Hana Prošková

Jahody se šlehačkou

na pozadí laboratoře

Alena chvatně prošla vrátnicí, vyběhla po širokém schodišti a zamířila chodbou k šatně. Přednášku má Jára v devět, v půl deváté tedy vymizí, mohla bych s ním ještě promluvit, pomyslela si. Nemůžeš — odvrhla ihned ten okamžitý nápad. Určitě přijde, je na to ještě celý den. Vlastně je to docela dobře, že se tu nebude slavit. Narozeniny se mají oslavit potichu — stejně dneska přijde, když mi to slíbil — snad mu do toho nic nevleze. Automaticky si natáhla kalhoty a navlékla plášť. Nesmíš se zdržovat, přikázala si. Dnešní program byl opravdu nabitý. Kdyby nemusela sedět Věře u té zkoušky z angličtiny… No, nedá se nic dělat, je to až v jedenáct, to stihnem, rázně uzavřela své úvahy, když do šatny vešly dvě živě hovořící laborantky z oddělení izotopů. Letmo na sebe kývly a Alena prošla chodbou mezi regály s chemickým sklem a odemkla dveře do laboratoře. Přehlédla očima místnost, zalitou ranním světlem. Podél stěn stály proti sobě dva dlouhé laboratorní stoly pokryté umakartem, na nich police na chemikálie a rozpouštědla. Laborka byla Alenin druhý domov, byla by mohla vyjmenovat všechno, co tu je, se zavřenýma očima. Kahan, stojan s malými zkumavkami. Na jednom konci stolu stál na vařiči sterilizátor, na druhém vedle termostatu láhev s destilovanou vodou s dvojcestným kohoutem. Vedle dveří stál mrazicí box a vysoká lednice, za ní se táhla digestoř, což je stůl se skleněnou zavírací boudičkou s odtahem vzduchu a slouží k manipulaci s těkavými a nebezpečnými látkami. U okna umývadlo se zrcadlem, vedle sušárna. Místnosti dominovala velká ultracentrifuga s kulatým víkem. Přesné analytické váhy stály na stolku mezi dvěma vysokými okny, pod nimiž se vtěsnaly ještě dva psací stoly.

Alena vytáhla ze zásuvky blok s protokoly, přehlédla poslední stranu s dnešními dávkami a zaškrtla si koncentrace roztoků. Z lednice vyndala zásobní roztoky látek v baňkách se zabroušenými zátkami. Na stole napipetovala z baněk potřebné množství do zkumavek a doplnila fyziologickým roztokem po značku. Ze sterilizátoru vytáhla injekční stříkačky a všechno narovnala na tác. Nato s tácem v obou rukou prošla chodbou až na konec do místnosti s krysami. Její laborantka Marcela — malá odbarvená blondýna, čtyřicítka, mezitím počítala úbytek krys z předešlého pokusu.

„Ahoj, Marci.“ — „Ahoj, Alí.“ S Marcelou si rozuměly bez mnoha slov, ani jedna z nich nebyla řečná. „Napícháme nejdřív kontroly,“ rozhodla Alena. Posadila se k nízkému stolku a Marcela obratně vytahovala za ocásek jednu krysu po druhé a přidržela ji na zádech, zatímco Alena nabírala do stříkačky roztok cytostatika. Pracovaly, Marcela občas komentovala chování bílého pacienta. Krysy totiž, pěstované pro pokusy na zvláštních farmách, byly bílé, trochu menší než normální, s růžovými čumáčky, packami a očima — albíni. Marcela byla skvělá holka a měla tyhle krysy i ráda — říkala o nich, že nejsou tak hloupé, jak vypadají. K pokusům se používaly i myši — jejich IQ byl podle Marcely nižší než krysí, ale i jiná zvířata, chovaná ve zvláštním „zvěřinci“, morčata, králíci.

„Tak, další várka je za hodinu.“ Alena se podívala na hodinky. „Marci, napícháš to sama, ano? Musím dělat přísedící doktorce Pacákové… Vrátím se asi kolem poledne.“

Alena vstala a vyšla z krysárny. Její kolegyně Věra — doktorka Pacáková — seděla v laboratoři u stolu a studovala z tlusté knihy.

„Teď už toho nech, spletlo by se ti to.“

„No jo, tobě se to mluví, když už máš kandidaturu hotovou,“ řekla

Věra, ale poslušně sklapla knihu.

„A ne aby ses mě na něco ptala,“ ujistila se ještě mezi dveřmi.

Obě vyšly a zamkly za sebou.

Že jí dělala Alena, rovněž RNDr. a její kolegyně, přísedící při zkoušce, bylo docela normální: při kandidatuře musí totiž aspirant složit zkoušky z ruštiny, angličtiny, marxismu a odborného předmětu, což se celé jmenuje minimum. Potom musí napsat kandidátskou práci a obhájit ji.

Při zkoušce z ruštiny a angličtiny si s sebou bere „přísedícího“, kolegu, který řeč ovládá a který se s ním účastní zkoušky jako svědek či porota.

Zkouška se protáhla až do oběda a Věra, rozradostněná, že to dobře dopadlo, vytáhla Alenu na oběd do blízké restaurace.

„A kafe si dáme v laborce,“ rozhodla Věra, když se zvedly a kráčely širokou alejí k ústavu.

„Musím ale zkontrolovat pokus,“ namítla Alena v předtuše zdržení.

„Na to se vykašli, přece mám slavnej den,“ smála se Věra.

To já mám taky, pomyslela si trpce Alena. Hlavně že na to všichni svorně zapomněli.

Mrzí ji to…? Přece jen ji to trochu mrzí. Má je kulaté, ty narozeniny, pětatřicet, to už pomalu přelézá ke čtyřicítce. To by se správně mělo zamlčovat a ne oslavovat. Samozřejmě že o dárky nestojí, ale přece jen, nějaké to slovíčko… Jakmile by se ale prozradila, byl by z toho po ústavu šrumec, koupila by se láhev, kdekdo by jí chodil gratulovat, ne, vždyť to nechce, ani trochu. A veselit se tu nějak, to by ani nešlo kvůli Potužilovi. Dneska prý tu je, sice ho ještě neviděla, ale mohlo by se ho to dotknout. Nedávno mu totiž umřela žena, Alena ji také znala, i když ne dobře, pracovala tu totiž před čtyřmi lety jako laborantka, a když se vdala, nechala práce a zůstala doma. A letos koncem léta dostala leukémii a sklátilo ji to v několika týdnech. Hrozné pomyšlení, že jí bylo teprve sedmatřicet, o dva roky víc než jí. A dělalo se pro ni absolutně všechno dosažitelné. Jára sehnal všechny možné zahraniční léky, dokonce ji byl ve špitále často navštívit, krom toho primář i její ošetřující lékař byli Járovi známí, tak ho o průběhu informovali. Alena ale věřila, že by pro ni stejně udělali všecko, i kdyby nebyla ničí známá. Bylo to ale příšerně zákeřné… Nemoc měla tak prudký průběh, že se nedalo nic dělat. Potužila to ovšem sebralo, chudáka. I když ho osobně moc nesnášela, vidět ho na tom pohřbu bylo srdcervoucí, byl totiž léta rozvedený a tuhle Libušku si vzal z velké lásky, až se tomu tehdy smáli. Byl to fakt, že byla proti němu hodně jednoduchá a Marci říkala, že je trochu mrcha, ale měla ho asi taky ráda. Aspoň všichni říkali, že je to legrační spřežení, ale že jdou dobře k sobě. Fakticky, sednout si a žvanit, vůbec si něco uspořádat, když by se mohlo stát, že tam přijde Potužil, to by nešlo.

Pětatřicet, řekla si znova, když odemkla dveře laborky s dvěma jmenovkami zasunutými v kovových rámečcích, RNDr. Alena Fojtova, CSc, a pod tím RNDr. Věra Pacáková. Nevypadá to špatně, ale když se to tak vezme, co je ona, prostě ženská, v pětatřiceti ještě svobodná, na děti má pomalu pozdě a ani s tím už nepočítá — Jára dítě má a zplodit další potomky už samozřejmě netouží. A nikdy se nerozvede, což od něho ani nikdy nežádala. Je to prostě axiom, danost. Buďto takhle, nebo vůbec ne. Kdyby byla měla někdy tu sílu… Ale jak by žila, jak by pracovala. A chodí s ním už pět let. Někdy si říkala, že je od nich obou fantastický výkon, že o jejich vztahu nezpívají vrabci na střeše. Ale když se to vezme spravedlivě, někdy ji i mrzelo, jak je Jára v tom směru obezřetný, ba mazaný. Jak si občas s některou zakoketuje a s jakým gustem poslouchá drby o sobě a třeba o Weissové. A jak všedně kamarádsky jedná s ní — když u toho někdo je. A pak měl celých těch pět let pro ni tak málo času. To by nevydržela žádná, čekat ho jednou za týden nebo taky za čtrnáct dní, hádat, jestli to bude v pondělí, v úterý, ve středu, prostě — kdy se mu to hodí, nikdy s ním nestrávit víkend, nikdy se vedle něho neprobudit. Pro něho neexistuje, že jsou tu přece jen nějaké maličkosti na pováženou. Předně, když se do sebe zamilovali, jí bylo třicet — ani ne celých. Teď je jí pětatřicet, v životě nechtěla mít dítě s jiným než s ním, ale on — prosím, už děti má a jaký je dokonalý otec. — Co si stěžuje, napadlo ji. Přesto je šťastná —.

Další práce v laborce, připravila si roztok benzpyrenu a napsala protokoly, zatímco Věra mluvila a mluvila. Měla tu žábu ráda, byla na ni zvyklá, nesvěřila se jí ale nikdy s ničím — na to byla Věra příliš povídavá. Vůbec — nikdy neměla potřebu se svěřovat. Snad v tom není normální…

„Poslyš, Věro, musím jít do knihovny. Přišly nové žádanky o separát toho souborného článku v ,Neoplasmě‘ a já musím dát udělat kopie, protože už separáty nemáme.“

„No tak utíkej, ty vědmo,“ propustila ji Věra milostivě.

Za chvíli kráčela chodbou. A v tom někoho uviděla, proti ní šel z druhé strany Potužil. RNDr. Karel Potužil, CSc, byl jejím bezprostředním nadřízeným, kdežto Jára, s tituly Doc. MUDr. RNDr. Jaroslav Linhart, DrSc, byl šéfem celé sekce. Jak často si potom vzpomněla na to setkání. Potužil byl vysoký, prošedivělý brunet s pěknými rysy tváře, poněkud upjatý, vážný… Uměl být i příjemný, pokud vám věřil, že k němu máte sympatie. Ted ale měla Alena pocit, že ji nevidí, což by u vědce nebylo tak nenormální, ale jeho výraz byl… přinejmenším divný, zvláštní, až nepříčetný. Oči dokořán otevřené, jako by se kamsi díval, ale ne na ni, až se skoro potkali a Alena pozdravila. Okamžitě zareagoval, jeho rty se roztáhly k pokusu o úsměv. „Dobrý den, Alenko. Tak co…? Máte něco…? Nějaký problém?“ Hned ze sebe něco vychrlila… Byla by mu ráda projevila sympatii — litovala ho právě, strašně. Poslouchal ji, ale měla pocit, že nevnímá, co mu říká. „A co jinak, těšíte se na víkend?“

„Docela, že se vyspím.“

„Co budete dělat?“

„Nic zvláštního, budu doma — a půjdu navštívit rodiče. A co vy, pane doktore?“ Zaváhala, jestli neudělala chybu, ale asi ne, protože jí začal vyprávět, že pojede na chalupu, zavřít vodu a všelicos tam vykonat. Ale jenom na den, na sobotu, nemůže nechat matku dva dny samotnou. Kde to má, zeptala se, ochotně jí vyložil, že je to blízko Štěchovic, ale mimo hlavní, takže průjezd vozem je k chatě dost obtížný.

„To vás obdivuju, pane doktore, co všechno stihnete,“ řekla srdečným tónem a usmála se na něho.

„Musím, to víte, dost dlouho jsem tam nebyl.“

„A nezmrznete tam?“

„O to nemám obavy, že bych zmrzl, my to máme zařízené na naftu a to není tak velká práce. Jako třeba sbírat šišky v lese,“ dodal.

„Tak vy tam máte nafťáky. To je skvělé.“

„No, musíte se k nám někdy přijet podívat. Ale až bude hezky, teď je to tam přece jen trochu smutné. Zjara a v létě je tam ale překrásně.“

„To věřím.“

„Na shledanou.“

„Na shledanou a přeju vám příjemnou cestu.“

Alena odkvapila. Zvláštní člověk… Co se jí to zdálo, že by byl blázen, vždyť není. Sice se o něm vědělo, že je podivín — třeba byl na sebe až příliš úzkostlivý, nikdy by se byl nenapil po někom z hrnku, nepoužil cizího ručníku, ale každý jsme nějaký a u vědců to platí dvojnásob. Alena jich znala spoustu a většina z nich byla tu nebo tam vychýlená. V hloubi duše je ale ctila a byla přesvědčená, že na to mají právo. Nikdo nemá představu o těch nárocích, co na sebe kladou, o tom mozkovém zatížení. Jenom kolik umřelo na infarkt — třeba Jára zrovna má diabetes a nevšímá si toho, jako kdyby nebyl doktor, v tom je naprostý paličák a léčí se postaru, píchá si inzulín a dává si to tady vyvařovat. Kolikrát ho přistihla ráno, jak si to píchá — doma nesnídá, vypije jenom čaj a nají se až tady. A ani slyšet, že by si měl jít místo práce lehnout do špitálu. Jak umí být k sobě bezohledný. K ní ale také, kdežto ke své rodině je měkký, když potřebuje něco manželka, kluk, neumí říci ne… Ale proč si to vůbec připouští. Nemá to cenu, zaplašila neveselé myšlenky. Prošla chodbami do přízemí a tiše vstoupila do ústavní knihovny. Vlevo vedly dveře do studovny a vpravo do velké místnosti, rozdělené regály s knihami v černých vazbách na úzké chodbičky. Došla na konec místnosti a posadila se ke stolku u okna. Ticho až ospalé… Měla bych se podívat na nové články, říkala si. Co toho bude, ach jo. Alena studium literatury zrovna nemilovala. Jakmile dosedla, vždycky se jí chtělo spát. Uvědomovala si, že literatura je důležitá, ale zároveň jí dřepění v knihovně připadalo jako ztráta času. Vědecký pracovník by měl být ve dvou osobách, jedna by pořád seděla v knihovně, druhá dělala v laborce. Jinak se to nedá stihnout. Zvedla hlavu, proti ní se posadil Jára. Radost, překvapení… Tedy to uhádla, že přijde.

„Hledal jsem tě v laborce,“ řekl na úvod.

„Dobře, žes mě tam nenašel,“ odpověděla. „Věrula je dneska moc natažená, musela jsem zatroubit na ústup,“ dodala s úsměvem.

„Vidíš, a tady tě zdržuji zase já,“ pokračoval stejným tónem.

„Ty můžeš všechno, Járo,“ udělala na něho komicky zbožné oči.

„Co bych zrovna teď chtěl, to nemohu,“ řekl najednou vážně a pohlédl jí do očí. Při tom známém pohledu ji vždycky zamrazilo. Chápala přesně, co tím myslí. — Ach, proč je to tak, že o něho tolik stojí? Pozorovala jeho sympatickou tvář s hlubokými vráskami a velkým nosem. Nebyl hezký, jak se tomu říká, ale byl mužný, ani ne zvlášť velký, pleť měl trochu povadlou a váčky pod očima, na jeho krku také viděla, že stárne.

— Jak ho miluje. Ale co je to všechno platné…

„Co mlčíš? Ty jsi stejně skoro jasnovidec. Připadá mi, že vždycky poznáš, že ti jdu říct něco nepříjemného, myško.“

— Aha, už je to tady. Musí se učit s Tomášem nebo manželka pozvala návštěvu nebo bůhvíco. Prostě nemůže přijít.

Ponořila se do trpkých úvah a skoro nevnímala jeho omluvy a sliby propříště. — Tak je to vždycky. A na moje narozeniny si budu smutit sama. Přirozeně, zapomněl, vždycky zapomene. — Vytrhla se z myšlenek a přinutila se být vlídná.

„Samozřejmě, Járo, já to chápu.“ — Ničemu nerozumíš, přidala si v duchu.

„Podívej, něco pro tebe mám, ty moje vědecká myško.“ Vytáhl z kapsy malý útlý časopis — Current contents. „Paní Mašková mi to půjčila do pondělka, pak to dá do studovny. Potom ať se o to vědecký lid porve,“ dodal žertovně.

„Karenty,“ jak se zkráceně říká, je velice žádaný časopis, vycházející týdně, a přináší obsahy všech v příslušném týdnu vyšlých odborných časopisů, týkajících se různých vědních oborů, zde tedy chemie. I z pouhého názvu článku se dá vyčíst, o čem pojednává, takže se pracovník dozví, v kterém časopise co hledat a odpadne mu práce s prohlížením všech časopisů naslepo.

„Děkuju moc.“

„Jsem rád, že jsem ti padl do noty. Mohu-li pro tebe ještě něco udělat…“ Jeho oči se na ni usmívaly. Přesto jí neušlo, že je vážný.

„Co tvoje diabetes?“

„Chová se decentně. Co Zbyněk?“

Zbyňkem si ji občas dobíral, protože za ní trochu pálil. Zbyněk Strádal byl kluk, alespoň proti ní, protože byl o čtyři roky mladší, a pracoval jako organik v oddělení doktora Vejsady, na strukturách, v sekci organické syntézy.

„Ještě žes mi ho připomněl. Včera jsem za ním byla, potřebovala bych totiž značený fluorouracil, chtěla bych to zkusit paralelně s normálním. A víš, že dostal málem amok? Že prý nepřišlo ani tritium a hned tak nebude — a že je vybraný fond a že se půjde klouzat. Víš, když má rozjetou dvanáctistupňovou syntézu a nedostane meziprodukty, se kterými počítal, docela ho chápu… hrozně se rozčiloval –“

„Ten prská vždycky.“ Odmlčel se. „To bude těžké, ale zkusím něco udělat. Snad by se vyškrábaly ještě nějaké fondy.“

Teď by mi splnil snad všechno na světě, myslela si smutně, když odešel. Podívala se z okna. Za chvíli bude tma. Přinutila se vstát… Musíš jít udělat ty xeroxy, přece to nenecháš u sebe sušit tak dlouho. A hezky rychle, jo? — Nadáváním sobě se vzchopila. Bylo jí jasné, že kdyby si upřímně připustila,, že bude pro něho vždycky jen tou poslední a že to už jiné nebude, přiznává tím, že si dokonale zbabrala život.

*

Druhý den — v sobotu sněžilo.

To jim to zase nevyšlo, pomyslel si nadporučík Hlavsa, když se podíval oknem na ten marast. Předpověď totiž hlásila jenom silnou oblačnost s přeháňkami, místy se sněžením, a zatím se to odpoledne spustilo jak na vánoce. Sice sníh padal s deštěm, ale proti lucerně ho stále bylo vidět, jak se sype. Teploměr na nule, to zas bude krása. A zítra je teprve Dušiček. Co se týká havárek — nadporučík měl totiž službu na dopravních nehodách, prozatím to přes tu činěnici nebylo zlé. Sváteční řidiči, co jsou nejhorší, do toho nevyjedou, a ti, kdo musejí, vědí, jak mají jet.

Sice k řadě menších nehod v kraji došlo, ale v šest večer ještě žádný mrtvý, to je dobrá bilance. Ovšem prozatím. To se může během minuty změnit…

Za chvilku seděl nadporučík u psacího stolku, pil kávu, kterou mu přinesli, a vybalil si k ní z domova přinesený tvarohový koláč. — Telefon. Ale vždyť je to zas ta ženská, co se ho už jednou ptala,, jestli její synáček náhodou neboural. Nějaký Potužil, doktor. Co se ti lidé naotravují…

„Vždyť vám to povídám, paní. Nic takového tu hlášeného nemáme. Podívejte se, přece jsem vám to už jednou říkal. Vy jste paní Potužilová, ne?“

„Ano. Promiňte mi laskavě, ale mám takovou starost,“ ozval se stařecký hlas.

„Vy máte starost, ale pochopte zase nás, že kvůli vám nemůžeme pořád telefonovat. Jenom si uvažte, že by to dělal každý,“ řekl nadporučík.

„Ale on se měl vrátit… k obědu. Čekala jsem ho nejpozději ve tři a už je tolik hodin… A tak si myslím, jestli… jestli neměl havárii.“

„Vážená, kdyby měl mít každý bouračku, kdo se o trochu opozdí, to bychom toho měli. A jenom si představte, že by nám každý telefonoval jako vy, bez závažného důvodu.“

„A to pro vás není důvod, když se bojím o svého syna? Můj syn je doktor — vědecký pracovník a koná velmi… vyčerpávající práci a krom toho… není žádný mladík, tedy snad můžete pochopit…“ Energický začátek se zlomil do bolestného vzlyku. Nadporučík zaváhal, v zásadě byl vůči starým ženám trpělivý, sám měl rovněž starou maminku.

„Ale neplačte, paní… Jak to tedy je. Vy říkáte, že vyjel ve špatném zdravotním stavu, hm…?“

„To je pravda… Nebyl na tom nervově dobře. Před čtyřmi týdny… ovdověl a chodí do práce teprve… od minulého pondělka.“

„Užívá léky?“

„Léky, ano, něco bere. Diazepam — a — a Bé komplex.“

„V tom případě vůbec neměl sednout za volant. Je mi líto, paní, vy se teď staráte, ale měla jste se starat, aby do auťáku vůbec nesed. To byla ta cesta tak nutná?“

,,Ano… on chtěl… musel tam přece vypustit a zavřít vodu a… všelicos. My jsme se tam nedostali… kvůli nemoci snachy… celý podzim a já… doufala jsem, že se tam podívám s ním, ale jsem právě churavá. To jsem nevěděla, že nesmí jet, když bere ty léky,“ dodala třaslavě.

„No tak, víte to pro příště, paní Potužilová. A hlavně neměl jet sám, jestli se na to necítil. Abychom to neprotahovali, podívejte se… Zatím se určitě nic nestalo, to bychom to měli nahlášené. Co má za vůz?“

Vzpomněla si, že má embéčko bílé barvy.

„Značku nevíte…? Nemáte ji někde poznamenanou?“

Marná námaha, ostatně — zjistit značku není taková nesnáz.

„A myslíte, že… že byste na to přišli, kdyby se mu v autu udělalo nevolno?“

„Proč ne, paní. Kde máte tu vaši chatu?“

„Za Štěchovicemi… nahoře. Mezi Štěchovicemi a Slapy.“

„To je kousek. Dálnice je sjízdná… no… mohu vám slíbit, že to

povedeme v patrnosti.“

„Děkuji. Mockrát vám děkuji. A smím si zase zavolat?“

„Ale ano… Hlavně nás informujte, až se pan doktor vrátí.“

„Ano — ano. Teď už budu klidná. Děkuji vám velice.“

— Ten chlapík jí asi děkovat nebude, až ho kluci budou stavět, pomyslel si. Trochu zvláštní, věru… Když vlastní mámina shodí, že sednete za volant napráškovaný. Uvědomil si ale, že o nic nejde, riziko to asi žádné velké nebude; těch lidí, co vám předtím něco spolknou a nezjistíte je, jsou fůry. Krom toho není pravděpodobné, že vůbec vyjel. Nejspíš se mu nechtělo do toho počasí a zalezl si ke kamnům. Co taky člověk musí vyřizovat… A zamyšleně dojedl tvarohový koláč.

*

„Představte si, drahoušku, devět hodin, a ještě tu není,“ slyšela Alena paní Potužilovou. Vlastně se spolu znaly málo a jenom z telefonování, ale pochopitelně k ní byla Alena vždycky milá… Bylo to přece to nejmenší, co mohla udělat, nechat tu starou paní trochu povídat. Dneska se ale měla co přemáhat, vrátila se totiž od rodičů pozdě, dopoledne musela s mámou na hřbitov — nemohla ji nechat jít samotnou umývat a uklízet hrobku, když je zítra Dušiček — a máma by si v tom stejně nedala zabránit. Pak ji ale rodiče nechtěli pustit, musela sníst spoustu jídla a vyslechnout sto tisíc řečí, a jakmile se vrátila, vybrala si ji zas paní Potužilová.

„Tak nevím, co mám dělat. Jsem už z toho zoufalá. Zkusila jsem zavolat doktora Vejsadu, ale jeho manželka mi řekla, že se vrátí později… Tak vidíte. Od tří hodin tady sedím a čekám. To si neumíte představit, co to je…“

„Ano, to máte starost.“ Oddálila poněkud sluchátko od ucha, lil se z něho nepřetržitý proud. „Ale já jsem včera s panem doktorem mluvila,“ pokusila se, „a měla jsem dojem, že se tam těší. Nemoh tam zůstat přes noc?“

„To by Karel neudělal. Považte, že tam není uklizeno, nemá ani s sebou čisté povlaky, to by si tam do postele nikdy nelehl. Já si to nedovedu vysvětlit. Mám takovou hrůzu, drahoušku, že se mu něco stalo —“

„Co kdybyste zavolala na nehody,“ navrhla Alena, rovněž zneklidněná jejím strachem.

„S těmi už jsem telefonovala a prý ho tam nemají.“

„Tak je to dobré. Myslím, že se zbytečně strašíte, paní Potužilová. K tomu, aby se zdržel, stačí maličkost na autě, a když je tam takový marast, určitě se do toho nežene. Sedí v teple a poslouchá meluzínu v komíně,“ snažila se o povzbudivý tón.

„A vy byste tam nemohla zajet?“ zeptala se paní Potužilová.

„Nemám čím, bohužel.“

„Nemáte? Myslela jsem, že jezdíte.“

„Jezdím, ale auto zrovna není pojízdné.“

„To je škoda. Říkala jsem si, že byste možná mohla… Když jste řidička a máte auto…“

„Totiž, není to moje auto, ale našich. Otec je po operaci a tak už moc nejezdí, vozím je já, ale k tomu mám s tím autem spíš svízele. Vážně, paní Potužilová, kdybych je měla v pořádku, zajela bych za panem doktorem, opravdu. I když si myslím, že je to zbytečné.“

„No tak… děkuju vám za snahu. Mějte se zatím dobře.“ Cvak, paní Potužilová zavěsila. Zaručeně je přesvědčená, že se jí vymluvila, a urazila se, chuděra stará. Alena se ovšem nezlobila, přes chladnou skořápku měla srdce plné soucitu a pochopení pro každého. Myslela si sice, že se Potužilovi nechce vyjet do toho počasí a zůstal na chatě, ale s těmi povlaky by to mohlo být pravda. Kdyby ale musel, spal by kdekoli, to dá rozum. Divný patron… Od jeho manželky to bylo vlastně neuvěřitelné, že ho snesla. Co aby zavolala Járovi? Jára byl totiž jediný schopný našlápnout auto třeba o půlnoci, kdyby to někdo potřeboval. Nadával by sice, ale jel by, kdežto Vejsada by se z toho diplomaticky vykroutil. Říkalo se ale, že Jára s Potužilem nejsou zrovna na dobré noze, i když se pro ně Jára tolik angažoval. To se ale stává, zrovna v takovém případě. Nebylo by to překážkou, pokud by Jára usoudil, že se tam jet má — Co kdyby mu zkusila brnknout.

Ale ne… Jára by se na ni mohl mrzet. Nikdy si nepřál, aby mu volala domů. Třebaže ho ujišťovala, že by zavěsila, kdyby přišla k aparátu Táňa, jeho manželka ovšem. Spíš zavolá později znova paní Potužilové a zeptá se jí, jak to stojí. Anebo zkusit Zbyňka? Vytočila číslo, ale ozval se obsazený tón. Nechala toho tedy, šla se převléknout do domácího a nato si uvařila kávu. Za chvíli seděla u psacího stolu, před sebou kávu, blok, tužku a pilně studovala „karenty“.

*

„To jsem ráda, že vás slyším, pane Strádal. Vy jste chtěl něco synovi, ale představte si, že ho tu ještě nemám.“

„Nemáte…? Tak to se nic neděje. Mohu mu nechat vzkaz, prosím?“

„Můžete. Ovšem, můžete,“ zakoktala stará paní.

„Týká se to toho Maďara. Víte, toho maďarského vědce, pan doktor o tom ví, ale já mu to měl ještě připomenout, že přijde už v pondělí, tak aby s tím počítal.“

„Počítal, s čím…? Ano, ano, s tím pánem,“ řekla roztržitě.

„Jasně. S tím pondělkem, že se s tím Maďarem asi půjde na večeři, tak aby si pan doktor nechal večer volný. Můžete mu to laskavě vyřídit?“

„Samozřejmě.. Vy nemáte auto, pane Strádal?“ zeptala se zoufale.

„Mám.“ Zbyňkův hlas zněl poněkud udiveně. „Pročpak?“

„Pane Strádal. Proboha vás prosím, dojeďte za mým synem. Já ho čekám od… od tří hodin a mám takovou… hrůzu. Je to… není to daleko, jenom za Štěchovicemi a… do smrti vám budu vděčná…“ Hlas se jí zlomil, což vyvolalo u Zbyňka bručivou odezvu, soucitnou, lidskou.

„Jenom se uklidněte. Já vám dobře nerozuměl, kdeže to je?“

„Na naší chatě. Odjel tam… ráno a ještě se nevrátil. Na nehodách ho nemají, ale já si nedovedou vysvětlit… nedovedu to pochopit, proč tu ještě není. My se synem nikoho nemáme, jsme tak sami…“

Pláč, vzlykání.

„No tak jéžišmarjá — to se rozumí, že vám tam dojedu.“ Zbyňkův hlas byl mužný, mladistvě zvučný, měl ale některé hlubší tóny. „Teď ale bádám, jestli mám dost benzínu. V tuhle dobu bych asi těžko někde něco honil… To je problém, víte. Do Štěchovic máme pětadvacet kilometrů, pak něco přes Prahu, no, snad se to dá risknout,“ řekl uvážlivě.

„Udělejte to pro mě, prosím vás. Já vím, že vás tím hrozně obtěžuju…“

„Jaké obtěžování. Kdybyste to měli v Chebu, bylo by to horší. Musíte mi ale vylíčit, kde to vlastně máte, abych to moc nehledal. Říkáte, za Štěchovicemi, tedy nad nimi nebo na druhé straně řeky?“

„Nahoře… za tím kopcem.“

„Já to tam trochu znám,“ řekl. „Mám jet potom rovně nebo jako na Slapy?“

„Ne… musíte první odbočkou vlevo, potom je tam ještě cesta… široká, dost široká cesta, pane Strádal, i když je to vlastně lesní cesta…

„Aha, tak to máte v lese?“

„Ano, v lese, na kraji lesa. To byla velmi drahá chata, syn ji kdysi koupil… před dvaceti lety od někoho, kdo chtěl emigrovat a pak jsme s tím měli…

„Dobrá, tak já to zkusím. Řek bych, že se bude pan doktor náramně divit, až se mu tam zjevím.“

„Ne — ne. Bude vám vděčný. A já vám děkuju, mockrát vám děkuju. A dal byste mi vědět, až přijdete?“

„Samozřejmě — za hodinku. Nebo spíš za dvě. Ted máme devět, tedy asi kolem jedenácti bych volal,“ řekl věcně.

„Jestli je zdravý a… a… víc mě nezajímá, pane Strádal. Snad se mi někdy podaří se vám revanšovat.“

„To nestojí za řeč. Na shledanou.“

Zbyněk se přezul, sundal z věšáku bundu s kapucou se zapínáním na zip. Klíče od auta, peníze, hotovo. Zabouchl dveře a scházel ze schodů. Před barákem leželo plno rozmoklého sněhu, chodník byl jedna čvachtanice. A v tom jet bude tedy rozkoš. Do Štěchovic je to sice kousek, ale v tom sajrajtu je otázka, za jak dlouho to stihne. A ten poslední kus je špatný, tam u těch Slap, může se mu klidně stát, že uvízne, a co potom. Zašel si ke garáži pro auto. Nebylo to daleko, řada garáží stála v úzké uličce hned pod tratí, kudy rachotily vlaky na dejvické nádraží. Byl na ně zvyklý, z baráku se nehnul od dětství, patřil dřív jeho rodičům, kteří tu taky bydleli, ale věnovali dům dárkem OPBHá… Neměli už absolutně prostředky na opravy. Ještě si ale stihl vybudovat garsonku na půdě. Ale znal to tu, podjezd, pomalu každé křovisko.

Přicházel ke garážím. Byly všechny stejné, všechny měly plechová vrata a ve tmě vypadaly jako obrovské úly. Měl štístko, že to tady má. Odemkl si garáž, otevřel vrata dokořán. Vlastně je to obrovská psina. Že je to zrovna Potužil. Číman, co mu ukrad práci pomalu dvou let. Kdyby to byl vařil, jak mu tvrdil, jak nějaká laborantka, ale celou řadu derivátů sám navrhl a vyzkoušel. Tedy je to legrace, tahle výprava, k posmání. Při té vzpomínce dostal Zbyňkův obličej jakýsi chladný výraz, rozhodně v něm nebyl ani stín úsměvu. Byla to mladá tvář, hubená, úzká a s očima posazenýma poněkud blízko sebe, štíhlým nosem a malými rty připomínala neklidného ptáka.

Nastartoval sedan, vyjel pomaloučku z garáže na ulici, zastavil, vystoupil a zavřel vrata garáže. Nasedl do vozu a za chvíli ujížděl tichou ulicí mezi domy k vozovně a potom zamířil kolem Hradu na Chotkovu. Tady to ještě jde, ale uvidí se dál. Ale aspoň že už nesněží. Provoz byl mírný, aut bylo vidět málo. Vzpomněl si zas na paní Potužilovou. Chudák ženská, pomyslel si soucitně. Pak ho napadlo, jestli by si na něho stěžovala Linhartovi, kdyby jí to byl odmítl. To už je u něho fixní idea, ten Jára Linhartů. Taky je to sobec, ale je to vědec. Má intuici a obrovské znalosti, to je řepa, to je hlava. Aspoň že si na něho už zvykl. Dřív se z něho div nezbláznil. Spíše, div se nezbláznil z toho, jak se mu chtělo Linhartovi zaimponovat. Copak že se mu chtělo, toužil po tom, prahl po tom. A taky ho to přešlo. Už je na to starý, aby někoho tak žral —

Nechal Prahu za sebou a jel teď po dálnici. Vozovka byla ve stavu, kdy se nedalo jet rychle, rozčilovalo ho to ploužení, přidal, cítil ale, že mu to jednou klouzlo. Co by dělal, kdyby jím to smýkalo, zkušenosti s tím měl minimální, možná, že by se tu někde rozšvihal. Míval někdy nálady, že by mu to nevadilo, ale to snad má každý —

Upíral oči před sebe na vozovku. Projížděl vltavským údolím, vlevo řeka, vpravo skalnatý sešup. Jel stejnoměrnou rychlostí, ne víc než pětasedmdesát, ale stejně v něm párkrát hrklo. Přitom ho ta obtížná cesta trochu bavila. Jednou jel se starým auťákem na Slovensko a rupla mu osa, takže ho tam musel nechat stát a dojet zpátky vlakem. Byl to auťák, co koupil za tři tisíce, tatra se záclonkami, něco absolutního. Když to ruplo, tak se úplně rozsypala, jemu se ale nic nestalo. Potom na to vzpomínal. Když se to tak vezme, tak v jeho životě byla hlavně ta tatra.

A potom Linhart. Nicméně když měl ten náběh na smyk, pomyslel si přitom ještě na někoho.

Pak mu ale všechny humánní emoce vytlačilo z hlavy cosi jiného — jakási jiná vzpomínka.

Cesta rychle ubíhala, blížil se ke Štěchovicím.

*

Kolem půlnoci byla Alena hotová, časopis měla přečtený a opoznámkovaný. Váhala jen nad některými názvy, ale přesvědčí se v pondělí v knihovně. Telefon zadrnčel. Zas ta nesmyslná naděje…

„To jsi ty, Zbyňku?“ řekla, když se jí ozval.

„To si piš. Jsem rád, že tě slyším. Neprobudil jsem tě?“ Zbyňkův hlas zněl o něco hlouběji než obvykle a přitom oživeně, no samozřejmě, popíjí. Stávalo se jí, že jí zatelefonoval, když byl v náladě, a potom na ni chrlil ty své jedovatosti, což nebylo zvlášť zábavné. Na noční hovory nebylo zrovna brzy, to se mu muselo nechat, ale vědělo se o ní, že je noční sova.

„Poslechni, nedáváš si zrovna do nosu?“ zeptala se. „Tos uhádla. Právě jsem vypil dvě deci vodky. Ex… Trochu to se mnou zamávalo, se ti přiznám.“

„A proč to děláš?“

Neodpověděl, zaslechla ve sluchátku nějaký hřmot, snad si přitáhl židli či co. Chce se bavit, to se rozumí. „Neměl bys pít tak často, ale je zbytečné ti něco říkat.“

„To je. Nemám námitek, tentokrát.“

„Když už tě mám na drátě, mluvila jsem o tom fluorouracilu s Linhartem a slíbil, že třeba tritium bude — víš, moc bych to potřebovala. Co tomu říkáš? A taky mi řekni, jaké objednané látky bys potřeboval nutně hned, aby se to zaurgovalo najednou…“

„No, to bych byl moc rád, hrozně potřebuju UDP, ale ještě bych si to rozmyslel…“ Pauza. „Něco jsem ti chtěl říct. Víš, Aleno, Potužil se dneska zastřelil.“

„Co to povídáš.“ Zůstala všecka zaražená..

„Je to fakt — udělal to dneska na chatě ve Štěchovicích, kdy přesně, nejsem informován, ale odjel tam dneska ráno. Možná že jsem ti to neměl říkat na noc, ale v jeho případě se tomu člověk zrovna moc nediví. Potužil byl trop s nervy, já osobně bych k tomu řek, že byl psychopat odjakživa, a že to skoncoval tím způsobem, na mou čest, tím v mých očích vyrost.“

Co to breptá, napadlo Alenu.

„Když si uvědomíš, co to bylo za bázlivku, vždyť já ho jednou přistih, jak si drhne jabko pod horkou vodou mýdlem a kartáčkem, aby je měl sterilní,“ pokračoval Zbyněk.

„Ano, to je fakt. Ale zbabělec nebyl,“ namítla. Směšné, mluvit o zbabělcích na jejich rizikovém pracovišti.

„Vážně si to myslíš,“ zeptal se zaujatě.

„Ovšem. Byl jenom podivín. Třeba je to resentiment z toho, že začínal jako bakteriolog, že měl špundus před infekcí.“

„Bakteriologové ale bývají spíš naopak, jak je znám, otrlí a lehkomyslní,“ řekl. „Vůbec je to jedno, ale mě to zajímá jako… psychologický problém.“

„Jak ses to vůbec dozvěděl,“ obrátila list.

„Snadno. Budeš se divit, holka, já jsem tam totiž byl.“

„Byl…! Jakto?“

„No tak jsem tam byl vyslán — jel jsem tam, našláp jsem fáro a udělal jsem si tam výlet. Posloucháš mě…? V příšerném sajrajtu, jednou jsem měl smyk, byla to zkrátka cesta, což ještě nebylo nic proti tomu, co mě čekalo, když jsem tam dorazil. Potom — potom jsem se trochu vybavoval s našimi hochy od Bezpečnosti, dal jsem jim svoje číslo, pracoviště, předky, úmysly atakdále, a teď jsem tedy zase doma.“

Je opilý, a notně. „A proč jsi to dělal.“

„Proč… Poněvadž jsem neodolal, když jsem byl o to ždán… požádán bábinou Potužilovou.“

„Mě volala taky,“ vyhrkla překvapeně.

„Abych byl upřímnej, ona nevolala mě, ale já telefonoval Potužilovi kvůli Orszymu, ale jakmile mě měla na drátě — chápeš.“

„Ano. Bylo to od tebe fajn — Zbyněčku.“

„Ale sakra pitomost.“

„Ba ne, mně to imponuje, žes tam jel. Byla bych tam jela sama, kdybych měla trabanta v pořádku.“

„To by sis byla užila, děťátko,“ zabručel.

„A jak jsi vůbec sehnal ty bezpečáky?“

Vyprávěl jí to, sice na přeskáčku, ale poslouchala napjatě. Zážitek to pro něho musel být otřesný. Dorazil na místo, v blátě a ve sněhu, všude tma a chata zhasnutá, domníval se tedy, že Potužil spí, dveře však byly odemčené, vešel dovnitř a jakmile rozsvítil, uviděl ho tam nataženého na zemi. Napřed se přesvědčil, že je mrtev, potom šel ven, sedl znova do auta, vycouval, auto otočil a jel do Slap telefonovat. V hospodě mu řekli, že je v místě stanice Poříční bezpečnosti a že by tam mohl někoho sehnat. Došel tedy tam, kde se ho kdosi ujal a zařídil všechno ostatní. Dva muži s ním zajeli nazpátek do chaty a společně počkali, až přijeli z Prahy, buďto prý to byla Bezpečnost Praha-západ nebo kriminálka, to mu nebylo jasné. S ním se to vyřídilo krátce a nechali ho odjet domů.

„…tak vidíš. Byl to zas jednou nápad,“ skončil.

„Neměl bys toho litovat.“

„Pochop — bylo by lepší, kdyby ho byli našli sami. Takhle jsem se do něčeho namotal a vypadá to, bůhvíco za tím není.“

„To je nesmysl.“

„O tom bych pochyboval. Co jsem pozoroval, něco se jim na tom nelíbilo, aspoň jsem měl ten pocit.“

„Neblázni.“

„Povídám ti, je to čistě můj dojem. Přitom bych řek, že je ta sebevražda tutová, vždyť měl tu košili vpředu propálenou, všechno to bylo úplně spečené, jak jsem viděl.“

„To se střelil do srdce?“

„Někam tam,“ zabručel.

„Z revolveru…? A nesahal jsi na to,“ zeptala se naivně.

„Ty máš starosti. To je přece úplně směšné. I kdybych to bral do ruky, bylo by to absolutně jedno. Povídám jenom, že jsem měl dojem, že se mu to nezdá, tomu majorovi, jak tam přijel.“

„A říkal něco?“

„Dohromady nic. Ale Potužil tam měl na stole nějaký jídlo. Tak třeba proto se tvářil.“

„A netrpíš stihomamem?“ Jeho divné řeči ji podráždily, vzrušily. „Já se ti divím, Zbyňku. Rozčilovat se kvůli bezpečákům, když všichni víme, jak to bylo.“

„To je sice fakt, ale co víme absolutně,“ promluvil opilecky.

„Absolutně vím, že bys měl nechat toho pití a jít si lehnout.“

„Máš mě dost, chápu, Aleno. Moc jsem tě otrávil,“ padla další otázka, kupodivu pronesená jakoby z hlubin nitra.

„Ne, ale jsem unavená. Dobrou noc, Zbyňku.“

Nečekala na jeho další slova a zavěsila. Ach — dávala se do ní zima, vtáhla tedy nohy pod sebe a schoulila se na gauči do klubíčka, což dělala už jako děcko, když se dělo něco, co ji děsilo a čemu chtěla uniknout. Úzkost — byla tu, neurčitá, ale tím dotíravější. Jak by teď potřebovala Járu, alespoň ho slyšet. Snažila se představit si, co by asi řekl. Smrt — k tomu rychlá, není věru to nejhorší, co se nám může přihodit. Horší je utrpení, především fyzické, ale fyzické od duševního se nedá oddělit. Jára je filozof, ale to je snad každý vědec. Potužila mu ale bude líto, vždyť se s ním znal, celou tu rodinu znal.

Vzchopila se, stejně už bylo hromadu hodin, převlékla se do pyžama, rozesílala si gauč a ulehla. Předtím však spolkla tabletku noxyronu.

*

V jednu hodinu v noci ležel mrtvý stále ještě na podlaze, nezakrytý, jenom přes jeho tvář někdo položil kapesník. Ležel tu jako pytel a víceméně překážel, čekalo se na odvoz a tak se kolem něho chodilo, lidé nad ním hovořili, kouřili. Byl oděný do flanelové sportovní košile, manšestrových kalhot a na nohou měl teplé šněrovací boty. Hrudní část měl zakrvácenou, tmavočervenou. Pod kapesníkem se rýsoval obličej, čelo, nos, podkleslá brada — měl totiž pootevřená ústa a otevřené oči, a na hlavě bylo vidět splihlé, prošedivělé vlasy. Ve skutečnosti se s ním právě nedalo nic dělat a tak ho jenom odsunuli kousek stranou, aby se kolem mohlo chodit, zabíral totiž v poměrně malé místnosti dost místa. Vzduch tu nebyl zrovna dobrý, sem tam hoši otvírali okno, ale zas je museli zavřít, venku bylo totiž povětří. Mrtvolný pach už bylo trochu cítit a létaly tu mouchy. — Zvláštní věc, co jich ještě přišlo k sobě, pomyslel si major Bursík, když pozoroval, jak to tu létá. Bursík byl pětačtyřicetiletý dlouhán, obličejem poněkud podobný známému „smutnému muži“, což mu také vysloužilo přezdívku, seriózní, inteligentní a ne zrovna úspěšný. Pětačtyřicet není tak málo a všeobecně se vědělo, že by Bursík něco potřeboval, což konečně cítil i on sám, že by to něco chtělo. Zkrátka něco, co by bylo vidět, a zamezilo různé ty řečičky o jeho neschopnosti, což může zamezit jenom viditelný úspěch.

Ve skutečnosti byly ty kritiky neoprávněné, Bursík měl celou řadu do konce dovedených případů, ale vždycky s tím měl nějaké nepříjemnosti a nikdy svou práci nedovedl prodat. Prodat je míněno ve smyslu propagace, což platí ve všech povoláních a ve všech institucích a tedy i u Bezpečnosti. Teď měl ale mord — věděl to.

Bylo mu to jasné v okamžiku, kdy se do té bouchačky podíval, prohlédl zásobník a zjistil, že z ní bylo vystřeleno dvakrát. To bylo krátce potom, co přijeli, někdy po jedenácté. Není třeba pochybovat o tom, že se napřed Bursík přesvědčil, že je revolver zajištěný a že ho vzal do kapesníku. Tedy žádná sebevražda, ale střílečka, blesklo mu, aniž hnul brvou o svém nálezu. Ten mládenec od říční zbraň pouze zajistil, ale nedíval se do ní, přirozeně. Nato se Bursík trochu prošel po místnosti. Pohyboval se chůzí typickou pro dlouhé lidi, držel hlavu poněkud dopředu a hrbil se, jako by se obával, že na něco narazí, a očima bloudil po stěnách. Nu — a ve dvou minutách tu kulku měl, či alespoň místo, kde se zavrtala, ale odvrátil od ní zrak a otočil se ke Strádalovi. Na tomto místě nám budiž dovoleno malé zamyšlení, které má nicméně se situací spojitost, zamyšlení nad glosou profesora Parkinsona, pozorujícího bezejmenný dav, proudící ve večerních hodinách ulicemi velkoměsta. — Zdá se vám to jako homogenní masa, praví, ale není. V tomto jednotlivém davu každý jednotlivec někam patří, kamsi je zařazen, někde zaujímá své místo, náleží k nějaké rodině, skupině, pracovišti. Tento tisícihlavý dav je vlastně propletenec skupin, pracovních, zájmových, rodinných a vede jimi nesčíslně nitek, spojujících jednotlivce a skupiny navzájem. — Tato slova, ocitovaná jen přibližně, vystihují cosi, s čím se setkává každý ve svém životě, a dalo by se to říci jednoduše: člověk potkává všude známé či cosi známého, i tam, kde by to nečekal.

Je to přirozeně souhra náhod, ale při hustotě propletených nitek je to úkaz v denním životě zcela běžný…

Major Bursík položil Strádalovi pár běžných otázek a během krátkého oťukávání hned o něco brkli: něco mu říkalo jméno Linhart. „Poslyšte, hm… nebyl ten pan Linhart vedoucí vodáckého oddílu?“

„To sotva. Aspoň o ničem nevím.“

Bursík zapřemítal, byla to nejspíš shoda jména. Toho mladíka se zeptal na obvyklé věci a pak se ho zbavil co nejrychleji.

„Mládenci,“ řekl, sotva Strádal vytáhl paty, „tady máme druhou kulku, koukněte se,“ — a už někdo přiskočil, aby projektil vydoloval nožem. Všeobecný údiv.

„Tak myslím, že si na tu sebevraždu udělal napřed generálku,“ pronesl Bursík svým typicky naivně zamyšleným tónem.

„Co generálku, že mu to spustilo?“ řekl mladý Tonda Kotrba. Mládenci se zachechtali.

„Jak to tak vidím, tenhle mu asi sám nespustil. Víte co, hoši, mně se něco zdá, že to asi žádná sebevražda nebyla,“ řekl Bursík.

„A víš, že se mi to taky zdá?“ To byl kapitán Košnar, náramně průrazný a šikovný člověk.

„Tedy mord?“ ozval se Tonda.

„Mord nebo nešťastná náhoda,“ zabručel Bursík.

„Jestli se někdo postavil těsně k němu a nešťastnou náhodou to spustil, pak je to nešťastná náhoda,“ prohlásil. Hoši se znovu zasmáli, ale Bursík se zamračil, neměl rád smích v přítomnosti mrtvého. Nic to sice neznamenalo, ale Bursík byl ze staré školy a zažil doma přísnou a poněkud zvláštní výchovu, měl zkrátka všelijaké ty ohledy v krvi.

„Víte, kdo to je?“ pokračoval. Několik párů očí se na něho zaměřilo.

„To je vědec, badatel v problematice rakoviny, a tedy to byl člověk, potřebnější pro naši společnost víc než leckdo, než třeba já,“ vyřkl slovo pro sebe typické.

„A víte, kdo je ten Strádal? Taky vědecký pracovník. Chápete, že nám z toho brzy nebude lehko?“

„Což o to, ale kde se vzal ten kvér,“ poznamenal Košnar.

„To bych taky rád věděl,“ řekl Bursík.

„On to bude starý německý, ne? Z války, ne?“ řekl Kotrba.

Bursk bručivě doplnil, že byl vyroben u Steyera v Linci, a že ho nosili na zadní části němečtí důstojníci.

„To je tedy sakra starý,“ mínil Kotrba.

„Holenku, bouchnout někoho můžeš i ze starožitné pistole. Pokud ji máš v pořádku,“ dodal.

Muži na něho hleděli v očekávání rozkazů.

„Tak hoši, bude se propagovat ta sebevražda, až na malé nejasnosti, že jo. A když vám řeknou ve Slapech, že slyšeli dvě rány, tak mu prostě ten revolver spustil sám.“

„A nemoh to prásknout myslivec?“ řekl poručík Franta Lom. „Moment, ti kluci od říční nic neslyšeli, byli zrovna nahoře s motorovým člunem.“

„Ručím za to, že ty dvě rány slyšely celé Slapy. To bude perfektnější časové určení než pitva. Řekl bych ale, že po smrti bude dlouho, nejméně dvanáct hodin, a to znamená, že vnějšek nebudeme vůbec dělat.“

„Ne…?“ Košnar vypadal poněkud nespokojeně. Bursík věděl, že by vytáhl do akce se vším, co je k dispozici, ale ono je to tak, že negativní rozhodnutí je také rozhodnutí.

„To nemá smysl.“ Sníh, do toho vozovku projela auta, vyloučeno, že by se tu dalo něco dělat.

O Bursíkovi se říkalo, že je negativista. Ale jen proto, že nikdy nenechával něco nakousnout, o čem věděl, že to bude mrhání silami. Vnitřek se ovšem udělat musí. Přelétl očima předměty na stole, šálek, čajovou konvici, lžičky, příbory, pánev, v níž si Potužil přinesl na stůl usmažená vejce. Jeho zrak padl na rohož, důkladně zašlapanou. „A co povrch,“ slyšel Košnara. Povrch, ovšemže se bude dělat. Technika na to musí přijet, no, budou nadšení, že se jim tu chodilo. Vydal další příkazy, co se bude rovnou balit, ale neodpustil si nakonec poznámku, „víte, kluci, podle mě to k ničemu nebude.“ Neznělo to zrovna povzbudivě. Byl tím známý, že říká nepopulární průpovídky. Co se také vědělo, že se Bursík málokdy mýlí, a přitom mu to na popularitě nepřidalo. Přirozeně, muž, který má vždycky pravdu, je málokdy oblíbený.

V jednu hodinu stál Bursík na prahu chaty a díval se do tmy. Tamhle stál ve tmě jejich vůz a hned za ním byl zaparkován ještě jeden. Počasí bylo syrové, větrné. Na zemi všude plno rozmoklého sněhu, všechno to tálo.

V pruhu světla, vrhaného oknem, však bylo ještě vidět mezi stromy bílo s černými mezerami. Venku nic nenajdou a uvnitř asi taky ne, pomyslel si. Chlap musel přijet autem a byl to asi jeho známý. Proč ne… Když se mu dostal dovnitř, na tělo… Co se tam ale strhlo…? A takového člověka. Bursík měl velkou úctu k lékařům i vědcům, vážil si vědy, vůbec chybělo málo a byl by se dal tou cestou i on, ale byl na to příliš velký koníčkář. Zbraně, šachy, astronomie, horolezectví, krom toho byl průšvihář ve škole, nedostal se na přírodní vědy, jak po tom toužil, ale na strojní průmyslovku. A skončil jako kriminalista. A teď se s vědou konečně setkal — trochu smutné setkání, přiznejme si. Co se dalo vyčíst z těch dvou výstřelů — ten druhý, vypálený zblízka do člověka, byl jasný, spíše ten, co šel mimo, byl oříšek. Podle toho, že ta rána šla nízko — výška metr čtyřicet a třicet centimetrů od futra dveří, střílel vrah špatně. Jestli chtěl doktor před ním utéct a otvíral dveře — tehdy po něm pachatel vystřelil, minul ho, pak ho dostihl a vypálil to do něho zblízka. Předstírat sebevraždu je snadné i nesnadné. Pokud máte tu bezprostřední blízkost, vždycky přichází v úvahu suicida. Ale ten druhý výstřel měnil situaci. Náhodnému stisknutí spouště nevěřil, krom toho tu byla ta připravená vejce na pánvi, talíř, dokonce si to naservíroval na ubrousku. Násilná smrt, rozhodl Bursík.

Otřel si rukou čelo, spadly na ně první kapky. Déšť… Ještě do toho marastu bude pršet. Bursík se otočil, vrátil se dovnitř. Cvrkot… Už přijela technika a zabydlovali se tam, slyšel odtud hlas kapitána Nohejla. Bursík stiskl kliku dveří u kuchyně, jeho tým tu seděl poskládaný, zabraný do diskuse.

„Hotovi? Tak padejte, padejte. Jede se domů.“

*

V neděli se Linhart probudil brzy, ale nevstal, zkusil ještě usnout a podařilo se mu spát asi do osmi, zůstal ale ještě chvíli ležet. Nebylo mu od včerejška dvakrát dobře a přemítal právě, jestli má cukr nebo hypo — měl to nějaké rozházené — co to včera jedl — za nic si nemohl vzpomenout. Měl by přece jen navštívit špitál, pomyslel si, což byla idea, kterou si připouštěl, jenom když mu bylo opravdu nevalně. Kdo to tam rámusí? Že by už Tomáš vstával? Normálně spí v neděli do deseti. Hudba mu vadila, rušila ho. Tím spíš, že byl vnímavým posluchačem hudby, vážnou hudbu měl rád, především Bacha, Beethovena, Brahmse. Tři velká Bé. Džez nebo beat si dal taky líbit, ale musel mít na to náladu. Byla zas ta Linda — Linda — Linda, neslo se k němu. Celý den mu to bude bzučet v hlavě. Do toho telefon. Sakra, doopravdy je mu mizerně…

„Jardo. Můžeš k telefonu?“

Ve dveřích se objevila Táňa. Hranatá, ramenatá. Obličej se jí blyštěl krémem. Bývala kdysi velmi hezká, a i teď byla hezká, ale stálo ji to čím dál větší úsilí.

„Je to někdo od Bezpečnosti. Co mu mám říct?“ Popošla k němu. „Poslechni, tobě je špatně?“

„Není.“ Říci, že ano, znamenalo pro něho tolik nepříjemností, že si to dávno odvykl. „A co chce, ti neřek?“ „Neřek, vždyť ti to povídám.“

Vstal z postele, přemáhaje slabost, vklouzl do trepek a odebral se k telefonu. Měli ho v hale, aby ho příliš nerušil, a stejně ho využívali hlavně jeho rodinní příslušníci. Pod telefonem stálo křeslo. „Prosím, Linhart,“ a rovnou se posadil.

„Dobrý den.“ Chlapík se představil, ale jméno přeslechl.

„Dobrý den.“

„Pane doktore, napřed si dovolím dotaz. Ještě jste nemluvil s doktorem Strádalem?“

„Ne,“ odpověděl lakonicky. Ani se nezeptal proč — zbytečně by zapřádal nějaké hovory.

„Tedy vám to musím sdělit já. Týká se to vašeho spolupracovníka. Znáte doktora Potužila, že ano…“

„Samozřejmě. Co je s ním?“

„Bohužel vám musím oznámit smutnou zprávu, že včera v noci tragicky zemřel.“

„To je mi hrozně líto.“ — Jak je chatrný běžný slovník v podobných okamžicích. Linhart byl ovšem vždy a za všech okolností velmi civilní a tento chudý projev politování byl vlastně maximum, nač se zmohl.

„Ano… Je to těžké. Pro jeho přátele a hlavně pro jeho rodinu. Vy se s tou rodinou dobře znáte?“

„Dá se tak říct. Dovolte, co se mu vlastně stalo?“

„Zastřelil se. Nemělo by cenu vám něco zatloukat, pane doktore, když ho vlastně první objevil doktor Strádal a jistě vás bude o tom informovat. Nebylo by ale dobře, kdyby se o tom zbytečně mluvilo, takže bych vás žádal, abyste o tom oba…“

„Kde ho objevil,“ přerušil ho.

„Zapomněl jsem, že jsem vám to neřekl. To bylo mimo Prahu, na chatě pana Potužila ve Štěchovicích.“

„To jsem nevěděl.“ Odmlčel se. „A že mi Strádal nezavolal,“ dodal hluše.

„No, třeba už bylo pozdě. V kolik se mohl vrátit,“ major zapřemýšlel, „to mohlo být klidně v půl dvanácté nebo i později.“

„Stejně mi mohl zatelefonovat. No nic,“ Linhart se odmlčel.

„Kvůli čemu ale volám… Budeme potřebovat od vás pomoc, ovšem nejen od vás, to je samozřejmé,“ pokračoval hlas. Vcelku vlídný, ale trochu drmolil. „Chápete, jakmile se někde vyskytne střelná zbraň…“

„Chápu. Chcete, abych se k vám dostavil? Dneska se ale necítím dobře, tedy některý den příštího týdne?“

„Tedy zítra? Nechci vás honit, ale patrně dojde k otevření stolu doktora Potužila, ne? Nebo jaká je u vás běžná praxe při úmrtí?“

„To nevím.“ Že by mu chtěli filcovat stůl…? Při sebevraždě? Sakra divné praktiky. „Ani se nepamatuji, kdy se někomu naposled odmykal stůl. A ovšem to není moje starost, jak asi uznáte.“

„To je samozřejmé, že nebudeme dělat nic, co by nebylo nutné, ale v takovém případě je běžné, že se musí věc prošetřit do hloubky. I jestli tu zbývá jedno procento nejasnosti…“

„Ovšem, ovšem.“

Linhart silně ochladl, jeho hlas nabyl nepříjemně ironického odstínu. „A co budete ještě od nás chtít?“

„Moc toho určitě nebude, pane doktore, čistě povinné poskytnutí výpovědi. Rozumíte, jde nám o objasnění všech okolností, což je v daném případě naprosto…“

„To je samozřejmé.“

„Tedy, že bychom k vám přišli zítra ráno?“

„Nu, a po pracovní době by to nemohlo být? Myslím kvůli lidem.

Ujišťuji vás, že se do toho stolu zatím nikdo nevloupá,“ dodal.

„Dobrá — tedy zítra v pět hodin.“

„Budu s vaší návštěvou počítat. Prozatím na viděnou.“

„Na shledanou,“ pozdravil ho major a zavěsil. K čertu, že by ho znal…

Ale ten hlas mu připadal nějaký jiný…

*

Sakramentská věc. Linhart zvedl hlavu a setkal se s Táninýma očima, samozřejmě, že za ním vešla do haly, aby jí nic neušlo. Obtíž, že tu neměl kouska soukromí. Ostatně je to jedno, zítra to bude vědět stejně každý.

„Tak to vidíš, Potužil je po smrti,“ pronesl, vstal přitom pomalu z křesla, aby se nezamotal, a šel zvolna ke dveřím.

„Já to věděla… Spáchal sebevraždu, co? A jak to udělal, ty to nevíš? Copak ti neřek, kristapána? Bože můj… Já si to myslela, že ji dlouho nepřežije, když jsem ho viděla na tom pohřbu. A co jeho matka, kolik jí může být?“

„Snad k osmdesátce.“

„To tedy vypadala mladší. Ubohá ženská, ubohá…! A jak je starý Potužilův syn?“ napadlo ji, zřejmě jí defilovala před duševním zrakem celá první řada sálu krematoria z tehdejší příležitosti. Odpověděl jí, opět se ho na něco zeptala. Byla už taková, po duševní stránce velmi nesoustředěná, neukázněná, jinak ovšem velmi mu oddaná, to věděl. Jediný pokus o rozchod v jejich životě měl u ní za následek úplné nervové zhroucení, přestala chodit, měla obtíže s řečí. Byl to člověk na něm plně závislý a to si uvědomoval, tu svou zodpovědnost za ni. A kdoví, třeba bude někdy závislý na její pomoci. Dopředu to nevíme nikdo.

Konečně praktická otázka, co bude chtít k snídani. Zapřemýšlel, nač by měl chuť. Podstrojovala mu, v tom směru se o něho starala znamenitě, věčně mu sháněla šunku, pomeranče. „Co abych ti udělala hemeneks. Anebo jen tak dva plátky šunky. Vzal by sis?“ Ne, v žádném případě, při pomyšlení na šunku se mu zvedal žaludek. „Víš co, namaž mi dva krajíčky žervé a dej mi k tomu čaj.“

„A mám ti dát vyvařit jehly?“

Nepotřeboval, jako dávný marod byl na svou nemoc zařízen a obstarával se sám, ostatně mu náčiní vyvařovala laborantka. Za chvíli seděl u stolu, natáhl do injekční stříkačky svou dávku — ach, tohle dávkování, stejně se jenom hádá, v tom se nikdo pořádně nevyzná — otřel si předloktí vatičkou namočenou v lihu a zabodl si jehlu pod kůži. Hotovo, byl zase připraven trávit. Najednou si uvědomil, že má při vpichu jiný pocit, než míval předtím, vlastně ho má už několik dní. Ne že by byla jehla tupější, vklouzla do kůže jako máslo, spíš mu připadala ostřejší. Kde by se vzalo, bude to zřejmě jen subjektivní dojem. Přestal na to myslet, nejvyšší čas, aby dal žaludku nějakou práci. Vstal, odebral se do koupelny. Za čtvrt hodiny byl hotov s umytím a oblékáním a usedl u prostřeného stolu, kde už seděl usazen jeho syn Tomáš. Samozřejmě v pyžamu, pojídal hltavě chleba se šunkou a hleděl přitom do knihy. A ovšem rozložené vedle hrnku s kakaem. Linhart na něho pohlédl. „Ahoj, Tomáši,“ pozdravil ho první.

„Ahoj, táto.“

„Co to máš,“ zeptal se s pohledem na knihu.

„Ale nic,“ zněla odpověď, nezdvořilá, ale u nich běžná. Vcelku znamenala pouze, že nečte nic tak zvláštního. „A máš se…?“ zeptal se Linhart znova.

Tomáš neodpověděl, asi mu to za to nestálo. Spolkl vydatné sousto a zvedl k němu oči, hezké, hnědé. „Co ti chtěl ten bezpečák,“ zeptal se vážně. Odpověděl mu stejně vážným tónem, další otázka, odpověď. Zrovna začínali hovořit, když se objevila Táňa.

„To je hrůza, jak to sedíš. A zas tu knihu. Okamžitě ji dej pryč! Že mu to můžeš trpět,“ obrátila se na něho. — Má docela pravdu, ale neměl zrovna dneska chuť na něho řvát, věčně ho vychovávat, když stejně prožije většinu života bez něho. Kdoví, jak dlouho tu bude, napadlo ho najednou.

„Tak poslechni, když ti to máma říká,“ pronesl otcovsky. „Ale proč? Hele, když se bavíme, tak přece nečtu, ale když jenom jím, tak to nechápu,“ řekl Tomáš.

„Protože by tě v Anglii vyrazili od stolu i sluhové, nejen gentlemani, kdybys tam uplatňoval svoje způsoby. A nejen tam. Můžeš s tím nesouhlasit, ale doporučuji ti, abys o tom uvažoval.“

„Když tak málokdy jíme pohromadě.“ Táňa samozřejmě vztáhla výtku na sebe. „Ráda bych věděla, kdy jsi s námi naposled večeřel.“

„To nehraje roli“. Může jíst slušně sám. Když trénuješ judo, můžeš se taky trénovat slušně jíst.“

„Sám? Jak si to představuješ, že by se to učil? K tomu musí mít člověk důvod,“ začala, ale Tomáš ji přerušil. „Táta má pravdu,“ zabručel.

„Jenom si mě nežehli,“ řekl Linhart. A láskyplně na něho pohlédl.

*

Bursík pochopitelně nejel hned domů, ale zastavil se ještě ve Štěchovicích. Do postele se dostal ve tři, vyspal se pár hodin hlubokým spánkem, v půl osmé byl na nohou a už telefonoval. Dozvěděl se, že se pitva ještě nekonala, ale počítá se s ní na devátou. Dal si tedy sprchu, oblékl se a nasnídal. Od té chvíle, když se nepočítá hovor s manželkou, vlastně pořád telefonoval. Měl ve zvyku vytáhnout z každého začerstva dvě tři jména a Strádal mu jmenoval Linharta, pak ještě dalšího vedoucího oddělení, nějakého doktora Vejsadu a jejich kádrovou. Ale začal s Linhartem, asi kvůli tomu jménu. Potom zavolal plukovníkovi Hanouskovi. Plukovník s ním v zásadě souhlasil, jenom jevil obavy, jestli na to nejde příliš zhurta. Nato se major Bursík odebral na své pracoviště. Jaký měl plán, byl by každému řekl, že žádný. Sebrat co nejvíce poznatků, ale tak naivně by neodpověděl ani žádný bažant ve škole. Před polednem se sice vědělo o něco málo víc, ale Bursík, který si to myslel už předtím, neměl věru důvod k jásotu. Že byl ten průstřel veden zprava a šikmo shora, no dobrá. Hodinu smrti ani nepotřeboval, už v noci si to zjistil, jak to bylo v těmi výstřely. Slyšeli je ve Štěchovicích i ve Slapech, asi o půl jedenácté dopoledne a ve velmi krátkém intervalu — od dvou do pěti vteřin. Smůla, že se tomu nevěnovala pozornost, ono se to totiž opravdu ozvalo z lesa. Větší smůla byl ten sníh, ale u toho se Bursík nezdržoval ani myšlenkou. Je to takové, jaké to je. Pachatel jim ušel a po těch dvanácti hodinách, co k tomu přišli, měli malou naději ho dostat. Jedině kdyby si někdo vzpomněl, co tamtudy a vůbec na štrece projíždělo za auta, a to byl úkol číslo jedna, do kterého už zapřáhl hromadu lidí. Krom státní dopravy, kterou dal za domácí úlohu Kotrbovi. Že by pachatel přišel pěšky nebo že by to byl někdo z okolí, no — fantazii se meze nekladou, ale nevěřil tomu. Bursík se vždycky vysmíval představám, jaké mají civilové o kriminalistech, že podezřívají prostě každého. Každého věru ne, i když jsou takoví, co by se ze samých obav udřeli. Nač sázel Bursík, byla auta, a pokud měl v úmyslu vyšetřovat alibi, tak hlavně těchto němých tvorů. Sliboval si od toho víc než od snímání povrchu; měl totiž představu, že člověk, který přijde zvenčí, bude mít asi rukavice.

Odpoledne mu přišel první pohovor domluvený ráno, dostavil se totiž k němu doktor Vejsada, který vypadal dost zdrceně. Byl to vcelku velmi ochotný, příjemný čtyřicátník a Bursík znova vyposlechl, co už slyšel od Strádala, že Potužil nedávno ovdověl, svou ztrátu nesl velmi těžko a jevil příznaky těžké deprese. Dostali se na plánovanou Potužilovu stáž, Vejsada vyprávěl, že měl jet napřesrok do Švédska a stále se nevědělo, jestli to odřekne či ne, ale pak o tu cestu začal jevit zájem, což mu připadalo jako obrat k lepšímu.

„Víte, podle mě to byla jediná šance, aby se z.toho dostal. Ono to není jen tak, chápete… Tři měsíce pobytu, z toho dva měsíce ve Stockholmu a měsíc na univerzitě v Oslo, a mezitím měl mít několik přednášek anglicky.“

„To uměl tak dobře anglicky,“ zeptal se Bursík naivně.

„Výborně. V tom nebyl výjimka, anglicky umí u nás leckdo, ale Karel byl ve Švédsku naposledy před dvěma lety a zvlád promluvy i švédsky. Byl mimořádný talent na řeči, ale stejně by to znamenalo pro něho značnou práci.“

„Chápu… Byl by si musel opakovat švédštinu,“ mínil Bursík. „Což o to. Nezáleží pouze na tom, jakou řečí to povídáte, ale co povídáte.“

„A kdopak pojede místo něho?“

Dostal odpověď, že se to ještě neví — snad nikdo. „To se nedá v tak krátkém termínu stihnout,“ dodal Vejsada.

„To by snad byla škoda, ne? A vy jste měl dojem, že má do toho chuť?“

„Chuť, těžko říci. Chuť neměl vlastně do ničeho. Byl dost apatický… Což si teď vyčítám, že jsem ho nedonutil, aby navštívil psychiatra. Ale měl vždycky averzi, tak jsem to ani nezkoušel. Překvapující je to s tím revolverem, viďte.“ O revolveru už spolu mluvili. „Člověk by řekl, že ani nevěděl, jak se mačká spoušť, natož aby… Pro mě je to záhada… Na druhou stranu Karel hodně jezdil, byl tuším v Jugoslávii, Polsku, Rumunsku, Řecku a ne pouze letadlem, rovněž vlakem nebo vlastním vozem.“

Bursík pokýval hlavou. „Možné to je. Že by si byl přivez revolver jako suvenýr, no,“ zvážněl. „Promiňte. Nemyslel jsem to jako žert — To bylo automatické, čistě že o tom přemítám. Chápu, že pro vás jako jeho přítele to není žádná radost — vůbec o tom mluvit, natož se mnou.“

„Máte pravdu. Já už jsem takový, že si nepříjemnosti odbydu raději naráz. Neurazil jsem vás?“

„Vůbec ne, pročpak?“ zeptal se Bursík prostoduše. Masku nosil ze zvyku, a kdyby se byl zkoumal, mnohdy tím nic nezamýšlel jako právě nyní. Nebyl blázen, aby podezříval lidi na potkání a už vůbec ne takový idiot, aby v tom hledal nějaké pracovní motivy. Věděl sice, že řevnivost mezi lidmi existuje, to tedy ano, ale kvůli tomu se nevraždí. A aby někdo dojel za Potužilem na chatu s tím úmyslem, musel mít po čertech silný důvod. Vůbec, chladnokrevná vražda je výjimečný případ, drtivou většinou totiž k tomu dochází ve střídavém pominutí smyslů, kdežto tady měl od začátku velmi zvláštní pocity, škaredé to bylo, prostě škaredé. Už jenom to, že šlo o někoho potrefeného osudem, o kom se ti dva dojemně shodli, že na tu sebevraždu vypadal. No…

Odpoledne si Bursík vyřídil nutné věci a v šest se rozjel do Bráníka za paní Potužilovou, s kterou se smluvil dopoledne. Informovaná byla, takže jí jobovku nemusel oznamovat, a držela se obdivuhodně, to jí musel přiznat. Osmasedmdesátiletá paní, na to má ještě náramně všech pět pohromadě. Krom toho s ním chtěla sama mluvit, což mu usnadňovalo situaci.

Má to pěkné bydlení, pomyslel si nelogicky, když stál za dvacet minut u branky a pohlížel na vilu zevně. Byla to jedna ze starších vil až nahoře na kopečku, samozřejmě zahrada, všude tam jsou zahrady. A čerstvý vzduch… Za brankou šla dlážděná pěšina ke schodům, pak byly ještě další schody a teprve za nimi krytý vchod do vily. To už zazvonil, za chvilku někdo vyšel ze vchodu a blížil se k němu. Středně vysoký mladý muž v džínsách, ozdobený bíbrem. Propánakrále, že by to byl mladý Potužil? To by měl z pekla štístko… Syna doktora Potužila totiž sháněli, dokonce už byl někdo u něho na adrese a nikdo jim neotevřel. A domů telefon neměl. To by bylo výborné. — Ve skutečnosti, ačkoli je to možná trochu divné, na něho Bursík pomyslel už předem — s jakousi průhlednou myšlenkou. No tak syn — Potužil měl z prvního manželství syna. Nevěděl o něm naprosto nic, jenom že bydlí v Nuslích. A přece mu ty Nusle nějak vězely v hlavě. Tedy ne u něho, ale v Nuslích. I když to snad není humánní, Bursík už nasadil nějaké páky — ještě než ho vůbec viděl. Ale teď ho tedy spatřil doopravdy. Jakmile se mladý muž přiblížil, přečetl v jeho obličeji lehkou podobu s mrtvým, měl totiž podobné protáhlé čelo a stejný tvar nosu. V džínsách, jenom v košilce… Ale zase žádný zajíc to nebude. Tomu je ke třicítce, odhadl.

„Dobrý den.“

„Dobrý den. Pan Potužil?“ zeptal se. Nezmýlil se, byl to on. Podali si ruce a Bursík se představil. „Paní Potužilová tam je…?“

„Ano, už na vás čeká. Měl jsem už někde být, ale musel jsem… chápete, abych vám otevřel. Pro ni by to byla obtíž.“

„To jsem si neuvědomil. Ale chodí…?“

„Chodí, však chodí i ven. Ale vzalo ji to. Já jsem taky ještě jak bacenej — dověděl jsem se to až od ní.“

„Vy jste dneska nebyl doma, viďte.“

„Ale ano, byl, to jsem asi spal. Sloužil jsem — celou sobotu do neděle rána, měl jsem fofr —“

Tak vida, alibi. Ještě si mu o ně ani neřekl. „A kdepak děláte?“

„V hotelu…“ Jmenoval mu hotel, Bursík ho znal, byl to hotel s provozem tuzemských výprav, proti kasárnám, druhořadý, před rokem tam měli náhodou co dělat, zeptá se tam někoho. „A dlouho jste tam?“

„Ani ne, od září. Předtím jsem byl v Konstruktivě.“

„Jako co?“

Dostal odpověď, že jako noční hlídač. Mladík odpovídal lakonicky, asi s otázkami nebyl spokojen a Bursík se přestal vyptávat. Mezitím se octli v chodbě, jako tomu bývá ve vilách, z chodby totiž vedlo přímo dřevěné, točité schodiště a na druhé straně a na konci byly další dveře do místností v přízemí. Ty na konci se otevřely a vyšla z nich šedivá, lehce shrbená paní v černých šatech a v zástěře — paní Potužilová. Na první pohled to byla pěkná stará dáma, její obličej však působil žalostným dojmem, byla bledá, koutky úst měla pokleslé. „Dobrý den.“ Podala mu ruku, kterou stiskl. „Tudy, prosím.“ Otevřela dveře po straně předsíně, vybavené jako starodávná jídelna. Nábytek byl evidentně cenný, stál tu stylový stolek, sofa, spíš starožitné odpočívadlo s vysokou zadní stěnou, příborník, černá knihovna s vyřezávanými ozdobami. Uprostřed jídelní stůl, kolem černé vyřezávané židle. Podlaha ale nebyla krytá kobercem, nýbrž linoleem ve světle zelené barvě.

„Posaďte se.“

Bursík odstrčil jednu ze židlí a sedl si, s nutkavou obavou, aby jim tu něco nepoškodil. Prostředí působilo zvláštně, ty cennosti a k tomu podlaha jak někde ve středisku. Opřel se předloktím o stůl, pokrytý dvěma ubrusy, vyšívaným a přes to umělým, průhledným.

„Budete si přát kávu? Vláďo, udělej nám kafíčko,“ ozvala se prosebně k mladíkovi, jenž sem vkročil za nimi. „Jsem tak ráda, že ho tu mám. A budu ho tu mít — viď —“

„Vy se sem přestěhujete?“ zajímal se.

„To musí. Přece mě tu nenechá samotnou. Vláďa je ženatý… Bydlejí ale velmi špatně — a tady je tolik místa. Já vím, že by si to Karel přál,“ zdůraznila, což ho přesvědčilo o opaku.

„To se rozumí, babi, neboj se,“ zabručel mladík.

„Musíš, když jsi mi to slíbil.“ Že by s tím dělal ještě ciráty, napadlo Bursíka. „Víte, čekám pravnouče… A tady je velká zahrada. Krom Suchánkových je to celé prázdné. Táta ti chtěl dát určitě dva pokoje, chtěl, já to vím.“

„To já vím taky, babi. Jenom seď, já to kafe udělám,“ ozval se, když chtěla vstát, posadila se tedy. Mladík se k ní přiblížil, a jakmile se zastavil u její židle, chytila se ho za ruku, jako by hledala oporu. „Myslela jsem, že sem dneska půjdete marně a že mě odvezou — a vidíte. Ještě že přišel Vláďa. Večer se sem přijde podívat Suchánková a tak to nějak překlepu. Pořád tomu nemohu věřit. Že se zastřelil…! Copak to měl vůbec kdy v ruce…? A řekněte mi — kde by vzal — něco takového?“

„No tak, babi. Prosím tě,“ zasáhl její vnuk způsobem, jako by chtěl zabránit dalšímu rozčilování. „Copak to má cenu, tohle…? No neplač, vždyť máš ještě nás —“

Nato Bursík přihlížel rodinné scéně. Paní Potužilová ovšem plakala, ale ovládala se přitom, jenom jí vyhrklo pár slz a její vnuk ji začal hladit, potichu jí domlouval. Bursík se přitom decentně odvrátil. Byl by si rád zapálil, ale neodvažoval se. Trvalo to však jen krátce, paní Potužilová přestala plakat a znova se obrátila k němu. „Víte, to se mi nemůžete divit,“ řekla. Bursík vydal zvuk souhlasu.

„Přišlo to tak najednou. To je nejhorší… Když nás to zasáhne a nic předtím netušíme — nic…“

„A vy jste skutečně nic netušila?“

„Určitě ano,“ odpověděl Potužil junior za ni. „Vždyť jsi mi říkala, že je táta na huntě s nervama.“

„Ale to bylo dřív. Ted — teď už se uklidnil. Ano, věřte tomu, soudruhu majore, to jsem vám právě chtěla říct, že to nedovedu pochopit. Bože můj… To přece dá rozum, že kdyby si byl přines revolver, byla bych mu ho vzala.“

„A myslíš, že by byl otec tak naivní?“

„To zase ano, věř tomu. Proboha, Vláďo, tys ho přece tak neznal.“

„Ale znal,“ zněla mírně podrážděná odpověď.

„Znal? Když jste se viděli jednou za půl roku?“

„To zas nepřeháněj. A vůbec, kdyby bylo na mně, tak jsme se viděli častěj,“ slyšel Bursík další mladíkovu repliku.

„Ale měl tě rád. To vím určitě.“

„To je fakt. Tím jsem si jistej,“ prohlásil mladý muž prsním tónem. Čím si byl právě jist Bursík, že to byla právě slova určená pro něho a že tu cosi notně neklaplo. Ten hezký bíbráč, který dělal okolky s nastěhováním do vily, otce nijak neuznával a doktor ho asi taky neměl rád. Alespoň způsob, jakým ho mladík ujistil o opaku, byl značně nevěrohodný. A noční hlídač…? Věru nebyl v důchodovém věku, aby bral tak mozkově málo náročná zaměstnání, pomyslel si.

„Víte, abyste tomu rozuměl. Táta mě vlastně nevychoval a moc jsme se tedy znát ani nemohli,“ obrátil se k němu Potužil.

„To je přirozené… Vy bydlíte v těch Nuslích společně se svou matkou?“ přešel na jiné pole.

„Ne — máma byt má, ale tam to pro nás nebylo možný. Chápete… nežije sama, no a Zuzana měla jen podnájem. Co máme, je bývalej správcovskej byt, zdravotně závadnej, podotýkám, a ještě nás honí kvůli chodníku.“ Vyslovil to tónem, jako by podával stížnost povolané osobě. „Tam jsme vegetovali hezkých pár let, řeknu vám. Teď se to bude řešit, ale mělo to bejt o ty tři roky dřív,“ dodal vážně.

„Proč myslíte?“

„Protože moje manželka z toho suterénu onemocněla. Trpí těžkou alergií a z toho se jen tak nevylíže.“

„Ale Vládíčku,“ zarazila ho stará paní bolestně. „Za to přece tvůj táta nemoh…“

„To já vím. Víte,“ obrátil se zase k němu, „já nebyl zrovna na nejlepší noze s jeho manželkou… teda s mou macechou. Tady babi to ví, že bez ní bychom se byli vždycky domluvili.“

„To je pravda,“ přitakala horlivě.

„On byl sice táta trochu divnej, to je jednou jistý, babi, jéžišmarjá, to přece nemá vůbec cenu tvrdit, že…“

„Ale pochop, Vládíčku, že neměl lehký život. Už jen ten první rozvod ho málem zabil. Vždyť to odstonal, těžce to odstonal. Já bych o tom nemluvila, hochu, vždyť víš, že nemám už jen vás, a nikdy bych se o tom nezmínila — ale to musíš uznat, že to tehdy nebyla jeho vina.“

„No né, babi, heleď se — není to fuk,“ pronesl Potužil. „Já jsem chtěl jenom říct, že s tou mou macechou neměl taky šťastnou ruku.“

„Abyste si nemyslel, soudruhu, můj syn byl vždycky vzorný manžel a se snachou žili ve vyrovnaném manželství. Velmi na ní lpěl a… ty dny po její smrti byl úplně zoufalý, div se z toho nepominul rozumem. Ale potom jsem měla dojem, že se uklidnil… ano, byl lepší, zase začal jevit zájem o práci, zajímal se i o tu stáž…“

„To jsem slyšel. Doktor Vejsada mi vyprávěl totéž jinými slovy, že se radovali z jeho probuzeného zájmu, a rovněž že se o to osobně snažil.“

„To já vím… Doktora Vejsadu já znám. Ten je hodný,“ podotkla dětinsky.

„Jistě ho tam měli rádi. Patřil přece k tamějším starým pracovníkům.“ „No, nepracoval tam příliš dlouho, ale několik let ano… Já nevím, jestli byl Karel oblíbený, byl vždycky hodně vážný, ale jistě se tam našli lidé, co ho ocenili. Snacha u nich také pracovala… Tam se vlastně poznali, ale potom zůstala v domácnosti. Karel jí někdy opatřoval nějakou drobnou práci, opisy, překlad, ale snacha po tom ani zvlášť netoužila. Spíš si tak šila na sebe, což ani nemusela, Karel jí všechno kupoval…“

Bursík ovšem na další nebyl zvědavý.

„A co před tím odjezdem, nepozorovala jste na panu doktorovi nic,“ vrátil se k tématu.

„Naprosto nic. Byl jako jindy, ještě si vykládáme, co tam bude muset udělat.“

„S vámi nemluvil?“ obrátil se Bursík na Potužila.

„S Vláďou jenom telefonoval. Ve čtvrtek nebo v pátek, viď.“

„Ve středu. Zavolal jsem ho z práce a zdál se mi klidnej. Ale bavili jsme se jen chvilku,“ dodal chvatně.

„S dovolením, můžete si vzpomenout, o čem jste mluvili?“

„No tak… normálka, potřeboval jsem auťák a táta řek, že si ho v sobotu bere sám, ale v neděli že ho zas můžu mít, když budu chtít. To mě ve snu nenapadlo, že s ním mluvím naposled,“ dodal pohnutě.

Jeho slova na paní Potužilovou zapůsobila. Sepjala ruce…

„Pane majore. Já mu ještě chystám jídlo, jablkový závin a chtěl s sebou vejce, že si je tam udělá. Pořád si říkám, že to snad není možné. Víte to jistě, že se nestal obětí… nějakého šílence?“

„Nu, paní Potužilová. Já neříkám, že se to stalo, ale když už o tom mluvíte, máte nějaký důvod, abyste si to myslela?“

„Ovšemže nemá,“ odpověděl Potužil za ni. „Důvod někoho podezřívat. Neměl někdo něco proti němu…?“

„Ne, to ne,“ řekla ulekaně.

„Nebál se pan doktor, že by se mu mohlo něco stát?“

„To se bál… někdy, ale přepadení, výslovně přepadení se nebál.“

„Poslouchejte, tak byla to sebevražda nebo ne,“ ozval se Potužil podrážděně.

„Podívejte se. Pokud zbývá jediné procento možnosti, nemohu vám zodpovědně — rozumíte tomu. I kdybych si to sám myslel,“ ujistil ho přátelsky.

„Já vám rozumím,“ zabručel Potužil junior.

*

Pondělí, pět hodin odpoledne. Lidé houfně vycházeli z budovy, kdežto major Bursík se právě ubíral opačným směrem, sám, měl to přece jen raději, než se vyskytovat v páru — prokázal se ve vrátnici a čekal, zatímco vrátný telefonoval. Momentálně byl mrzutý, ze Štěchovic to bylo nulové, po celé štrece také, bylo to k vzteku. Jako by zrovna v tu dobu kluci od dopravní vymizeli, že tu vzniklo takové vakuum. To je ztracené, pomyslel si. Co se nechytí první dva dny po vraždě, nechytí se nikdy.

„Dobrý den.“ Vida, Strádal, a jak mu to v bílém sedne. „Přišel jsem pro vás, abyste nezabloudil,“ řekl s úsměvem. Byl však hezky zelený.

„To jste nemusel, snad bych se u vás neztratil,“ řekl Bursík. „Jak je vám po té sobotě?“

„Moc valně mi nebylo, ale už jsem se vyspal. A vám?“

„Mně je vždycky výborně.“ Pitomá fráze, uvědomil si. Mezitím už spolu kráčeli chodbou, nahoru po schodišti a zase chodba. Spousta dveří…

„Tady jsou laboratoře,“ řekl Strádal. Bursík nahlédl do otevřených dveří a co uviděl, v něm vyvolalo intenzívní pocit, že je naprostý ignorant.

Potom někam došli, vešel do kanceláře, dosti malé, asi tu všude měli samé kvelbíky, kde na něho čekala paní Wágnerová, perzonální. S touto, dámou se po chvíli lehké konverzace odebral do jiné místnosti, kde se nalézal Potužilův stůl, skříň a kartotéka, krom toho tu byl stolek s psacím strojem, kde v tuto chvíli pilně cvakala jedna z typek. Situace vznikla až groteskní. Odsunuli typku, ale nebyl tu člověk, schopný zamčený stůl decentně odemknout, údržbáři totiž odešli domů. „Tak to zkuste, soudruhu majore, třeba tímhle,“ řekla paní Wágnerová, třímajíc odkudsi přinesené dláto. Jako žena začala brzy ztrácet trpělivost. Bursík ovšem odmítl, rozhodnut raději rezignovat a přijít jindy, šlo mu stejně jen o Potužilův adresář.

Situaci vyřešila typka, která věděla, kam si pan doktor ukládá klíčky od stolu — do skříně.

Bursík sám obsah stolu neprohlížel, učinila to za něho paní Wágnerová. Vyslovil jenom přání, aby mu byl zapůjčen notes s denními záznamy a adresář doktora Potužila, a v případě, že tu něco bude, korespondence.

Paní Wágnerová pracovala přesně a soustavně. Vyndávala obsah jednotlivých zásuvek, prohlédli písemnosti a opět je vracela na místo. V zásuvkách měl Potužil vzorný pořádek, všechno přehledně popsané.

„Peníze, počkejte.“ Poněkud udivena vyndávala z bílé poštovní obálky peníze, dokonce valuty, bylo to deset stomarkových bankovek. „To tady raději nenechávejte. Měly by se dát do trezoru,“ řekl Bursík, překvapen tím, že si někdo tak pořádný nechává peníze ve stole — nu, asi si je tu zapomněl. „Dovolte, v té obálce nic není?“

„Nic. Moment, přece něco.“

Vysypala obálku na dlaň. Ukázalo se, že v ní byl úzký proužek papíru s adresou, která ale nebyla napsaná strojem, ale vystříhaná po slovech z nějakého tisku a nalepená. — Sakra do toho, co to mělo být? CECIL SHARP D 1, HAMPSTEAD South End Grn PIMLICO, LONDON.

„Nevíte, čí je to adresa?“ zabručel, upíraje oči na ten cárek. „Nevím. Třeba by se to našlo v jeho adresáři. Pan doktor měl někde ty zahraniční adresy zvlášť,“ upamatovala se.

Našli diář, našli seznam s telefonními čísly, poznámkový blok, ve skříni úhlednou kartotéku s kartičkami, zařazenými podle abecedy, samé zahraniční adresy. Korespondence tu však nebyla soukromá žádná, čistě úřední. Bursík konečně usedl za psací stroj, aby sepsal předměty, které si hodlal vzít s sebou. Kartičky musel spočítat, vybrat z krabice a svázat do balíčku, poznámky, seznam, diář a byl hotov.

„Stejně se tomu divím, že to potřebujete,“ podotkla paní Wágnerová.

„Já taky,“ odpověděl nesmyslně. Zamyslel se… „Je tam ještě pan doktor Linhart?“

„Myslím, že ano. Chcete mu něco?“

Zabručel, že by ho potřeboval na pár slov, a potom přihlížel, jak perzonální telefonuje.

Co mu chtěl, už vlastně nic. Chtěl se jenom podívat, jestli to není náhodou on, měl totiž škubání včera v telefonu, že by to on přece jenom mohl být. Zatrolená věc, že ho neidentifikoval na sto procent… Ostatně, přenos byl špatný. A situace také nebyla nejvhodnější. — A je to on. Vždyť si to myslel, projelo Bursíkovi mozkem, když vešel a uviděl prošedivělého vědátora, otočeného k němu napolo zády. To už v Bursíkovi všechno hrálo. Jestlipak ho pozná…? „Dobrý den, pane doktore,“ pozdravil hlasitě.

„Tak už to máte, soudruhu majore?“ slyšel. Nepoznal ho, to je hrůza, a taky se zrovna neobtěžoval, to je taky pravda.

„Máme, už jsme to se soudružkou Wágnerovou zvládli.“ Hleděl na něho. — Měli bychom se odněkud znát, měl na jazyku. Nebo že by mu připomněl ten Vlkov…? Ve skutečnosti, nebýt jeho, asi by tady nestrašil. Věru, věru…

„Tak je to v pořádku?“ Linhart se otočil od stolu a pohlédl na něho pozorněji. Zíral na něho vteřinu, dvě. „Přemku. Je to možné?“ To už se Linhart vymrštil. Potřásli si srdečně rukama, dokonce se popleskali. „Tak ty jsi Přemek Bursíků. Ach bože. No to mám radost. Co dělá bratr?“

„Žije, je inženýr strojař, ale nemám ho tady, oženil se v Brně. Tys mě v telefonu nepoznal, viď?“

„To víš, že ne, už nemám žádnou paměť.“

„Upřímně řečeno, já taky ne. Aspoň ne stoprocentně, za což se hanbím.“

„Není divu, změnil jsem se. I hlasem, to se stává.“

„Teď se mi zrovna zdá, že ses nezměnil. A co já?“

„Hlavně jsi enormně narost,“ řekl Linhart s úsměvem. „Počkej, ty už jsi mě potom nezažil. V patnácti jsem byl už hodně vytáhlej. A rost jsem až do osmnácti.“

„To už jsem tam nebyl. Jako takového čahouna tě nepamatuju. Vůbec, co dělají kluci?“

Zavzpomínali si, Bursík věděl o dvou z nich, co dělají, a vykládal mu to. Na mou duši, kdo by to byl tušil, říkal si zas a znova, pohlížeje na Linharta. Pro něho to bylo překvapující, že ho tady objevil jako vědce, vedoucího výzkumu — ačkoli Jarda už tehdy na ten výzkum vypadal, ale pro něho to bude teprve otřes. Setkat se s ním jako s majorem, to může být zážitek jen pro silné nervy, pomyslel si Bursík. Mezitím jim dal Linhart udělat kávu, Bursík si sedl, odložil. Ze vzpomínek se ovšem dostali hned na žhavou současnost — „Poslechni, Přemku, co to vůbec máte? Je to snad nějaký předpis, tohle dělat při sebevraždě?“ zeptal se Linhart.

„Při naprosto evidentní ne. Ale ve sporném případě ano. Nu a tohle něco takového bude, bohužel.“

„To mi nemůžeš říct, proč — nu, já se tě neptám.“ Linhart velmi zvážněl, skoro zesmutněl. „Víš, měl bych zájem, aby se to tu nerozšířilo. A stejně si myslím, že se to brzy prokáže, ta sebevražda. Potužil totiž nedávno prožil těžký otřes…“ To už Bursík slyšel, nicméně to vyslechl potřetí. Když Linhart skončil, vydal zvuk souhlasu.

„Jenže to nám nic nepoví o tom, kde vzal revolver. Jeho matka si myslí, že to není pravděpodobné, že by k němu vůbec přišel. Je to zkrátka zádrhel,“ zlehčil sdělení.

„To mohl mít třeba z dřívějška. Myslím, Přemo, že pátrat po tom, kde ho vzal někdo jiný, je totéž.“ Bursíka napadlo, že to už je jejich práce, ale neříkal nic. „A vražda — to přece není možné, jenom tak bez důvodu,“ pokračoval Linhart.

„Asi by se to nestalo bez důvodu. Ty tedy nevíš o nikom, s kým by byl něco měl?“

„Absolutně ne. Nebuď naivní, Přemku. Jestli si představuješ nějakou konkurenční žárlivost, pak to není tak dramatické.“

„To předpokládám. Mohu se tě zeptat, Jardo, není ti známo, jaký měl zdroj valut?“

„Zdroj — myslíš příjem ze zahraničí? Jedině když byl tam, tak za přednášky.“

„V nedávné době nevíš, že by byl dostal prachy…? Přesně tisíc západoněmeckých marek.“ Nebylo to žádné tajemství, když se právě octly v trezoru. Linhart zavrtěl hlavou, nevěděl. „To ti řekla jeho matka?“

„Ne, našel jsem to před chvílí u něho ve stole. V šuplíku. Sice zamčeném, ale je to na pováženou, ne?“

„Ano. Hlavně mě překvapuje, že si to tam zapomněl. Peníze se tu takhle nenechávají, to dá rozum.“

„A neříká ti nic tohle?“

Šlo o ten divný lístek s nalepenou adresou, Linhart nad tím chvíli bádal. „Tedy, zahraniční styky měl bohaté, ale tohle vypadá jako nějaká volovina. Aspoň si nedovedu vysvětlit, co to může znamenat. Tedy, marky si mohl konečně od někoho koupit. Jestli se chystal na tu stáž…“

„Skutečně se tam chystal?“

„Pokud je mi známo, tak ano. Ale depresivní byl notně, to je nepochybné —“

Bursík, aniž si to uvědomil, Linharta zpovídal, otázka šla za otázkou. Ptal se na organizaci, na práci sekcí, na lidi v Potužilově týmu. O organizaci Linhart mluvil ochotně, o lidech však hovořit nechtěl. „Poslechni, Přemku, nechme to. Vypij si kafe,“ mezitím jim kávu přinesli, „a nepředváděj se mi jako zažraný profík. Já tě ujišťuju, že se mýlíš — to nebyla vražda.“

Bursík se obrátil ke kávě, vhodil do šálku dvě kostky cukru, zamíchal a zapálil si k tomu. „Já netvrdím, že byla. Ale… ty se znáš s jeho rodinou, ne?“

„Znám.“

„A nemoh bys mi trochu objasnit, jak to tam s nimi bylo? Myslím ty vztahy… Ono jim to moc neklapalo, ne?“

„Tak o tomhle mi toho není moc známo.“ Linhart se zamračil. „Jestli si myslíš, že ho jeho syn zabil pro peníze, pak je to zpozdilost. Přinejmenším,“ dodal.

„A ty toho mladého znáš?“ chtěl vědět Bursík. „Znám — to je těžko říct, dvakrát jsem ho tady viděl. Možná že je trochu bohém, ale rozhodně to není ten typ.“

„A co doktor Potužil?“

„Byl podivín, ale myslím, že jako vědec nebyl doceněn,“ řekl Linhart vážně.

„Skutečně?“

„To je můj osobní názor.“

Nato mu to Linhart vyložil, z jakého důvodu. Ačkoli Bursík všemu nerozuměl, pochopil, že šlo o nějaké bádání, které prováděl na jaře a které vypadalo velmi slibně… Šlo o výzkum nového derivátu, který se ukázal silně účinný při léčbě rakoviny, alespoň podle toho, co měl v datech.

„To byl úkol, na kterém pracoval celý tým?“

„Ne — byla to jeho vědecká práce mimo. Bohužel zemřel dřív, než to mohl dovést do konce, a obtíž pro nás je v tom, že si na tom pracoval jenom sám, tedy bude problém se v tom vyznat.“

„To je zajímavé.“

„Smutné je, když musíme povstat od rozdělané práce. Tady bylo ovšem donucující agens jeho vlastní psychická dispozice,“ dodal.

„A kdy na tom pracoval, posledního půl roku?“

„Ano. S přestávkami, kvůli manželce. Sakra — majore. To nám to spolu nějak moc uteklo,“ konstatoval žertovně, ale Bursík, poněkud provinilý, že ho tak zdržel, se za okamžik zvedl.

Domů se vrátil Bursík kolem půl sedmé a za deset minut nato ho zavolal Košnar. „Nazdar, Přemo. Tak s tím Potužilem — ono to vypadá, že v té recepci opravdu seděl.“

„Jenom to vypadá, nebo je to jisté?“

„Je to jisté,“ řekl Košnar váhavě. „Přitom tu o něm máme všelicos, co by stálo za úvahu. Je to nějaké číslo, ten chlap. Mění zaměstnání, chlastá, dělá dluhy a něco takového. A s tím jeho tatínkem zadobře nebyl. Prý ho opravdu odmít do vily vzít — to nám řekla ta Suchánková.“

„Mě zajímá jeho alibi.“

„To bude stoprocentní.“

„A má to odkdy dokdy?“

„Na tu dobu určitě. Je na to půl tuctu svědků.“

„Dobře. Jinak nemáš nic? Tak dík a nashle.“

Tak vida. Přece jenom na něho tipoval, však důvody tu byly… Věděl o té Potužilově cestě a krom toho, přece on a ta paní Potužilová jsou jediní dědici, jako syn má právo na polovinu dědictví. A nebyl to on, zdá se.

*

Alena sundala sterilizátor a postavila na vařič velkou skleněnou kádinku s vodou, do které nasypala trochu čaje. — Vážená kolegyně, uvědomujete si, že při vědeckých pokusech není dovoleno v laboratoři jíst, natož si vařit, a ještě takové — takové — Dřív by se nezdržela smíchu při vzpomínce na šéfovo rozhořčené zděšení, když jednou objevil, jak si připravuje svůj ranní životabudič. Ted ji ale vzpomínka na něho trochu děsila. I když ho litovala, ovšem… Jaký to byl člověk — jak jim to měla říci, když to neví. Přece jim nebude vykládat, co je o něm obecně známé, že jako vědec nebyl zrovna čestný. Proč by mu kazila pověst, když je mrtvý. Samozřejmě že o něm říkala jenom to dobré. Ale kde to vzali, že měl něco hotového, co ještě nepublikoval. Bylo vůbec možné, že si udělal nějakou práci bokem…? Snad na jaře, ještě než se Líba rozstonala…? Přece potom na to neměl čas ani myšlenky. Krom toho, Potužil přece publikoval vždycky všechno, i značně nekriticky. Jára se o něm jednou vyjádřil, že prokládá křivku dvěma body. Tedy že má málo empirických dat, málo udělané práce.

Mimochodem, čest u vědce je něco jiného, než se tím běžně myslí. Nečestností je, vybírat z výsledků pokusu jen ty výsledky, které dopadly kladně, a ty, co nevyšly, pominout, zamlčet. Tím se totiž docílí řada polopravd a nesprávností, které ohrožují práci druhých. Jak seriózně vědec pracuje, nemá totiž nikdo možnost překontrolovat, jedině zase vědec, ale i tak by se musely pokusy opakovat. To bylo, co Alena myslela tím, že nebyl čestný — jako vědec. Jinak o něm věděla málo, soukromého skoro nic.

„Ahoj. Co to piješ?“ Do laborky vstoupila Věra. Několika kroky došla k ní, celá ještě rozevlátá, v bílém. „To jsem si mohla myslet. Máš to černé jak botu. Hele, co ti včera řekli? Bylas tam, ne?“

Alena přikývla. Měla skutečně včera pohovor, odešla kvůli tomu o něco dříve. Ve čtvrtek, Věra si odbyla pohovor den předtím. A dneska byl už pátek.

„A jak to proběhlo, no tak, povídej,“ vyzvala ji Věra.

„Vcelku normálně.“ — Kdyby jí to měla vykládat, to by se namluvila.

„Ty jsi hrozná. Taky se tě ptali na toho chlapa, co neumí dobře česky?“

„Ano, ale kdyby se mě neptali, vyšlo by jim to nastejno,“ řekla Alena unaveně. Byl to fakt, zeptali se jí na to, krom spousty jiných věcí. To s těmi Potužilovými telefonáty bylo zvláštní. Asi jim to řekla některá holka, která je rovněž brala. Sama s ním také mluvila a mohla potvrdit, že lámal češtinu. A nikdy se nepředstavil. Chtěl vždycky jenom Potužila, a když nebyl na místě, nic, žádný vzkaz, jenom že to zkusí později. Ale lidí sem volá, proboha… Dopila čaj, Věra už mlela o svém pohovoru, tu jen tak něco nezastaví. Nesmíš mít iluze, řekla si přitom. Podle toho, co se děje, to nebyla u Potužila sebevražda, Zbyněk má pravdu. Přišli asi na to, že ho někdo zabil — zastřelil. Proč by vyšetřovali alibi u těch lidí… Hlavně auta. U všech jeho známých šli po autech. „Ty tomu věříš, že ho někdo zabil?“ řekla.

„Moc bych se divila, ale bezpečáci si to asi myslí. Mně to připadá jako trotlovina, kdo by z toho co měl, jedině jeho syn, to víš, že se už nastěhoval k nim do vily? To mi říkala Marcela, ta se přece znala s Líbou, ale nic mi o tom neřekla, jak se Potužil snášel s mladým. Ty o tom nic nevíš?“

„Nevím.“

„Ty jsi nějaká pod bodem mrazu,“ udělala Věra. Přestala na Alenu mluvit a začala se zvolna a s povzdechy chystat něco dělat. Alena by s ní jindy hovořila déle, ale chtěla dnes píchat homogenizáty, a to bylo časově náročné, protože celá operace se musela provést za jediný den. Musela vypreparovat játra pěti krysám zasaženým leukémií, homogenizovat je a zředěnou suspenzi vpravit do těla třiceti zdravým zvířatům. Na „infikovaných“ krysách se potom testovaly různé léky — polovina krys se nechala neléčená a sloužila jako kontrola.

Když se o něco později objevila v krysárně, zastihla tu Marcelu, jak zrovna třídí krysy k pokusu. Ovanul ji známý pach. Podél stěn dosti velké místnosti se táhly dlouhé regály, na nich stála vedle sebe krysí akvária, přenosné klícky, podobající se krabicím s plným dnem a sundavacím mřížkovaným poklopem. Pití i speciální krmivo — pelety tu měly krysy pořád k dispozici, krmivo bylo totiž umístěno tak, aby na ně lehce dosáhly a ve vedlejším otvoru byla láhev s vodou hrdlem dolů, zakončená trubičkou.

„Ahoj, Marci.“ Alena postavila homogenizátor na stůl.

„Ahoj.“

Marcela držela právě zvířátko v ruce, usmála se na Alenu a žertem je podržela za uši a za krk, aby se mu napjala kůže na čele a muselo otevřít tlamičku. „Já jsem medvěd,“ řekla za ně. Vypadalo opravdu komicky. Chudák krysa, napadlo Alenu. Nebyla sentimentální, ale zrovna teď jí připadalo, že všechno snažení je marné, honí se z kouta do kouta jak taková krysa —

„Marcelo. Mám dneska příšernou náladu. Určitě budu levá,“ řekla.

„A proč, kvůli Potužilovi?“

„Ano. Co za tím proboha může být?“

„A co je nám do toho.“ Marcela byla filozof, chytrá a přitom diskrétní, proto ji měla Alena ráda. Nesvěřila se sice ani jí, ale tušila, že Marcela její tajemství zná — nebo alespoň zčásti.

„Ty si o tom vážně nic nemyslíš?“

„Měj přece rozum. Tady od nás to nebyl nikdo, ten jeho kluk taky ne, tak jedině že se do něčeho zaplet, pámbuví do čeho.“

„Tak říkáš, že jeho syn…“

„Ten by tak něco takovýho proved. Vždyť je to dobrák, na rozdíl od svého tatínka,“ poznamenala.

,.Potužil snad byl taky dobrák, svým způsobem.“

„To říkáš vážně?“ Marcela se velmi podivila. „Vážně si myslíš, že byl dobrák?“

„No ano — proč ne. Tu Líbu měl přece hodně rád, ne?“

„Ale způsobem, že člověku z toho běhal mráz po zádech. Víš co, neměla bys začít? Abych to nekuchala do poledne.“

Bezprostředně se Alena posadila ke stolu a Marcela vytáhla z akvária za ocásek první krysu, rozpřáhla se a silně jí udeřila o hranu stolu. Pak ji položila před Alenu, která jí jediným zkušeným řezem skalpelu otevřela břišní dutinu.

*

Přibližně totéž řekl Bursíkovi Linhart — že je absurdní, že by to provedl někdo z Potužilových kolegů. Antipatie, dokonce i zášť existovat může, ale kvůli tomu se nikdo nedopustí vraždy. Bursíkově otázce, kdo pojede do Švédska místo Potužila, se jenom usmál. Pojede doktor Vejsada — ale že by někdo pro tu šanci spáchal zločin, to stálo jedině za úsměv. A nejhorší bylo, že Bursík věděl, že má pravdu. Nikdo z lidí, o kterých věděli, to nebyl. Mladý Potužil měl alibi. A i všechna vyšetřovaná auta měla alibi. Zbývala jediná možnost, že tu šlo o něco, o čem zatím neexistovala stopa — krom dohadů, nálezu peněz, adresy Cecila Sharpa — krom další stovky zahraničních adres, v kterých se nikdo nemohl vyznat. Všechny informace, týkající se těchto tajných styků, byly tak mlhavé, že to Bursíka uvádělo do stavu blízkého panice. Neznámý muž, jenž se nepředstavuje a mluví špatně česky. Oč tu mohl být zájem, jestli o Potužilovy informace nebo nějaký jeho dosud nepublikovaný závažný výsledek — Linhart nevylučoval ani jedno, ani druhé. Pokud měl Potužil přístup k informacím, jako že měl, vědecké informace jsou také artikl, klidně je možné, že při některé cestě do zahraničí padl do sítě. Pak by mohl být odstraněn v tom případě, kdyby se rozhodl mluvit. Ale kde byly fakty…? Kde byl důkaz těch styků?

Silně zamyšlen prošel Bursík vrátnicí. Vrátný už ho znal, jenom ho pozdravil, nežádal ani zápis do knihy.

Za chvíli šel Bursík chodbou kolem laboratoří, všude bylo živo, lidé pracovali, chodili, hovořili… Nikdy do toho nepronikne, šel na to asi špatně… Minul se povoláním, měl z něho být chemik. Dělal by pod Jardou a měl by pokoj.

— Kdo by to byl řek, napadlo Bursíka mimoděk. Jakým způsobem se spolu znali, jednoduše a prostě, Linhart byl jako student jedním ze dvou vedoucích vodáckého oddílu, organizovaného pod křídly mladých turistů, majícího asi čtyři desítky členů, mezi nimiž byli také bratři Bursíkové. Jeho starší bratr Arnošt, kterému bylo tehdy sedmnáct, jemu čtrnáct. Jarda se sice pravidelných schůzek účastnil jen málokdy, neměl už tehdy moc času a vyskytoval se tu hlavně jako kamarád hlavního vedoucího, Honzy Drkoše, který byl technik, výborný organizátor a velký obětavec, přitom ovšem s notnou dávkou naivity. Přirozeně že je tehdy obdivoval oba, vždyť tu byl značný věkový rozdíl, sám měl čtrnáct, když do oddílu přišel, a jim bylo už přes dvacet. Byl to ale Jarda, který se mu zapsal do duše, mimo jiné i pro jakousi příhodu, která se Bursíka dotýkala velmi úzce. A nyní si na to zase vzpomněl… Viděl sám sebe, jak leží ve spacáku… zrovna od něho odešla doktorka, taková mladá… slyšel ji, jak se baví s Jardou, poslouchal je, všecek vyjukaný. V zásadě to byl ale on, Jarda, který rozpoznal slepáka, kdežto doktorka řekla, že to bude chřipka — a nebýt toho, co Jarda tehdy podnikl, by to s ním bylo asi dopadlo špatně. To se stalo na jediném prázdninovém výletě na lodičkách, který společně podnikli, potom už Jarda přestal mezi ně docházet. Ale jestli Bursík někoho v životě obdivoval, pak to byl on. No, ve čtrnácti je člověk ciťák —

— Vida, tamhle je, s někým hovoří. Podle způsobu, jakým na něho pohlédl, je nějaký nerudný. Myslí si asi, že by neměli lidi obtěžovat. Ale to přece také není možné, sakra… Nechal ho čekat, ale pak skončil hovor a kráčel k němu.

„Tak co, Přemku. Kolik alibi jste dneska prověřili,“ zeptal se Linhart.

„To nedělám já, od toho si zjednávám,“ odpověděl stejně.

„Ale ručíš si za to. Poslouchej. Proč, proboha, vyšetřuješ ženské? Copak musejí mít taky alibi?“

„Ženské ne, ale jejich auta ano.“

„Copak tu vůbec mají ženské auta…? Jsme v Americe? A chtít od každého alibi, kristapána. Jak si to mají lidi pamatovat. Třeba zrovna já nemám alibi.“

„Máš.“

„Jak to?“

„Tys byl celou sobotu v ústavu,“ oznámil mu Bursík. „Ale moh jsem klidně odejít druhým východem, ne?“

„Moh, ale auto jsi měl celou dobu před ústavem.“

„Na mou čest!“ Linhart se podivil. „Teď si uvědomuju, že ti nemusí být vždycky lehko, Přemku.“

„Taky že není.“

„Chceš kafe? Nechám ti udělat. Bože, když já si vzpomenu, co tys byl za kluka. To bylo k padnutí, cos někdy říkal. Tys byl hotový lexikon. Jestli se pamatuješ, tak jsi sbíral vědomosti, ovšem zcela neužitečné, příkladně jsi věděl, kolik váží nejtlustší člověk na světě. A kdy se mají stříhat pudli.“

„Byl jsem zkrátka úplný debil.“

„Debil? Jenom se tak nevytahuj. Byl jsi hlavně fantasta. Víš, co je mi u tebe dodnes záhadou?“

„Že jsem se dal na tohle řemeslo?“

„Ne — ale že jsi tak falešně zpíval, když jsi přece muzikální.“

„To není záhada — nejsem muzikální, bohužel.“

„Troufal bych si říct, že jsi a máš výbornou hudební paměť. Zpíváš ale hrozně. — Zdeničko, neudělala byste nám kafe?“ oslovil Linhart cestou nějakou dívčinu. Zvážněl. „Je to všechno zlé… Nemysli si, že to nevím. Moc rád jsem tě viděl, ale budu ještě radši, až to bude za námi.“

„Já rovněž, Jardo,“ pravil Bursík.

*

„Pojď kousek pěšky. Jsem tu bez auťáku, tak bychom se mohli stavět na frťana,“ řekl Zbyněk, který vyšel z budovy současně s Alenou. Konečně, trochu se projít potřebuje, ale do hospody se Zbyňkem, to by byly nekonečné řeči. A je unavená. — „Jsi vynervovaná, vždyť to na tobě vidím. Já taky, se ti přiznám. Když jsem jim měl vykládat, kde jsem to byl venku, kudy jsem jel, jak jsem jel, byl jsem z toho úplně spletenej. Musel jsem vypovídat podezřele — aspoň si nevzpomínám, že by v tom ještě někdo tak lítal.“

Žvaní — zase jen žvaní. Proč jí vůbec vykládá, že mluvil podezřele…? Taková blbost. „Copak ty v tom lítáš? Nepřeháněj.“

„Nepřeháním. Já byl pro med a moh jsem jet klidně přes Štěchovice, ale já to vzal přes Mníšek — představ si, co mi hrozilo, kdybych byl jel tamtudy. Teď abych se modlil, aby mě v tom Mníšku někdo viděl.“

„Neděláš si zbytečné starosti?“

„Asi ne. Já jsem fatalista, Aleno — v tomhle případu mám od začátku smůlu. Napřed ta paní Potužilová a teď tohle, že jsem se tam snad já jediný promenádoval s autem.“

„Proboha, nežvaň.“

„A největší smůlu mám s tebou.“ Zbyněk si povzdechl. „Kolikrát jsem ti říkala, abys o tom nezačínal. Nezlob se, ale to jsou všechno kecy.“

„Kecy…! Ty nevěříš, že mám s tebou smůlu? To není jen smůla, to je katastrofa. Jediná ženská, o kterou jsem kdy stál,“ Zbyněk se poněkud zarazil, „tedy nečerti se, já mám v sobě algenu a radepur a nejsem tedy zcela příčetnej. Fakticky, jestli jsem si uhnal trauma, tak jedině z tebe.“

„A já je budu mít co nevidět, jestli budeš pokračovat.“

„Někdy jsem přemýšlel, jestli jsi normální, a víš, k čemu jsem dospěl?“

„K čemu?“

„Ze jsi. Kdežto já jsem asi vadný. Ale pozor na to. Možná že pod maskou žvanivosti skrývám svou pravou tvář,“ poznamenal.

Ach ouvej, pomyslela si. Je to možné, že je napráškovaný — pak by si ovšem měl alkohol odpustit. Je nervák, to bylo o něm známé. Kráčeli vedle sebe dlouhou, poměrně tichou ulicí, nešli zavěšeni, takže Zbyněk, jenž si to rázoval těsně vedle ní, se jí co chvíli dotkl ramena. Bylo sychravo, chladno. Po sněhu z minulého týdne nezbylo ani stopy, jen při kraji vozovky něco černavého bláta. A světlo už taky skoro žádné. Je to deprimující, když se tak brzy stmívá. Anebo je to tím, že už je stará, dřív jí přece dlouhé večery nikdy nevadily, naopak, těšila se na to. Na mikuláše, na vánoce. Pořád šli, míjeli šedivé bloky činžáků, přechod, zase chodník. „Opravdu ne, Zbyňku, ty dneska nesmíš pít,“ řekla, když Zbyněk zarazil před pivnicí.

„Ale mně je zima. Nemusíme přece za každou cenu chlastat, můžeme si tam dát jenom čaj.“ Je nějaký rozklepaný, to ty prášky, pomyslela si. „Tak dobrá, ale jen na čtvrt hodiny,“ připustila kompromis. Zbyněk byl okamžitě u dveří a už je otvíral, jak to odtamtud páchne, příšerný čmoud a bude tam asi narváno. Možná že tam nenajdou místo, zadoufala, ale už ho spatřila, jak se žene dozadu a něco obsazuje, skutečně tam bylo volno. A za tím plno kabátů, dveře na vécé — věru to není nic I A. Zbyněk si ale potrpěl na knajpy, někdy se tím vytahuje, co tam zažil. Napije se a pak žvaní s kdekým — co to v sobě má, takový neklid, přitom ji napadlo, že ta jeho žvanivost může být opravdu jen povrch. Nikdy se o něho nezajímala, aby se dostala pod… „Sundej si to, bude ti horko.“ Sundala si krátký kožíšek, jinak měla na sobě svetr s krátkými rukávy. Viděla, že na ni Zbyněk hledí.

„Vypadáš fajn,“ řekl.

Kdyby jí to řekl Jára, vážila by si toho. Z čoudu a hluku v místnosti se jí začalo dělat nevolno — ale co to Zbyněk objednává, napadlo ji, když ho uviděla, že povstal a jde za vrchní. „Nic jiného než čaj pít nebudu,“ řekla. Cigaretu… Proč ne, hůř jí nebude, a vzala si od něho marsku.

Připálil jí a zahleděl se na ni nějakým ztraceným zrakem. „O čem přemítáš.“

„Jestli si mě někdo v tom Mníšku všiml. Víš, že si začínám myslet, že ne?“

„A není to od tebe trochu pitomé? Nasugerovat si, že jsi podezřelý —“

„Každý je. A když se to o mně ví, co jsme spolu měli?“

„Vy jste spolu něco měli?“

Zasmál se. „Inu, v tom směru vím i o jiných, co se s Potužilem zrovna neobjímali.“

„O kom třeba?“

„Zrovna Linhart s ním nějak nemluvil — a on s ním, samozřejmě.“

„A ty sis toho samozřejmě musel všimnout.“

„A proč bych si toho nevšim…? Co je na tom?“

„Právě, právě. To ti neušlo, ale co Linhart dělal pro Potužilovy předtím, ti asi ušlo.“

„Vůbec ne, vážená kolegyně. Chceš-li něco vědět, to byla příčina, proč se pohádali, že se staral o Líbu až moc a Potužil se cítil zkrácený ve svých právech.“

„To je absurdní. Od koho to víš?“

„Od Marcely, té jediné Potužil semtam něco řekl, protože byla Líbina kamarádka.“

Tedy takhle… Možné to bylo, že se Potužil před Marcelou hájil, jestli mu to třeba vyčetla… A to Marcela umí, pomyslela si. Je to fakt, uznala, někdy to lidem vadí, když se někdo pro ně angažuje až příliš, Jára ale Líbu znal a byl by to udělal jistě pro každého, nejen pro ni. A stejně pro ni neexistovala pomoc, takže to bylo všechno zhola zbytečné —

„V tom já Potužila trochu chápu. Třeba je trapný, že při pitvě byl Linhart a ne on. A že byl s těmi doktory jedna ruka Linhart a s ním zacházeli jako s rodinným příslušníkem. Sice je to dneska už jedno —“

„To bych řekla.“

„Ale kdybych já byl ve stejné situaci, chtěl bych být s ní už jenom sám.“

„Doufejme, že do té situace nikdy nepřijdeš.“ Alena se zachvěla. Napadlo ji, kdyby to potkalo ji, a nesměla by ani stát u Járova lože — ani ho držet za ruku. „Osobně bych dala přednost situaci opačné — aby to raději potrefilo mě,“ řekla.

„To asi každý. Budeš se divit, ale já rovněž,“ poznamenal.

„Proč bych se tomu měla divit? Leda tomu, že by ses někdy opravdu zamiloval, to prosím.“

„Tedy tomu nevěříš. Ty jsi mi zvláštní. Řekni mi upřímně, ty se vážně obejdeš bez mužských?“

„Ano — následkem výdělečného povolání.“

„Ale kde, to je následkem toho, že řídíš. Majíc představu, že mužští jsou jedině na to. Vůbec, neptali se tě taky, jestli máš auto?“

„Ptali.“

„To jsou blázni. A tys řekla, že nemáš?“

„Ano — ale jako správná dcera jsem odpověděla, že vozím rodiče — jejich vlastním autem, pokud jezdí, což není současná situace.“

„S těmi auťáky je to u nich hotová mánie. Proč s tím otravují, nechápu. Víš, co jsem taky slyšel? Že prý se u Potužila našly nějaké záhadné prachy — no, já bych tomu nikdy nevěřil, že se zaplet, to už by museli být ti agenti padlí na hlavu, ale možná, že jejich inteligenci přeceňuju,“ dodal.

„O tom nic nevím. Mně se ptali jenom na někoho, kdo sem občas Potužilovi volal a neuměl dobře česky. Nemám ale nejmenší zdání, co to mohlo být,“ řekla unaveně.

„To je hezký. Agent, co neovládá jazyk. Šlendrián jako u nás. Já bych jim to spočítal, hošanům. A víš, že bych tomu věřil spíš, nežli že zrovna Potužil přišel na bůhvíco, a ještě si to nechal pod palcem.“

„A tebe se na to ptali, na čem dělal?“

„Všech se ptali. Někdo jim musel dát do péra, že byl kanón — a Linhart a všichni ostatní že jsou proti němu takhle malincí. A že se mu ztratily nějaké poznámky, na to se tě neptali?“

Ptali, ale byla příliš unavená, aby se jí chtělo o tom diskutovat. A co je tu kouře. Kde je ten čaj, vždyť by už měla jít, čtvrt na sedm a to chtěla být brzy doma. Kvůli ničemu zvláštnímu, ovšemže ne — Jára má na krku toho Maďara, stejně s ním vyměnila od pondělka sotva pár vět, zastavil se u ní, ano, ale jen aby jí řekl, že to bude příští týden lepší — A vtom se zarazila. Přinesli jim ne čaj, ale grog. Vonělo to na sto honů. Copak ona, ale Zbyněk pít nesmí — před chvílí zase spolkl prášek, blázen. Vždyť ho přistihla, jak se decentně odvrací a něco polyká, na sucho, má v tom praxi, jak je vidět. A teď se na ni provinile šklebil.

„Paní vrchní — prosím vás. Platím a rovnou si to odneste.“

„Co blázníš. Platím já — a nedělej ze mě cvoka,“ ozval se podrážděně.

„Vždyť jsi — a já odcházím. Promiň, ale při tom ti asistovat nebudu,“ prohlásila třesoucím se hlasem — má nervy na kraji, ještě se rozbrečí. Sundala si kožíšek z věšáku, vklouzla do něho a za chvíli po ulici skoro utíkala — jenom pryč od něho, co nejdál, pomyslela si — domů, domů. V garsonce bylo teplo, radiátor ústředního topení hřál. Místnost měla sotva dvacet čtverečních metrů a musela se sem vejít se vším všudy, s knihovnou, gaučem, psacím stolem a ještě stolkem a dvěma křesly. Trochu místa jí ušetřily skříně ve zdi, ale zas některé věci, hlavně sklo, měla v zasklené skříňce, a i když se bránila zbytečným věcem, k leckteré té maličkosti měla osobní vztah, že tu bylo věcí víc než dost. Měla to tu zařízeno až s apartním vkusem. Ozdoby stěn byly jedině papírové, maximapy hvězdné oblohy, plakát s fotografií Einsteina, na dveřích byl pověšen plakát se Chaplinem s buřinkou. Měla to tu zkrátka až výjimečně přívětivé, zajímavé, rozkošné. Každý tím byl nadšený s výjimkou Járy, který byl k prostředí — a dokonce i k oděvu, co měla na sobě, hluchý a slepý. Těžko říci, jestli by si vůbec všiml, kdyby se ostříhala dohola. Někdy by to měla zkusit.

*

„Járo.“ Nemohla věřit svým očím. Zazvonil, vždycky to tak dělal, přestože měl klíče, ale když šla otevřít, ve snu by ji bylo nenapadlo… Jaké měla štěstí, že spěchala domů, projelo jí myslí.

„Inu, ulil jsem se. Nemáš náhodou něco…?“

„Co bych mohla mít,“ vydechla.

„To já přece nemohu vědět. Především jsem ti přišel pogratulovat k tvým narozeninám. Bohužel jsem si na to vzpomněl pozdě. Tak buď hodně zdravá.“ V její ruce se octl dárek, malá krabička, hlavně že je to od něho. Jaká radost… Okamžitě se do ní podívala a zůstala všecka zaražená. Prsten, pečetní — starožitný. Překrásný, ale… „To nemohu od tebe přijmout. Vždyť máš rodinu.“

„Mám, ale to je po mně, nosil jsem to jako sličný mladík. Tomáš má jiné, o Táně ani nemluvím. Líbí se ti?“

Odvážila se ho obejmout. Znala jeho povahu natolik, že se brzdila v projevech lásky a nechávala iniciativu vždycky jen na něm, teď to však nevydržela — ale i on ji objal a políbil. Vzápětí ji pustil. „Milánku, dneska se mnou nic nebude. Ani zdržet se nemohu. Musím ještě do hotelu za tím Maďarem. Nejsi moc zklamaná?“

„Nejsem. Jsem šťastná, že tě vidím.“

„Tak je to správné. I já mám radost. Na chvíli si to tedy sundám,“ řekl, když svlékal kabát. Vzala ho od něho a pověsila mu ho.

„Stejně je to štěstí.“ Nu, měla dneska štístko, že utekla Zbyňkovi, ale i jinak — nechtěla nic víc a chtít nebude, než jeho cit, ujišťovala se. Je tím šťastná — vždycky bude šťastná. Dokud ho bude mít, alespoň občas.

„Co budeš pít…? Jsi tu s autem?“ zeptala se, když vešli dovnitř a usadil se na gauči. Shrnula z něho jen prostěradlo a pokrývku k jedné straně. Byl tu s autem, čekala to, tak se dnes spolu ani nenapijí, a to měla pro něho stále nachystanou láhev beaujolais. Tedy jenom kávu. Jíst také nechtěl nic, že prý večeřel. „S tebou je práce,“ udělala komický obličej. „Co s takovým mužským jako ty.“

„Máš pravdu, nic se mnou není. Měla by sis najít jiného.“

„Prosím tě, mlč. Do kolika máš vlastně čas?“

„Do devíti, možná něco přes — nerad bych ho tam nechal příliš dlouho tvrdnout.“

Nic nevadí. Jak ho má pořád ráda, jeho pohyby, hlas, celého ho miluje. Hlavně že přišel — znamená to, že na ni pořád ještě myslí. Šla uvařit kávu, připravila šálky, nasypala do obou slušnou dávku, věděla, že rád kávu silnou. Pak si uvědomila, že by neměl a lžičkou opět ubrala. Tak — hotovo. Když ale vešla, spatřila, že si Jára mezitím udělal pohodlí, zul si boty a zaujal na gauči polohu ležmo.

„Vidíš, co jsem za lenocha. Trochu jsem se natáhl,“ zabručel omluvně.

„Jen lež, kafíčko dostaneš naservírované.“ Přistrčila ke gauči servírovací stolek, vrátila se pro šálky s kávou, ještě lžičky, cukr, a rovněž si sedla.

„Kafe se podává,“ oznámila mu.

„Ale je horký. Nechceš se natáhnout ke mně? Čímž neměním dnešní program,“ nezapomněl poznamenat.

Poslechla jak na povel, v momentě byla u něho, přitiskla se k jeho boku a rukou ho objala kolem prsou. Neodvážila se ale ničeho víc, pokud řekl, že ne — tak ne, a nemělo cenu to na něho zkoušet. Dneska budou jak sourozenci, co se dá dělat. Jeho blízkost ji ale vzrušila, takže se jemně odtáhla.

„Trápím tě, co,“ řekl.

„Netrápíš,“ a znova se k němu přivinula. „Jsem ráda, že tě tu mám. Dneska jsem provedla trapák — byla jsem se Zbyňkem v hospodě,“ a líčila mu, jak to proběhlo.

„Ale vždyť je to fajn kluk. Co proti němu vlastně máš?“

„Nesnáším jeho řeči. Teď mě napadá — něco jsem se tě chtěla zeptat. Jak to vlastně bylo s těmi Potužilovými? Hrálo jim to nebo ne?“

„Ne,“ řekl krátce.

„Líba mu zahýbala?“

„Aspoň se domníval. Jestli to mělo reálnou podstatu nebo ne, to nevím a nikdy jsem se o to neinteresoval. Snad se jí zprotivil, soudím.“

„Ale měl ji rád, ne?“

Linhart chvíli mlčel. „Odpověděl bych ti asi tak. Neznáme stupeň, kam spějeme, ale známe stupeň, na který můžeme klesnout. Chci říci, pokud necháme v sobě přerůst pudového člověka.“

Káže — to většinou nedělá, pomyslela si s hnutím humoru. „To říkáš ty jako mužský?“ zažertovala.

„Ano. I když vznikne sexuální závislost — jako že vznikne snadno, zvlášť ve stáří, nad tím trvá závaznost… dobrovolnosti vzájemných vztahů.“

Ach ví, že by ji nepřemlouval, kdyby se s ním chtěla rozejít, pomyslela si trpce. Raději to ani nezkoušet. Zeptá se ho na tu hádku s Potužilem, pak ale ten nápad odvrhla, Jára byl nějaký moc vážný. „Představ si — nasměješ se. Mě se dneska vyptávali na auto…“ Vyprávěla mu, Jára se usmíval. „Tak to vidíš. Stejně nechápu, proč to dělají.“

„Z důkladnosti. To jim musíš přát.“

„Měl bys říct tomu bezpečákovi, aby Zbyňka uklidnil. Je z toho nervózní, rozumíš, kvůli tomu, že byl tehdy s autem někde tam poblíž. Vůbec, ty toho bezpečáka nějak znáš?“

„Ano — domluvili jsme se, že se známe.“

„A odkud,“ chtěla vědět.

„Od vodáků. V mládí jsem byl vodák a měli jsme tam kluky, no, náhody se stávají. Ostatně, bude to fajn člověk.“

„Járo. A ví se už, co je za tím…? Prosím tě, je to možné, že by Potužil…“ Umlkla, viděla, že nemá zájem. Podíval se na hodinky.

„Škoda, budu muset jít,“ řekl. „Ach je, kafe nám vystydlo. Budeš se moc zlobit, když ti ho tu nechám stát?“

Potlačila projev zklamání. Tak už zase odchází a kdoví, kdy zas bude moci. Ale nevypadá dobře a k tomu bude muset ještě sedět s nějakým Maďarem. Zdržovat ho nemůže, nemělo by to cenu. A vyptávat se ho, kdy zase přijde — ne, to nesmí, přesto jí ale vhrkly slzy do očí. „Nebuď blázínek.“ Zažertoval znova o kávě, že ji bude muset vypít sama a studenou. Doprovodila ho na chodbu a sundala mu z věšáku kabát, služba, kterou měla ráda, ačkoli to zakazoval. Potom se chvatně, ale vřele objali a políbili a Jára odešel. Vrátila se do pokoje, sedla si na gauč, kde před chvílí ležel. Hlavou se jí honilo všelicos… Chtěla se ho předtím zeptat hromadu věcí, kde vzali bezpečáci tu divnou zprávu… o těch Potužilových ztracených poznámkách… přece jim to on neřek! Proč by to dělal, proboha?

Za hodinu tu seděla ještě celá zmrtvělá, plná obav, nervozity. Kdy se asi Jára vrátí z té schůzky — co aby mu zavolala, ale Jára to nechce a třeba bude doma jen Táňa. Jak jí záviděla.

*

Bylo to nepochybné. Před dvěma hodinami zaznamenal stahy svalu v předloktí, tam, kde měl ten pocit, a nyní už nemohl dobře polykat. A začal mít tuhý pocit v břiše. Nebylo o tom pochyb, má tetanus. To by chtělo okamžitý chirurgický zákrok, masivní dávku antibiotik, ale stejně tomu neunikne, tomu nevěřil. Moc nepříjemná smrt, ale naštěstí měl doma už týden bezpečný prostředek. Jako by to byl tušil. — Vzal si to domů hned v sobotu, jakmile se odtamtud vrátil. To ještě neměl tušení, že je infikován. Ale měl to vědět, jakmile v neděli konstatoval jinou jehlu. Kdy si to vařil, ve čtvrtek a pak to tam nechal ležet — když ho viděl odtamtud vycházet a nedošlo mu nic. Vlastně to měl od něho čekat — divné bylo jenom to, že si to nepřipustil. Tohle je jehlová infekce — začalo to na místě vpichu, ale ne z neděle, z pátku. A teď je zase pátek, přesně týden. Inkubace trvá od pěti do jedenácti dnů —

Ve skutečnosti, jakmile Linhart zaregistroval první příznaky, byl přesvědčen, že je ztracen, a rozhodl se na další nepříjemnosti nepočkat. Je pravda, že jako doktor věděl, co je tu zapotřebí — to mu bylo všechno známo, i že to ze stanoviska medicíny není prohraný případ. Nicméně věděl také, že má diabetes. Z jeho vlastního hlediska to bylo ztracené. Krom toho tu asi rovněž sehrála roli jakási bezvýchodnost jeho situace. Měl rád Alenu, věděl, že ho nikdy dobrovolně neopustí a rozejít se s ní sám neměl sílu. Totéž s manželkou, měl ji rovněž rád svým způsobem a cítil se za ni zodpovědný. Možná že i tento aspekt sehrál roli při jeho rozhodnutí místo do nemocnice jít domů a skoncovat to. (Sebevraždu by mu v tom případě prominuly obě.) Pomyslel ovšem i na Tomáše ve snaze se ujistit, že se z toho dostane — je přece ve věku, kdy člověk poměrně snadno rodiče oželí. Sám to rovněž zažil. A mají dobré přátele, kteří se ho ujmou a jistě se mu podaří vystudovat. Pak ale myšlenku na Tomáše zaplašil, aby nezeslábl. Koneckonců je to pro něho jediné východisko. Linhart přitom seděl za volantem a řídil jen z jakéhosi automatismu. Jel pomalu, s myšlenkou, že musí dorazit domů, projížděl známými ulicemi, zastavoval na křižovatkách, znova se rozjížděl. Smíchov — ještě kousek a bude doma. Zvládl poslední úsek, dojel k chodníku před barák, vypnul motor a vystoupil. Byl mátožný, cítil, že má horečku. Příznaky se ale zatím všechny nerozjely, zatím zůstává jen při polykacích obtížích. To může ale přijít ráznaráz.

Vystoupil po schodech. Odemkl dveře bytu, prázdného, jinak by se byl asi nevracel. Táňa byla u své sestry a Tomáš odjel s kamarády na celý víkend — odehnal právě myšlenku na svou rodinu a vůbec na každého, upjal se jen k tomu, co mu zbývá vykonat. Usedl za stůl v pracovně. Nějakou dobu tu seděl a zkoumal se, pozoroval, jak rychle to pokračuje. Ústa ještě otvírá… začínající potíž ohýbání krku. Telefon zvonil. Jak na poplach, ruší ho to. Vydal se k němu, aby sluchátko vyvěsil, nicméně je zvedl. „Prosím, Linhart. — To jsi ty, Přemku?“ Okamžik poslouchal. „Dobrá, tak to našlápni a přijeď sem. Do bytu, ale hned.“ Za hodinu bude pozdě, dodal v duchu.

*

Od čtyř do šesti měl major Bursík poradu — spíše aktiv, kde se to všechno probíralo, a když aktiv skončil, měl pocity blízké holé beznaději. Ta záležitost s tou vědeckou špionáží… Ty nezjištěné styky… Adresy, o kterých se zatím nic nevědělo, telefonáty neznámého muže, ba co víc, nějaké ztracené, patrně ukradené písemnosti. Peníze v zásuvce, tisíc západoněmeckých marek — i když to není zas tak horentní obnos, na naše poměry to reprezentuje pěknou sumu. Cecil Sharp. Slova vystřižená bůhvíodkud. Z nějakého zahraničního tisku, možná prospektu. Strašné, že s tím nehnul. Přitom ta adresa neštymuje dohromady, jak mu řekli, PIMLICO je totiž označení jiného místa, než je HAMPSTEAD HEATH — na zcela opačném konci Londýna. Co to může znamenat…?

„Nic si z toho nedělej, Přemo,“ řekl mu Břeťa — major Stolařík, který vešel do místnosti. Věděl už o tom debaklu. „Hlavně by ses neměl tvářit, že je to v rejži. Pár dní, a ty už děláš, jako by…“ Bursík ho ale nevnímal. Obrátil se k němu až po chvíli s výrazem až indolentním, jako by z toho zhola nic nechápal. Bylo to pravda, nebral ze svého okolí zhola nic, protože právě pochopil něco jiného. A přišlo to jako blesk — došlo mu totiž, co znamená ta podivná adresa. Neznamenala nic — byl to bluf, blufanec. Zkrátka podvrh, pokus o odvedení stopy tímto směrem, i ty peníze, vždyť ten stůl byl přístupný, někdo to tam mohl klidně dát, ostatní, třeba ty telefonáty mohly být náhodné, bez spojitosti. Přece nic jiného neměli než ty peníze! Bezprostředně to v Bursíkově mozku letělo jedno za druhým. Vzpomněl si na úžas všech lidí, když přišla řeč na Potužilův objev, na nějaké jeho ztracené záznamy, data. A Jarda to připouštěl, ba ještě víc… Proč mu to říkal…?

Co tím sledoval? Má ale alibi, ujistil se, přemáhaje jakýsi mrazivý pocit. Ovšem Bursík nebyl tak bezhlavý, aby Linharta hned podezříval z vraždy. Pouze se v něm poprvé ozvala pochybnost o jeho slovech. A především zavrhl ideu, že by se Potužil zapletl s cizími agenty — nesmysl, vražda se nestala proto, motiv byl patrně jiný. Krom toho, podvrhu se mohl dopustit jen někdo, kdo se tam denně pohyboval a byl do zvyklostí, i Potužilových, zasvěcen a věděl tedy o klíčích od stolu. Co dělal Bursík dál, navečer mluvil ještě s Košnarem, ale podezření na Linharta mu nevysypal, jednak neměl jistotu a potom se ho věc silně osobně dotýkala.

V sedm byl doma a v půl osmé ho zavolal jeden z maníků, staršina Lukeš. Celý rozradostněný… „Soudruhu majore, heledte se — tak s tím jedním auťákem jsem něco zjistil., Jak říkala ta ženská, že měl ten její trabant stát na tom rohu u vodárny, tak on tam v sobotu nestál. Nějakej chlap přišel a vzal si ho. Představte si, soudruhu majore. V sobotu v půl desátý, lidi si tam toho všimli a mně se podařilo…“

„Počkejte. Jaké auto.“

„Trabant. On neměl bejt pojízdnej, ale pojízdnej byl, že s tím ten chlap odjel a zas ho přivez. Fojtova s tím jezdila, doktorka, a popis toho chlapa mám taky. Starší elegán, středně vysokej, spíš menší, výraznej nos, vlasy prošedivělý, na sobě měl…“

Bursík poslouchal. Něco se zeptal, hovořil se staršinou asi tři minuty. Nato zavěsil a místo zbytku večeře si zapálil startku. Muž, který odjel v sobotu vozem té mladé doktorky, byl nepochybně Jarda. Měl klíče, to znamená, že mu je dala, aby jí auto někam odvezl. Nebo aby se na ně podíval, ženské motoru většinou nerozumějí. U té vodárny — zřejmě tam uvízla na cestě do práce nebo z práce, auto tam nechala a víc si s tím nelámala hlavu. Podle toho, co mu Lukeš řekl, tam auto stálo už tři týdny. Ale do ústavu jel Jarda vlastním vozem, rovněž se jím odpoledne vrátil… mezitím použil toho trabanta… asi mu nic nebylo, to ženské nedovedou poznat… když jim tam něco škvrká, tak zpanikaří… ale proč ho zabil, proboha, projelo mu mozkem. Jarda Linhart…! Proč zrovna on!

„Ty nebudeš jíst?“ ozvala se Bursíkova manželka a Bursík jen zavrtěl hlavou. Za nějakou chvíli nato s cigaretou přilepenou na rtu vytočil číslo Jardova bytu, ale nikdo to tam nebral. Jakmile však s něčím Bursík začal, jenom tak se nevzdal, a zkoušel to tedy znova asi ve čtvrthodinových intervalech. V půl desáté se konečně dovolal, uslyšel Jardův hlas — trochu jakoby zastřený, jinak pevný. Bursík mu pouze sdělil, že by s ním rád mluvil, a pozvání následovalo promptní, pronesené s jakousi přísnou naléhavostí. Bursík se nerozmýšlel ani vteřinu, vyšel z domu a sedl do auta.

Cestou si to nechal projít hlavou a dospěl k názoru diametrálně odlišnému, což se mu často nestávalo, ale tady si řekl, že se snad zbláznil nebo co… Jarda to přece nespáchal, jednoduše proto, že byl schopen vraždit asi tak jako on, vždyť ho znal…! A v tamtom bude něco jiného, třeba zrovna ta doktorka Fojtova. Není ještě tak starý…! Na mou čest, byl blázen, že se dal tak strhnout, myslel si Bursík, když vyjížděl ze Smíchova na Santošku, kde to Linhartovi měli, a snažil se tu orientovat. Bude to někde na vršku, podle čísla. Trochu pozdní doba, ale Jardovi to asi nevadí, a vzpomněl si, jak spolu mluvili. Byl nápadně stručný, ale že by byl naštvaný, nezdálo se.

Zaparkoval před vilou a bezprostředně zazvonil u branky. Brzy zjistil, že zbytečně, branka totiž zůstala otevřená a vila rovněž, bez nesnází tedy pronikl do prvního patra a stiskl zvonek. Krátce, pak ještě jednou. Konečně se ozvaly kroky a Linhart mu otevřel.

„Nezvoníš dlouho? Byl jsem totiž zalezlý a dozadu je zvonek špatně slyšet,“ řekl, když ho vpustil a podali si ruce. „Jestli dovolíš, nechal bych tady zhasnuto, mám nějaké potíže s očima. Tak co mi neseš za novinky,“ zeptal se, zatímco Bursík na něho hleděl. V chodbě bylo sice tma, ale přesto zaregistroval, že s Jardou něco je… bůhví, co to bylo, ale podle hlasu nebyl v pořádku. „Snad bych ani nešel dál,“ zabručel. „Proč ses mi o tom nezmínil, že ti není valně.“

„To je hloupost. To jsou mé obvyklé neduhy, předávkoval jsem se. Klidně pojď dál, když už tady jsi,“ sám se ale opřel jednou rukou o zeď, takže Bursík usoudil; že je mu to nepříjemné a chce pohovor odbýt na chodbě.

„Vážně… Mohu přijít klidně taky zítra,“ řekl. „Nesmysl. Vysyp mi to rovnou, co máš za problém. Čeho se to týká?“

„Inu tak, narazil jsem na takovou nejasnost ve tvé výpovědi, třeba tohle, jestli si vzpomínáš, ty ses mi slovem nezmínil o nějaké cestě, co jsi tehdy podnik trabantem doktorky Fojtové. To jsme právě zjistili a rád bych, abys mi to upřesnil.“ A když Linhart hned neodpovídal: „Jestli máš obavu z indiskrece, tak ji mít nemusíš. Stačí, když nám to potvrdí ona, žes u ní byl.“

„Nebyl jsem ovšem u ní,“ řekl Linhart zvolna. „Že ne…? Tak kam jsi s tím jel?“

„No, Přemku… to už nemá cenu. Já myslel, že už to víš…“

„Co mám vědět?“

„Že jsem jel k němu. Na tu chatu. Tys to vážně nevěděl…?“

„To tě nemusí překvapovat. Fakty proti tobě jsem už měl, ale nevěřil jsem tomu,“ ozval se Bursík. Chladně, neosobně, jak mu diktovala jeho profese, ale uvnitř mu nebylo lehko. Ještě víc, byl šokován, zklamán… Takže to byl Jarda, strašné, neuvěřitelné. Vyzval ho suchým tónem, aby mu opakoval doznání a sdělil mu motiv vraždy. Na slovo vražda však Linhart zareagoval.

„Počkej, já ho nezavraždil, zabil. Vůbec to byla spíš náhoda, nechtěl jsem ho zabít.“

„Okamžik. S jakým úmyslem jsi tam jel…?“

„S jakým úmyslem? Chtěl jsem, aby se zabil sám,“ dostal Bursík odpověď, z které zbla nechápal.

„Sám! Aby spáchal sebevraždu…? Tys věděl, že má s sebou revolver?“

„Ten byl můj,“ slyšel.

„Tak je to zlé,“ pronesl ledově. „Sakra, přece jsi uvážil, co to může mít za důsledky. Při tvém postavení, při tvém významu,“ nevydržel. „Proč jsi to udělal, prosím?“

„Protože jsem musel.“

Vznikla pauza.

„Neměl jsem — jiné východisko, když jsem odhalil… jeho zločin.“

„Jeho zločin! Potužil se tedy dopustil zločinu?“

„Ano… Na své ženě.“

„Ale ta přece umřela přirozeně,“ vyhrkl Bursík.

„Ne. Na leukémii… ale ten blázen to u ní vyvolal… vím, že jí vstříkl nádor. O tom nemám… nejmenší pochybnosti.“

„Nádor!“ opakoval Bursík šokován. „To přece není možné…!“

„Je,“ odpověděl Linhart krátce. „Dovol… Jestli nemáš námitky, doveď mě do pracovny a můžeme pokračovat,“ řekl s námahou. Bursík se ho okamžitě ujal za paži a kráčeli spolu temnou chodbou ke dveřím na konci, které Bursík otevřel, oba vešli dovnitř a Linhart rovnou ulehl na ustlanou postel, kdežto Bursík si k němu přisedl do křesla. — Jarda má zřejmě chřipku, ale bude nejlépe, když mu to řekne všechno rovnou, aspoň předběžně, než si za ním přijedou zítra ve větší sestavě. „Cítíš se natolik fit, abys mi moh říct, co se tam stalo,“ vyzval ho a Linhart přikývl.

Nato mu sdělil slabým hlasem, co se na chatě odehrálo. Potužil ovšem okamžitě pochopil, oč mu jde, a byl si vědom, proč… Nabízený revolver přijal, ale když odcházel, cvaklo to za ním a třeskla rána — Potužil ho chtěl zastřelit, ale netrefil se. Stál u stolu a třásl se… Nato se Linhart vrátil, chytil ho za ruku a jak se o revolver tahali, vyšla kule a Potužil ji dostal do prsou — byl mrtev ve dvou minutách.

„A s tím jeho zločinem, ty sis byl opravdu jistý?“

„To je… mimo pochybnost. Ten člověk byl… posedlý a k tomu blázen,“ zašeptal.

„Měl jsi ale něco konkrétního, nějaký důkaz?“

„Měl jsem i to…“

„A proč jsi to nedal Bezpečnosti?“

Linhart otázku ignoroval, v dalším mu ale pověděl o svém podezření a o tom, jak si zjednal jistotu — a Bursík ho poslouchal všecek užaslý.

Byl to skutečně zvrhlý zločin a snad by nemohl být nikdy odhalen, kdyby k tomu byla nepřispěla Potužilova manželka. Linhart ovšem jakési podezření měl, ale jen podezření, a přitom je od sebe zapuzoval, jako vědci a lékaři se mu příčilo. Paní Potužilovou ale často navštěvoval a mluvil s ní soukromě, přitom se mu s ledačím svěřila, mimo jiné, že jí její manžel tehdy — určitý čas před jejím onemocněním — napíchal nějaký výborný zahraniční vitaminový preparát. Podle jejího popisu a vůbec líčení té příhody se mu něco přitom nezdálo… Řekla mu, že si tajně schovala jednu tu prázdnou ampulku a krabičku… Myslela si, že někomu řekne, aby jí to opatřil znova, protože její manžel reagoval na její prosby tak divně… dělalo jí to ale tak dobře.

„A tys…“

„Ano, vloupal jsem se do bytu, našel jsem to a prozkoumal jsem, co v tom bylo. Mimochodem, ta žena právě umírala.“

„A pochopila to?“

„Ne. Do poslední chvíle neměla ani tušení.“

Bursík se mimoděk zachvěl.

„Ale proč jsi nic neřek…? Takhle se riskovat, to bylo přece šílenství.“

„Nepopírám. Ale uvažuj laskavě… jak by vypadalo vyšetřování. To by bylo skandální. Koneckonců, na jednotlivci tady nezáleží.“

— Ale záleží na vědě, doplnil si Bursík v duchu. „Já ale mlčet nemohu, jak je ti doufám jasné.“

„To vím… Byl bych ti ale vděčný, kdyby ses vynasnažil…“

— Copak to jde, pomyslel si Bursík. „Pokud přijde na mě, snažit se budu, ale ode mě to nezávisí. Budeš zítra ráno doma?“ zeptal se.

„Zítra… abys tomu rozuměl, infikoval mě. Minulý týden. Tohle řekni manželce, že žádný diabetik nemá šanci. Je to vyloučeno… vyloučeno …“ — Jeho řeč přestala být srozumitelná a náhle se na jeho rtech objevil jakýsi strnulý úsměšek. Byla to křeč a Bursík ho pozoroval, jat hrůzou. Nevěděl honem, co… Na stole stála konev čaje, nalil mu do šálku a podal k ústům, zdálo se, že je to dobré, Linhart pil, křeč právě pominula, k tomu si i něco vzal, co vytáhl z kapsy saka, asi nějaký prášek. Hned nato se Bursík rozběhl k telefonu a vytočil číslo záchranné služby. Když se však k němu vrátil, okamžitě ho udeřilo, že se mezitím něco stalo. Linhartův stav se nápadně zhoršil, což bylo tak očividné, že pomyslel na ten prášek, který spolkl před jeho očima — mohl to být jed, co měl s sebou, ale jaký… Prošacoval ho, nic však nenašel. Na posteli ležel jen kousek smačkané obálky, v které měl uložen,ten pochybný lék, složil ji a schoval do kapsy.

Když přijela záchranná služba, byl už Linhart v hlubokém bezvědomí a chrčivě dýchal. Bursík vyšel za nimi, když ho odnášeli na nosítkách — zrovna včas, aby se setkal s Linhartovou manželkou, která se právě vracela.

*

Jestli to vůbec vyjede, myslel si Zbyněk. Vozovka byla totiž samý led, v noci začalo pršet a teď mrzne — cítil to co chvíli, že mu podklouzávají kola. Měl nechat auťák doma a jít pěšky. Ale zase je to daleko… Věděl, kde to je, jednou tam za ním byli s Vejsadou, už si ani nevzpomínal přesně kdy.

S Linhartem mu to zavolal ráno Vejsada. Měl mu to říct už v noci, když to věděl. — Je to až divné, jak to člověka může sepsout, taková zpráva. — Zbyněk právě sepsutý byl a notně. Sám to možná o sobě nevěděl, že je schopný pociťovat něčí smrt — nota bene někoho cizího, jako tak těžkou osobní ztrátu. Myslel si, že už to tak dávno není, že pro něho Linhart tolik znamená, a teď viděl, že to tak je — A pro vědu je to katastrofa, že umřel, říkal si mračně. No ale, dokázal už tolik, že by to stačilo, ale co mohl ještě udělat. Zbyněk měl přitom sevřené hrdlo a dětinský pocit, že bude na tom pohřbu brečet. Ráno do toho neměl daleko, ale byl hlavně šokovaný. Tetanus — to se muselo stát zrovna jemu…! A zrovna ten večer předtím o něm tak přemýšlel. Ty věci o Potužilovi musel přece napovídat tomu bezpečákovi on — vždyť ho viděl, že si s ním nějak tyká a bavil se s ním kolikrát, kdo by to byl vykládal jiný, tady se obecně ví, že Potužil byl vědecky nula, každý to ví — až snad na pár, co tomu nehoví. Byl by si o tom s Linhartem pohovořil, jasně, až by byl na to čas — a teď mu umřel, vždyť to věděl, že je na sterilitu nepořádný. To bylo určitě tím — Vejsada si to taky myslí. Vždyť přece žádné zranění neměl.

Ale že ho to skosilo tak rychle.

Copak s ním nic nedělali, proboha? Anebo to bylo spíš srdce, to by na to vypadalo, ta rychlost.

Mezitím dojel nahoru, kde to může nechat, třeba tady. Zajel autem za jiné stojící, zastavil, konec. Byl jenom ve svetru a v kalhotách, sáhl ale dozadu pro bundu, aby byl slušnější — vlastně nevěděl, co chce, ale táhlo ho to sem, jen promluvil s někým o něm, napadlo ho totiž, že tady bude někdo od nich — může tam být kdekdo, to ovšem. Jakmile se však octl před domem, padlo to na něho — prostě příšerně. I kdyby tam někdo byl, neodváží se tam vlézt a zazvonit, i kdyby vlastně mohl, Linhart by mu to dovolil, znali se přece spolu tak dobře a mezi těmi jeho nebyl na chvostě. Přesto se k tomu Zbyněk neodhodlal. Chvíli stál před vilou a potom šel kousek nahoru — a zase dolů. A najednou uviděl Alenu. Šla tamhle — byla o blok níž a měl z ní dojem, že jde sem, ale teď se zastavila, kráčela na opačnou stranu. Rozběhl se za ní. „Aleno!“ Počkala na něho, zrovna si zapalovala, když k ní došel.

„Ahoj, Aleno. Už to asi taky víš, že jo… To je zlý, viď,“ začal civilně, jak také jinak. „A eo ty tu děláš? Nebyla jsi tam náhodou?“

„Nebyla.“ Alena se odvrátila — vůbec od něho odvracela tvář.

„A někdo jiný? Není tam náhodou někdo od nás? Hele, já jsem asi blázen, ale nemoh jsem to doma vydržet. Ty bys tam ale mohla zazvonit, jako ženská, pokondolovat jim a říct, že jsme ho měli jako tohle…“

„Nemohla.“

To bylo, co nemohla — nemohla vůbec nic. Ve skutečnosti se to dozvěděla až ráno od Věry, které to zavolala Marcela. Zpráva se ovšem rozkřikla už v noci, paní Linhartová ji zatelefonovala jedněm přátelům, kteří se znali s Vejsadovými. Alenu potkalo přesně to, čeho se bála při své tajné lásce, že při Járovi nebude, až bude umírat. A také o tom nic nevěděla, jenom že dostal tetanus a zemřel včera v noci. Hned po telefonátu s Věrou se rozjela do nemocnice, s myšlenkou, že by ho chtěla ještě jednou vidět, nevěděla však vůbec, jestli tam ještě je — už nebyl a rozjela se sem, a stejně si uvědomovala, že k němu do rodiny jít nemůže. Jára by to nechtěl, aby si jeho žena ještě teď něco domýšlela — tak já tam nepůjdu, Járo, ale tady snad být mohu — a tak chodila, zvolna jako procházkou pořád kolem dokola, ani nevěděla kudy.

Zbyněk na ni hleděl. Nu, byl pořádný blázen. Najednou mu to začalo docházet, takže se velice podivil. Hlavně tomu, že nepochopil dříve, jak to vlastně s nimi je.

„Hele, vždyť jsi celá zmrzlá,“ zabručel, pohlížeje na její obličej. „Jsi tady už dlouho?“

Neodpověděla, z očí jí začaly kanout slzy.

Bylo to pravda.

Alena s Linhartem chodila.

To byl důvod, proč ho odmítala.

Chudák holka.

To je jak někde v Číně, že tu chodí jako pes. Ale v Číně přece chlap smí mít dvě ženy, napadlo ho nesmyslně.

„Tak já tě hodím domů. Jsem tu s fárem. Nebo to někde nechám a půjdeme na frťana. Slyšíš?“

Alena vypadala, že neslyší. Musel ji vzít pod paží a odvádět ji. Chodník byl kluzký, jednou málem ztratila rovnováhu — ještě že ji chytil.

„Proboha, tak se o mě přece opři,“ vyhrkl netrpělivě.

*

Major Bursík vyložil záležitost plukovníkovi Hanouskovi. Hned v sobotu za ním zajel a krom vysvětlení mu předložil Linhartových pár řádek, které Linhart včera naškrábal z posledních sil, s plukovníkem se dohodli, co dál — vlastně toho moc nebylo a Bursík případ skončil. Plukovník Hanousek byl srozuměn s tím, že záležitost zůstane v přísné tajnosti a nepůjde o tom žádná zpráva, jakou dostává do ruky velký počet lidí. Bursík si ovšem o případu ještě něco zjišťoval, kvůli Hanouskovi i kvůli sobě, týkalo se to zločinu doktora Potužila, o kterém se chtěli dovědět podrobnosti. Závěr byl ale ten, že důkazy naprosto chyběly, Potužilova manželka totiž zemřela naprosto jistě přirozenou smrtí. Bursík byl ale hluboce přesvědčen, že Linhartovo podezření na zločin bylo důvodné — a že měl víc než podezření, jistotu. Že se takový muž dal něčím vytrhnout ze své práce, zanechal vědu, manželku, syna, k tomu ho muselo donutit jen vědomí povinnosti. A že zločin nedal vyšetřit se stalo z jeho obavy, aby tím neohrozil výzkum. Za nějakou dobu byl Bursík přesvědčen, že pravdu zná — a snad ji opravdu znal, až na to, že ovšem nemohl porozumět Linhartovu podezření do hloubky, především po odborné stránce. Potužilova žena totiž zemřela na leukémii, leukémie však patřila právě k předmětu výzkumu. Jedním z Potužilových úkolů — nepracoval však na tom sám, dělal v tom Linhart i ostatní, bylo zjišťování účinku nových preparátů léčiv na růst zhoubných nádorů — speciálně leukémie u krys a myší. Leukémie byla vyvolávána vstřikem homogenizovaných nádorů a zkoumaly se tu — velmi jednoduše řečeno — účinky cytostatik podle délky doby přežití, vlivy různých dosud nevyzkoušených derivátů na zhoubné bujení, pak se tu zkoumala chemická struktura různých látek a jejich působení na organismus. Práci do všech detailů a poznatky o tom může mít jedině ten, kdo je v oboru specializován. Jakým způsobem dospěl Linhart k podezření, že té mladé ženě Potužil vstříkl přímo nádor, Bursík přirozeně nevěděl, z té krátké rozmluvy nebylo lze pochopit všechno. V zásadě ale je možné říci, že Linhart však podezření pojal, sledoval bedlivě celý průběh a zřejmě dospěl k důkazu, že se Potužil dopustil nejhoršího zločinu, myslitelného pro vědce, že totiž zneužil vědy k vraždě. Motivem tu byla nejspíš psychopatie a chorobná žárlivost. Zločin byl však z běžných stanovisek absolutně nedokazatelný a Linhart stál před dvěma možnostmi, buďto ho udat a zahájit tím velmi složité vyšetřování — s negativním dopadem na jeho práci, jak se domníval, anebo Potužila donutit, aby ze svého činu vyvodil důsledky. Rozhodl se pro to druhé — zřejmě s tím napřed váhal, od smrti Potužilovy manželky totiž uplynula nějaká doba, v tomto čase ale došlo k vzájemnému pochopení — Potužilovi jistě došlo, že je podezříván.

Mimochodem, s jejich hádkou to byla fáma, nepohádali se, ale bylo pravda, že spolu nemluvili. Co mezi nimi padlo, jestli nějaký náznak, slovo, to se mohl Bursík jen domýšlet. Co tu bylo faktem, že Linhart přistoupil k činu, když se mu naskytla šance, že bude s Potužilem sám, dozvěděl se o té jeho sobotní cestě na chatu a odjel tam za ním. Svou účast na věci chtěl ovšem utajit, kvůli tomu použil vozu, který se mu naskytl a stál od ústavu poměrně nedaleko. Co se týká vozu doktorky Fojtové, Bursíkovy domněnky byly správné, trabant byl pojízdný a byl tu zanechán z neznalosti. Linhartovo chování bylo diktováno ohledy na rodinu, především na syna, jak Bursík usoudil. Odjel tam ale s přesvědčením, že v Potužilovi zvítězí člověk, a jejich první střet na to dokonce vypadal, Potužil prý revolver přijal. Co se tam odehrálo, bylo Bursíkovi známo jen z několika Linhartových vět, ale nepochyboval o tom, že se to tak stalo. Soudil, že Potužil byl velmi rozčilen a jedině tak se mohlo stát, že Linharta minul a že nestačil vystřelit podruhé. Stáli asi u stolu v té obývací místnosti a jakmile padla rána, Linhart po něm skočil a zřejmě se mu snažil vykroutit ruku s revolverem — jedině to zkroucení mohlo vysvětlit, že výstřelem byl Potužil zasažen do prsou zešikma a vcelku způsobem, jako by se byl mohl střelit sám.

Nato Linhart odjel trabantem, zanechal ho na místě, vrátil se do ústavu, do něhož měl volný přístup zadním vchodem, od kterého měl vlastní klíč, setrval v ústavu do odpoledne a odjel domů svým autem, které měl stát na parkovišti. Jeho snaha, aby zůstal mimo, byla pro Bursíka pochopitelná. Otisky nezanechal, událost na chatě proběhla krátce a vešel dovnitř nepochybně v kabátě a v rukavicích, k zahlazení stop přispěl odpolední sníh. Revolver nikdo neznal. O revolveru mu Linhart řekl, že ho měl — a rozmluvou s jeho matkou dospěl Bursík k závěru, že revolver pocházel z povstání a Linhart si ho nechal z důvodů osobních, zřejmě se na něj vázaly nějaké vzpomínky. Sama existence zbraně v jeho vlastnictví mohla přispět právě k tomu řešení, které zvolil, za předpokladu, že se vůbec mohl domnívat, že na to Potužil přistoupí, ale zřejmě nějaké důvody měl. To se ovšem stalo v situaci, když už sám byl infikován smrtelně nebezpečnou chorobou, což se přihodilo den předtím. Linhart sám byl naprosto přesvědčen, že jeho choroba není náhodná a že ho infikoval Potužil. Jak se Bursík domníval, Linhart tu věděl o jeho stycích a možnostech něco víc — později se Bursík dozvěděl, že Potužil měl na bakteriologii známou, o kterou v té době jevil zájem.

— Další dny po Potužilově smrti se Linhart všemožně snažil, aby odvedl stopu na neznámé pachatele. V zásadě — objektivně vzato, se neměl čeho bát, byl přece nevinný, myslel si o tom Bursík trpce. Nalezené západoněmecké marky ovšem patřily jemu, slova adresy byla vystříhána — což se ukázalo čirou náhodou, když se mu po čase dostal stejný materiál do ruky — z prospektu okružních cest po Londýně pro turisty, rozdávaného zájemcům na vyslanectví. Neznámý muž, hovořící lámanou češtinou, byl Potužilův známý ze sousedství, původem Maďar, mající dceru provdanou ve Švédsku, pro kterou Potužil při své poslední návštěvě vezl od nich nějaké dárky. Byly tu nějaké přátelské konexe, ten člověk prodával od dcery různé věci a také pro ni bez ustání něco sháněl.

— Existence nějakých Potužilových poznámek k nepublikované práci byl ovšem bluf — pokus o zveličení významu člověka, který byl na svém místě trpěn ze soucitu. Potužil byl zřejmě skutečně duševně úchylný a patřil k těm mnohým nezjištěným psychopatům, u kterých není možné zasáhnout, dokud nedojde ke katastrofě. — Linhart ovšem zemřel sebevraždou, při pitvě byl zjištěn jako příčina smrti kyanid draselný.

Bursík byl přesvědčen, že v zásadě vyhověl Linhartovu přání, aby událost zůstala utajena, a z lidí, kteří ho znali, řekl časem pravdu jen tomu chemikovi, jenž za ním jednou přišel a bylo zřejmé, že se mnohého sám dopátral. Co se týká Bursíka osobně, myšlenky na tento případ mu brzy z hlavy vypudily myšlenky jiné, v návalu další práce už na to nemyslel. O zapomenutí tu však nebylo ani řeči, zvláště poslední návštěvu u něho si připomínal s hrůzou a lítostí. Jak jinak by to byl chtěl…! Ale co chceme, bývá bohužel tak málo rozhodující.

jahody se šlehačkou

V úterý po velikonocích přišel Randák o dvě minuty později, což se mu obvykle nestávalo. K vrátnici dorazil v deset, ale než doklusal přes prostranství mezi pavilóny a potom chodbou do jídelny, uběhly další dvě minuty, ačkoli to byl výkon docela slušný.

„Promiňte, trochu jsem se opozdil,“ hlásil, svlékaje si cestou kabát — nemusel ho ani mít, venku bylo nádherné teplo. „Tak vás pěkně vítám po svátcích. Vítat vás nemusím, když jste tady domácí, to spíš byste mohly vítat vy mě — ale co byste to dělaly, viďte. Mně je to jasné, že mi vidíte až do žaludku. Oč, že si říkáte, co to zas bude, co si na nás zase vymyslí, ach jo —“ Na vtip nikdo nezareagoval. Čtyřiadvacet párů očí na něho hledělo, bůhvíjak. „V každém případě — jsem rád, že vás vidím,“ přitom Randák přehlédl své ovečky ospalým, leč velmi bystrým pohledem. Co viděl — upřímně řečeno, kdyby sem vkročil někdo nepřipravený, pohled na sedící ženy by ho asi zarazil. Seděly po čtyřech u šesti stolků, nikoli v přední části jídelny, obsadily stolky vzadu, což je u lidí jakýsi pud, že předek nechají volný jako někde na schůzi. Byly to ženy staré i mladé, různě oblečené, některé mohly mít čtyřicet, padesát, vedle několika značně postarších žen tu měl i docela mladé dívky. Na některých bylo ovšem značně znát, že jsou trochu divné — všechny to byly totiž pacientky zdejší psychiatrické léčebny, kde Randák působil už dva roky jako zdravotník — psychoterapeut, oficiálně jako vedoucí kulturních programů v rámci léčebného programu pacientů. A musí se říci, že to konal dobře a že měl dokonce znamenité výsledky, ačkoli nebyl vystudovaný psycholog a psychologie byla pouze jeho koníčkem. Čím Randák byl — neřekl si s Nerudou, že vším byl rád. Před lety učil na ZDŠce a že ho to sem zaválo, způsobily různé okolnosti, především ta, že se tu Randák octl sám na pár měsíců jako pacient. A že tu začal pracovat jako zdravotník, o to se přičinil zdejší vedoucí oddělení, docent Luboš Hošovský, který byl Randákův osobní přítel. Randákova práce byla dosti neobvyklá, pořádal pro pacienty besedy, přednášky, promítal jim filmy a vůbec se snažil v nich probudit zájmy, které jim různé ty fixní ideje vytlačily z mozku, prakticky zájem o cokoli. Jestli se mu někdy zastesklo po školních škamnách, nuže, po dětech se mu občas stýskalo. Ale tady měl klid — s doktory a sestrami se dalo vyjít a krom toho, s pacienty to bylo jak s dětmi, alespoň jejich reakce byly stejné. Vůbec, Randák už dávno přišel na to, že rozdíly jedinců druhu Homo sapiens jsou dosti iluzorní, za některých okolností se totiž chováme všichni stejně. Randák měl — vlastně míval už dřív na ledacos názory dosti paličské, což bylo asi jednou z příčin, že ve svých dvaačtyřiceti nebyl nic, neměl ani rodinu. Sic se na to rozběhl už kdysi v mládí, ve dvaceti se totiž oženil, ale po krachu manželství už pokus neopakoval. Konečně, při dnešní přelidněnosti to snad není takové neštěstí, že nepřivedl na svět potomky. Ale jako vadu to cítil. Jako jednu z mnohých svých vad, to byl fakt.

Prošel jídelnou a zaujal místo u okna, aby měl přehled. Úvodem jim říkal všechno možné. Doufal, že se dobře vyspaly. Radil jim, aby si dovnitř vzaly jen příjemné myšlenky a ty nepříjemné nechaly venku. Upozorňoval je, že je hezké počasí, a když pršelo, vykládal jim o dešťové inspiraci u básníků — v kolika básničkách se mluví o dešti. Hovořil, přitom se na ně díval. Už je znal, třebaže některé viděl než jednou, dvakrát. „Tady máme jednu novou tvář… To mě těší, že jste přišla mezi nás,“ oslovil kterousi ženu, schovávající se za sousedku. „Jak se jmenujete?“

„Kůrková,“ odpověděla pacientka slabě. Byla to tělnatá žena, asi padesátiletá.

„A jak křestním jménem?“

„Anna,“ hlesla.

„Anna, Anička neboli Anetta,“ zabručel. „Jestlipak víte, paní Kůrková, že máte vůbec nejoblíbenější ženské jméno? Rozumíte, vaše jméno je vůbec nejčastější — totiž bylo, jak zjistila statistika. V minulém století vůbec vedlo, ještě před Mařenkami, každá čtvrtá panna byla Anna. Jste se svým jménem spokojená?“

Pacientka zavrtěla hlavou, že ne.

„Nejste? To je chyba. Která je tu ještě Anička?“

Přihlásily se další dvě.

„Možná že vás bude zajímat, že Anna je jméno hebrejské a původně zní Channá, což znamená ,milost‘.“ Zaregistroval, že se zvedly hned tři ruce najednou.

„Já se jmenuju Karla.“

„Zuzana Šenkýřová.“

„Barbora Müllerová,“ zaslechl sotva slyšitelně od jednoho — povětšinou apatického děvčete a usmál se na ni.

„Tak to vezmeme po řadě. Vy jste Karla, paní Černá? Potom jste královna, králka,“ řekl. Vyložil jméno Karel, dokonce jim vykládal, že pochází od starogermánského ,karlaz‘, což značilo napřed muže a teprve později byli jménem ,Carolus‘ zváni frančtí majordomové, tedy páni a vládci. Nudilo je to…? Nezdálo se. Učinil už dávno zkušenost, že se lidé většinou zajímají o své jméno, pokud ovšem nezapomenou, jak se jmenují. „Vůbec, Gott je taky Karel, to je král a druhým jménem bůh. Král-bůh! To už něco je!“

Smích… To je dobré. Ženy se smály, hlásily se další. Na pořad přišla jména přítomných a potom došlo na všelijaká jména cizí jako Romana, Melánie a Scarlett. Scarletty využil k výletu do literárních končin, hovořilo se o problému manželství Scarletty a Rhetta, ty starší knihu většinou četly. Scarletta a Rhett, Anna a Toník, Viktorka a tajemný voják, Ríša a Helenka, milenecký pár z televizního seriálu. Metoda, kterou pracoval, mu někdy působila mírnou žaludeční nevolnost, ale osvědčovala se, lidé se většinou bavili. Je tu nějaké horko, sakra. Venku je sice nádherně, ale tady se samozřejmě topí. Cítil, že se mu košile lepí na tělo, na mou duši, horko k zalknutí. Cigaretu, pomyslel si toužebně.

„Copak je?“ Někdo totiž vešel. Byla to menší, drobná, zrzavá sestra, ostříhaná jako klouček. Jitku Rambouskovou ovšem znal, moc dobře ji znal.

„No tak, co je, Jituš?“ opakoval, když na něho zakývala, aby šel k ní, což učinil bezprostředně, ale s mrzutým výrazem. Vůči Jitce si dovoloval být pašou; mimochodem — je dávno zjištěno, že jedinec jeho pohlaví je politováníhodný, pokud nemůže být pašou aspoň někdy, třeba denně na pět minut. A Randák si to někdy uvědomoval, sice zřídkakdy, jen v obzvláštních záchvatech spravedlivé a sebehodnotící nálady. „Vašku, musím ti něco říct… Nemoh bys jít na moment ven?“ ozvala se. Polohlasně, skoro šeptem.

„Nemoh, jak vidíš. To by tu chvíli nepočkalo? To mi nemůžeš říct rovnou, oč…“

„Tak hele, Hujer dneska nenastoupil. Měl přijít po svátcích a nepřišel, a to víš, Merhautová tam ráno volala,“ nadechla se. Zdálo se, že to bude delší.

„Kristapána, no tak si to protáh. Jestli mi chceš vykládat, co říkala Merhautová, mohu to rovnou rozpustit.“ Paní Merhautová byla staniční sestra, známá svou výřečností.

„Ale ty mě nenecháš… On totiž vůbec nebyl doma,“ zašeptala.

„Jak to, že nebyl doma? Luboš ho přece pustil domů,“ řekl nelogicky.

„Ale on domů nedorazil. Copak to nechápeš? Vašku, já mám strach…“

„Neblázni. A hned nepanikuj, buď tak dobrá.“

Věděl však, z čeho má strach, pochopil to plně. Sebevražda, jen to ne… Ale u toho kluka nehrozí, to je vyloučeno. Aleš je přece docela normální. Normální, i když měl v chorobopise všechno možné, ale pomalu každý věděl, že mu to tam Luboš napsal, aby ho zachránil před vojnou. A vojna mu hrozila, když ho na podzim vylili z techniky a od té doby ho tu měli, to už je pomalu šest měsíců.

A ovšemže to Luboš udělal jen proto, poněvadž se znal s jeho otcem, který primářoval v kterési mimopražské nemocnici, tedy s otcem, rozvedeným s Alešovou matkou, Aleš měl totiž už dávno rozvedeny a znova zpárovány oba rodiče. Na mou čest, z toho nic nebude, pomyslel si, když si uvědomil, že má Aleš řadu možností, kde by mohl být.

„Starému Hujerovi už volali a tam není,“ řekla Jitka, jako by četla jeho myšlenky.

„Tak bude jinde, uvidíš. Podle mě je zbytečné z toho dělat aféru.“

„Ale ta paní Stirnerová to už dala bezpečákům.“

Stirnierová bylo jméno Alšovy provdané matky, což byla zvláštní a dosti nesympatická osoba, chladná jako psí čenich, ostatně s ní mluvil než jednou — dvakrát. A vtom se zarazil. Div se pod ním nepodlomila kolena. Luboš…! Požádal ho přece, aby jí zatelefonoval, že ho pouští, tak aby ho čekala na svátky doma. A on na to zapomněl. To bylo kdy, už předminulý týden v pátek — bleskově si to spočítal, druhého dubna a dnes je třináctého. Jedenáct dní!

„Co je ti,“ ozvala se Jitka. Randák totiž silně zbledl.

„Nic, s Lubošem jsi mluvila?“

„Ne, jenom s Merhautovou.“

„A viděla jsi ho?“

„Myslím, že je u sebe.“

„Hned za ním zajdu. Jsi hodná, žes mi to řekla,“ promluvil nesvým hlasem.

„Já si tedy myslím, že byl dobrý,“ řekla — neušlo jí jeho zblednutí.

„No tak byl… Třeba se nic nestalo,“ zamumlal.

Jitka odešla a Randák se vrátil k pacientkám. Sál šuměl jak třída, ženy si šuškaly, bavily se. „Uděláme si krátkou přestávku,“ řekl. „Trochu si odpočineme a potom se půjdeme trochu projít. Na shledanou za deset minut.“

Židle zarachotily, nejčilejší ženy se už hrnuly ven. Randák vyšel ze dveří rovněž, hluboce zamyšlený, pomalu o sobě nevěděl… Na mou čest, nebyl ještě sklerotický a v životě se mu nestalo, aby zapomněl na důležité vzkazy, k tomu od Luboše… Docenta si Randák vážil jako doktora a lidsky ho měl rád, byl pro něho pomalu pámbu. A teď mu provedl něco, co se naprosto nedalo omluvit. Luboš z toho může mít nepříjemnosti, což nebylo nic proti samotnému faktu, že tím zdržel pátrání skorém o dva týdny. Jestli si mysleli, že je Aleš ve špitále, jako že si to asi mysleli… Kdy mu to Luboš řekl, aby jí zatelefonoval…? To bylo v pátek ráno, Luboš spěchal, odjížděl zrovna někam na přednášku.

Řekl mu to cestou na vécé — že Aleše pouští a aby jim tedy zavolal. A potom, co bylo potom? Šel se skupinou na vycházku. Ba ne, ještě předtím — cestou do jídelny potkal jednu pacientku. Něco se ho ptala… Která to byla? Poupová. A tu to pochopil… Tu paní Poupovou a paní Stirnerovou si před delší dobou spletl na ulici. Potkal ovšem tehdy tu druhou. Obě znal jen málo, Poupová byla tehdy nová a ještě na skupiny nechodila. A obě byly vysoké, obrýlené blondýny. A teď potkal Poupovou. Zábrana zafungovala a jeho mozek paní Stirnerovou prostě vymazal. Bylo mu to tehdy jakési trapné… Ovšem, omluva to nebyla a vysvětlovat to Lubošovi jednoduše nemohl. Ale třeba už má zprávu, kéž by…

Našel ho u sebe, to jest na doktorském, kde obvykle sedával za ohromným psacím stolem, obloženým papíry a knihami. Pozdravil — napřed jeho záda, Hošovský právě telefonoval s Bezpečností a jakmile Randák vešel, otočil se k němu se sluchátkem v levičce, ovšem z jeho výrazu Randák vyčetl, že je to všechno špatné.

„Ano — dobrá, soudruhu,“ říkal Hošovský. „Ano — děkuju. Na shledanou.“ Potom zavěsil a obrátil se k němu. Randáka při pohledu na přítelovu tvář píchlo u srdce, ten vždycky sebevědomý Luboš byl všecek z míry, nad čelem se mu ježila rozcuchaná čupřinka vlasů, známka nejvyššího rozčilení. Sice se ironicky usmíval, ale oči měl jakési zrazené.

„Tak jsi to slyšel,“ řekl bezbarvě. „Malér jak hrom. Vůbec, s kým jsi o tom mluvil?“

„S Jitkou, řekla mi to teprve před chvílí. Neměl jsem o ničem potuchy,“ zabručel.

„Já rovněž ne. No, mám radost… Abych nezapomněl, po poledni mi sem přijdou od kriminálky, tak abys byl v dosahu, kdyby tě potřebovali. Hezké, co bych ti říkal.“

„A ví se už něco?“

„Absolutně nic. A nejhorší na tom je — nejhorší je,“ začal docent, ale přerušil se a zahleděl se do prázdna, jako by přemítal, co je na tom nejhorší. „Vůbec, co ty tomu říkáš?“

„Nevím, nemám zdání, co se stalo. Mimochodem, musím ti něco říct, Luboši. S tím telefonátem paní Stirnerové, jak už asi víš…“

„Vím.“ Hošovský jen mávl rukou.

„Moc mě to mrzí, člověče. Nedovedu pochopit, jak jsem to moh tak zvorat.“

„To se stane. Zbytečně o tom nemluv, konečně, vždyť je to jedno. Mám mít průšvih větší nebo menší —“

„Myslím na to, že bych napsal řediteli, žes mi dal příkaz a já jsem ho nesplnil,“ začal Randák opět, ale jeho doktorský přítel se jenom nasupil. „A kdo se tě bude ptát? Já jsem doktor, já mám zodpovědnost. Holenku, ty si můžeš mluvit, co chceš, to mi nikdo neodpáře, že jsem ho pustil já. Měl jsem vědět, že se něco chystá — ale ono se to skutečně nijak neohlásilo,“ dodal bolestně, což Randáka bodlo do svědomí. „Nevěř tomu, to nebude sebevražda,“ vyhrkl. „Že ne? Jak to víš?“

„Proboha, vždyť tomu klukovi dohromady nic nebylo. Víš přece stejně dobře jako já, že byl normální — o žádných endogenních depresích nemohlo být řeči,“ pravil Randák chvatně.

„Hlavně že to tak dobře víš,“ ozval se Hošovský s despektem.

„Vím — myslím si to. Vážně, Luboši, mně se naposledy na sebevraždu nejevil, věř tomu.“

„Dobrá, co ti říkal?“

„Kdy myslíš?“

„Sakra, ptám se tě, co ti říkal, nebo jsi s ním ten pátek už nemluvil?“

Mluvil, naposledy viděl Randák Aleše na refýži autobusu, odjížděli totiž se skupinou na výstavu a Aleš, čerstvý propuštěnec z nemocnice, odjížděl také. Do autobusu však s nimi nenastoupil, v poslední chvíli si to rozmyslel a zůstal na chodníku, což si Randák vysvětloval tím, že se nechce bavit —

„Ale předtím s vámi mluvil, ne?“

„To se rozumí. Povídám ti, že se choval naprosto normálně.“

„To mě nezajímá. Chci vědět přesně, co ti říkal, pokud jsi vůbec schopný si na to vzpomenout,“ řekl Hošovský.

„Ale ano. Řeknu ti to přesně, když chceš. Ženské se bavily o Tuzexu, co se tam dá koupit, jedna z nich měla totiž na sobě…“

„Dobrá, to byly ženské, ale co on?“

„Počkej, teď si vzpomínám, že si tam chtěl taky něco koupit. Nebo se aspoň zajímal, kde by se to dostalo, prostě taková věc…“

„Jaká věc.“

„Zuby. Myslím ty umělé, upíří, jak se strčí do huby a straší se tím děti. U nás se to ale nedostane —“

„A nač to chtěl, ti neřekl?“

„Ne, ale to dá rozum, že to potřeboval jedině, že s tím chtěl udělat nějakou psinu. Na mejdan nebo tak. Anebo pro nějaké dítě. Poslechni, to by ukazovalo přece jenom, že chtěl domů za otcem, ne? Tam mají přece školní děti.“

„To je ovšem plané.“

„Ale uznej, že by nemluvil zrovna o tom, kdyby…“

„Milánku. Někdo se s tebou pobaví třeba o obědě a za moment se otočí a zkusí si podřezat žíly,“ pravil Hošovský suše.

„S jeho otcem jsi mluvil?“

Hošovský neodpověděl, odvrátil se s upjatým výrazem, vzápětí vyndal ze zásuvky balení prášků, odsypal si na dlaň dvě miniaturní kolečka a vhodil si je do úst. Nato povzdechl a s poznámkou, „teď mi promineš, musím si někam zatelefonovat,“ znova sáhl po sluchátku. Randák to vzal jako mírný pokyn a opustil ho.

Vrátil se ovšem ke svým svěřenkyním a za minutku se s nimi promenoval parkem, usmíval se, konverzoval, uvnitř však byl pln starostí. Co ho to raflo, proboha… A takový kluk, chytrý — a nadaný. Možná že to bylo Alešovo nadání, co Randáka k němu přitahovalo, byl skutečně mimořádně výtvarně nadán a hlavně skvěle kreslil. Skvěle, podle jeho úsudku, kdežto podle Luboše šlo pouze o jakousi zručnost, jinak tvrdil, že na tom mnoho není. Dobrá, ať to někdo zkusí, sednout si tamhle na lavici a za dvě minuty mít kresbu. Vůbec, Aleš tu byl kvůli tomu populární, kdekdo měl od něho obrázek a sestry ho kvůli tomu osvobozovaly od různých manuálních prací, měl u nich zkrátka protekci. Ostatní hrabali a Aleš kreslil, až mu křehly prsty. Co o něm jinak věděl, nuže, bylo toho dost, ale teď mu to připadalo jakési povrchní, obligátní. Měl nějaké trable s rodiči, a kdo je nemá, koneckonců. U Alše to bylo tak, že měl místo dvou rodičů čtyři, což je víc, než je zdrávo, a přitom jako by je neměl. Alespoň se netajil s tím, že na ně kašle. Pak tu byl ten neúspěch ve studiu, samozřejmě, že mu ta chemie neseděla a chtěl být raději malířem. Bydlel s matkou, byl ale přihlášený v podnájmu u nějaké úplně sklerotické, osmdesátileté ženské, ani ne příbuzné, čistě jenom známé a zpytlíkovalo se to s ní kvůli bytu. Aleš měl tím získat byt, cítil se ale odstrčený a s tou babičkou si užil, však mu to podrobně líčil, jak ta paní v noci vstává a třeba ve tři hodiny začne leštit kliky. Jak na tom byl Aleš s děvčaty, o tom však nevěděl nic, v tom směru byl Aleš uzavřený, což si u něho cenil.

Uzavřený, plachý, mindrák, samozřejmě… Přitom byl Aleš docela hezký mladík, i když trochu slabý a byl by potřeboval sportovat. Ovšemže mu tvrdil, že také jezdí do přírody, když ho to napadne, a vytahoval se mu svým tuláctvím. Vůbec se mu chlubil kdesčím, nějakými zkušenostmi s drogami, ale při bližším ohledání to nebylo tak horké, ostatně Aleš narkoman nebyl. Sice mu jednou do detailu popsal pocity kuřáka opia, ale kde by člověk u nás přišel k opiu, ledaže by si usušil a kouřil drť z nezralých makovic. Řekl to ovšem Lubošovi, ale Luboš měl na Aleše svůj názor — prohlásil tehdy, že by mu nevěřil ani i slovo. Podle něho byl Aleš školní příklad zamindrákovaného synáčka z dobré rodiny, k tomu posedlého myšlenkou, že z něho bude malíř. A drogy se k malování hodí, odtud to vytahováctví. Neměl o Alešovi valné mínění, to bylo jisté… Randákovi se ale nezdálo, že by byl Aleš přímo prolhaný. Nikdy ho nepřistihl přímo při lži, spíše při nějakém úhybu. A poslední dobou byl vůbec nějak mlčenlivý, tajnosnubný… Dělo se s ním něco a teď by se bil, že to nepostřehl. Děvče —. Měl vůbec děvče…? Nikdy tu žádné neviděl, ale co mu bylo známo, Aleš si návštěvy v ústavu zakázal. Koneckonců, chodil domů dost často, takže se mohl bez návštěv klidně obejít. Někdy mu ten mládenec připomínal zaběhlé kuře. A měl ho svým způsobem rád — v tom jeho snílkovství viděl kus svého vlastního mládí. Ale co je to všechno platné — Mezitím odvedl pacientky na oběd, sám ale na oběd nešel, nebyl právě schopný pozřít sousto. Odpoledne — rachotu měl do pěti, ale potom v nemocnici setrval, Luboš mu totiž vzkázal, že mu sem mají přijít z Bezpečnosti a možná, že si ho zavolají. Zatím se Randák vybavoval kdeským, hlavně se staniční, které ho pozvala na sesternu a dostal kávu. Byla to výborná ženská, tahle paní Merhautová, sice metr, ale jak bývají staniční sestry, měla velkou zkušenost a Randák na ni dal v mnohém nad doktory. A na Alšovu sebevraždu nevěřila, což na něho působilo jako balzám. „Heleďte se… Věřte tomu, že bych to na něm poznala, kdyby se k něčemu chystal. Blbost je to, podle mýho… Uvidíte, že je v tom nějaká buchta. Však si taky tuhle nějakou kreslil, se šatama, bez šatů, dokonce se psem…“

„Se psem?“

„No pravda, viděla jsem to u něho. Takovej obrázek ženský, jak chová na klíně dakla. A víckrát ji dělal. Vy jste si toho nevšim?“

„To jsem zrovna u něho neviděl. Ženskou s jezevčíkem — ne. Myslíte, že tu někdy za ním byla?“

„Tedy se psem sotva, že jo. Nějaký holky jsem tu jednou zahlídla, ale to už je dávno, snad tenkrát, když nastoupil. Prej to byly studentky z jeho ročníku, hned dvě, ale co to bylo zač, to vám nemohu sloužit. S nějakou si ale psal, aspoň od ní dostával dopisy.“

„Z Prahy?“

„To nebylo z Prahy, ale odkud vám nepovím, já jsem si to zas tak neprohlížela. A žádný dopisy jsme tam nenašli, to si vzal všechno s sebou, taky ten načatej skicák, že jo, jinač ale odešel nalehko, jako obyčejně.“

„A co měl na sobě?“

„Džínsy a větrovku. K tomu si vzal tu novou košili, co mu koupili, khaki s knoflíkárna na límci a s kapsama. A ještě mi povídá, sestři, nemám moc krátký vlasy? My jsme ho totiž tohle… Jitka ho ostříhala a měl problémy, že je to moc.“

„Na mou čest. To rád slyším, sestři, s těmi vlasy,“ zabručel.

„Tak vidíte. Poslouchejte, já to přemejšlení o sebevraždě na nich poznám, mužský nebo ženský, však jsem už leckoho chytla za ruku. Zrovna v únoru povídám panu docentovi, mně se ta paní Klečková nechce líbit, a on, vždyť je dobrá, co vám to zas vlezlo do hlavy, a vidíte, za dva dny ji noční přistihla, jak se pokusila si podřezat zápěstí žiletkou.“

O tom případě věděl. „A jak jste to poznala, podle čeho?“

„No tak, podle čeho… Ona měla ta ženská něco v očích, pámbu ví, co to je, ale podle toho jsem to poznala. To bylo ještě to štěstí, že měla jenom žiletku a s tím toho moc nepoděláte,“ mínila.

„A Aleš podle vás…“

„Kdepak, ten nic takovýho v těch očích neměl. Akorát bych byla řekla, že něco provádí, třeba že je ta jeho buchta vdaná.“

„To se vám o něčem zmínil…?“

„Kdepak, ten si dával majzla, abych mu do něčeho nestrkala nos. Ale že ty psaníčka tak schovával, jednou vám něco musel spálit, že jsem našla flek na talíři. Já mu za to vynadala, že byl celej červenej…“

„A co po telefonu, nemluvila jste s ní?“

„To ne, ani se nepamatuju, že by si ho někdo dával vyvolat. Sám ale chodil telefonovat, to mně řekli.“

„Meziměstsky?“

„To asi ne, prosím vás, z kabiny. Přímá se pacientům zásadně nepovoluje, a když je něco nutnýho, zavoláme tam za ně. To je úplně vyloučený.“

„Takže podle vás, paní Merhautová…“

„…všichni tu zbytečně panikaříte. Poslouchejte, v tom na Jitku moc nedejte. Je sice nejlepší holka, co tu máme —“

Souhlasil, že je, a paní Merhautová se významně usmála. „Ale zase všechno hned vidí tragicky. Dneska mi tu chodila, že jsem ji musela setřít… Povídám jí, to na tobě musí každej vidět, že máš starost? Co kdybys měla pět harantů a všichni byli nemocní? A víte, co mi řekla? Že by chtěla mít těch pět harantů,“ dodala paní Merhautová potutelně.

„To ji šlechtí,“ zabručel.

„Šlechtí? Ani bych neřekla. Jen si představte chlapa, kterej by to živil.“

„Ledaže by děti živily jeho, na přídavcích. To by nemuselo být ze všeho nejhorší.“

„Když se na to díváte takhle,“ a paní Merhautová se srdečně zachechtala.

Telefon zadrnčel, byl to Luboš a odebral se tedy k němu, zastihl ho ale silně rozčileného, měl tam dva muže od Bezpečnosti a prohlíželi si zrovna Alešovy pozůstatky, různé ty čtvrtky, bloky, ležela toho na stole halda. Luboš ho představil a Randák si s oběma stiskl ruku.

„Poslechni, tady soudruzi by chtěli od tebe slyšet, jak to bylo s tím pátkem. Kdybys jim tedy vyložil, cos vypravoval mně, o tom, jak jste mluvili na té refýži,“ řekl Luboš.

„Dovolte — my bychom se tady soudruha zeptali sami. Jde nám o to, jak se pohřešovaný poslední dobou choval a co o něm vůbec víte,“ pravil jeden z mužů, obrýlený a vousatý. Vypadal spíš na vědátora než člena Bezpečnosti.

„A kde mám začít?“

„Kde chcete.“

Co následovalo, bylo dost groteskní, Randák totiž nemohl vyslovit větu, aby ji Luboš nějak neopravil nebo aspoň neupřesnil. Neustále mu skákal do řeči, takže Randák za chvíli přestal. Luboš byl vždycky mluvný, když byl nervózní, a tak vyslechli, že z jejich oddělení vyšly za loňský rok desítky vyléčených pacientů, dokonce sebevražedné pokusy, u kterých se metoda postupného návratu do normálního života plně osvědčila. Vykládal, jak se to dělá — proč není úplná izolace žádoucí a jak se přitom spolupracuje s rodinami pacientů.

„A pročpak jste teď nespolupracovali s jeho rodinou,“ chtěl vědět bíbráč.

„Ovšemže jsme spolupracovali. S primářem Hujerem jsem byl v kontaktu já a s paní Stirnerovou…“

„To je moje vina,“ řekl Randák.

„Vaše — hm?“

„Jasně. Měl jsem ji telefonicky uvědomit, že Aleš přijde domů, a zapomněl jsem na to.“ Je trapné, přiznávat se tím způsobem, ale neviděl zrovna zbytí.

„Aha… ovšem. To byla chyba,“ konstatoval bíbráč vážně.

„To byla.“

„A děláte to obvykle, prosím?“

„Víte — asi ano. Nejsem totiž normální,“ uniklo mu. Co taky odpovídat na tak prapodivnou otázku.

„Vy jste mi asi nerozuměl. Chtěl jsem se vás pouze zeptat, jestli obvykle telefonujete s rodinnými příslušníky vy, nebo jestli to byla výjimka kvůli tomu, že jste se s tou rodinou znal?“

Luboš znova odpověděl za něho, že se s rodinou blíž neznal.

„A co, jak na tom byl ohledně drog, nic?“ padla otázka, na kterou odpověděl zase Luboš, samozřejmě negativně.

„Počkejte, pane docente, já se ptám soudruha Randáka.“

„Upřímně řečeno, nevím, ale hádal bych, že si k něčemu aspoň čichl. Totiž hádal, vykládal mi to sám, ale je docela dobře možné, že se tím jen vytahoval,“ řekl Randák.

„Docela určitě. Nebyl nikdy narkoman, jak doufám víš,“ řekl Luboš, pohlížeje na něho upřeným zrakem.

„To vím, ale něco málo na tom být mohlo.“

„Jestli, pak šlo o klukovinu, nic víc,“ ozval se Luboš mrazivě.

„Dovolíte, pane docente — jakmile jde o drogy, pak se vám divím, že to bagatelizujete,“ pravil bíbráč. „Jestli tomu říkáte klukovina —“

„V jeho případě to byl holý výmysl.“

„Tedy nám povězte, co vám říkal,“ vyzval Randáka bíbráč a Randák uposlechl, přestože ho Luboš změřil chladným pohledem. Chlapi pozorně poslouchali, bíbráč utrousil k mladšímu polohlasnou poznámku. „No tak, opium, to je mi nějaké divné,“ řekl nahlas. „Oni nám sem někdy dovezou márinku, to se kouří, ale že by opium? A kde k tomu přišel, to vám neřek?“

„Opakuji vám, že jsme u něho nikdy žádnou závislost na drogách nezjistili — ani na lécích,“ řekl Hošovšký.

„To ještě nemusí nic znamenat. Co když se stýkal s narkomany?“

„Nezlobte se, celá ta diskuse je scestná. Podle mě je to úplně vycucané z prstu.“

„Ale za vysvětlení to stálo. Proč jste nám hned nehlásili, že na něho máte podezření?“

„Už jsem vám to řek, že o žádnou narkomanii nešlo. A jestli vám soudruh Randák tvrdí opak, musím mu říci, že lže.“

„Pardon, já nelžu.“ Randák se s těmi slovy zvedl. „Jestli mě už nepotřebujete, prozatím na shledanou,“ a zamířil ke dveřím.

„Ale to je přece zbytečný. Počkejte okamžik,“ zarazil ho bíbráč. „Kdybyste se s námi ještě podíval na ty malůvky, kde je to děláno. Můžete?“

„To přece nakreslil všechno u nás v nemocnici anebo při vycházkách. Víc vám stejně neřeknu,“ ozval se Randák hluše. „Dovolte… Proberte si to klidně se soudruhem Randákem, já vás při tom nebudu vyrušovat.“

Po Lubošově odchodu Randák cítil, že je to mezi nimi definitivní tečka, a sám se stěží přemáhal. Jak Luboše znal, byl nesmírně citlivý, ba urážlivý na všechno, co se týkalo jeho autority, a chápal do jisté míry, že se cítí osobně dotčen. Jeho obvinění bylo ale sprosté a nehodlal mu je prominout. A že by se Luboš pokusil o smír, to se nestane, — a zůstat tu dál za těch okolností — to nemohl. Spíš to tady s nimi skončí a půjde dělat kamkoli, cokoli. Vždyť je to jedno, táhlo mu hlavou. Přitom se probírali těmi Alšovými malůvkami, u každé říkal, co to je, kde to je, byly to záběry z parku, z nemocnice, něco snad dělal Aleš ve starých Bohnicích při vycházce, zahlédl tu nějaké venkovské stavení, to bude asi bohnický statek. Dvorek, roubená studna — to by mohlo být odtamtud. Praha a zase Praha, loretánské nádvoří, na to byl Aleš dobrý a Randákovi bylo známo, že ty Prahy dokonce někdy prodával. Obrátil — a spatřil zas něco od nich z parku, ale to bylo skutečně krásné. Aleš tu zachytil dvě staré ženy, sedící na jakési lavici s rukama v klíně, jednu z profilu a druhou zpředu, a třebaže obličeje byly nezřetelné, pozice vyjadřovala smutek, osamělost. Obrázek měl i kompozici, ačkoli šlo o pouhou kresbu tužkou, na pozadí se totiž něco rýsovalo, za stromy vyčuhovala nějaká budova s věžičkou. Kostel, zámek…? Ale pak by to nemohlo být od nich. Kde to dělal, napadlo ho. „Na mou duši, tohle nevím, odkud je,“ a podal bíbráčovi skicář. „To se u kreseb dá těžko určit, viďte. Hádal jste snad na něco, že jste to tak studoval?“

„Vlastně ani ne, těžko říct. Ale je to zdařilé, myslím.“

„Ten Hujer ale neměl výtvarnou školu,“ podotkl bíbráč.

„Ne, byl to pouhý amatér.“ Ale byl by to býval někam dotáhl, o tom Randáka právě přesvědčila kresba těch dvou stařen. Ale žije ještě vůbec? Náhle o tom zapochyboval, přes to, co mu vykládala sestra Merhautová. Žádný zvláštní důvod k tomu neměl, čistě jen si uvědomil ten dvanáctý den a pomyslel si, že už je Aleš třeba mrtvý.

Další týdny byly pro Randáka dosti krušné. Čas dal totiž zapravdu pesimismu Hošovského, ne optimismu staré staniční sestry. Randák doslova cítil, jak s každým ubíhajícím dnem mizí kus naděje, že by se kluk ještě objevil živý. Přitom se toho dělo hodně, kdekoho vyslechli, lidé si vzpomínali na podrobnosti, zvláštnosti, spíše ale na všelijaké Hujerovy podivnůstky, že se obecně začínalo brát za bernou minci, že byl kluk předurčený sebevrah. — Nuže, takhle to zrovna nebylo, to věděl… Bylo to sakra, jak s tím jsou lidé brzy hotoví. Nemyslel tím zrovna bezpečáky, zřetelně dělali, co mohli, ostatně s nimi zůstala nemocnice v kontaktu a zprávy měl, v tom směru fungovala paní Merhautová jako spolehlivá ústředna. Kluka ale nenašli — a on půjde k čertu… To byl, třebaže trochu zhuštěný, výsledek Randákova přemýšlení, když o tom dumal kolem dokola. To nešťastné zapomenutí — a potom konflikt s Lubošem ho ťaly hluboce a samozřejmě, že z toho hned vyvodil důsledky, večer sedl a napsal Lubošovi dopis, k němuž přiložil písemnou žádost o rozvázání své pracovní smlouvy. Zde by asi bylo na místě objasnit některé právní aspekty Randákova zaměstnání a jeho situace všeobecně. Randák pobíral asi rok částečný invalidní důchod, který mu byl odňat, jakmile se rozhodlo, že je práce schopen, ale současně bylo pravdou, že smlouvu o externí spolupráci obdržel jako částečný invalida. Dnes už byl plně schopen, nicméně mu byla smlouva automaticky prodloužena a mohl klidně počítat s dalšími roky. Nebyl by si to ale mohl dovolit, být pracovníkem pouze externím, nebýt jiné okolnosti, pro něho životně důležité. Randák byl totiž pojištěn u literárního fondu jako tvůrčí pracovník, živící se — alespoň částečně svým perem. O té Randákově činnosti nebo spíše vášni, která ho držela prakticky od mládí, by se daly popsat stránky, a věru ne zbůhdarma ji Maeterlinck kdysi nazval „nejsladší z neřestí“. Randák ovšem nebyl grafoman, pokud se tak říká člověku, oddávajícímu se psavé vášni bez talentu, a nebyl tak docela neúspěšný, o čemž svědčily před léty vydané dvě knížky — školního humoru. Dosti pochopitelně, podařilo se mu zpeněžit pouze jednu stránku své bytosti a dosud si pracně vydělával psaním různých sloupků a článků o výchově anebo o vztazích rodičů a dětí. Hodilo mu to právě tolik, aby mohl být pojištěn a aby se mohl oddávat své vášni bez skrupulí, že tím někoho nebo něco poškozuje. Tím je asi dostatečně vysvětleno ledacos, co by mohlo být u něho těžko pochopitelné. Jen proto měl odjakživa hrůzu ze závazků, jen proto byl tak skromný co do životního standardu, jenom proto zůstal osamělý, maje představu různých těch složitostí manželského života, s tuctem povinností, příbuzných a bůhví čeho ještě. Pro úplnost, obýval jednopokojový byt ve Štupartské ulici, kde býval kdysi „frc“ a dodnes sem lidé chodí prodávat zánovní kožichy. Je to stará ulice poblíž kostela svatého Jakuba kousek od Prašné brány, což bývala ještě za časů rady Vacátka vykřičená čtvrť, a Randák na to byl přiměřeně hrdý. Sice ze staré slávy té končiny nezbylo mnoho, jinak je to bydlení nevalné a domy jsou cítit zatuchlinou, nicméně nenáročný a romanticky založený člověk tu může být šťastný a Randák tu relativně šťastný byl. Samozřejmě, že k jeho vlastnostem patřila jistá konzervativnost a co právě zažil, mu dalo ránu — a rána to byla toho druhu, že se z ní vzpamatovával jen velmi těžko. Je stará pravda, že člověk obklopený hřejivým teplem rodinných příslušníků a přátel není tak snadno zranitelný jako někdo, kdo své vztahy spočítá na prstech jedné ruky — a ještě některé přitom schová. Luboše vzal čert — to si říkal, i když to byl jeho… jediný, zbožňovaný přítel, a krom toho si byl vědom, že mu je za mnohé zavázán. To mu právě napsal v dopise — i že ho mrzí, že mu svou idiotskou nedbalostí způsobil tolik nesnází. Jinak ale byl Randákův dopis zcela chladný a odpovídal jejich nynějšímu vztahu. Objasnil mu pouze, že ho nepomluvil a pomlouvat nechtěl — kdyby to byl chtěl udělat, mohl si k tomu zvolit jiný způsob, a že — co řekl, shledává naprosto nutným a odmítá jakékoli obviňování ze lži nebo postranních úmyslů. Dopis i žádost odeslal v jedné obálce a potom čekal… Několik dní se nestalo nic, až si ho dal zavolat Lubošův zástupce — Luboš, jaká smůla, měl zrovna dovolenou, a vyřídili to s ním na to tata. Zástupce primáře, slušný a příjemný člověk, jak ho Randák vždycky znal, přijal jeho žádost bez mrknutí oka. Sice prý neví, co Randáka k tomu vede — jistě má ale závažné důvody a je jisté, že to po finanční stránce nemá u nich nejlepší — zkrátka je to zcela pochopitelné a žádosti se samozřejmě vyhoví. Bude snad nejrozumnější, když se nechá doběhnout polovina roku a skončili by to s ním k třicátému červnu. Takže když Randák odcházel, byl už pracovníkem nemocnice jen dočasným — A přestože byl na odchod připraven, dokonce betonově rozhodnutý, nedat se oblomit, byla to pro něho hořká pilulka. Že ho ani nepřemlouvali, to byl fakt… Proč by to ale dělali, že ano… Psychology by se dalo dláždit a třeba zrovna — napadla ho přitom jistá dáma, rovněž známá Luboše, vždyť ta Zvonařová má na jeho práci už dávno políčeno a Luboš jeho odchod jen přivítá, aby ji mohl umístit. A možná, že na to čekal, myslel si trpce. Takže to stálo všechno za pytel…

Jaksi vzdáleně se mu doneslo, že s Alešovými rodiči Luboš žádné těžkosti neměl. Primář Hujer po prvním šoku uznal, že u Aleše šlo o psychopatii vrozenou a že suicidě — ovšem bezdůvodné — se nedalo zabránit. Stirnerovi si sice chtěli stěžovat, ale když jim právník nemocnice připomněl, že syna během léčení nenavštěvovali a netelefonovali mu — i přitom, že si to nepřál, to bylo trochu zvláštní, a že v době, kdy byl propuštěn na vánoce, neodřekli pobyt na horách, od své stížnosti upustili. Právník se o paní Stirnerové vyjádřil, že je to nějaký psí čumák, což bylo od toho zdvořilého pána velmi silné slovo.

Co se týká paní Merhautové, vykládala jiné sestře, že má jakési tuchy, že se chlapci muselo něco přihodit. A že prý se u televize, když se objevila Alešova fotografie, rozplakala.

Za tři týdny od osudného úterka — to už bylo jedenáctého května, se vracel Randák ze skupiny jako obyčejně, ačkoli se věru necítil jako dříve. Měl to spočtené — už to měl vlastně jen za pár. Byl vlastně Lubošovi vděčný jen za to, že jeho odchod nerozkřikli, ba, měl hrůzu, že se ho lidé budou vyptávat, a nebylo nic, ticho po pěšině. „Vašku. To jsem ráda, že tě vidím.“ Byl to samozřejmě jeho strážný anděl, Jitka, také byl rád, že ji vidí. I když činil do té chvíle všechno, aby se jí vyhnul.

„…něco pro tebe mám. Počkej, nech se překvapit,“ vyhrkla, celá jakási dětsky horlivá. A už ubíhala k sesterně, kde zmizela. Šel pomalu za ní… Byl to fakt, bude ji postrádat. Jedině tuhle ženskou, její hlas, její pečování, bude mu toho líto, i když ho to mockrát obtěžovalo. Pozve ji na víno, ještě dnes to udělá. Bylo to svým způsobem zvláštní, věděl totiž už dříve, že ji může pozvat kdykoli, dneska, zítra, pozítří a že by to samozřejmě přijala, a snad právě proto ji ještě na rande nepozval. Sice si říkal, že k tomu jednou dojde, ale skoro ho těšilo, nechávat tomu čas… Vůbec, holka by si měla dřív uvědomit, že on není pro ženskou žádný dárek. A přesto si s ní začne… Vždyť se sakra nemohou nestýkat vůbec, z čehož plyne, že se musejí vidět mimo. Dnes…? Ale dneska Jitka slouží, vzpomněl si. A dávat si schůzku dopředu, to ji spíš vytáhne rovnou někam, až bude volná.

Nechala dveře sesterny otevřené, vešel tam tedy za ní a bezprostředně užasl.

„Tak jsem ti to přece našla. Vidíš,“ řekla s uspokojením. Na mou čest, byl to ten obrázek, po kterém se sháněl, držel ho v ruce, zaujatě si ho prohlížel. Obyčejná čtvrtka, umolousaná, pomačkaná, i kresba byla ušmudlaná, ale co znázorňovala, bylo jasné na první pohled. Byla to ta dívka, chovající jezevčíka, jak mu o tom referovala paní Merhautová. Nuže, dívka to byla, ale kresba se Alešovi zrovna nezdařila, krom toho v ní dost gumoval. Ale právě to, že kresbu opravoval, svědčilo o tom, že šlo o pokus o portrét.

„Ty jsi zlato, kdes to našla?“ zeptal se.

Odpověděla, že v Hujerových věcech, jak se to nakonec dalo všechno do sběru. „Představ si, že si to ten Stirner nevzal. Že prý by to jeho manželku rozčilovalo, kdyby to měla pořádat, a tak si odnes jenom věci a knížky. A všechno tady nechal, všechny ty obrázky, skicáky, všechno. Že prý toho mají doma fůry.“

„A ty se tomu divíš?“

„No tak — je to škoda,“ mínila. „Lidi si z toho něco vytahali, spíš ale jen čistý papíry na kreslení, kdežto ty obrázky… Když si pomyslím, jak se s tím nadřel…“

„Milánku. To je osud malíře, který je příliš plodný,“ řekl. „A vůbec by to nemusel být mazal. To by si měl každý kumštýř zapsat za uši a brzdit svou tvůrčí vášeň. Poslechni, sběr už odvezli?“

Nevěděla, ale šla se podívat. Jak se ukázalo, sběr nebyl odvezen, odvážela si ho totiž uklízečka pro svého vnuka, který potřeboval sběr do školy, a nakřečkovala si sběru plné tři papírové pytle. Místnůstka s kbelíky, smetáky a dalším náčiním pro úklid byla otevřená a Jitka tam tedy vnikla, bezprostředně se přesvědčila, že Hujerovy věci jsou nacpané v jednom z pytlů — a nastala jim práce, Randák ovšem pytel vysypal, pohrabal se v tom a zbylé papíry nacpal zpět do pytle. Získala ale nějaké Alšovy skicáře a nějaké jednotlivé čtvrtky. Ostatní vzalo za své. Nu — bylo toho moc…

„Ty si to chceš vážně vzít,“ zeptala se, když mu pomáhala věci zabalit do balíčku.

Zabručel, že si to doma prohlédne a něco si vynajde na památku, aby měl doma upomínku na nemocnici. Pohlédla na něho s výčitkou, ale mlčela… Že by to věděla, že odchází…? „Víš,“ zatímco si bral balík, „mám totiž zaječí úmysly, vlastně ne úmysly… Je to beton. Nezlob se, že jsem ti to neřek, ale nechtěl jsem, aby se to dozvěděli rovnou moji pacouši,“ dodal.

„Copak já,“ chápal, co chce říci, copak by o tom mluvila, tím méně s pacienty. Ale co to…? Zadívala se na něho jaksi cize. A odvrátila se…

„Tak se nezlob.“

„Já se nezlobím.“

„Byl bych ti to samozřejmě řekl. Jsem tu stejně ještě měsíc. A půl.“

„A co budeš dělat?“ zněla lhostejná otázka.

„Však ono se něco najde. Jeden známý mě už zval, abych šel k nim do archivu. To by nebylo nejhorší, co říkáš. Budu si tam klidně chátrat a třeba si ještě rozšířím vzdělání,“ zažertoval. Pohlédl na ni přitom… Tvářila se přísně, ale v očích jí stály slzy. A najednou se otočila… Byla pryč.

Randák za ní vyšel na chodbu, ovšemže s balíčkem pod paží, čekal nějakou chvilku, ale nechtělo se mu tu s tím promenovat a vydal se tedy ven — a domů.

Co ale doma zjistil, bylo sakramentsky zvláštní… Především, všechny kresby skutečně nepocházely z nemocnice, ale musely být dělány někde jinde. K tomu, podle jejich umístění ve skicáři, nemohly být příliš staré, a podle toho, že se střídaly s tou nemocnicí, musely vzniknout během posledního půl roku. A některé ty kresbičky byly ještě pozdější. Většinou to byl interiér, nějaký pokoj, ale kde…? Kam to jezdil, ksakru? Byl tam na jaře, anebo na podzim? Anebo je to dokonce z léta, z prázdnin? Z prázdnin sotva, dal si odpověď, když porovnával kresby za sebou. Ale že to v Praze nedělal, bylo nepochybné. Hory — ale snad to nebyly přímo hory, spíš nějaká pahorkatina. Divné to ale bylo, v každém případě… Randák se do toho skutečně vrhl, byl jak v horečce. Třídil jednotlivé papíry, rozházel si je po posteli, snažil se ty věci srovnat časově, což byl oříšek téměř neřešitelný. Dospíval ale k něčemu, nad čím se mu zarážel dech. Měl za to, že objevil nějakou končinu, kam si Aleš vyrážel — nejspíš o těch opušťácích, o těch volných víkendech, kdy odcházel domů zpravidla na dva, tři dny a zase se vracel. (Samozřejmě, nemohl vyloučit, že je tu něco staršího a že si to Aleš nechával z nějakého důvodu u sebe, třeba že měl obavu, aby se mu v tom nehrabali.) Ovšem — uvědomil si, že o žádných Alešových výletech nikdy neslyšel, bude tedy na sto procent, že to byly výlety tajné. Sice byl fakt, že neměl přehled, co se o něm vůbec ví, pomyslel i na nějakou rodinnou haciendu, kam třeba jezdil s vědomím rodiny, ale přesto byl svým objevem vzrušen. Tím spíš, že zjistil v několika případech, že se předtím zmýlil. To venkovské stavení s dvorkem a se studnou, o kterém si myslel, že patří do starých Bohnic, bylo určitě odjinud — podle těch kopců. Při podrobné prohlídce si uvědomil čáru pozadí a bylo mu to jasné… To nebyla pražská chalupa, ale cosi odtamtud — také odtamtud. A rovněž ty stařenky. To nejlepší, nejzdařilejší, co Aleš nakreslil, byla kresba těch dvou stařen, ale rozhodně nešlo o jejich park, i když jakýsi park to byl, ale kdesi jinde… Krom toho seděly na lavici z půlených klád, jak si všiml, a detail ho přesvědčil beze zbytku. Že by si byl Aleš tu maličkost přimyslel, bylo takřka vyloučeno — u tak přísného realisty. A Aleš realistou byl a důsledným, i když kreslil někdy zpaměti. Samozřejmě, že v jeho zručnosti bylo hodně machy a krom toho kresba nebyla čistá — a rovněž nesnáz záležela v tom, že kreslil tužkou. Bylo to dost nezřetelné, rozmazané…

Vydržel nad tím do pozdních nočních hodin, mezitím popíjel kávu a cosi zhltl, ani nevěděl, co jí. Nakonec to jakž takž složil, ulehl, ale sotva ráno otevřel oči, zjevilo se to před jeho duševním zrakem, jako by byl vůbec nespal. Jestli si včera něco nevymyslel, nebyl si tím jistý — vymrštil se a šel se o tom přesvědčit. Za chvíli byl z toho blázen, objevil zas něco nového a jeho problém se týkal kresby, kterou včera pokládal za naprosto nepochybnou, znázorňovala totiž pohled na vinoucí se krytý ochoz a část nádvoří… Nádvoří bylo zřejmě do čtverce a to malé byla kaple, loreta. Až na to, že o pražskou loretu jít nemohlo, znal ten pohled velice dobře. Nuže, jestli jde o nějakou loretu mimopražskou, to by bylo dost jednoduché. Nějaké město — mohou tam mít známé, příbuzné —

Konečně se odhodlal a vytočil číslo Stirnerových. Tón, zazvonilo to ještě jednou, vtom se ozvalo „Haló,“ a poznal hlas paní Stirnerové. „Dobrý den. Promiňte mi laskavě, že ruším. U telefonu Randák, jestli se na mě pamatujete…“

„Ale ano, pamatuji se.“ Čekala…

„Měl bych k vám prosbu, paní Stirnerová. Týká se to vašeho syna — říkám vám předem, že nic pozitivního nevíme, ale řešili jsme nějaký problém stran jeho kreseb. Abych vám to vysvětlil… Ale nebylo by lepší, kdybych vás kvůli tomu navštívil?“

„Jakých kreseb,“ zazněla otázka.

„Těch, co jsme tady našli.“

„To jsou ale náčrtky z nemocnice — muž mi o tom něco říkal.“ „Právě že ne všechny, některé by měly být odjinud. Kvůli tomu bych vás právě…“

„Bohužel, pane Randák. Trochu churavím a lékař mi zakázal přijímat návštěvy. Jinak bych vám ráda vyhověla, to je samozřejmé. Snad později, až budu zase na nohách.“

„Ano, ovšem,“ zabručel. Ta ženská má hlas, napadlo ho. Jemně mazlivý a přitom určitý. Chladná jako led…

„Zavolejte mi třeba za týden, snad už to půjde. Zatím jsem… Jistě to chápete.“

„Ano. Směl bych se vás ale něco zeptat?“

„Prosím.“

„Nejezdil váš syn někam na venek — myslím poslední měsíce?“

„Jak to myslíte, pane Randák? Byl přece u vás hospitalizovaný, tedy jakto, kam měl podle vás jezdit?“

„To právě nevím.“ Nemá o ničem zdání, pochopil. „Nevíte. Tomu tedy vůbec nerozumím.“

„Víte, podle těch kreseb by byl měl něco udělat venku.“

„To asi máte nějaké věci z prázdnin. To byl syn všude možně, na brigádě a potom někde na čundru. To já všechno nemohu vědět, prosím vás.“

„Dovolte, máte chatu, paní Stirnerová?“

„Máme, na Slapech, ale tam syn jezdil nerad.“

„Ale byl tam někdy s vámi, myslím teď zjara?“

„Nebyl. Zásadně tam odmítal s námi jezdit, tak jsme tam byli pouze sami s mužem. Snad chápete, že rodiče nejsou pro mladé nejvítanější společnost. Promiňte, pane Randák, ale teď už si musím jít nutně lehnout.“ V hlase zazněla výtka, že je tak necitelný. „Na shledanou,“ a zavěsila, než ji stačil pozdravit.

Položil sluchátko, ale zůstal nějakou chvilku nehybně sedět, dočista ho to zmohlo. Strašná ženská. Nedivil se Alešovi ani za mák, že nestál o její návštěvy. Ovšem, u matky je takový chlad překvapující, ba výjimečný. Bůhví, co v tom vězelo, jestli ten pan Stirner…? Anebo k tomu přispělo, že ji Aleš rád neměl, sám mu o tom jednou řekl, že máma je pro něho cizí a že ho nevychovala, ale babička. A jestli to matce dal znát, jako že dal, třeba se proti němu zatvrdila… Snad… Co ale pochopil, že jeho vlastní matka o něm, o jeho životě neví dohromady nic. Té ženské se nesvěřoval, nedbal o ni a ona — i její partner se nestarali o něho. Jak byl na tom Aleš se svým otcem, to mu bylo známo, že ho uznával, ale přece jen mu otec ublížil příliš krutě. Krom toho primář, ženatý, s vlastními dětmi a rodinou, jak se tam musel Aleš cítit! Ke všemu, když jím táta pohrdal, podle něho byl propadlík, špatný žák, to s ním měli vlastně odjakživa, že se kluk špatně učil a na tu chemii se dostal asi jen zázrakem. Nebo protekcí. Sice na tu technickou chemii není takový nával jako jinde, ale přece asi otec drobet zapracoval, stejně jako u Luboše. Luboš… Ba, od té doby spolu nepromluvili. V daném okamžiku však Randák nemyslel na Luboše ani na sebe, myslel jen na toho kluka, jak byl prodaný, osamělý… Až ho z toho bolelo srdce.

„Víte, je to zajímavé, co říkáte, ale — hm — potřeboval bych to trochu konkretizovat,“ řekl kapitán Marek. Byl to jeden z těch dvou, náhodou ten bezvousý a hrozně mlčenlivý. Randák s ním ovšem telefonoval a potom ho navštívil, schůzku si dali v pátek, až měl Randák po skupině, v šest hodin večer. I kapitán měl už po službě a čekal tu jenom kvůli němu, a od té chvíle spolu ty věci prohlíželi, jednu za druhou, náramně důkladně. Pro Randáka to ale bylo dost obtížné, vysvětlovat, proč a jak si to myslí. Samotnému mu to začalo připadat divoké… Při tom výkladu se v tom nemohl vyznat a věčně něco hledal, zkrátka zmatky.

„Abychom to příliš nekomplikovali. Vy jste s Hujerem mluvil, on se vám zmiňoval, že někam jede?“ chtěl vědět kapitán.

Randák odpověděl podle pravdy, že se mu o tom nezmiňoval — ani jednou.

„A vy jste si to dedukoval tady z toho,“ ukázal na hromádku přeházených kreseb na stole. „Dal jste si s tím práci… Vůbec je od vás pěkné, že se tak angažujete, ale bohužel, konkrétních poznatků je v tom málo. Především tu logicky chybí souvislost — tedy těch malůvek a zmizení toho mládence, rozumíte… To jste si domyslel čistě sám, ale důvod pro to nemáte. Ono s kresbami je to vůbec těžké —“ dodal a Randák cítil, že má pravdu. S těmi důvody to bylo skutečně dost nejisté… Proč měl Aleš zmizet zrovna tam, odkud pocházely ty kresby, to bylo opravdu libovolné, uznával to.

„Ale co to děvče. Podle toho bychom snad mohli…“

Kapitán na něho pohlédl s otázkou, jestli to myslí vážně.

„To je fakt, ono na tom mnoho není, ale kdybychom to dali dohromady s tím, myslel jsem, že bychom se mohli místně orientovat,“ řekl Randák, přistrkávaje mu kresbu.

„Počkejte. Podle čeho se chcete orientovat? Aha, podle toho kostela?“

„To není kostel. Kostel tam vůbec chybí. Ale měl by tam být,“ poznamenal vážně. „Měl by tam — hm?“

„Ovšem, je to nepochybně pohled do nádvoří a tohle bude loreta, nic jiného.“

„Myslíte ten kostel,“ řekl kapitán zdvořile.

„Loreta není kostel, ale svatá chýše,“ řekl Randák.

„Svatá chýše…?“

„Ovšem — a jmenuje se tak podle Loreta, tedy východoitalského městečka, kam byla přenesena z Betléma anděly — a podle toho renesančního kostelíka v Loretu vznikaly lorety další. U nás pražská, ale rovněž v jiných městech…“

„Chcete prostě říct, že to pražská loreta asi nebude.“

„Přesně tak.“

Kapitán na něho hleděl, těžko říci jak, v zásadě ale přátelsky. Myslí si, že je cvok…?

„Rozhodně to vezmeme v úvahu, soudruhu. Ono je docela dobře možné, že si na něho někdo vzpomene, kdo ho viděl. Víte, televize, to je přece jenom značná publicita,“ řekl kapitán.

„Ano.“ Randák zaváhal. „A jaký je váš názor na to, váš osobně?“

Kapitán odpověděl vyhýbavě, ale bylo zřejmé, co si myslí. Randákovi bylo ovšem známo, že mají s útěky pacientů psychiatrických zařízení mnoho zkušeností a povětšinou špatné. Nato se rozloučili a kapitán mu pevně stiskl ruku. Alešovy věci nechal přirozeně zde, i když ho venku napadlo, že by si byl něco rád nechal, ale nač by mu to bylo, koneckonců. Cestou domů přemýšlel o kapitánových slovech — ba, měl pravdu v tom, že to bylo celé úplně vágní. Nikde neměl psáno, že vůbec ty ostatní, tedy venkovské kresby patří k sobě, a že je tu vůbec nějaká souvislost mezi těmi stařenami v parku a loretou příkladně, tu si mohl zvěčnit někde úplně jinde. Ale která to byla, ksakru? Mimopražských loret měl na výběr… Mnichovo Hradiště, Rumburk, Mariánské Radčice… Musí se říci, že měl dosti značné vědomosti z dějin umění, vůbec byl Randák až zbytečně vzdělaný a většina jeho vědomostí mu nebyla na nic, čistě jenom že tím kdysi obtěžoval své žáky. Mnichovo Hradiště…? Viděl tamější loretu před léty a silně připomínala pražskou… A u té Alšovy si uvědomil jakousi situaci, že kostel — poutní kostel stál nepochybně mimo areál. A právě tuto situaci má u nás loreta jen jedna, jihočeská. Dosti daleko od Prahy, řekněme… Nechá to být, rozhodl. Co by tam byl Aleš dělal, jak by se tam dostal! Tak daleko — a na víkend?

Byl to fakt, že by si kluk odjížděl jen tak do jižních Čech a k tomu tajně, aby to nikdo nevěděl, to mu připadalo jako nesmysl tak nehorázný, že to vzdal. Celý večer nestál za nic, až se najednou vzchopil a bleskově začal balit — což, k balení toho mnoho nebylo, jezdil vždycky nalehko a bral si s sebou jenom peníze a pár maličkostí. Konečně, proč ne, usoudil, nemělo cenu tady sedět a užírat se. Může přitom navštívit Sváťu; Sváťa Vavruška byl jeho dávný spolužák, rovněž učitel, žil ovšem v Budějovicích a dávno ho neviděl — deset let nebo tak. A býval to jeho důvěrný přítel. A přitom se tam může zajet podívat jenom tak bokem. Pomyslel si totiž, že to poutní místo je tak malé, že by se tam mohl na Aleše eventuálně někdo pamatovat, pokud se tam ukazoval častěji. Nato si Randák prostudoval autobusový jízdní řád a nařídil si budík na půl pátou.

V sobotu odpoledne seděl Randák v hospodě, což by u něho nebylo nic zvláštního, až na to, že restaurace byla vzdálena od Prahy asi sto osmdesát kilometrů. Přijel skutečně do jižních Čech, dnes dopoledne v půl jedenácté vystoupil na římovské návsi a od té doby bloudil po městečku a okolí. A nic nezjistil, naprosto nic, až snad na to, že se nezmýlil ve své domněnce, že obrázek loretánského nádvoří odpovídá. Jinak samozřejmě žádný domek, žádnou chalupu, připomínající některou Alšovou kresbu, nenašel, ačkoli si to tu prochodil křížem krážem a dokonce se v některých případech i zeptal. Marně, místečko bylo přece jen větší, než jak si je představoval ve vzpomínce — navštívil je totiž se svými žáky asi před patnácti lety. Malebný kraj, půvabné místo to bylo, ale cítil se tu dokonale ztracený. Těžko něco podnikat, když nikoho neznáte. Užuž by byl oslovil svůj protějšek, ale nechtěl být dotěrný. Proti němu totiž seděl mladík, kterého nějak nemohl zařadit, vypadal jako zálesák, a přitom měl na nose brýle. Usoudil, že asi na někoho čeká, nicméně statně popíjel, podle čárek na tácku měl něco vypito. Konečně ho mladík oslovil sám. „Vy nejste zdejší, že ne. Jste z Prahy?“

„Jsem. Jak jste to…“

„To se pozná…, že tak zpíváte,“ řekl mladík.

„Ani jsem si neuvědomil, že zpívám. Myslel jsem, že zpívají Moraváci.“

„To byste byl na omylu. Taky zpívají, jenomže jinak. Z Čechů zpívají nejvíc Pražáci. Já poznám ale i zez Plzně, od Chrudimi, z Poličky…“

„Nejste náhodou muzikant?“

„Nejsem.“

Ukázalo se, že záhadný zálesák je nějaký inženýr z Budějovic, zdejší starousedlík, který tu má po rodičích chatu a jezdí sem už léta páně — zavzpomínal si na minulost.

„A vy tu znáte místní lidi?“

„Všechny ne, pochopitelně.“

„Víte, rád bych se vás něco zeptal. Jeden můj známý sem totiž jezdíval, jestli byste ho náhodou… jmenuje se Hujer, Aleš Hujer,“ mladík ale zavrtěl hlavou, jméno mu nic neříkalo.

„Abych vám nalil čisté víno,“ a Randák přidal další podrobnosti, ostatně v něm mladý inženýr budil důvěru. Pozorně ho vyslechl a…

„Počkejte. Už si vzpomínám. Takový mladý kluk, že ano.“

„Ano.“

„Franto!“ zavolal mladík, načež se kdosi ohlédl od stolu vzadu, kde se právě karbanilo.

„Co je,“ zeptal se basem.

„Můžeš sem na moment?“

„Běž tam, kibic,“ řekl někdo. Bezprostředně muž vstal a přiblížil se klátivou chůzí. Měl na sobě vojenské kalhoty, zastrčené do holínek, a rozhalenou košili, takže bylo vidět jeho tetování. Bůhví kdo to byl, mohl to být i stavbař — v Římově se totiž stavěla přehrada.

„Poslouchej, nevzpomínáš si na toho kluka, co ho hledá Jirsák?“

„Jo toho…?“

„Nemluvil o něm někdo?“

„A proč by o něm měl mluvit,“ odpověděl muž otázkou.

„Protože sem měl jezdit, aspoň ten pán to říká.“

„To je divný, že by sem, a ke komu?“

„To se právě neví.“

„Tak to bude těžký. A jak sem měl jezdit, s fárem, na vodu nebo jak?“

„Nejspíš snad k někomu na chatu.“

„To tedy nevím.“ Muž na něho pohlédl. „Když ani nevíte, koho tu měl známýho, že jo. A kdy se vlastně ztratil?“

„Začátkem dubna.“

„Těbůh,“ udělal Franta.

Rozhovor vzbudil pozornost, lidé se otáčeli, poslouchali.

„Já bych se zeptal ještě Chudoby,“ mínil muž v holínkách. „V létě je tu sice dost velkej provoz, ale kdyby tu byl jako dýl, Chudoba by si na něho moh vzpomenout, ten má pamatováka.“

Chudoba bylo jméno vedoucího, což byl postarší, ramenatý Jihočech s chytrýma očima. Na požádání se u nich zastavil, dal si věc vyložit, ale rovněž popřel, že by o Hujerovi kdy slyšel kromě z televize.

„Já si teda lidi pamatuju a musím říct, že jsem ho tu nikdá neviděl. Zasejc je ale možný, jestli tu byl s víc lidma najednou… k nám totiž jezdějí výpravy, taky poutníci, celý autobusy toho jezdí, tak jestli sem jezdil s poutníkama…“

Zabručel, že s poutníky sotva.

„A vy jste přijel naschvál kvůli tomu,“ zeptal se muž v holínkách.

Popřel to, řekl, že si hlavně přijel prohlédnout památky.

„A jste tady u někoho…? Na delší dobu?“ zajímal se Chudoba.

„Ne, dneska odjedu. Pane vedoucí, když vás tady mám,“ a padl další dotaz, jestli neví v okolí o nějakém zámku.

„Zámek? Přecinko u nás je zámek. Přímo v místě,“ podivil se. „Vy jste ho neviděl?“

„Ten zrovna nemyslím. Víte, možná, že to není přímo zámek, ale něco většího a je u toho park,“ řekl.

„To já teda nevím, co by to mělo bejt za památku,“ řekl inženýr.

„Nemusela by to být přímo památka. Čistě jen větší barák s parkem — není tu někde v okolí nemocnice nebo domov důchodců?“

„Nemocnice je přece v Budějovicích,“ řekl Chudoba udiven. „A domov máte taky tam a ještě leckde. Ale tomu se divím, proč vás to zajímá, když jste pražskej? Pražskýho vám tam přeci neumístějí, všude mají plno,“ informoval ho.

„Já tam nechci nikoho umístit. Jenom by mě zajímalo, jestli tu něco takového je,“ řekl s pocitem, že to musí budit nedůvěru. Chudoba si ho změřil.

„No, třeba zrovna u Lužan jsou babky, ale to je v bývalým klášteře,“ řekl — Randákovi se ovšem hned vybavilo, co už věděl sám, že tady někde ve vesnici je bývalý cisterciácký klášter, ale nevěděl, že je tam domov důchodců.

„V cisterciáckém klášteře?“ zeptal se.

„To já zaseje nevím, jestli to byl cisterciáckej nebo jinej. Tam byl taky velkostatek, ale státní statek sídlí jinde, tak přej ty baráky málem spadly. V tom klášteře ale vždycky bylo něco — lesní správa, ředitelství lesů, ale bylo jim to z ruky, tak to potom dali důchodcům. Prej to tam maj ale hezký…“

„A vy byste tam chtěl,“ zeptal se ho někdo.

„Akorát,“ a pan Chudoba mžikl chytrýma očima.

Rozmluva se přerušila, starého muže odvolali, odešel točit a chlapík v holínkách opět zaujal místo u karet. Randák načal další řeč, ale jeho protějšku se dostavila slečna, vstal tedy a šel zaplatit k pultu, aby nezacláněl.

Z hospody se vydal na zastávku, kde chtě| počkat na autobus do Budějovic, a sotva udělal pár kroků, byl nemile překvapen, takže si zaklel. Co uviděl, byl jeho autobus, který mu odjel zrovna před nosem a potkal ho, když zahýbal kolem rohu. Bylo to divné, podle jeho hodinek měl ještě do odjezdu čas, ale brzy zjistil, čím se to stalo, hodinky se mu zastavily. Už v hospodě měl šimrání, že bude nějak víc — a teď to propásl. Vrátil se na zastávku, chvíli studoval ceduli a když zjistil, že by musel čekat, dlouho neváhal a vykročil.

V půl sedmé byl Randák zase někde docela jinde, šlapal totiž po silnici k Lužanům, kam se chtěl podívat, když už tady byl, z pouhé důkladnosti, pořádkumilovnosti. Šlo se mu teď zase dobře, rázoval si to nádhernou krajinou, na obzoru modravé hory… nu, byla to kolosální pitomost, co dělal. Potom mu kdosi zastavil a svezl ho až na křižovatku u Lužan.

Kostky byly vrženy, zastavil nějakou ženu na návsi a doptal se jí na domov důchodců. „Jo, to musíte tamhle,“ ukázala mu směr. Dozvěděl se, že musí projít vesnicí a pak je to ještě asi kilometr. „Pudete pořád po silnici, pořád a potom už to uvidíte.“

„Myslíte, že to poznám?“

Ujistila ho, že ano, prý je to vidět zdálky.

Vida, tam to je, konstatoval, když se před ním objevil… napřed shluk vysokých stromů za zdí, za těmi stromy vyčuhovala střecha či střechy, bylo to zřejmě dost veliké; připomínalo to zámecký areál. K domovu vedla alej, cesta se svažovala, klášter stál totiž v údolí, kolem dokola pole, lesy, pastviny, zahlédl v dálce hladinu rybníku. A zanedlouho stál před masivními, železnými vraty, za nimiž se rozkládal dvůr, dlážděný kočičími hlavami a zase stíněný stromy, kaštany. Postavil se tak, aby měl výhled na hlavní budovu kláštera, viděl jí totiž stále jen část. Barák měl dvě křídla, byla to impozantní, na první pohled barokní stavba, přestavěná podle oken v minulém století, dvoupatrová, s poněkud odprýskanou fasádou. Střecha byla členitá, pokrytá taškami, napolo krytá vysokým kaštanem. Podíval se vzhůru a v prvním okamžiku měl pocit, že sní. Dům měl totiž nahoře věžičku, což mohla být zvonice.

Hleděl tam, sám nevěděl, jak dlouho. Semtam někdo přešel, ale nevšímal si ho, a Randák se také nesnažil na sebe upozornit. Teď zase někdo přicházel a Randák spatřil vysokého starého muže, který vedl drobnou stařenku, ohnutou skoro do pravého úhlu. Odhodlal se a zavolal na pozdrav…

„Dobrý večer,“ odpověděla. Zastavili se.

„Prosím vás, můžete na okamžik?“

„Hned, hned,“ Trhla svým průvodcem a zarejdovala jím směrem k vratům. Poznal přitom podle jejích pohybů, že nevede on ji, ale ona jeho.

„Neslyšeli vás?“ zeptala se, když došli až k němu.

„Asi ne,“ zabručel. „Vy náhodou byste mi nemohla otevřít, viďte.“

„A zvonil jste si dost?“

Pravda, zvonek tady byl, po straně branky, ale rozpakoval se ho použít.

„Jenom si zazvoňte.“ Zazvonil tedy, ovšem s pocity dost smíšenými. Bylo by však hloupé rovnou odejít, když už si dal tu práci. Měl totiž v úmyslu prohlédnout si to tu jenom zvenčí.

„Kohopak tady máte,“ zajímala se. Muž teprve teď pozdravil řinčivým hlasem, nepouštěl se přitom její niky.

„Víte, potřeboval bych se tady na něco informovat. Myslíte, že by to šlo?“

Dobře mu nerozuměla. „A co byste rád, kohoto si přejete?“

„Chtěl bych prostě s někým mluvit, třeba s některou sestrou. Uvědomuju si, že je dost pozdě, ale nemohu za to… Přijel jsem totiž dneska z Prahy…“

Vtom se sem přiblížila jakási postarší žena, oděná do kabátu, z něhož jí čouhaly tepláky. „Co tu děláte,“ zeptala se ho místo pozdravu. Byla to ovšem vrátná a dámy v té funkci bývají nerudné.

Nové dohadování, zatímco si ho podezřívavě měřila. „Podívejte se, jde mi o pět minut. Potřebuju si tam dojít a někoho bych se něco zeptal. V momentě bych byl zpátky,“ řekl naléhavě.

„Dneska to nejde. Je mi líto, přijďte si zítra.“

„Zítra už budu v Praze. Povídám vám, přece mě nepošlete pryč, když jsem přijel takovou dálku. Buďte tak dobrá,“ ale spíš než slova zapůsobila pětka, kterou jí strčil do ruky.

„Tak pojďte,“ a odemkla mu. Rovnou se vydal přes prostranství k domu, zatímco vrátná capala za ním. „Musíte se ale ohlásit, abych z toho neměla malér,“ bručela. „Jenom si tam někomu řekněte a oni vás už dovedou k naší soudružce — akorát dneska přijela, tak tam bude.“

„Kdo prosím.“

Vysvětlila mu, že jejich ředitelka se jmenuje Zubková, předpokládala ovšem, že je celý dychtivý s ní mluvit. Naopak, neměl k tomu nejmenší chuť. Chtěl — teď však na tom přestalo záležet, co chtěl. Vešel dovnitř, samozřejmě ochotný se nechat předhodit komukoli, třeba i té ředitelce. Pohovořil s nějakou ženou, asi sestrou, představil se jí, jako by se to rozumělo samo sebou, a bylo mu řečeno, aby počkal.

„Máte tam jít.“ Řekli mu, že je to v druhém patře, dveře na konci chodby a popsali mu, kudy má jít. Poněkud se zarazil, když to slyšel; přece jen doufal, že nebude mít čas. Nuže, navařil si to, nedalo se nic dělat, zhluboka se nadechl a vydal se za tou ředitelkou. Vystoupil do druhého patra, prošel si to, dveře to budou asi ty — a zaklepal. „Dále.“ Bezprostředně se octl proti ní, a na mou čest, byl překvapen. Pod pojmem ředitelky si představoval… někoho docela jiného. Paní Zubková byla štíhlá dáma středních let, na sobě měla pulovr a sukni. A jak se na něho podívala, všiml si, že má hezké modré oči.

„Dobrý den.“ Natočila se od stolku, kde seděla, a podala mu ruku. Randák se představil. „Promiňte, že vás tak přepadám… Uvědomuju si, že jsem si vybral absolutně nevhodnou dobu a hluboce se omlouvám…“

Zamítla úvody mávnutím ruky. „Co mi tedy chcete, pane Randák, Povězte mi to bez okolků, nemám moc času.“

„Ano… Hned vám vysvětlím, oč mi jde. Napřed bych vám ale řekl, kde pracuji,“ a dodal, že je povoláním psychoterapeut, zaměstnanec pražské psychiatrie. „Které nemocnice.“

Řekl jí to a jmenoval přednostu. To by se Luboš divil, kdyby věděl, že se jimi oháněl. Pokývla hlavou, že to jméno zná.

„Tedy vy pracujete ve zdravotnictví, pane Randák, tak jsme vlastně kolegové.“ Vysvětlil jí, že není lékař. „Vy jste psycholog?“

„Filozof, ale zabýval jsem se tím… dlouho,“ zabručel. Bylo mu sice trapné, když měl mluvit o sobě, ale právě nebylo zbytí. „Psychologií a částečně psychiatrií, ovšem jen tak, pro sebe. Odborně jsem v tom začal pracovat až… až…“

„A jak jste se k tomu dostal, prosím?“

Zabručel, že na podkladě tištěných prací, článků v novinách a tak.

„Do kterých novin píšete?“

Kdysi psával hodně do všeho možného, hlavně články s problematikou mladých. Nijak si to u sebe necenil, nikdy nebyl nadšený tím, co napsal, dělal to spíše pro ten mrzký groš. V očích paní Zubkové však zaznamenal zájem, její upjatost zmizela.

„Poslyšte, četla jsem jednou pod vaším jménem takovou věc… jmenovalo se to ,Vykopaný tomahavk‘, ve Zdravotnických. To jste byl vy? Sice jsem tam našla leccos, s čím bych nesouhlasila, ale… bylo to vtipné. Opravdu, líbilo se mi to.“ Styděl se poněkud za ten imbecilní název, za což tak docela nemohl; jinak to bylo takové nabádavě humorné — o problémech dvou generací. Prohlásil, že je to od ní laskavé.

„Jaká laskavost. Neřekla bych to, kdybych si to nemyslela. A vůbec, co stojíte, pane Randák, pojďte se posadit. Nechtěl byste kávu?“

Neodmítl, paní Zubková vyndala ze skříňky dva filigránské hrnečky, nasypala do nich kávu, vyndala odněkud ze skrýše ponorný vařič, kastrůlek, a když to bylo hotovo, přisedla si k němu. A Randák se rozhovořil. Bylo až divné, jak ho dovedla rozhýbat. Mluvili ovšem jen a jen o jeho práci, ale vykládal jí o tom s gustem, tím spíše, že z jejích otázek brzy poznal, že o tom něco ví anebo četla — byla ještě ke všemu pilnou čtenářkou odborného tisku. Na mou čest, je to zvláštní, jak se taky lidé najdou. A že objeví spřízněnou duši v tak zapadlém hnízdě, nu bavilo ho to a zdálo se mu, že i ji to těší. A když mluvila tak zaníceně o tom, co by chtěla jinak, byla vlastně docela hezká —

„Počkejte,“ přerušila se, „ještě bychom zamluvili, co jste si ode mě přál, viďte. Jde vám jistě o někoho, koho byste k nám rád umístil, nemám pravdu?“

„Náhodou nemáte. Přijel jsem za vámi kvůli něčemu jinému. Asi vám to bude připadat trochu neobvyklé, ale dostal jsem takovou informaci, že jeden náš pacient…“ vyložil jí, oč jde, pouze si odpustil složitosti s kresbami a nahradil je informací, „dozvěděl jsem se, že k vám jezdil.“

„K nám?“ podivila se.

„Ano, k vám, do vašeho ústavu.“

„To je mi divné. Opravdu, pane Randák, myslím, že je to omyl,“ řekla pevně. „To bych o tom musela něco vědět.“

„Myslíte?“

„Ovšem. My jsme tu poměrně malý ústav, pane Randák, a všichni si navzájem vidíme do talíře. A příbuzné našich babiček taky známe, i když se ukážou jednou za uherský měsíc. Tedy bohužel, asi vám nepomohu.“

„Máte pravdu,“ zabručel.

„Jestli si ale chcete promluvit s našimi sestrami, mohu vám to zařídit.“

„Rád bych, ale dneska se už nemohu zdržet. Musím ještě večer do Budějovic a nejbližším vlakem domů.“

„A skutečně musíte být zítra v Praze?“

„Nemusím, ale měl bych.“

„Počkejte, pane Randák, měla bych pro vás jiný návrh. Přenocujte u nás a odjeďte až zítra, mezitím si o tom v klidu popovídáme, probereme si to všechno a můžete si prohlédnout náš domov. Co tomu říkáte?“

„Že to zní lákavě, ale nerad bych vám dělal obtíže.“

„Kdyby tu nějaké byly, asi bych vám to nenavrhla. Nebojte se, s hosty počítám a ani nebudete muset spát s našimi dědečky,“ zažertovala. Ještě něco namítal, ale paní Zubková už pokládala věc za vyřízenou, popadla jeho kabelu, celtové sako a obojí mu pověsila na věšák. Za chvíli se spolu vydali na prohlídku domova a prohlédli si barák od půdy po přízemí. Paní Zubková přitom vlídně pohovořila s každým, koho potkala, takže se prohlídka značně protáhla, a když se octli na vzduchu, bylo k deváté. Vyšli do zahrady, která se rozkládala za domem a vypadala obrovská v houstnoucím šeru. Někdo tam asi ještě byl, protože zaslechli ječivé volání a za chvilku se tu objevila kterási tělnatá ošetřovatelka. Hnala se jako tank.

„Kohopak to sháníte, Marcelo,“ zastavila ji paní Zubková. „Ale ty dvě kráčmery. To je s nima hrozný… Víte, Adéla šla věnčit psa a ony, že půjdou pro ni a už jsou tam dobu,“ odpověděla.

„Máte starosti,“ podotkl.

„To víte, aby mi babky nenastydly. Už je tam syrovo a mohly by z toho kašlat,“ zněla odpověď, jako by šlo o děti. Na mou čest…! Podle toho, co zrovna zaslechl, se tam ty babičky znamenitě bavily, slyšel odtamtud smích a do toho se ozval psí štěkot. Připadalo mu to neodolatelně komické, že si šly babičky trochu zaskotačit, a zasmál se. Vtom mu smích zamrzl a zíral do tmy jak fascinován. Něco se tam mihlo po trávníku, byl to ovšem ten psík a stačil zaznamenat, že je to jezevčík. „Adélo. Seber toho psa a pojď už, slyšíš! — Ženské, kde vás mám. Že se nestydíte… takový starý,“ slyšel tlustou sestru. To už se sem opozdilci blížili a Randák jim vyšel naproti. Hleděl na děvčátko, byla to drobná žabka, šesti nebo sedmiletá a šla se psem v náručí celá prohnutá, div se pod jeho tíhou nesklátila.

„To je hezký pejsek. Je tvůj?“ zeptal se.

„Můj,“ a shodila ho na zem, jezevčík se hned rozběhl.

„A jak se jmenuje,“ pokusil se navázat rozhovor.

„Peginka.“

„A máš ho dlouho?“

Holčička se na něho nevlídně podívala, co si dovoluje, a paní Zubková přispěchala zasáhnout. „Radši ji nezdržujte, aby na ni maminka nečekala. Utíkej domů, Adélo, a toho psa už nenos, ještě se strhneš.“

„Myslel jsem, že bydlí v domově,“ řekl, když děvčátko odběhlo.

„V domově ano, ale ne přímo v domě, Franzovy jsem ubytovala zvlášť, protože jsou rodina,“ vysvětlovala mu paní Zubková. „Víte, s ubytováním je to těžké. Svobodné musejí bydlet po dvou, ale když tu mám zaměstnané manžely s rodinami, musíme se jim postarat o byt a místa je málo — jako všude.“

„A její matka tu pracuje?“

„Ano, jako pomocná ošetřovatelka, není totiž školená, ale je mladá, může se tedy ještě vyškolit.“

„A její manžel?“

„Nemá manžela, je rozvedená, abyste tomu rozuměl, ale pokud žije samostatná žena s dítětem, pokládám je za rodinu a jednám s nimi podle toho. Vás ta holčička nějak zajímá?“

„Líbí se mi,“ odpověděl, co bylo konečně pravda.

Další doby využil Randák k tomu, aby se o Franzových něco dozvěděl, což se mu vcelku dařilo. Seděl přitom v klubu, pojídal obložené chleby a pil víno, které mu pořád někdo naléval, a nestačil vstávat a seznamovat se, stále byl někomu představován a s někým si potřásal rukou. Byly to ale jenom ženské ruce, co tiskl, zdejší osazenstvo bylo převážně ženské. A také věkový průměr tu byl značně vysoký, jak si všiml. Viděl tu samé postarší, dobrácké tváře, většinou je odhadoval na věk nad padesát a jedna ošetřovatelka byla určitě sedmdesátnice. Nevěděl ani, kolika byl představen, některé ženy se na něho přišly jen podívat a zase šly po svých. Byly ale všechny tak přívětivé, ba veselé, že ho to dojímalo, přitom vypadaly sedřené, chuděry, což nebylo divu — po takové túře. Některé z nich už znal, ta tlustá ošetřovatelka se jmenovala Váchová, ta stará, tvář samou vrásku, Machoňová.

Povídalo se, vyprávěly se anekdoty. Ženy se ochotně smály. Zeptal se paní Váchové, jestli přijde také paní Franzová, a odpověděla mu, že jí řekly.

Večer pokračoval. Paní Váchová se trochu opila, a začala vykládat různé peprné historky a každou chvíli vybuchla hlasitým smíchem.

„Ale ale, Marcelo, vy se nějak odvazujete,“ řekla paní Zubková.

„Odvazuju? Odvázala jsem si akorát plášť. Kdybych já se odvázala, něco byste viděly, holky!“ zaječela tlustá sestra.

„Jděte mi, co si bude náš host o nás myslet.“

„Jenom to nejlepší,“ řekl Randák.

„Bože, vždyť je to mužskej, aspoň je tak oblíknutej,“ ozvala se paní Váchová rozverně. „Vůbec, jak se vám tu líbí?“

„Ohromně. Nic jiného si nepřeju, než tu dožít jako vetchý stařec.“

„A dřív byste nechtěl, dokud ještě za něco stojíte?“ Nový smích.

„Děvčata, ani jsme si ještě nezazpívaly,“ řekla paní Zubková tónem laskavé učitelky a hned zanotovala chodskou, ,Marjánko, Marjánko.‘ Ostatní se přidaly. Paní Zubková zpívala čistě a měla sametový alt, ale i ostatní ženy zpívaly pěkně a hlavně s citem, s požitkem. Randák poslouchal a přitom občas pohlédl na mladou ženu, sedící vedle rozveselené paní Váchové. Byla to paní Franzová, a od chvíle, kdy vešla, ji nepřestal ostře sledovat. Říci, že je hezká, nevystihovalo, bylo to vskutku neobyčejně krásné děvče. Děvče sice už ne, ale mladá žena — odhadoval, že může mít maximálně pětadvacet. Co na ní bylo, těžko říci, její krása spočívala v souladu, v harmonii. Měla štíhlou, souměrnou postavu, pravidelný obličej Madony, černé oči. Přitom byla blondýna, i když ne docela plavá, její vlasy měly barvu zralé pšenice. Jediné, Co rušilo, byla její ústa, měla je poněkud větší, plná a mladá, ale tím byl její obličej dráždivější, tajemnější. Všimla si, že se na ni dívá… no ovšem, toho si všimne každá. Jednou se jejich pohledy zkřížily, ale hned se podívala jinam. Nádherná holka, myslel si. Byla ovšem dost málo temperamentní, alespoň za celou dobu promluvila sotva pár slov. Seděla, poslouchala, usmívala se na všechny, semtam se napila vína, — vůbec mu připadala trochu pasivní.

„Nechtěl byste nám taky něco zazpívat,“ navrhla mu paní Zubková.

„Ani za nic. To by utekly všechny myši,“ zažertoval.

„Myši? My jsme tu samé kočky,“ ozvala se paní Váchová. Vyvolalo to smích.

„Ty jsi kočka leda domácí. Tady Jana je kočka,“ ukázala jedna sestra na paní Franzovou.

„Copak ta, ale Adéla bude.“

„Ta je rozmilá,“ řekl Randák rychle, s pohledem na ni. „A jak se stará o toho psa…“

„Stará, však musí,“ řekla Jana.

„To je správné, že jí ho necháváte na starosti. Máte ho dlouho?“

„Od loňska.“

„Tedy vánoční dárek?“

„Spíš prezent pro matku,“ a paní Váchová se zachechtala.

„Vy nemáte ráda psy?“ zeptal se.

„Ale ano,“ odpověděla neurčitě.

„Víte, my zásadně nepovolujeme v domově domácí zvířata,“ poznamenala paní Zubková. „Kam bychom přišli, že ano… Ale jezevčíci jsou tak příjemní. Nemyslíte?“

„A veselí,“ řekl Randák.

„A vůbec to byl takovej chudinka chudinkovatej, vždyť on přežil svou smrt,“ řekla tlustá sestra důležitě.

„Jak to, copak marodil?“

„To víte, že marodil, tady Jana to ví, v jakým stavu ho žábě dali, vždyť byl napolo zdechlej,“ — Paní Váchová se dojala pouhou vzpomínkou. „Jenom si představte, že mu umřela doma jeho panička, totiž umřela, že jo, padla a udělala si výron do mozku, a celejch pět dní trvalo, než ji našli. A chudák pes se zatím málem pominul žízní. Byl tam s ní zavřenej — ta ženská byla v celý vile sama, jenom s tím psem, mámu jsme jí opatrovali u nás, tak si říkám, že to bylo ještě štěstí, že hned umřela. Jenom si považte, co se mohlo stát,“ dodala a otřásla se. Paní Zubková ji rázně okřikla, tlustá sestra měla zřejmě ve vyprávění hrůzostrašných historek zálibu. Randák stejně poslouchal jen na půl ucha, nezajímalo ho to, byl zcela zaujat paní Franzovou. Bylo totiž absurdní, že by byl to děvče našel, pravděpodobnost jedna k tisíci. Tak šílená, neuvěřitelná náhoda. Ale byla to opravdu ona…? Snažil se na ni nehledět a podíval se na ni vždycky jen jakoby náhodou, když se bavila se svou sousedkou. Kupodivu se pokaždé obrátila, což bylo až překvapující, jak bezpečně reagovala na jeho pohled. A znova se jejich oči setkaly. Všimla si ho také, ale její zájem se dal připsat také tomu, že tu byl jediný mužský. Konečně se zvedla žena, sedící vedle ní, takže se octli v přímém sousedství.

„Unavená?“ zahájil rozhovor.

„Ani ne.“ A dost, ani slůvko víc, jen se zdvořile usmála.

„Ospalá?“ Zavrtěla hlavou. „Musíte tu mít hodně práce, jak jsem viděl.“

„Práce je tu hodně, to je pravda, ale já jsem tady spokojená.“ Odpověď vzorová a zcela konvenční.

„A jste tady dlouho?“

„Dvacet měsíců.“

„To ještě není tak dlouho, ale hlavně, že se vám to líbí.“

„No,“ sáhla do mísy na stolku a vzala si sušenku. „Lidi jsou tady slušní… a hlavně naše soudružka je moc hodná.“

„To jsem poznal. Poslyšte, paní Franzová, tak se mi něco zdá, že budeme mít asi společné známé,“ začal znova. „Opravdu?“

„Jednoho určitě. Já totiž viděl u někoho váš obrázek, co jste tam byla zvěčněná. Vy už asi budete vědět…“

„Vyfocená?“

„Ne, namalovaná, nakreslená. Oč že už víte, kam biju, viďte.“

„No nevím. Jak to mám vědět,“ řekla klidně a pojídala sušenku.

Pozoroval ji všecek zaražen… Takže neví, nebo lže… Jedno, nebo druhé. Co z toho dvojího…? Ale proč by lhala, to spíš asi neví. Dojedla a upřela na něho černé oči.

„Poslouchejte, nepletete si mě s někým?“

„Inu, bude to asi tak, když to říkáte, jenom mě to překvapuje. Vy jste té slečně skutečně nápadně podobná.“

„To se ale může stát, lidi jsou si podobní,“ pronesla moudře.

„Jsou, máte pravdu.“

„Ten váš známej je malíř?“

„Malíř ano, ale ne profesionál. Abych k vám byl docela upřímný, je to kluk, co nám v dubnu zmizel z nemocnice a poněkud mám s ním zamotanou hlavou.“ Tázavě na něho hleděla. „Hujer, nic vám to neříká…?“

„A proč by mi to mělo něco říkat.“

„Myslel jsem teď čistě náhodou, jestli jste o něm něco…“

Tmavé oči se upřely do jeho, zapřemýšlela.

„Ale vždyť nějakého Hujera hledají. Jirsák,“ vyhrkla. „Je to on?“

Souhlasil, že je to on, a pohlédla na něho s výčitkou, dokonce se

zamračila. „Proč jste mi to neřek hned…?“

„Sám nevím, promiňte mi to, nějak mě to nenapadlo. Zlobíte se?“

„Co bych se zlobila.“ Přece ji to rozmrzelo, protože se odvrátila a začala mluvit s paní Váchovou, a jeho si přestala všímat.

A zase se pělo. „Začněte něco jiného, Marcelo, třeba Talinský rybník,“ řekla matka praporu a hned zapěla, ostatní se přidaly.

Zrovna uprostřed ,Talinského rybníku‘ se náhle otevřely dveře a spatřil holčičku, oděnou v červenou bundičku, zpod níž jí čouhalo pyžamo, celou uplakanou. Udělala krok a ještě jeden, s očima upřenýma na matku. Za ní se objevila nějaká žena v kabátě přes tepláky, asi dítě zrovna přivedla.

„Co tu chceš! Okamžitě zmiz, okamžitě!“ vykřikla Jana vztekle. Holčička se rozplakala.

„Co blázníš, Jano,“ řekla žena, co ji přivedla. A vysvětlila, že ji slyšela brečet a bušit. „Říká, že ji bolí břicho…“

Nato se Jana vymrštila a byl svědkem jednání zcela opačného. Přiběhla k ní s výrazem úleku, pozvedla ji na jeden ze stolků a začala ji ohledávat, kde ji co bolí, a ve chvilce je ohledávala také paní Váchová. Konečně usoudily, že to nic nebude a Jana si děvčátko odvedla.

„Kde bydlí,“ zeptal se.

Dozvěděl se, že ve dvoře, asi v některém z těch menších domků.

„Víte, Jana není zrovna pedagogický talent, ale neměla to lehké a my se jí snažíme pomáhat.“

„Pracuje u vás ráda, myslím.“

„A my ji máme také rádi. Udělala jsem s Janou dobrou zkušenost, to musím říct.“ Z důrazného tónu pochopil, že v tom byl nějaký zádrhel, alespoň měl ten pocit. Bez Jany se ale začal brzy nudit a další sklenici červeného odmítl, že by usnul, což bylo pravda, šla na něho ospalost. Naštěstí se už žádné zpívání nekonalo a za chvíli dala paní Zubková povel k rozchodu. Jedna sestra ho zavedla do útulného pokojíka, kde na něho čekala čistě povlečená postel, jeho kabát tu visel pěkně na ramínku a ještě mu sem připravily pánské pyžamo. Poklad, ta paní Zubková. A jak idiotské měl entré. Ale nebyl by se seznámil s Janou. Než usnul, přemítal o tom, jestli se Jana podobá té kresbě. Zdálo se mu, že nijak zvlášť… Leda snad ten dlouhý krk… Měla to být ona či ne…? Ale tak prostě, upřímně to popřela, že by ho znala. S tím jezevčíkem to může být náhodná shoda. Ten barák mu ale připadal povědomý, někde ho Aleš určitě měl. Ale naproti tomu, člověk si může ledacos nasugerovat. Co bylo ale překvapující, že dnes večer cítil, že se mezi ním a Janou navazuje jakýsi němý, jemný kontakt. Byl jí sympatický? Nebo byla tak osamělá? Těžko tomu věřit, že by tak hezká holka nikoho neměla. Už podle jejího hysterického chování vůči malé soudil, že je nešťastná. Hádal, že měla někde průšvih a paní Zubková se jí ujala. To nemůže být pro ni život, i když si snad přijde na nějaké disko. Musí to být obětavec… dělat tohle, a současně ho znovu přepadlo podezření. Jestli mu lže…

A tak, ačkoli byl unavený, nemohl dlouho usnout. Ráno se probudil ještě za šera, co se mu přiházelo, kdykoli spal mimo domov. Vstal s jakýmsi chladným odhodláním, že si musí zjednat jasno, rychle se oblékl a vydal se pátrat po koupelně. Lidé tu vstávali brzy, což poznal podle chrchlání, hlasů a kroků. Vyšel ven, potkal belhající se stařečky a koupelnu vzdal, mýt se konečně nemusí. Paní Váchová běhala z pokoje do pokoje, lidé pořád něco chtěli, volali. Pak ji zastihl u vozíku, s náručí špinavého prádla. Zastavil se u ní a tlustá sestra ho pozdravila jako známého. „Dobrýtro. Jak se vám u nás spalo,“ zeptala se s úsměvem.

„Ale dobře. Máte po ránu práci, jak vidím.“

„Copak, to je vždycky. Měl byste vidět, jak to u některejch vypadá. Co se jenom napřevlíkáme postelí,“ konstatovala bez stěžování, čistě jako fakt. Pohovořil s ní, v duchu Janu litoval. Bylo skutečně otřesné, co tu bylo práce. Sice neměli přímo ,ležáky‘, ale někteří ti starouškové byli skutečně na hranici samostatnosti, špatně chodili a potom ty schody, jeden výtah a dlouhé klášterní chodby. Zas měl ten dojem jako včera, ponurý a přitom dojemný. Zeptal se na Janu, jak se daří malé. Sestra nevěděla.

„To víte, s deckami je každou chvíli něco,“ odpověděla.

„Promiňte, a co otec? Stará se taky trochu?“

„To máte tak,“ sestra zaváhala, ale jen na okamžik. „On totiž ten Franz není její vlastní otec. Vzala si ho už s dítětem, tak to máte těžký.“

„Ale musel dítě adoptovat.“

„To jo, to ji adoptoval.“

„A platí na ni?“

„Má platit dvě stě padesát korun měsíčně, ale vždycky dvakrát to přijde a pak zas půl roku ne, no zkrátka prevít. On byl pražskej,“ dodala s despektem.

„Skutečně? Copak je Pražačka?“

„Ale ne, Jana pochází tady odsaď, z Budějovic, a s tím Franzem se seznámili taky v Budějovicích. Montér… byl proti ní starej, a řeknu vám, že si s ním užila. To byl hrubián… Semtam jí nějakou lísknul a to víte, dneska si to už ženská nedá líbit. Ona mu utekla a po dvou letech přišla domů — dítě měla nějaký marodný.“

„A od té doby je sama?“

Sestra se usmála. „No tak samá, ale dlouho nebude. Mluví s jedním… to je Budějičák, moc slušnej člověk.“

„A čím je?“

„Číšník.“

„Takže je veselka na spadnutí,“ řekl lehce. „Škoda že tady nebudu, to bych rád zažil, jestli to bude slavné.“

„To já zasejc nevim… Za mejch dob bejvaly slavný svatby, to se drželo někdy dva tři dny, bože můj, kdežto dneska už na to mladý tak nedržej. Adéla se ale těší, že bude družička.“

„A drží na něho?“

„Jak na vlastního tátu, jéžiš. Má ale vůbec ráda mužský,“ dodala. Randák se zasmál. Sestra na něho ještě zavolala, že snídaně se podává ve dvou várkách, v sedm a v osm, aby nezapomněl. Místo snídaně se však vydal ven a prošel si celý areál. Podíval se do dvora, prohlížel si domky — podle různých známek se tu bydlelo. Nato zamířil do parku a chvíli se tu procházel. Měli tu pěkné stromy, ale nijak vzácné, javory, kaštany. A břízy, kromě přerostlých křovisek černého bezu. Všude bylo plno rosy, na trávě pavučiny, nikde nikdo. Proti včerejšku, jak sem nahlížel za soumraku, mu to připadalo menší a jeho dojem byl také drobet jiný. Lavičky, ovšemže tu byly, celá řada a zase ty známé, červené z lakovaných latí, jakými jsou ozdobeny vůbec všechny nemocniční a veřejné parky. Zastavil se na pěšině a díval se odtud na klášter. Cítil se po včerejšku nějak vystřízlivělý, bylo to všechno nějaké jiné. Dal se znovu do kroku a prošel si to ještě jednou jak na zdravotní procházce. A vtom si něčeho všiml. Při cestě, pod skupinou bříz, stála lavice. Obyčejná březová lavice, sroubená ze dvou půlených klád, zapuštěná nastálo a zřejmě stará… A jak byla nenápadná. Šel kolem ní alespoň dvakrát a neviděl ji. Stál u ní několik vteřin a hleděl na tu vížku. Bylo to přesné… to už nemohla být náhoda.

Půl osmé. Přišel zrovna do největšího ruchu, první turnus chodil od snídaně a přicházeli sem další, kteří ještě nesnídali. Zeptal se kterési ženy na paní Franzovou a dostal odpověď, že je tam, pomáhá prý v jídelně. Vešel tedy do jídelny, kde to vypadalo jak v závodní kantýně až na to, že celá místnost byla obložena tmavohnědým ostěním jak někde v zednářské lóži. Jinak bylo všechno obyčejné pouze s tím rozdílem, že ubrusy na stolech byly z umělotiny a že tu seděli samí staří lidé. A někteří značně staří, jak viděl. Všichni měli před sebou bílou meltu a porci másla a zavařeniny. Na každém stolku stál košíček s nakrájenou vánočkou. Janu spatřil na druhém konci sálu, tu si ho všimla — zamířila k němu. „Vy jste nesnídal. Honem si někam sedněte,“ pobídla ho.

„Děkuju, nebudu. Přišel jsem vás poprosit… Nemoh bych s vámi na minutku?“

„To nejde. Vidíte, že mám práci,“ dostal bryskní odpověď.

„To vidím, ale později byste nemohla? Jen na chvíli, dlouho bych vás nezlobil.“

„Když ale já nechci. To chcete vy,“ ale usmála se.

„To jsem vám tak protivný? Anebo se mě bojíte?“

„Nebojím.“ Pohlédla na něho znepokojivýma očima. „Když ale, já opravdu nemůžu… dvě holky jely domů a tak se asi neutrhnu.“

„Ani na chvíli?“

„Jeníčka!“ zavolala ji jiná dívka z kuchyňského okna a všiml si, že je to černobrvá, mladá cikánka. Jana se otočila, přešla místnost a byla pryč. Měla ladnou chůzi,, vůbec každý její pohyb byl půvabný. Randák za ní pohlédl. Byl právě jak v horečce, cítil, že má něco na dosah a unikalo mu to — a krom toho měl tak zoufale málo času… pouhých pár hodin, déle tu zůstat nemůže.

„Nechcete si sednout? Tady máte místo,“ oslovil ho nějaký hubený, čiperný chlapík. Přisedl si tedy, další dvě místa zaujímaly dvě venkovské ženy a obě se na něho usmály. Za chvíli se rozproudila konverzace a konečně se octla v rukou toho čiperného staříka Alešova fotografie, kterou Randák nosil s sebou v náprsní tašce — s patřičným vysvětlením.

„Máte všichni máslo?“ Jana se vrátila s dalšími porcemi másla, které se musí, jak je známo, skutečně dělit, jinak by je lidé snědli. „Co to máte?“ zeptala se jakési tmavovlase ženy, s prapodivným barýtkem na hlavě. Randák se tam právě díval také. Jeho kolující fotografie došla právě jen k té paní, jak si ji lidé podávali z ruky do ruky, a obešla pouze ty dva stolky, paní s barýtkem si ji totiž vzala a už nepustila. A nějak dlouze, dojatě si ji prohlížela.

„To je fotografie toho mládence, paní Franzová — jenom jsem ji ukázal tady lidem. Nebo se to nesmí?“

Hluboké oči ženy s barýtkem se k němu obrátily jakoby s horlivým, nadšeným souhlasem. A najednou se jí nakrabatila brada, přitiskla si fotografii k prsům a propukla ve vzlykot.

„Proboha, co se jí stalo,“ vyhrkl, to už ho napadlo, že je ta paní asi bláznivá. Jana na něho vrhla pohled, v momentě byla u ní a vzala ji kolem ramen. „Přestaňte, no tak, neplačte. Musíte se najíst, abyste byla silná…,“ paní ale plakala čím dál hlasitěji, až se celá otřásala.

„To je chudák, von jí syn umřel,“ řekl jeho soused a mazal si přitom vánočku.

„Jděte, nesmíte tady plakat, co by si lidé pomysleli,“ a vzápětí Jana odváděla paní s barýtkem od stolu. Někdo mu přinesl fotografii, která zůstala ležet na stole. Bylo to nešťastné a nemělo se to stát, ale jak to mohl tušit, že to tak dopadne. Zvoral to, pekelně to zvoral. Čekal ještě chvíli na Janu, ale už se do jídelny nevrátila, místo ní se objevilo to cikánské děvče. Ta cikánečka se ho zeptala, jestli nechce raději čaj, a neodolal, a když mu ho přinesla, vypil ho do dna a k tomu snědl dvě vánočky.

Dopoledne si s paní Zubkovou prohlédl čítárnu, knihovnu, dílny, výstavku rukodělných prací a pamětní knihu. V jedenáct mu někdo paní Zubkovou uzmul, na což se nezlobil, cítil se poněkud ušlý. Využil chvíle volna, aby se šel podívat po Janě, kráčel přes prostranství. Chodily tu nějaké rodinné skupiny, přijely totiž první návštěvy, Randák pokuřoval, pozoroval to hemžení. A vtom uviděl zase paní Zubkovou. Hovořila o něčem s tlustou paní Váchovou a tvářila se poněkud vzrušeně. Randák k nim přistoupil.

„To přece dá rozum, že je pryč, když si vzala klobouk,“ pravila paní Váchová ustaraně.

„Klobouk nosí vždycky,“ slyšel paní Zubkovou.

„Ba ne, baret nosí, kdežto na lepší má černej kokrhel se závojíčkem, přece k tomu černýmu kabátu se sametem.“ Byla zřejmě lépe informovaná.

„A je tam ten kabát?“

„Není, jak vám povídám.“

„To je hrozné… Kde by mohla být.“ řekla paní Zubková nervózně. „Kde? Ve vlaku. A šupajdí si to na Prahu. Bože, vždyť nám to už provedla jednou,“ řekla paní Váchová.

Bezprostředně se Randák dozvěděl, co se stalo. Jedna paní, mimochodem hned pochopil, o kterou paní běží, si vyšla někam na procházku a ještě se nevrátila. Prý je to nějaká paní Adamíková, ani ne ještě tak stará, teprve dvaasedmdesát, ale opuštěná a bez příbuzných a skutečně jí nedávno umřel syn v cizině. Ne ale mladý, jak ho informovala paní Váchová, žil tam aspoň dvacet let. Ta paní ale vidí v každé fotografii jeho podobu a vždycky přitom pláče. Paní Váchová ho ujistila, že si nemusí nic vyčítat, přesto měl však špatné svědomí.

„Ale prosím vás — to se stává.“

Ovšemže věděl, že se to stává. Opravdu se přihází, že si nějaká babička nepozorovaně vyjde, sedne si třeba na autobus a někam si vyjede, zpravidla někam, kde to zná, a její cesta končí u příbuzných nebo u sousedů. Obvykle příbuzní velice rychle dopraví babičku zase zpátky — pokud je instituce ještě ochotná ji přijmout! Domov totiž nemá za povinnost lidi hlídat a přijme je jedině, když chtějí, ovšem mnohým nezbývá nic jiného než chtít. Jsou tu někdy velké složitosti. Lidem, kteří jsou chatrní jen fyzicky, obvykle vadí společnost senilních a sklerotických pacientů, a mnohdy jsou mezi nimi lidé skutečně pomatení a svárliví, což těm druhým udělá ze života peklo. — Paní Zubková tedy vzala na vědomí, že paní Adamíková už zase utekla, a zařídila potřebné, uvědomila Bezpečnost, že jim jedna paní odcestovala, a poslala za ní šoféra s obstarožní volhou, kdyby totiž byla ještě na silnici, aby ji přivezl. Za půl hodiny byl šofér zpátky se zprávou, že prý paní Adamíková na nádraží vůbec nedorazila a na silnici taky není. Krátce nato vyrazila z domova skupinka pátračů, mezi nimi Jana a ta mladá cikánka, rovněž tu byli mužští, topič a pak nějaký vysoký mladík atletického zjevu, k tomu s vlasy na ramena, o němž si zprvu pomyslel, že by to mohl být ten její, tykali si totiž a chovali se k sobě s nenucenou důvěrností. Pak ale přišel na to, že mu bude šestnáct, sedmnáct, byl to pouhý výrostek, kluk, a řekli mu, že vůbec do domova nepatří, ale přijel s matkou na návštěvu dědečka. Vyrazili — a od té chvíle se motali po okolí, chodili po cestách, prohlíželi břehy rybníků, volali, hledali. Čtyři lidé v krajině jsou totiž nic, méně než nic — a hledat člověka ve volné přírodě je doslova jako hledat jehlu v kupce sena. Jedině snad Bezpečnost se psy — ale paní Zubková se zatím tomu bránila, aby udělala poplach, věřila totiž pevně tomu, že je babička v některém dopravním prostředku. Za několik hodin byl Randák všecek poškrábaný, utrmácený a hlavně byl přesvědčen, že je to činnost naprosto beznadějná. Pravděpodobnost, že by si ta paní vyšla na procházku tak daleko, byla absolutně mizivá. Pravda, když prohlíželi břehy rybníka, napadalo ho ledacos — jestli se ale ta stařenka vrhla do vody v sebevražedném úmyslu, stejně by ji nezachránili. Jana asi pomyslela na totéž. Viděl ji, jak neúnavně tam pobíhá a každou chvíli slyšel její volání — „paní Adamíková!“ — ale zůstávalo bez odpovědi. Celou cestu se Randák držel v jejím dohledu nebo alespoň dbal, aby ji úplně neztratil z očí, což nebylo lehké. Jana se totiž pohybovala v terénu jak srna. A nebýt toho křivonohého psiska, byla by mu jistě utekla. V pět hodin měl za to, že se druzí vrátili, ale Jana toho pořád neměla dost.

„Paní Franzová,“ řekl, když se mu opět ukázala. „Nechcete se vrátit…? To přece nemá smysl…“

Místo odpovědi zavolala na psa. Pes za ní capal, jazyk mu visel z tlamy, těžce oddechoval.

„Vážně si myslíte, že sem mohla zabloudit? Ale proč,“ naléhal.

„To já nevím,“ potřásla hlavou, nato se sehnula a zvedla psa do náruče, a už se zase rozlehlo její volání. Něco si však o tom myslet musela, protože šla dál jakousi cestou — byla to cesta, která vedla kolem rybníků a pokračovala někam do lesa. Tu se otočila a zavolala na něho, ale jen proto, aby ho vyzvala, aby se vrátil. Neposlechl ji a zvolna ji následoval, ale tak, že zůstával jenom v závěsu, její výraz, chování dávaly najevo, že ji jeho přítomnost obtěžuje.

Zrovna si zapaloval, když na něho znova zavolala. Jenomže tentokrát měl její hlas jiný odstín, znělo to naléhavě a vzápětí se rozběhl… Utíkal, šlápl do bláta, hnal se tam… tu ji uviděl. Jana seděla uprostřed cesty, na klíně měla něco, co vypadalo jako balík černých šatů. Připadalo mu to jako sen. „Pusťte mě,“ zabručel, zdálo se mu totiž, že je ta chuděra po smrti. Vzal ji za ruku, byla bezvládná. Bezprostředně k ležící přiklekl, rozepjal jí kabát, šaty a přitiskl ucho na hruď. Bohudík, srdce jí bilo, žila. Ale obličej byl sinalý, brada pokleslá a rty promodralé. Nejspíš mdloba, šok a k tomu také prochladnutí, ležela tu přece řadu hodin. Rovnou tedy přistoupil k oživovacím pokusům — dýchal do ní a cvičil jí rukama, a brzy se zdálo, že to pomohlo, omdlelá přicházela k sobě, z úst se jí vydral povzdech.

„Musíme ji odnést,“ a hned se k ní sklonil a zvedal ji. Naložit si ale dospělého člověka není maličkost, a také od toho brzy upustil. Nakonec vzal bezvládnou pod rameny, Jana ji vzala za nohy a odnášeli ji. Viděl, že dívka klopýtá a že je na ni břemeno příliš těžké, sice byla ta paní hubená, ale velká a kostnatá, takže mohla vážit nejméně pětašedesát kilogramů, museli tedy odpočívat.

„Víte co, běžte napřed. Bude to rychlejší,“ navrhl. Souhlasila, a když si paní Adamíkovou znova nakládal, pomáhala mu ji složit na záda. Div mu neprasklo srdce, přece však vnímal Janiny doteky. Jana se rozběhla — kráčel za ní s bezvládnou ženou na zádech, potácel se jako opilý. Vtom uslyšel, jak volá: „Zdeňků!“

„Jano!“ ozvalo se odněkud. Udělal ještě deset, dvacet kroků v předklonu, ale už sem někdo utíkal, mladík k němu dorazil a za okamžik cítil, jak mu mizí tíha ze zad. „Měl jste zas jednou dobrý nápad,“ zabručel.

„A víte že jo?“ udělal chlapec. Za hodinu bylo všechno v pořádku, se Zdeňkem totiž paní Adamíkovou dopravili tak daleko, co se mohli dostat s autem, auto přijelo, byla to sanitka, z ní vyskočili dva zřízenci s nosítky, paní Adamíkovou naložili, sestra si k ní přisedla a auto se rozjelo do nemocnice. Vrátili se, a od té chvíle, ačkoli mezitím jedl, diskutoval o tom s paní Zubkovou a vůbec byl středem zájmu, myslel jen na to, že bude mluvit s Janou, docela určitě a ještě dneska. Holka ho sama vyhledá, nepochyboval o tom. Mezitím se příhoda probírala. Randák byl ale příliš neklidný, aby poslouchal, stále čekal na Janu — nepřicházela, a tu se za ni vydal a potkal ji na dvoře. Šla přes dvůr, připojil se k ní, tentokrát nic nenamítala. „Jak je vám po tom?“

„Dobře. A vám?“

Nakousl řeč o té babičce, mezitím tam už telefonovali a zdálo se, že se z toho zmátoří. Hovořili…

„Tak už jsem doma,“ oznámila mu. Zastavili se před jedním z domků, asi původně deputátnickým nebo čelednickým, který stál v řadě s ostatními domky přímo u zdi dvora. Prohlížel si domek zaujatě.

„Jak se vám to líbí?“

„Líbí, aspoň zevně nevypadá špatně.“

„Není to zrovna velké, ale nám to stačí. Jsem ráda, že jsme s holkou samostatný,“ řekla. Čekal… „Chcete se podívat, jak bydlím,“ zeptala se.

Za okamžik vystupoval po třech schůdcích ke dveřím. Do domku se vstupovalo bokem, před ním byl jakýsi dvoreček, uzavřený dřevníkem, a natažená šňůra s pár kousky prádla.

„Nebojíte se tu?“zeptal se, jakmile vešel do kuchyňky a rozhlédl se tu. Jeho zrak padl na okénko, umístěné vysoko, které vedlo přes zeď do polí a nebylo zamřížované. Zaznamenala hned, kam se dívá.

„A čeho, že by mě někdo přepad? Já jsem chudá holka, tak se bát nemusím. Pojďte, ukážu vám ještě pokoj.“

Domek měl dvě místnosti, kromě kuchyňky tu byl ještě pokoj a jakási komůrka. Obě místnosti byly ale velmi malé a dost přeplněné. Pokoj byl o něco větší, rovněž plný, zařízený sektorovým nábytkem. Při vstupu se ale zarazil, pomyslel si totiž, co jí to muselo dát práce — přehozy, závěs, na gaučích se válela šitá zvířátka. Pochopil ovšem, že si to zařídila podle svých představ o eleganci, v mezích svých skromných možností — a nešetřil chválou. .

„Říkají o mně, že mám vkus, a myslím, že ho mám,“ řekla. Chvála ji potěšila.

Zmínil se o ladění barev přehozů s tím ostatním. „To jste vybírala sama?“

„Ano a všechno jsem to sama šila. Copak něco vymyslet, to umím, ale pořídit to, když nemáte zrovna tisíce, to je těžký.“

„A nábytek je váš?“

„Můj. Byt je sice služební, ale nábytek je můj, můj vlastní. To jsem si všechno sama koupila. Jsem ráda, že jsem si to sem mohla dát. Víte, to je na těch podnájmech to nejhorší, že musíte žít v cizím.“

„Že se ptám, copak jste nikdy neměla vlastní byt?“¨

„No neměla, s manželem jsme bydleli u tchyně, byt byl její — ne že by byl špatnej, měli jsme pokoj a pěknej, s arkýřem,“ zasnila se. „Od tý doby jsem byla po podnájmech nebo doma a obojí nestálo za nic.“

„V Praze říkáte jste bydleli dobře?“

„Dobře, jak vám povídám, bylo to tam pěkný. Ale s tchyní dohromady… tedy já jsem s ní vycházela, aspoň jsem se snažila.“ Usmála se. „Tak jsem se snažila, až mi jednoho krásnýho dne luplo v bedně, holku jsem dala na kočár, do ruky kufr s věcma a tradá — už mě tam neviděli.“

„A kam jste šla, že jsem tak smělý?“

„Ke kamarádce. To byla dobrá holka, ale vzít si mě tam nemohla, aspoň ne na dýl. Dělala v hotelu… Nechala si mě tam ale čtrnáct dní a potom…“

„Nu…?“

„Potom už nic. To už je dávno,“ a zamračila se.

„Užila jste si, myslím.“

„To tedy užila. A ještě ke všemu jsem měla žábu malinkou, pořád mi marodila. Hrůza… Když si na to vzpomenu, mám husí kůži. Řeknu vám, nechtěla bych už dítě ani za nic,“ dodala procítěně.

„Jen počkejte, odříkaného chleba,“ řekl. „Slyšel jsem, že se budete vdávat…?“

„To ještě není tak jistý,“ a pohlédla na něho dvojznačným pohledem přivřených očí.

„Že ne? Já slyšel, že už je ruka v rukávě,“ poznamenal. „A kdo je ten váš, jestli to smím vědět?“

„Proč byste nesměl. Tak je to nějakej Ivan,“ odpověděla se smíchem.

„Dobrá, Ivan a jak dál?“

„Stuchlík. No a co, stejně ho neznáte,“ podotkla konverzačně.

„Neznám, zatím jsem neměl tu čest — a víte, že se tomu divím? Poslyšte, nemáte dojem, že vás zanedbává,“ zažertoval.

„Ale co by, vůbec — mít mužského pořád za sebou, to já ho zas mít nemusím,“ projevila se jako nezávislá bytost.

„Nu, tedy ho pořád mít nemusíte, ale hlavně, že si rozumíte,“ řekl. Souhlasila, že ano, ale její černé oči hleděly do jeho s jakýmsi příslibem, nu — koketovala s ním, holka. Opětoval její pohled.

„A co tedy, že nepřijel?“ zeptal se.

„Ale vždyť on ještě přijede,“ a dodala, že měl nějakou rachotu u kamaráda na chalupě — tím nejpřirozenějším tónem, nicméně zostražitěl. „Někde tady v okolí?“

„V okolí — jak se to vezme. Autem to není daleko. Proč?“ zeptala se udiveně.

„Nemají to v Římově nebo někde tam?“

„Ne, u Žďáru. Proč by to měli mít v Římově,“ podivila se. Zabručel, že tam zrovna včera byl a čistě ho to napadlo. „Víte, překvapilo mě, co je kolem nových chat. Tak jsem myslel…“

„Vy to tam znáte?“

„Vlastně neznám, ale byl jsem tam kdysi, před lety. A vy, byla jste tam někdy?“

„To si pište, že byla. Jezdily jsme tam s mámou, to mně bylo asi pět.“

„K příbuzným?“

„Ale ne, na pouti. Na mariánský, na všechny ty možný svátky, bože, co já se tam najezdila…“

„S poutníky?“ vyhrkl. Překvapilo ho to, ovšem.

„No ano. To víte, máma byla hodně pobožná a tak mě tahala s sebou. A co vy, byl jste někdy na pouti,“ zeptala se ho, jako by to bylo normální, že člověk absolvuje v dětství podobné zbožné akce.

„V životě jsem to nezažil,“ řekl.

„Zato já, o jé, mockrát. Jednou mě tlačily boty a šla jsem bosá, celou cestu. V autobuse jsem potom spala,“ řekla — a usmála se,

„Tak jste byla malá poutnice. Váš otec s vámi nejezdil…?“

„Copak ten, toho já jsem znala málo. A střízlivýho ještě míň,“ dodala.

Mezi řečí se octla na stole láhev, skleničky. „Nenapijete se se mnou,“ a už nalévala do obou.

„Rád, děkuju pěkně, ale na revanš, jenom pod podmínkou, že se dáte taky někdy pozvat,“ řekl.

„Jo do Prahy, to já se jen tak nedostanu. Tam jsem nebyla, ani se nepamatuju…“

„Ale do Budějovic jezdíte?“

„To ano, za tátou. Marodí, víte, má tvrdnutí jater,“ sdělila mu. „A vy jste teďka v Budějicích?“

Zabručel, že ano, na dovolené a že se tam nějaký den zdrží, což měl právě v úmyslu. Napili se, vyprázdnil svou sklenici rychle a hned mu nalila další, vypil i tu. Nápoj byl česká viska, tedy myslivec, a ačkoli neměl rád sladké, životabudič přivítal, byl by právě pil cokoli.

„Jak vám to chutná?“

„Je to výborné.“

„Výborný… znám lepší, ale dá se pít,“ připustila.

„Dá, to bych řek, že dá. Mimochodem, paní Franzová, vy už do Římova nejezdíte?“

„Ale jezdím, ale jenom na zábavy. Na plesy, na trdlovačky, to ano…“

„Tančíte ráda?“

„Moc ráda.“

„Máte tam tedy známé…?“

„To se tak nedá říct. Ono se to tam hodně střídá,“ mínila. „Pár kluků teda znám, hlavně z těch tancovaček. Proč?“

„A kdopak je ten Zdeněk,“ a dostal odpověď, že je to dobrej kluk. „Byl tu zrovna za dědou, ne za vlastním, oni s ním Brousilovi nejsou příbuzní, ale stejně za ním jezdí. A Zdeněk taky, někdy i sám, fakticky. Vy mi nevěříte?“

Mimoděk se zasmál, ten hoch byl na ni skutečně moc mladý.

„Proč bych vám nevěřil. Jednu chvíli jsem si myslel, jestli to není váš bratr.“

„No tak já bratra nemám. Zdeněk je náhodou mladší brácha jednoho, co jsem s ním mluvila,“ a přihmouřila oči.

„V Praze?“ zeptal se.

„Kdeže v Praze. Ti Brousilovi jsou Budějičáci,“ řekla udivena, co se jí vyptává.

Obrátil řeč, rovnou se jí zeptal na něco jiného, aby nabyla dojmu, že se zajímá čistě jen o ni. Konverzovali, přitom popíjeli, vlastně popíjel hlavně on, vypil rychle za sebou několik frťanů. Cítil, že mu vypitý alkohol stoupá do hlavy, ale nebylo to nepříjemné, měl pouze lehký rauš. I na ní však bylo znát, že něco vypila. Hovořila, usmívala se na něho, dokonce se k němu přisunula blíž, takže se co chvíli dotkli, ba — měl dojem, že by neměla nic proti, kdyby konverzaci vystřídal něčím jiným. Hleděl na její oči, ústa a pokušení bylo silné…

„Vy mě neposloucháte,“ konstatovala.

„Poslouchám.“

„Víte vůbec, co jsem vám povídala?“

„Vím jenom, že jste hezká,“ odpověděl banálně.

„Tak se vám líbím,“ zeptala se, čímž ho ponoukla k činu, bezprostředně si ji přitáhl k sobě a zlíbal ji. Učinila slabý pokus obrany, spíše formální než opravdový, a jak ji líbal — původně to měl být pouze přátelský polibek, uviděl její černé oči. Přestal ji líbat, jemně ji propustil z objetí, nechal jí ale paži kolem ramen. ,,To máte z toho, že jste se na mě tak dívala,“ řekl. Položila mu prst na ústa, aby nemluvil. Tedy zájem…?

Těžko tomu uvěřit, ale v jejích očích ho četl, krom toho, že se o tom přesvědčil před chvílí dost markantně. „Ale vy jste mi to neřek,“ začala.

„Co…? Aha, jestli se mi líbíte…? Moc — a nejen proto, že jste hezká. I jako člověk se mi líbíte —“ Zasmála se poněkud hystericky. „Vy jste nejen hezká, ale taky dobrá, jste obětavá — a odvážná, čehož si cením.“

„Já nejsem odvážná.“

„Ale ano, jste. Třeba to sama nevíte, ale jste skvělé děvče. Já vás za dnešek poznal a vím o vás ledacos, na příklad,..“

„Na příklad?“

„Že je tu něco, co mi nechcete říct. Anebo nemůžete?“

„Nemohu — ale co?“

„Tak poslouchejte, Jani, vysypte mi to. Jak to bylo s tím mládencem,“ zabručel, jeho pohled vyjadřoval, že to začíná být vážné.

„Ale co pořád máte, sakra,“ zaklela si. „Pusťte, musím se učesat,“ a odhodila jeho ruku. A vtom… otevřely se dveře a dovnitř se přicourala Adélka. Zdálo se, že ona i ten psík chtějí také do společnosti, alespoň Adélka měla krásně znuděný výraz. Jezevčík se mezitím rozběhl, vyskočil si na gauč jak nějaký závodník na svých křivých nožičkách, a už Janě skákal po klíně a snažil se jí olíznout tvář. — „Hodná Pegina, hodná,“ a Jana psíka poplácala a podrbala na břiše. Psík se roztáhl, úplně rozplácl a blažeností funěl. Randák si ho chtěl také pohladit, ale jezevčík ukázal zuby a zavrčel.

„Vidíte, ona na vás žárlí. Běž, všechno umaže,“ a shodila ho na zem. Psík uražen okamžitě zalezl pod gauč.

„Víš co, seberte se a jděte ven,“ ozvala se Jana. Místo toho se Adélka usadila do křesla, rozvalila se tu a vážně na ně zírala, navíjela si přitom vlas na malík. Pohled na ni byl roztomilý a Randák se na ni usmál.

„Tak bude to?“ opakovala Jana svůj příkaz přísným tónem.

„Jenom ji nechte,“ a rovnou začal konverzaci, aby si děvčátko naladil. „Co takhle Pegina žere? Smí se jí dát cukr?“

Děvčátko němě přikývlo. Randák zahlédl na polici mezi nádobím cukřenky, natáhl se a vytáhl si kostku, rozlomil ji, trvalo to chvilku, než si pes cukr vzal. Pak se ale ozvalo výmluvné zachroustání.

„Tak už se nezlob,“ a Randák si psa pohladil. „A ty se o ni staráš?“

Opět přikývnutí. „I s žrádlem, se vším všudy?“

„Houby s octem,“ řekla Jana.

„A co jí takhle dáváte?“

„Všechno možný… rejži a maso a knedlík… někdy pribináka nebo jogurt.“ Holčička na něho pátravě pohlédla. „Ale bílý kafe už nechce.“

„Ty jí dáváš bílé kafe?“

„Teta jí ho dávala, meltu s rohlíkem. Ale jak přišla k nám, kdepak.“

„Třeba neděláte správnou meltu,“ řekl s vážným obličejem.

„Ba ne, děláme. U tety taky žrala ovoce a teď s ní můžete dělat nevímco, a nechce je.“

„Opravdu? To jsem neslyšel, že by pes žral ovoce.“

„Jéje, a jak. To jí teta oloupala jablko a dávala jí ho po kouskách a ona jenom otevřela hubu a chlamst! Už ho měla v sobě. Nebo v létě, když jsme měly jahody se šlehačkou…“

Při jahodách se šlehačkou se na ni Jana podívala. Zaznamenal, že spolu vyměnily pohled, jaký vlastně, tomu nerozuměl. „Neotravuje vás…?“ prohodila.

„Ale ne, my se výtečně bavíme. Tak jak to bylo s těmi jahodami se šlehačkou?“

„No… teta jí vždycky namočila jahodu do šlehačky a ona napřed olízala tu šlehačku,“ vykládala, ale s pohledem na matku. „No a potom jí dala k čumáku tu jahodu a ona z ní napřed kousek ukousla — takhle si dala přitom hlavu — a pak ji zdlábla celou. To jsme se s ní nasmály…“

„A teď už ovoce nežere? Nu, alespoň ti to nesní,“ řekl.

„To né… Ale už nechce ani vařenou mrkev. A jak ji ráda, že jo. A zasejc nechtěla uzený. Ani uherák, jen si to představte. Ani párek, ani uzený, doopravdy, to jí ňák smrdělo. Jenom si k tomu čuchla a nic, kdežto teď…“

„A víš co? Přestaň kecat,“ řekla Jana.

„A co, když je to pravda.“

„Nebyla vaše teta vegetariánka?“ zeptal se.

„To ani nebyla přímo moje teta,“ oznámila mu Adélka. „Ale říkala jsem jí teto. Ona ale umřela… A představte si, že tam s ní byla Pegina zavřená, pět dní,“ a pohlédla přitom vážně na matku.

„Holka myslí tu sestru z psychiatrie, co po ní máme Peginu, ale zas tak moc jsme se s ní neznaly, abyste tomu rozuměl,“ promluvila Jana chvatně.

„Ona spadla ze schodů, ale nebyla hned mrtvá,“ poznamenala Adélka.

„Už mlč — a nežvandej.“

„Ale když spadla, tak přeci umřela až potom,“ trvala Adélka na svém a vysloužila si od své matky přísný pohled.

„Tak se na ni nezlobte. To je normální, že dětem vrtá smrt v hlavě. A jestli k ní často chodila…“

„Ale vůbec ne často. Jestli ji viděla loni dvakrát, tak je to moc.“

„A byla opilá,“ dostal další informaci.

„Co to meleš?“

„A byla opilá a ty jsi byla taky opilá,“ opakovalo děvčátko bez posměchu, čistě že mu to oznamovala.

„Přestaneš nebo ne?“

Žabka ještě jednou opakovala to slovo, načež se Jana vymrštila a vlepila jí pohlavek. Nezdálo se, že by to Adélkou příliš hnulo, jenom na ni vrhla uražený pohled a odcouvala, za ní ovšem vyběhl i jezevčík.

„Je hrozně nevychovaná, viďte,“ řekla Jana nervózně, nalévajíc si skleničku. Chtěla nalít i jemu, ale zakryl ji rukou, měl dost.

„Inu, všechny děti v jejím věku jsou prostořeké,“ pravil.

„Ta nepoví, co neví. To je policajt… Člověk aby se bál před ní vypít štamprle, aby neřekla, že se opíjím. A tehdy s Martou, vždyť už je to skorem rok. Víte, ona byla proti mně děsně stará a tak se mnou ani moc nepekla. Když umřela, bylo jí už skorém osmatřicet.“

„To je ovšem stáří.“

„A kolik je vám?“

„Dvaačtyřicet.“

„Tedy vážně… A co ta vaše? Jste ženatej, ne?“

„Nejsem. Rozvedený… Je to podle vás chyba?“

,Proč by, já jsem taky rozvedená. Ale máte přece nějakou…? Jaká jé?“

„Kdo.“

„Jenom se nedělejte. Nějakou má přece každej mužskej, i jednonohej, proč byste ji neměl vy.“

„Třeba nevím, jestli by mě chtěla,“ podotkl.

„A proč by vás nechtěla. Já bych vás taky chtěla,“ a pohlédla na něho znepokojivýma očima. Vtom zazněly kroky. Někdo zavolal: „Janičkó?“ Jana se vymrštila a s poznámkou, „to je Ivan, počkejte moment,“ šla svému snoubenci naproti. Randák čekal, byl na něho pochopitelně zvědavý a za chvilku se skutečně vrátila v doprovodu venkovského elegána, který sice nevypadal nijak špatně, až na to, že se mu na první pohled silně nelíbil. Byl to středně vysoký, ulízaný brunet s neklidnýma očima a mohutnou dolní čelistí, k tomu ozdobený knírkem pod nosem. Byl oblečen do hnědých kalhot a kostkované košile s kapsami, přes záda měl nedbale hozené manšestrové sportovní sako. Jak vystřižený z módního žurnálu. Randák povstal, aby se s ním přivítal.

„Dobrý den.“

„Seznamte se,“ vybídla je Jana suverénně, načež si spolu potřásli pravicí a oba zabručeli své jméno. Stuchlík si ho přitom důkladně prohlédl. „Pan Randák je psychiatr, pracuje na klinice,“ informovala ho Jana mylně.

„V nemocnici dělám, ale jako psychoterapeut, víte,“ opravil ji. „Nejsem doktor.“

„To nevadí, já taky ne.“ Stuchlík se na něho zazubil. Vzhledem k tomu, že je spolu přistihl o samotě, se tvářil vcelku přívětivě.

„A kde vy to pracujete, v Budějicích?“

Odpověděl, že v Praze, a rozvinula se mírná konverzace. Stuchlík prohlásil, že Praha je hezké město a že je dobře, když pracovníci z Prahy přijedou taky sem a vidí, že jinde se to dělá jinak, a také správně. „A líbí se vám tady?“

„Líbí, myslím, že je to skvěle vedený ústav.“

„To jo… O ty starý lidi je výborně postaráno, já to taky říkám. Jenom by toho mělo bejt víc, myslím si.“

„Hlavně perzonálu, toho je myslím málo.“

„A mělo by se vyškolit víc těch mladejch, viďte. Povídám Janě pořád, co to má oddřít všechno sama, no ale… však ona se dočká, kočinda,“ poznamenal nelogicky.

„Ale prosím tě,“ ozvala se odmítavě.

„Jenom se nedělej. Ta se už nemůže dočkat, až odsud vypadne, milej pane, copak je to nějakej med, nechat se sekýrovat od nějakých bab. A ta díra tady, kde bydlej, není taky nic extrovního, vždyť je to vlhký, jen se račte podívat na ty zdi. Já už jsem to všechno zařídil, víte, místo by mohla Janička nastoupit hned, ale domluvili jsme se, že to počká, až se vezmeme.“

„A kdy to bude?“

„To záleží na tom, kdy bude hotovej kvartýr. Máme ho ale dostat v dohledný době, já počítám, že do konce roku.“

„To je skutečně skvělé.“

„Ale jistý to není a vůbec, já na to ani nespěchám,“ ozvala se Jana.

„Co mektáš,“ usadil ji Stuchlík. Jeho zrak padl na láhev a tváří mu přeletěl mráček. „Víte, já na ni musím dávat pozor, aby moc nepila. Není jí to zdravý,“ podotkl starostlivě.

„Omlouvám se, je to moje vina,“ řekl Randák.

„Ne, moje,“ přihlásila se.

„Ale pili jsme s mírou, nemějte obavy. Přišel jsem paní Franzovou trochu zpovídat, upřímně řečeno, myslel jsem si totiž…,“ a přidal výklad, koho hledá. „To se rozumí, že jsem se zmýlil, ale kdybyste někdy čirou náhodou…“

„Hujer, v životě jsem o něm neslyšel. Ale za zeptání to stojí. Jestli víte stoprocentně, že jel na čundr do Budějovic —“

„Spíš do Římova nebo sem někam.“

„Jo tak to bude těžký. Bez adresy, to přece není možný, pane. Podle mýho moh jet někam úplně jinam. Jestli byl máknutej, bože můj,“ a Stuchlík potlačil zívnutí, čelistní svaly se mu napjaly.

A Randák musel uznat, že déle jim tu zaclánět by bylo trapné. Stuchlík mu na cestu hodil návrh, jestli se s ním nechce svézt zítra ráno, což odmítl, a stejně milého Ivánka podezříval, že mu to říká z průhledných důvodů — aby se mu pochlubil svým manželským právem.

„Na shledanou, paní Franzová.“ Jana mu způsobně podala ruku, pohlédla mu krátce do očí — a to bylo všechno.

*

Konečně byl u cíle. Randák totiž dorazil do Budějovic značně pozdě, a k tomu hledal své přátele dobrou hodinu kdesi potmě na předměstí a nemohl to zaboha najít. Navštívil je naposledy před deseti lety a tehdy mu to k nim připadalo jako malá procházka. Snad že byl mladší, ostatně i okolí bylo jiné, změněné. Vavruškoví patřili skutečně k jeho starým přátelům. Sváťu Vavrušku znal ze studií, měli se tehdy moc rádi, až je to potom odválo oba, ale dlouho ještě si psali. A pořád si sporadicky korespondovali, takže to hlavní o sobě věděli. — Hlavní že to našel… Tu to je. Stál před vrátky rodinného domku, utopeného mezi ostatní zástavbou, ale byl to jejich, ani se nemusel dívat na vizitku. Zazvonil, dlouho nic, až se otevřelo kterési okno.

„Kdo je,“ ozvalo se.

„Ahoj. Jsi to ty, lumpe?“ promluvil.

Bože, Vašku!“ zaslechl užaslé. „Počkej, hned ti otevřu.“ Za minutku vyšla z domku mohutná postava, Sváťa mu otevřel a srdečně ho stiskl.

To je návštěva…! Člověče, tebe bych byl nečekal. No, udělal jsi mi radost,“ a už kráčeli zahrádkou k domku. „Nech toho, kdybys věděl, co mi sem přijde lidí,“ hovořil, zatímco se Randák v předsíni zouval. Měli tu čisto, Liduška byla perfektní hospodyně. V nabídnutých trepkách, v kterých plaval, vešel do obýváku. A už tu byla Liduška, vrhla se k němu a srdečně ho políbila na tvář.

„Vašíčku… to je skvělé. Tak co? Co že ses tu tak najednou objevil?“

„Abych řek pravdu, měl jsem tady v okolí něco, a napadlo mě, že vás přepadnu. Omlouvám se, že jsem nezatelefonoval…“

„Za to se omlouvat nemusíš, to není hřích. Ale špatné svědomí vůči nám mít můžeš. Kolikrát jsme tě zvali a ty nic,“ řekla Liduška. Byla rodilá Jihočeska, statná, zaoblených tvarů, a přes svou čtyřicítku pořád ještě velmi hezká.

„A vy do Prahy taky nic,“ řekl.

„Ale u nás by ses zotavil. Jen se na sebe podívej, jak vypadáš,“ podotkla, hleděla mu přitom pozorně do tváře. Nebyl si toho vědom, že by měl vypadat nějak mimořádně, ale Liduška jako žena postřehla první, že něco není v pořádku. „Copak, nestalo se ti něco?“

„Kdybys mu dala raději najíst, než ho začneš zpovídat,“ řekl Sváťa.

„Na mou čest, něco jsem jedl.“

Přes své protesty byl nakrmen a napojen, pustil se vlastně do jídla, jakmile se před ním octlo a doslova je zhlt, měl pořádky hlad. Byla to ovšem hostina, kus domácího uzeného, vejce na tvrdo, chleba, máslo, a zatímco debužíroval, vykládali si se Sváťou, co je nového. Pravda, neměli už tak mnoho společného, Sváťův hlavní zájem byl syn Břeťa, vystudovaný inženýr, kterého měli právě na vojně, a pochopitelně práce, škola. Jak ho Randák znal, Sváťa patřil k těm poctivcům, sice lavírujícím mezi různými ohledy, u kterých ale co chvíli vybuchne jejich pravá povaha a přivede je do trablů. K tomu byl dříč, učil na dvanáctce a měl hromadu jiných povinností. Zrovna mu kdesicosi provedli, takže byl toho plný a Randák jen poslouchal, napřed jeho a pak Lidušku.

„…to se právě stalo tím, že se do toho namlela jedna… Pánková, ta je teď zástupkyní ředitele. On není zlý, ale…“

„Co chceš, když s ní drží,“ ozvala se Liduška.

„Prosím tě, ta toho ví,“ a Sváťa se zamračil. „Neposlouchej ji, ta má ústřednu drbů. Zkrátka to dopadlo tak, že mám dostat příští rok druhou Bé, kdežto jsem měl třetí A, a to se stalo právě tím, že…“

„A proč ses nebránil?“ řekl.

„Bože, ještě mu to raď. On se hned s každým pohádá, jako by to mělo smysl. Ještě se mu z toho něco stane,“ řekla Liduška.

„Jenom se neboj, zařídím to sám.“

„Ten toho zařídí. Přitom nemá rozum, tuhle chtěl do školy s chřipkou a musela jsem ho uprosit, aby zůstal doma. A ještě mi to vyčítá,“ přišla další stížnost.

„Však ti za to neděkuju. Tehdy se to upeklo beze mě, že bych byl plakal.“

„A kolik jsi měl horečky? Osmatřicet,“ pronesla důrazně.

Kontroverze pokračovala, až se Liduška urazila a opustila je. Randák ovšem poznal, že to patří k jejich obvyklé manželské zábavě a přítomnost třetího že je pro ně příjemnou změnou. Osaměli, Sváťa přinesl na přivítanou jakousi láhev bez viněty, sklenky a nalil do obou. Byla to domácí slivovice, co jiného. „Zkus ji. Má sice šmak, ale zato je řízná,“ řekl, což se hned potvrdilo, slivovice byla jako oheň. Až mu vhrkly slzy do očí. „Tos sám vyráběl?“ zeptal se.

„Kdepak, na to já nemám čas,“ a Sváťa mu začal vykládat, ostatně dost obšírně, že ji pálí otec jednoho žáka, jenž má sad a potom tím obšťastňuje nevinné učitele svého potomka. Sváťa se nezapřel, učitel každým coulem. „A co máš v plánu? Doufám, že se aspoň pár dní zdržíš?“

„Obávám se.“

„Obáváš se? To nezní moc hezky. A co tu vůbec děláš, když předpokládám, žes nepřijel za námi?“

„To by ses zasmál.“ Vyklouzlo mu to, poněkud pod dojmem ošidného nápoje. Zaváhal, jestli dělá dobře, ale už to tu bylo.

„A čemu bych se měl zasmát? No tak mi to řekni, víš přece, že jsem jak hrob.“

„Dobrá — hledal jsem tu někoho, jednu ženskou,“ a odmlčel se. Automaticky sáhl po sklenici. „Ženskou, nějakou svou známou?“

„Ani za mák… V životě jsem ji neviděl. Vlastně jsem ani nevěděl, že existuje, ale předpokládal jsem to… podle něčeho. A představ si, že jsem ji našel.“ Pauza, zhluboka se napil. „Kdybych ti to líčil, nevěřil bys tomu. Je to… zkrátka, někdy mám pocit, že se mi to zdá.“

„A nemoh bys mi to vyložit normálně?“ vyzval ho Sváťa. „Kdes našel — koho vlastně?“

„Jistou slečnu s jezevčíkem,“ zabručel. „To bych ti ale musel vylíčit, kde jsem ji předtím viděl, prostě ve skicáři jednoho kluka…“

„Kohoto.“

Došlo zase na Hujera, jméno ovšem ani okolnosti Sváťovi nic neříkaly, neslyšel o tom.

„Víš, já kriminálku nesleduji, jedině Liduš,“ řekl udiven. „A jak dlouho je nezvěstný?“

„Asi měsíc.“

„A tys našel nějakou jeho známou?“

„Přesně, až na to, že se netváří jako jeho známá. Zkrátka, nelíbí se mi to ani za mák, člověče. Možná že… kdybych nebyl objevil tu lavici…“

„Jakou lavici.“

„To zas byla jiná kresba, ale to nechme,“ a Randák se znova posílil ohnivým douškem.

„Jiná kresba, co pořád máš s jakými kresbami,“ řekl Sváťa mrzutě. Napínal ho, aniž to měl v úmyslu… Neměl o tom začínat, uvědomil si. „Máš přece o něm nějaké informace, když jsi sem kvůli tomu přijel,“ řekl Sváťa.

„Mýlíš se. Nemám vůbec žádné informace.“

„Tak co mektáš, žes našel nějakou jeho známost?“

„Je to fakt… Našel jsem ji. Jenom podle těch kreseb, chápeš,“ pohlédl na něho. „Je to totiž jediné, co po něm zbylo,“ mávl rukou, „absolutně jediná stopa.“

„Počkej, tys vážně nevěděl, jak se ta ženská jmenuje?“

„Ovšemže ne.“

„A podle čeho jsi ji tedy hledal?“

„Povídám ti, že podle těch kreseb. Napřed jsem uhád Římov a potom jsem,“ a nastínil mu, co následovalo, jak se doptal na domov důchodců, jak byl překvapen už při příchodu a jak vlídně byl přijat a jak se potom seznámil s ní, s jakousi tamější sestrou, mající jezevčíka. Během řeči se Sváťův výraz změnil z udiveného ve znepokojený, takže bylo zřejmé, co si myslí. Nedbal toho…

„Já tě ujišťuju, že místo bude pravé, ať se ti to nezdá,“ řekl s jakousi důtklivostí. „Co ale nedovedu pochopit, že ho tam neznají. Aspoň jsem tam nenašel nikoho, kdo by…“

„Tak je to omyl,“ řekl Sváťa. „To není tak jisté.“

„Aha, ten dakl. Bože můj, Vašku, samozřejmě, že je to náhoda, že tam mají dakla, ale těch je… Vůbec, jezevčíci jsou teď velká móda, kdežto dřív to byli pudli. A že má nějaká ženská jezevčíka, když ani nevíš, co to mělo být za psa, jak starý, jakou měl barvu…“

„Máš recht, a co žral. Tenhle si potrpí na jahody se šlehačkou — vlastně, potrpěl si. Zvláštní psisko, ne?“

„Co to meleš?“ Sváťa na něho pohlédl. „Myslel jsem, že mluvíš vážně,“ dodal.

„A smrtelně, věř tomu.“

„Tak co mluvíš nesmysly o nějakém psisku?“

„To byl žert,“ zabručel. Žert, ano, byla to spíš jen taková zajímavost, maličkost. Vzpomněl si před chvilkou, jak malá vykládala o Pegince, a uvědomil si, že ho přitom něco zarazilo. Ne totiž, co povídala, ale jak to povídala — a jak se při každé odpovědi zadívala na svou matku. Dělalo to dojem, že je tu nějaký zákaz nebo co — anebo hra, ano, vypadalo to, že si spolu na něco hrají. „Jednoduše mě něco o něm napadlo, ale bude to asi hloupost,“ dodal.

„Aspoň že to uznáš,“ byla Sváťova odpověď. Randák se znova napil. „Nemyl se, v zásadě to nebude hloupost, aspoň ne to, co je za tím,“ řekl s temným přízvukem. „Za čím, proboha?“

„Za tím, že mi ta sestra tvrdí, že ho nezná.“

„No tak ho nezná — a co z toho. Co jiného by za tím mohlo být, neblázni.“

„Co — nevím, povídám ti, ale dám ti písemně, že je to lež, ta holka ho znala. Věř tomu, že je to tak — Sváťo, a že ho zapírá, jedině proto, že se něčeho bojí.“

„A čeho,“ ozval se Sváťa pochybovačně.

„Prozrazení,“ zahučel. „Prozrazení — a čeho?“

„Kristepane, copak já vím. Ale páchne mi to, člověče, nemohu si pomoct.“

„Tak tobě to páchne. Ty sis z toho dedukoval, že se tu něco stalo, a co vlastně?“

„Třeba vražda,“ řekl Randák, s pohledem upřeným do jeho.

„A proč hned vražda,“ namítl Sváťa znechuceně. „Sakra, Vašku, kdybys to nebyl ty, řekl bych ti něco…“

„Jen to řekni.“

„Haraší ti ve věži, jestlis to zatím nepostřeh.“

„Mýlíš se, postřeh jsem to. Přesto mám ale tolik rozumu, abych pochopil, že mi hází písek do očí. Ale já na to přijdu,“ dodal pro sebe.

„Ty ji tedy podezříváš…? Že toho Hujera zavraždila či co…?“ zeptal se Sváťa s úžasem.

„Z toho ovšem ne, nejsem blázen. Ale že ji podezřívám, v tom máš pravdu, a nějaké důvody pro to bych měl. Kdybys viděl její kukuč, přísahal bys, že máš před sebou vtělenou nevinnost. Krom toho bude dobrák — svým způsobem, ale ten její nebude dobrák.“

„Ta sestra je vdaná?“

„Rozvedená s dítětem, co měla za svobodna, a bude se vdávat, abys už věděl všecko. Té žabce je sedm a musím říct, že je rozkošná.“

„Jak se jmenuje ta sestra,“ chtěl vědět Sváťa — řekl mu to tedy, s dodatkem, že si bude brát nějakého číšníka z Budějovic, jménem Stuchlík.

„Počkej. A je ta sestra pohledná?“

„Pohledná?“ Randák se zasmál. „Překrásná. Blondýna s černýma očima. V životě jsem nepotkal tak krásnou ženskou, to mi můžeš věřit.“

Jeho sděleni .Sváťu nějak zarmoutilo, vypadal, že se nad tím zamýšlí.

Tak se mi něco zdá, že narazíš. A ty tam chceš zase jet, ty chceš s tou sestrou…“

Ovšem, seznámím se s ní, pokud to půjde,“ řekl ledabyle, tónem, který nepřipouštěl námitky.

„A jak to chceš udělat, když je zasnoubená?“

„Snadno. O to si starosti nedělej. Vůbec, mám o tom domově něco psát a s ředitelkou jsem jedna ruka. Zrovna zítra sednu a něco nadrásám, abych tam nepřišel s holýma rukama. Poslechni, moc se ti to nezdá?“

„Co bych ti to zapíral, nezdá.“

„Ale vždyť jsem ti přece vykládal, proč to dělám, a věř tomu, že tam musím, dokud nebudu mít jasno. A potom…“

„Co potom?“

.,Pak se uvidí. Tobě to připadá slabé, hm?“

,,Slabé? Vašku. Ruku na srdce… přiznej si, že se ti ta ženská líbí.“

„A proč by ne?“ hodil mu Randák, ale Sváťa zůstal vážný.

„Tak vidíš. A já už tě podezříval, že…“

„Že jsem blázen, jen to pověz.“

„Blázen zrovna ne, ale už jednou jsi na tom s nervy nebyl dobře, tak si s tím nezahrávej. Jinak je to zajímavé, cos mi povídal, ale v zásadě — chápeš —“

„Ano.“ Nevěřil mu, jak tomu rozuměl. „Ale starosti si s tím žádné nedělej,“ řekl spěšně.

„Ovšemže, nestojí to za to,“ zabručel Sváťa.

Rozmluvu přerušila Liduška, která ještě nespala, ale zabývala se nahoře upravováním lože, a přišla mu oznámit, že je Břeťův pokoj připraven. Prohodili spolu ještě pár slov, ale po jejím odchodu se už k rozmluvě nevrátili, Sváťa byl unaven a tak toho brzy nechali. Zakrátko Randák ulehl opět do další postele, odkud měl výhled na psací stůl, na němž stál mikroskop, známka Břeťových přírodovědeckých zálib, glóbus, patrně ze školních let, a v knihovně stála pěkná řádka odborných knih. A nikde ani prášek — na úpravnosti pokoje bylo znát, že ho Liduška s láskou uklízí a že jeho obyvatel je pro ni stále přítomný. Inu, právě ho zastoupil, říkal si, ale v trochu zvláštní situaci. Rozmluvy se Sváťou nelitoval, alespoň se mu objasnilo, že zasvěcovat do toho ještě někoho by nemělo smysl. A jít se radit na Bezpečnost, to ne, za žádnou cenu, alespoň prozatím, rozhodl. Vždyť nic neví… Dokud se neobjeví nějaký kontakt s Alešem, nemá smysl něco podnikat. Čeho se ale domýšlel, to mu rovněž poprvé vyvstalo při té rozmluvě, že jediné vysvětlení pro to je strach. Proč by ho Jana zapírala jinak…! Že by to byla tajná láska, že by se to bála přiznat před šéfkou, protože už někoho má — to je všechno nesmysl. K tomu by se dnes přiznala každá. Anebo že by věděla, kde Aleš je…? Je živý, skrývá se někde? Tu eventualitu ovšem nevylučoval.

Buď je živý — někde v úkrytu, anebo mrtvý, zavražděný, patrně někým, koho Jana zná. Těžko říct, jestli má jen toho jediného milence. Konečně, mohl by to přece jen být ten Stuchlík. Ale na druhou stranu, proč ho podezřívat, když proti němu nesvědčí jediný fakt? (Randák se sám klonil k domněnce, že šlo o zločin. Na komplikace s ukrýváním a nedostatkem peněz mu Aleš připadal příliš změkčilý.)

Obrátil se na bok do pozice, v které obvykle usínal. V polovědomí se mu začaly střídat obrazy, viděl vytřeštěné, podivné staré tváře, najednou ji cítil vedle sebe, její tělo, boky, vybavila se mu živě její tvář, když mu vyprávěla. Jak byla sladká…!

*

„Klika cvakla, dveře letí, Vašek vchází do dveří,“ zarecitoval Sváťa, přičemž se Randák, rovněž učitel, za něho drobet zastyděl. Ach ti učitelé, napadlo ho, ale naladil tvář příjemně, však měl také proč. Přijdete-li do bytu svých přátel a notabene v pozdnější hodinu, k tomu si otvíráte jejich klíčem, je to důvod k projevům přátelství.

„Tak co, z flámu, nebo z rachoty,“ zeptal se Sváťa. „Z rachoty, z rachoty,“ řekl, odhodil přitom svůj celťák nonšalantně na židli. Seděli tu oba, Lidunka s románem a Sváťa nad úkoly žáků. Liduška se zvedla, založila román na stránce a šla mu kabát pověsit. „Fuj, co to z tebe padá,“ vyhrkla, přitom ukázala na to, co asi z Randáka právě vypadlo — buďto z jeho oděvu či jeho kapsy. Shýbl se pro to a hodil věcičku na stůl, což doprovodila hlasitým projevem odporu. „Ale jdi, ještě si bude myslet, že jsme tu kořeni,“ řekl Sváťa a natáhl po pavoukovi ruku. Byl to skutečně pavouk, třesoucí se jako rosol na dlouhých nožičkách, ovšem gumový, zkrátka suvenýr, hračka. „Kdes to vzal?“

„Víbůh, má žačka mi to asi strčila za krk. Za trest, že jsem ji trápil množinama.“

„To je pěkné. Jeden můj žák obtěžoval ve škole podobnou vymyšleností, což byl zase plaz. Dokonce ho hodil při zkoušení jedné mladé dámě na ruku,“ zareagoval Sváťa rozvláčně. „To jsou zajímavé legrácky. To je z Rakouska?“

„Čerti vědí, odkud to je.“

„Z Německa, z Rakouska, všude toho mají plnou záď,“ podotkla Liduška lidově.

„Ale jdi, jak to mluvíš.“

„Vždyť jenom povídám, že na to jsou Němci machři,“ řekla zaujatě. Prohlížela si suvenýr. „To je té holčičky?“

„Nu ano,“ pohlédl na ni, nejistý, jak dalece je o všem informovaná, ale asi byla. Sváťa jí jistě všechno řekl, s čímž měl ovšem počítat. „A ona ti to dala…?“

„Jak ti povídám, strčila mi to za krk. Což je od ní náramný projev přízně, když je taková sběratelka, a…“ Umlkl uprostřed věty, což Liduška nezaznamenala, švitořila dál. „To já jsem zpozorovala, že mají dneska děti zálibu v suvenýrech. Čím větší hnus, tím jsou víc nadšené. Třeba moje neteř… sbírá potištěná trička a smrťáky. Nechceš něco jíst?“

„Ne, děkuji, už jsem večeřel.“

„Však je taky pozdě,“ řekla s povzdechem.

Opravdu bylo pozdě, půl jedenácté, a co se týče dne, nebylo pondělí, ale už pátek. Včera dorazil ve stejnou dobu, což se řídilo dobou návratu posledního večerního vlaku z Lužan, jenž přijížděl do Budějovic kolem desáté. Co se týče jeho podnikání, vysvětlení by tu muselo být poněkud obšírnější. Základem zůstávalo, že s paní Zubkovou se mu dařilo tak, jak ani nedoufal, že se mu poštěstí, jejich přátelské vztahy totiž kvetly a spolupráce se zdárně rozvíjela. I nápad s článkem byl šťastný, protože k němu měla tolik připomínek, že by to vystačilo na práci nejen jednoho týdne, ale aspoň dvou. Krom toho si text od něho vypůjčila a probudily se v ní tvůrčí pudy. Dále — uvažovali spolu nad fotografickým doprovodem. Jak se dalo čekat, měla v rodině fotografa-amatéra, což byl dokonce její synovec, jakýsi mladý inženýr, zaměstnaný v budějovické továrně. Objednala si ho na zítřek a lidé tím byli vzrušeni, jako by sem měla přijet natáčet televize. Po té jedné, veřejnosti známé stránce se Randákovi dařilo. Ovšem druhá stránka věci byla jiná, pro něho značně zneklidňující. Týkala se jeho — zvláštního, přitom už blízkého vztahu k Janě a k té maličké. Kvůli nim už několikrát za sebou klusal na poslední vlak. Co se tu odehrálo, by opět sneslo delší výklad, ale dalo by se to říci i krátce: holka se se svým milým zčistajasna rozešla a dozvěděl se, že se to stalo jedině kvůli němu. Řekla mu, že k ní byl v neděli surový, takže ho vyrazila… — Samo, že se to stalo už víckrát a vždycky mu odpustila, ale tentokrát už ne, i kdyby přilez po kolenou. Ostatní četl v jejích očích, proč asi. To byla tedy jeho situace, do jisté míry prekérní, pokud měl v úmyslu jejich vztahy utajit před paní Zubkovou. Právě teď měl pocity dosti protichůdné a krom toho byl trochu opilý. Jana totiž dostala dárkem sedmičku slivovice a důkladně se do ní podívali.

„Dej mu něco k jídlu,“ řekl Sváťa, jemuž něco v jeho výrazu neušlo. „A uvař mu kávu.“

„Vypadám snad tak hladově?“ namítl.

„Hladově právě ne, ale vypadáš, že jsi oslavoval.“

„Věru nemám co,“ odpověděl, zaujal přitom pohodlnou pozici v křesle. Důvod k jásotu neměl, ačkoli z hlediska čistě mužského zažil okamžiky velmi hřejivé. Anebo právě proto… Jednoduše a prostě, dneska při těch množinách se Randákovo podezření změnilo v jistotu. Počítali a Adélka přitom zlobila s těmi svými potvůrkami — blesklo mu přitom něco v hlavě a zeptal se jí, co by řekla upířím zubům. Ovšemže je chtěla…

Které dítě by je nechtělo. Z její reakce ale nabyl dojmu, že po nich už dávno toužila, prý si je jeden školák přinesl do školy a strašil tím ostatní, a od té doby si je přeje. I Jana mu přiznala, jak klidně, že ji o ně víckrát škemrala. — To víš, hlouposti, na to ji užije. Ta se mě s tím nazlobila, řekla pokojně. Ano, už o tom nebylo pochyb… Zuby, o kterých mluvil Aleš, chtěl zřejmě pro ni, nejspíš s ní o tom mluvil, že se mu to vybavilo a napadlo ho to zas, když měl namířeno sem. Šlo přece o něco tak mimořádného, že náhodná shoda by byla absurdní, byl by to skoro zázrak.

*

„Tak co, jak se má ta sestra s tím jezevčíkem,“ zeptal se Sváťa od svých úkolů —

„Už ho nemá,“ podotkl stejným tónem. „Že nemá?“

„No tak je pryč. Ztratil se, od včerejška ho hledají. To víš, žába má žalost…“

„A tos ji trápil množinami?“

„Inu, tak moc jsem ji netrápil. Jen jsme napsali úkol.“

Ve skutečnosti měli všichni s dítětem co dělat, včera byla k neutěšení. A milou Peginu hledali, i Jana, kdekdo, až se usoudilo, že utekla za jistým psem ze sousední vesnice, kterého prý nedávno viděli nablízku. Adélka se tím trochu uklidnila, ale čekala na pejska vytrvale, chuděrka malá. Človíček, jehož si tu oblíbil zcela jednoznačně a neproblémově, byla jedině ona…

„Takže o ni otecky pečuješ.“ Sváťa to řekl humorně, ale jeho pohled vyjadřoval starost. „Poslechni, Vašku, a co ten nastávající otec? Nevyprávěl jsi mi, že je ta sestra zasnoubená?“

„Máš recht, vyprávěl. Ale ona už není,“ dodal.

„Že není? Jak to, rozešli se?“

„No, něco na ten způsob, což se myslím přihází.“

„Přihází. Ale poslechni, Vašku, ber to ode mě jako od kamaráda,“ Sváťa byl očividně nešťastný. „Jsem asi staromódní, ale nepřivádíš tu ženskou zbytečně do řečí? To víš, venkov je venkov.“

„Je mi známo,“ zabručel, poněkud překvapen tímto aspektem.

„Ale nech ho,“ ozvala se Liduška. Vešla dovnitř při konci rozmluvy a položila na stůl slaměnou prostírací podložku a příbor. „Ta bude taková, že jí na nějakých řečech záležet nebude.“

„Co mektáš, když ji neznáš,“ okřikl ji Sváťa.

„Prosím tě — znám přece sestry.“

„Toho si nevšímej… To víš, ženská,“ vyhrkl spěšně, ba provinile, jakmile Liduška zmizela. Pohlédli na sebe a odmlčeli se, Randák se na něho usmál. Bylo mu ovšem jasné, že se Sváťa poněkud stydí za to, že nemlčel. A skutečně o tom začal. „Já jsem jí toho moc neřek, ale všimla si toho sama, že nejsi ve své kůži. A potom by tvoje cesty, pochop…“

„Chápu zcela.“

A uznej, že z toho, cos mi vykládal posledně, jsem byl drobet vrtohlavý. Nu a co, už se ti to vystříbřilo…?“

„To je těžko říci.“

„Stejně by sis měl dát pozor. Aby ses do něčeho nenamotal,“ pravil Sváťa starostlivě.

„Už se stalo,“ odpověděl ledabyle.

„Vašku, ty ses zapletl s tou sestrou… upřímně, ty si pořád myslíš, že se jí to nějak týká — ta věc s tím pohřešovaným?“

„Abych byl upřímný, mám strach, že se to netýká jen jí,“ zamumlal.

„A koho tedy…?“

„Té žáby. Mně se tu něco sakramentsky nelíbí… Na mou čest, začínám mít nahnáno,“ pronesl zamyšleně. „Co se ti nelíbí, jestli mi to můžeš říct?“

„Třeba že se ztratil ten pes. Abys tomu rozuměl, to se jí právě týká, to… tabu.“

„Tabu, jak to myslíš?“

„Víš přece, co znamená tabu. A ona se toho tabu dotýkala, chápeš… vůbec každé tabu vybízí, abychom se ho dotýkali. Takže si na ně sahala, aspoň prstíkem. Třeba jak rozkošně vykládala, že Peginka změnila apetit. Přestala mít chuť na ovoce a začala se cpát uherákem. Zajímavé, ne?“

„Myslel jsem, že mluvíš vážně,“ řekl Sváťa znechuceně. „Ani si nepředstavíš jak.“

„Tak co mluvíš o nějakém psovi, prokristapána. Vašku, neděs mě. To s tím přece absolutně nemá…“

„Na to bych právě nepřísahal. Poslouchej mě trochu. Mluvil jsem o tabu ve smyslu tajné dohody — a tady právě nějaká taková dohoda byla. Pes byl tabu, jakožto identifikovaný pes po jedné jejich známé, a přitom…“

„Co — přitom.“

„Obě vědí, že to není ten pes. A jakmile mě to začalo zajímat, pes zmizel. Není to trochu…“

„Bože, Vašku, co na tom záleží,“ ozval se Sváťa bezbarvě. „Snad by sis to měl všechno nechat projít hlavou… chce to čas, že ano, a až se vrátíš do Prahy, promluvíš si s někým z rodiny toho Hujera. Takhle to přece nemá smysl.“

„Máš pravdu, nemá,“ připustil.

Pohovořili o jeho odjezdu. Randák si ho určil na neděli, což pokládal pro sebe za nejzazší možný termín, jednak ho do Prahy volaly jeho vlastní záležitosti a pak měl za to, že mu v pátrání pomůže paní Stirnerová — přece jen věděl o něco málo více, než když s ní mluvil poprvé. A konečně, ani kvůli Janě nebylo radno, aby zde zůstával déle. „Tak už se mě brzy zbavíte,“ řekl.

„Zbavíme. A stejně budu ještě zítra trnout. Kdybych to byl věděl, s tím jejím snoubencem, no,“ a mávl rukou. „Byl bych asi víckrát špatně spal, řeknu ti.“

„A pročpak?“

„To může být kudla, ty chytráku. Kudy to vůbec chodíš na vlak?“

„Hlouposti. To nebude tak horké,“ řekl Randák, čímž si sám nebyl docela jistý. Ivánka tam totiž jednou potkal či pouze zahlédl, jak se táhne po dvoře jak zpráskaný pes, a když se střetli očima, měl v pohledu smrt, doslova a dopísmene.

„Ty blázne. Kdyby vzal kamaráda a počkali si někde na tebe, mohlo by ti být po čertech horko. Napadlo tě to vůbec?“

Nuže, napadlo ho to a nyní maně sáhl do kapsy, aby se přesvědčil, že tam cosi ještě má. Nosil totiž s sebou svůj starý, masivní zavírák a dokonce s pérkem, nůž, jenž byl, když se to tak vezme, docela slušnou zbraní. Měl ho roky a roky a nosil ho jenom na cesty. Otevřel ho a péro klaplo.

„Co to děláš.“ Sváťa ho přitom pozoroval téměř s nechutí.

„Ale nic,“ Randák kudlu schoval s klukovsky provinilým výrazem.

„Ty myslíš, troubo, že by ti byla něco platná?“

„Samozřejmě že by mi byla na bačkoru. Já bych ji také těžko na někoho vytáh, ujišťuju tě. Mám ji čistě pro ten subjektivní pocit, znáš to.“

„Jsi zkrátka opožděný puberťák,“ rozhodl Sváťa.

„Máš recht. Nejspíš asi budu.“

Na stole se octl talíř s nějakým dlabancem a Liduška mu rovnou přinesla kávu. Přijal obé, aby ji neurazil, ačkoli na jídlo neměl zvláštní chuť, ale kávu vděčně vypil. Potom už konverzace vázla, Sváťa se vrátil ke svým sešitům a Liduška zavřela knihu. „Už nebudu číst, jsem moc unavená.“

„Jsi si tedy lehnout, drahoušku,“ pravil Sváťa smiřujícím tónem. Randák rovněž povstal a popřál jim oběma dobrou noc. A za nějakou chvíli ležel… V polobdění mu vyvstávaly různé představy, měl intenzívní pocit jejího objetí a pak zas doteku dětských ruček, jak ho malá jednou popadla. To všechno, oč v životě přišel… Jana — jaká byla…? Mohla být skutečně tak rafinovaná? Vybavila se mu její tvář, plná něhy, ale pak se její obličej zčistajasna proměnil, viděl ho hrozivě nepříčetný, bláznivý. Nebyla to však ona, ale jedna pacientka, kterou kdysi dávno viděl třeštit, měl ji na skupině a jak se na ni díval, viděl, že užuž dostane záchvat. Tu vešla dovnitř sestra Merhautová a něco mu nesla v papíru, věděl, co to je, byly to ty upíří zuby, co si tu zapomněl Aleš… Zlobila se na něho, že je neodevzdal, a už tu byla paní Stirnerová a řekla, že je Aleš doma. Kupodivu ale neměl radost, byl tím zděšený. Věděl, že se něco hrozného stalo, a najednou měl v náručí ne Janu, ale tu holčičku, a ačkoli se hýbala a smála, věděl, že je mrtvá. A vtom z toho procitl, s pocitem úzkosti ovšem. A zase si na něco vzpomněl, jak usedavě plakala kvůli tomu ztracenému psovi. Ale nemá Sváťa nakonec pravdu…? Co když je to blud, napadlo ho se záchvěvem hrůzy. Musí pryč — jinak z toho ještě zcvokaří.

*

„Dobrý den.“

,To je pan Randák, psycholog a novinář, jak jsem vám říkala,“ ozvala se paní Zubková.

„Brousilová.“

Randák stiskl ruku štíhlé postarší ženě, na první pohled vážné a inteligentní. Měla na sobě tvídový kostým a světle hnědé, krátce ostříhané vlasy.

„Paní Brousilová je moje stará přítelkyně. Stará vlastně ne, ale dávná.“

„Ale jen to řekněte, stará. Rozhodně nemládnu,“ řekla štíhlá dáma kategoricky.

„Vážně nestárnete, paní Helenko. Loni jsem vás přece viděla a jste překvapujícně stejná.“

„Ale změnila jsem se, paní Olgo,“ řekla určitým tónem. „Změnila jste jen barvu vlasů, miláčku,“ řekla paní Zubková. Obě se zasmály.

„Ale paní Brousilové to sluší,“ řekl.

„To je přece slovo — a k tomu od muže. Teď už si je nechám až do rakve,“ řekla paní Brousilová.

„Vy jste vždycky ohromně povzbudivá. Doufám, že nám dneska neutečete, ráda bych měla vaši fotku. Kde jenom ten chlapec vězí,“ ozvala se paní Zubková nervózně.

„Vy se dnes budete fotografovat?“

„Ano, tady pan Randák potřebuje nějaké snímky do novin. Pozvala jsem našeho Pepu — synovec, víte, ale je hrozně zaměstnaný, tak nevím, kdy dorazí.“

„To je něco jiného. Chtěla jsem vám totiž předhodit našeho Vláďu. Taky moc krásně fotografuje,“ řekla paní Brousilová. „Skutečně…? Příště řeknu určitě jemu. Už je hotový?“

„Bohužel toho studování nechal, myslím si ale, že snad s průmyslovkou vystačí. Aspoň na tom není platově hůř než jeho kolegyně inženýrka.“

„To byl vždycky moc hodný chlapec,“ konstatovala paní Zubková.

„Ano, ten je hodný.“

„A je někde tady? Přece jste přijeli autem, ne?“

„Nu ano, někde si tam vyprávějí s dědou Vaníčkem. Je to úžasné, jak se drží. Devětaosmdesát, to je požehnaný věk.“

„Musíte se s ním vyfotografovat. Bude mít radost,“ řekla paní Zubková.

„Když my tolik spěcháme na chaloupku.“ Povzdechla. „Jestli si ale myslíte, že by ho to potěšilo, tedy počkáme.“

„Vy jste úžasná. Kdyby lidi dělali tolik pro vlastní jako vy pro cizí, bylo by nám všem lip,“ řekla paní Zubková srdečně.

Randák se chtěl užuž odporoučet, když se návštěva zeptala, jak se daří Janičce a její dcerušce.

„Copak Jana, s Adélkou je to horší, víte, miláčku, zaběhl se jí pejsek, ten jezevčík po Martě Saratovské, a tak jsme kvůli tomu všichni nešťastní,“ řekla paní Zubková.

„Chudinka, to ji chápu. Poslyšte, byl ten pes vůbec ještě normální, nebo to na něm zanechalo trvalé následky?“ zeptala se paní Brousilová. „Myslím, že se z toho úplně dostal. Byl tak roztomilý, škoda ho,“ poznamenala paní Zubková s citem.

„Promiňte, co se té paní vlastně stalo,“ vpadl Randák otázkou. Obě ženy se na sebe podívaly.

„Umřela na následek pádu. Bohužel ji našli velmi pozdě, až za několik dní, což byla tragédie,“ řekla paní Zubková. „Já osobně jsem Martu vždycky litovala… už kvůli její matce, ta přece byla výborná. Skutečně, obdivuhodná osoba.“

„Vy taky musíte každého pochválit,“ řekla paní Brousilová. „Starou paní jsem měla opravdu velmi ráda.“

„Až na to, že vám ji ta povedená dcera hodila na krk a sama se chovala jako rajda. Prosím vás, co bychom si tu vykládali. Vždyť byla notorička — jenom se zeptejte vaší Jany, co si s ní užila.“

„Paní Franzová byla její přítelkyně?“ zeptal se Randák.

„Ale ovšem. To jste nevěděl? Dneska se za to sestra Janička asi hanbí, ale vím to pozitivně, že za ní chodila do vily a ještě s sebou tahala to dítě.“

„Ale jděte, paní Helenko. Já se vám divím. Za prvé je to už dávno a krom toho byla Marta invalidní, takže si zasloužila… lidské ohledy.“

„Ohledy. Jako byste to nevěděla, proč ji vyhodili z nemocnice.“

„A proč ji vyhodili,“ chtěl vědět Randák. „Kvůli úplatkům?“

„Kdyby jen kvůli úplatkům. To byla kšeftsmanka všemi mastmi mazaná, podle mě ji měli zavřít a ne jenom vyhodit. Přitom to nepotřebovala. Jestli vás to zajímá, její rodiče měli vilu na Zlaté stoce a naposled tam bydlela úplně sama, i svou starou matku poslala tady do úschovy.“

„Co to říkáte. My jsme ji tu měli rádi,“ namítla paní Zubková.

„Vy byste měla ráda každého, paní Olgo.“

„V tom se mýlíte. Byla to velmi vzdělaná… velmi jemná paní. Sice už skoro slepá a hluchá, ale duchem stále pevná. A jak nesla smrt své dcery, v tom jsem se před ní musela sklonit.“

„A co to bylo vlastně za úraz?“ zeptal se Randák. Bezprostředně se dozvěděl pár podrobností, prý tu sestru našli s rozbitou hlavou na kamenné podlážce pod schody ve sklepě, kam se zřítila v podnapilém stavu, a ovšem ten psík se tam našel také, prý se buďto dveře zavřely nebo se za ní zaklaply.

„A jak se přivítal s tou starou paní?“ Randákovi totiž blesklo, že to byl původně její pes a že se tu s ní tedy musel shledat — když si ho sem Jana přivezla. Paní Zubková se zamyslela.

„Víte, ani nevím. Moc se k ní nehlásil, to je pravda… Přece jí taky stačil odvyknout, ne?“

„Tedy ji nepoznal?“

„Inu, možné to je. Stará paní byla z domova už čtvrtý měsíc, tak se tomu člověk nemůže divit.“

Teprve čtvrtý měsíc, doplnil si v duchu. Co je to na inteligentního psa…! Byl by ji musel poznat, a jestli se k ní nehlásil, je zřejmé, že ji neznal. Což znamená, že jeho hypotéza byla správná, pes byl vyměněn. A byla to vražda… A proč se tam našel jiný pes, jednoduše proto, že prvního psa vrah asi poranil… třeba ho jen silně nakopl, jestliže ho pes obtěžoval, a zraněného ho tam nemohl nechat, ostatně takový malý psík se vejde do tašky. Dá se předpokládat, že bezpečáci psa neznali a ostatní ho viděli polozdechlého, pokud ho viděli vůbec. A pokud se na to neupozorní, snad podobná pochybnost ani nemůže vzniknout — Mezitím se Randák odporoučel a vyšel od paní Zubkové jak ve snách. Paní Brousilová nepochybně patří k tomu puberťákovi a měl by se tu tedy někde naskytnout Brousil senior, uvážil. Nějaký Vláďa, o němž se mu Jana jednou zmínila, že s ním chodila, a pátral tedy po něm pln zvědavosti. Nu — a výsledek byl, že uviděl venku na lavici mladíka, hodného, přihrblého, brýlatého, jak znuděně konverzuje s jakýmsi řečným stařečkem. Přisámbůh, tenhle to nebyl. Měl při sobě něco, těžko říci, co to bylo, zkrátka něco měkkého, do té míry si Randák troufal lidi odhadnout. Ta dozadu ustupující brada, dlouhý nos a krátkozraká kukadla, to tedy věru nebyl žádný frajer. Co na něm Jana viděla, ví bůh…

„Dobrý den, pane Vaniček,“ pozdravil Randák důchodce, spoléhaje, že je to on — a také to byl.

„Dobrý den, dobrý den.“ Mladík k němu líně vzhlédl a prohlédl si ho. Byl zřejmě unuděný k smrti. Na jeho rtech se objevil plachý, ale přívětivý úsměv. „Nechcete si sednout? Já už se budu muset zvedat,“ řekl.

„Jenom moc nespěchejte. Tuším, že se ještě zdržíte, něco jsem zaslechl u paní ředitelky. Budete se totiž fotografovat, tady s panem Vaníčkem.“

„Doopravdy? A kdo to říkal?“

„Paní Brousilová, vaše maminka, že ano.“

„Bože můj.“ Mladík si rezignovaně povzdechl.

„Že mě budou fotografovat…? Ale já ještě nemám… oslavu. To budu mít až napřesrok. To mě bude devadesát,“ oznámil jim stařeček hrdě.

„Jenom počkejte, vyfotí vás tady s panem Brousilem.“

Starý pan Vaniček vypadal velmi potěšen.

*

„Tak ty zítra odjedeš.“ Jana zesmutněla. Její smutek byl tak očividný, tak náhlý, že ho to překvapilo. „Co já tady budu dělat,“ hlesla beznadějně.

„Co budeš dělat? Ledacos.“

„Co mluvíš… Ty myslíš Ivana? Heleď se, včera tady byl, a já mu řekla, že ho už nechci vidět. To je hotový,“ prohlásila.

„Myslíš?“

„Ba jo, po tom už nepřijde. Bože, ten zuřil,“ ozvala se. Stáli proti sobě ve výklenku na nejzazším místě chodby, měl ji na dosah, ale neudělal pohyb, aby se jí dotkl. Hleděl na ni ale, viděl zblízka její oči, ústa. Z té blízkosti byly její oči úplně černé, tak černé, že byly skoro bezvýrazné.

„Ty mně nevěříš?“ řekla.

„Co bych ti nevěřil. Nejsi ale na Ivana trochu krutá?“

„Co děláš…?“ nechápala.

„Nic, jenom si myslím, aby ses nepřenáhlila. Nezapomeň, u mě se bydlet nedá — a vůbec, co ti můžu nabídnout.“

„Prosím tě! Ty máš starosti. Teda docela vážně, na sebe a na žábu bych si vydělala vždycky. A v Praze bych si flek vždycky zchrastila, kdybych tam jednou byla,“ řekla lehce. Nečekal, že by to vzala z té stránky a byl tím překvapen. Ne ovšem příjemně, spíše naopak.

„Tak ty bys chtěla do Prahy?“

„To si piš, že bych chtěla. Mám tam známý a že bych se zas chytla, ó jéje. Taky jsem už vydělávala stovku denně k platu a kdybych si k tomu vzala úklid…“

„Dej pokoj. Ty bys chtěla uklízet?“

„A proč by ne. Hele, to tě nesmí mejlit, že tu dělám za malý prachy,“ a jala se mu vysvětlovat, jaké to má zde pro ni výhody a kolik si přijde na diškrecích. Byla dojemná, jak ho informovala o své finanční situaci — jak ho přesvědčovala, že by to s ní nechytil tak špatně. Namítl, co by tomu řekl její otec.

„Ten nic. Ten by chlastal beze mě stejně, jako kdybych byla doma. A vždyť já stejně doma nejsem, tak je to jedno. A do Prahy jsem chtěla vždycky,“ zdůraznila. Namítl, že v Praze nic není — potřásla hlavou. „Mně by se tam líbilo…“

„Tady to máš tisíckrát lepší.“

„Hele, však já se někdy do Prahy dostanu. Akorát s bydlením jsou potíže, ale mně by stačil jen koutek, a potom bych si určitě něco sehnala. A večer bysme někam chodili, teda než bych si vzala k sobě žábu,“ a tázavě na něho pohlédla.

Prohlásil, že by to nebylo marné, až na to, že to není možné.

„Neměj iluze, v Praze nic neseženeš,“ a přidal dodatek, že v Praze nenajde ani zaměstnání, pokud do Prahy nepřísluší. „Některý zaměstnání seženu vždycky, ty… A vůbec jsem to nemyslela vážně, ježišmarjá. Copak bych mohla?“

Nato promluvili o jeho odjezdu, měl jet v neděli rychlíkem ve tři čtvrtě na jednu. Jana měla v úmyslu jet zítra za otcem a řekla mu, že by se možná utrhla a přišla ho doprovodit k vlaku, což se jí snažil rozmluvit. — Kdosi je vyrušil, to už se způsobně vraceli a nahlas se rozloučili, Jana velmi pohotově. Před lidmi si totiž vykali.

Pak se to všechno odbylo jak náleží, fotografování, pití kávy, všichni byli spokojeni a Randák byl propuštěn v milosti. Byl to ale fakt, chovali se k němu, jako by ho tu měli doopravdy rádi, přišel se s ním rozloučit i ten vysoký, nahluchlý stařec, kterého přivedla jeho přítelkyně, což ho dojalo.

„Kde je ten prcek,“ vzpomněl si na Adélku a bylo mu řečeno, že pořád ještě hledá Peginku.

*

Konečná fáze loučení, všechno se shromáždilo u auta. Randák odjížděl s Brousilovými, kteří se nabídli, že ho dopraví k vlaku. Vnímal různé ty staré tváře, už je skoro nerozeznával, tiskl něčí ruce…

„Kde je Zdeněk,“ ozvala se paní Brousilová nervózně. „Přece pro něho šli…“

„No tak počkej,“ vybídl ji Brousil senior nevzrušeně. Nakonec se Zdeněk přihnal s plačící Adélkou.

„Heleď se, nebreč,“ otočil se k dítěti, když už byl postrkován k autu. „Doopravdy… Jestli se nenajde, tak mě zítra zavolejte a já… Opatřím ti šťěňátko.“

Adélka zaplakala hlasem.

„Na shledanou.“

„Na shledanou, paní Helenko,“ — paní Zubková jí stiskla ruku podávanou z auta. „A vy nezapomeňte, co jste slíbil,“ adresovala jemu.

„Nezapomenu.“ Jak bych moh, dodal si v duchu. Když už vyjížděli, spatřil Janu, stojící vzadu v zástupu, ani nezvedla ruku k pozdravu a vypadala zamyšleně, smutně. Také mu nebylo do zpěvu.

Vavruškovi se k němu večer chovali velice mile a ze Sváti se vyklubal zas ten starý, neocenitelný kamarád. V neděli se s nimi rozloučil definitivně a spěchal na nádraží. Před nádražím se ohlížel po Janě, holka nepřišla — skoro se mu ulevilo. Potom ji ale přece zahlédl z okna, když už se vlak dával do pohybu, udýchanou, jak sem přiletěla v poslední chvíli, tu ho uviděla u okna a běžela ještě chvíli podél vlaku a horlivě mu mávala. Také jí mával, až ji ztratil z očí. Nato se vrátil do kupé, sedl a mimoděk zavrtěl hlavou.

*

„Pane Randák, zase jste si zapomněl napsat odchod. Ne, nemusíte se vracet,“ když se Randák u dveří zastavil. „Už jsem vás zapsal, ale propříště…“

Randák poděkoval, ačkoli měl něco peprného na jazyku. Tyhle příchody a odchody…! Vždyť přece všichni vědí, že tu seděl, tak nač ještě signaturu. Na kolegu se ovšem nezlobil, ačkoli mu neustálými připomínkami notně lezl na nervy. Jmenoval se Kraus, měl asi šedesát a vůbec to byl, pokud ho stačil poznat, velmi slušný člověk a ohromný vzdělanec. S panem Krausem seděli v jedné místnosti, a ačkoli spolu vycházeli dobře, Randák byl přesvědčen, že z toho kolega co nejdřív onemocní, i když mu v místnosti nekouřil a vystříhal se všeho, co by narušovalo zavedený pořádek, počínaje otvíráním oken a konče zaléváním kytek. Až na to, že byl pan Kraus, jaký byl, Randák si říkal, že mohl dopadnout také daleko hůř. A někdy si spolu prima popovídali. Počkal tedy na něho a pan Kraus se k němu připojil.

„A prosím vás, pane Randák, abych nezapomněl. Ten hrníček, který jste včera použil, je paní Pavláskové, ona mě na to upozornila. Ten s těmi proužky je můj, ale můžete ho klidně používat, přinesl jsem si jiný.“

„Tak mi to promiňte, spletl jsem se.“

„To nic, jenom ho, prosím, nenechávejte u vařiče, aby se neztratil. Na viděnou a přeji vám příjemný večer.“

„Nápodobně — zítra na shledanou.“

Tak — a byl volný. Hodný chlap, pomyslel si, ale — hrníček! Včera to byl zase ručník. To byl teď jeho život, konstatoval rezignovaně, když vykročil ulicí směrem k domovu. Zvláštní pocit pro člověka, jenž nebyl dlouhá léta tímto způsobem uvázán, zaměstnán, pěkně osm a půl hodiny denně, snídaně — práce, oběd — práce a mít volný jenom večer. Co se týká doby, byl už červenec, schylovalo se do druhé poloviny a od prvního zařezával v archivu. K okamžitému nástupu ho samozřejmě přinutily důvody dosti vážné: sotva totiž přijel z Budějovic, vypukly mu starosti… Kterási větší a pravidelná práce, která ho živila, vzala za své, což bylo pro něho krajně mrzuté. Byla to sice záležitost propagačního rázu, což neměl zrovna rád, ale počítal s ní a teď si byl honemhonem nucen hledat něco jiného. Ale jak je známo, podobné zakázky nevisí na stromech a seženete je jen jednou za čas. Nu — a v archivu ho sice chtěli, ale kladli si za podmínku nástup v nejrychlejším možném termínu, takže se k tomu rozhodl, pokud nechtěl ztratit šanci. A ovšem také naléhavě potřeboval peníze. Prozatím tedy nastoupil na zkušební měsíc, ale bylo jasné, že s ním počítají. A proč by se tu nakonec nezahrabal. Klidně… proč ne, třeba až do důchodu, společnost je tu dobrá, lidé slušní, klid a mír jak v klášterní cele, což mu hovělo. Někdy si ovšem říkal, co tu dělá, když má být někde jinde…

Proč byl Randák zde a proč nechal případ odpočívat, způsobilo několik příčin najednou. Především ho otrávili Stirnerovi. Týden po návštěvě u nich se k němu donesla pomluva, kterou mu sdělil jakýsi známý ze špitálu, že si na něho paní Stirnerová stěžovala, kvůli tomu prý, že se hrubě vměšuje do jejích rodinných záležitostí a ohrožuje tím její zdraví. K tomu se ty drahocenné kresby, na kterých stavěl, nenávratně ztratily. Marek je dal totiž zaslat přímo rodině, tedy Stirnerovým, a ten chlap s nimi naložil úměrně své pitomosti. Něco nacpal do nějakých desek a co se nevešlo, prostě vyhodil. A samozřejmě, že chyběly ty stařenky, vůbec všechno důležité, oč se opíral, nic už mezi tím nenašel, bylo to pryč. Randák tedy ztratil jediný doklad toho, že měl důvod vůbec v domově pátrat, a nakonec číš přetekla, když se mu — při další a poslední schůzce s panem Stirnerem — chlapík vytasil s důkazem, že Aleš skutečně spáchal sebevraždu, a žádal ho důtklivě jménem rodiny, aby s tím už proboha dal pokoj.

Co mělo být tím důkazem: objevil se nějaký dopis, co poslal Aleš krátce před svým zmizením jedné studentce do Bratislavy, ale vznikly tu nějaké průtahy, ta dívka nebyla na místě a dopis nějak zašantročili, nicméně se nalezl a jeho obsah byl zoufalý — to Randák připouštěl, že ho Aleš napsal v jakési velmi depresivní náladě. Konkrétního ale neobsahoval nic a Randák také nevěřil, že by znamenal víc než momentální světobol. Ty tři věci dohromady ale vyvolaly u Randáka duševní krizi — cítil se sám bezmocný a jít na Bezpečnost nechtěl. Kvůli Janě, přirozeně, jedině kvůli ní, ji chtěl za každou cenu ušetřit, ale šlo mu přece také o toho chlapa. Ale kde ho měl? Na Stuchlíka přece nic neměl a dokázat se mu nedalo to nejmenší.

Minuly další dny. Krom pana Krause nikoho neviděl, s nikým nemluvil, takže ho potěšilo, když se mu ozvala Jitka — pouze se ho chtěla zeptat, jestli už pracuje. Stěží se ovládl, jak byl dojat už jejím pouhým zájmem — ba, při zvuku jejího hlasu se v jeho srdci ozvala struna, o které si myslel, že už dávno mlčí. Jak byl šťasten, že ji slyší… Povídali si, měla náhodou volno a pozval ji na večer do vinárny. A upřímně, těšil se na ni. Ale pak, když seděli proti sobě, cítil mezi nimi nějakou hradbu. Fakticky, když sem šel, měl chuť se jí svěřit, jí jediné.

.Jak se ti tu líbí,“ zeptal se.

„Ohromně. Je to tu vynikající,“ řekla. No, je to pravda, není to v té Čtrnáctce nejhorší. Místnost byla jen málo osvětlená, což je někdy docela příjemné. Seděli v koutku a užívali si šerosvitu, na stole měli stát svíčky ve dvou svícnech. Randák si všiml, jak se tu Jitka rozhlíží, a usmál se tomu, jak se tváří. „Nejsi nějaká plachá? Bylas tu už někdy? Ne? Tak víš co, musíme to oslavit. Dáme si něco moc dobrého k jídlu a parádně se opijeme,“ navrhl.

„Já ale nemohu moc pít,“ namítla slabě. Tušil to předem, že bude mít námitky, a zamrzelo ho to. A ty večerní šaty… vypadá v tom hůř než ve špitálnickém. A uvědomil si, že Jana je mnohem hezčí, mnohem půvabnější… Ale proč je srovnává, a zastyděl se za to.

„Dobrá, ale něco pít budeš. Co takhle koňak?“

Odmítla, objednal tedy červené, ale sám si dal gruziňák. „A něco k jídlu, vyber si,“ řekl a podal jí jídelní lístek. Jitka si ho vzala a pak ho studovala, jako by se ho chtěla učit zpaměti. Konečně si vybrala jenom obložené vejce a sám si dal roastbeef. A už jim nesli pití.

„Nechceš si aspoň cucnout?“ Ta holka vážně nic nechce. To s Janou byla lepší zábava, hlavně to pití jí šlo lip.

Dostal roastbeef, Jitka se mezitím pustila do vajíčka. „Máš to slabou večeři,“ prohlásil. Ukrajoval přitom načervenalé kusy masa a pojídal je s hořčicí a cibulkami. Zapíjel to vínem, ale pořád se ještě nerozehřál, — a jak po tom toužil, aby Jitku zase uviděl. „Víš, že jsem na tebe vzpomínal?“ řekl vážně.

„Já taky,“ ozvala se.

„Skutečně?“

„Ano. Myslela jsem, co asi děláš…“

„Inu, dělal jsem ledacos. Snad ti to někdy řeknu. Ale co ty, jak je to ve špitále…?“

Vyprávěla mu, co je tam nového, co ten, co onen. Tu a tam se dotkla Luboše, jak pronesl to, jak byl skvělý tuhle. Nějak ho to bolelo, přitom se ale na všechno podrobně vyptával. Vykládala mu, co chtěl vědět, a pásl se na tom, i když se v něm všechno obracelo, rozdíral si rány. — Jeho poznámky začaly být uštěpačné, na nikom nenechal chlup, všechny si je podal, i Luboše. Byl jízlivý, vysměvačný. Jitka se Luboše snažila hájit, což jen přilévalo olej do ohně. Zkrátka plival žluč…

„A víš, že se mi nelíbí, co říkáš,“ ozvala se Jitka, také už podrážděná.

„Vím. A také chápu, proč se ti to nelíbí.“

„Chápeš? Vždyť je to pustá lež, co povídáš. Jak můžeš Hošovského podezřívat. On s tou Zvonařovou nespí, to vím pozitivně.“

„No tak spí Zvonařka s nějakým jiným. Copak jsem tvrdil, že zrovna s ním? Řek jsem jenom, že Luboš ví moc dobře, proč co dělá. Nebuď proboha tak naivní. Luboš se ani nevysmrká, aby z toho něco neměl, to vím taky pozitivně.“

„Tak poslouchej. Hošovský, ať je jaký je, je charakter,“ prohlásila.

„Ó, to rád slyším. Takže je charakter? To je mi novinka.“

„A ty chceš říct, že není?“ Jitce se zaleskly oči. „A co jsi potom ty?“

„Já svůj ksicht mám, i když se s ním ovšem nesrovnávám. To bych si netrouf,“ poznamenal ironicky.

Ale troufáš si na něho kydat špínu jen proto, že ti šláp na kuří oko.“ Jitka se rozplamenila. „A s tou Hujerovou suicidou, moh bys konečně uznat, žes to přehnal. Když jsi jim tam vykládal, že byl narkoman…“

Nic takového jsem neřek.“

„Proboha, proč to nepřiznáš. To je přece úplně zbytečný, hádat se o něco tak evidentního.“

„Máš pravdu, je to zbytečný.“

Vašku… nezlob se na mě, že jsem o tom začala. Moc mě to mrzí,“ ozvala se spěšně.

„Vždyť já se nezlobím. Konstatuju jenom, že tě Luboš zpracoval,“ pronesl.

Nezpracoval. Sama si myslím, že mu křivdíš. Vážně, nikdy jsi nebyl tak… nespravedlivý. Chápu ale, že tě ta sebevražda žere… mě taky. Ale za to Luboš nemůže — a vůbec nikdo.“

„Máš docela pravdu, že za to Luboš nemůže. Především proto, že to nebyla sebevražda,“ zamumlal a pohlédl jí přitom do očí.

„Neblázni. Poslechni, ty asi nejsi dostatečně informovaný, ale jedna holka od něho dostala dopis…“

Vyposlechl si znova historku s dopisem. Ani jí neřekl, že už o tom ví, ztratil chuť se jí svěřit, vůbec tu dál sedět, chtělo se mu jít domů. Jitka také zesmutněla, semtam zachytil její tázavě zadumaný pohled — věru se nechoval, jak od něho čekala, chudinka. Dojedli, dopili víno a Randák zaplatil útratu. Nato vstali, doprovodil Jitku na tramvaj, počkal, až odjela, a teprve potom cítil lítost. Konec, šmytec, už ji neuvidí. Domů se vrátil v náladě pod psa, k tomu se ho zmocnila taková nervozita, že neměl na spánek ani pomyšlení. Od Jany, až na dva naivně zamilované dopisy, které mu napsala hned zpočátku, neměl dalších zpráv. Jeho odpověď ji asi rozzlobila, že mu přestala psát. Měl však vůbec právo toho nechat…? Jak se mohl na věc tak vykašlat — kvůli nějaké Stirnerové. Jana… co se s ní děje? Podle těch dopisů byla depresivní, nešťastná. Viděl ji v duchu, jak utíká za vlakem, jak mu mává — Byl blázen, zatracený blázen.

*

„Dobrý den.“

„Dobrý den, pane Randák. To jsou k nám hosti. Vy jste u nás tak dlouho nebyl…“

„To jsem nebyl. A co vy, jak se pořád máte, paní Váchová?“ „Ale dobře. Musí to jít, jenom to počasí nestojí za nic. Taky vám v Praze tak pršelo?“

„A jak,“ odpověděl.

„A vidíte, já myslela, že v Praze nepršelo,“ řekla paní Váchová. Dojatě na něho dívala a přitom si dlouze potřásli rukama, zdálo se mu dokonce, že má opravdu radost. „Musíte se jít podívat na paní Zubkovou, ta bude ráda.“ Zeptal se, jestli je paní Zubková u sebe, a dostal odpověď, že tam bude. Nuže, všechno nezměněné, stejné… „Jani! Pocem honem, je tady pan Randák,“ zavolala tlustá sestra a za okamžik se objevila Jana. Podala mu způsobně ruku. „Dobrý den, pane Randák. Jste tady na dovolený?“

„Ano, na dovolený.“

Vybalil rovnou dárek pro paní Váchovou, bonboniéru. Nechtěla si ji vzít, ale pak si ji přece vzala, celá potěšená. Pokračoval o dům dál… Ano, byl zase tady, v Budějovicích sice už od pátku, ale dneska zavítal poprvé do domova na oficiální návštěvu. Po měsíci práce se jim na to vykašlal, rozžehnal se s nimi a nyní sídlil v Budějovicích, dokonce byl ubytován v hotelu proti nádraží. Drahé, ale bez problémů. Sice počítal s tím, že ho finanční tíseň opět zažene ke Sváťovi, ale prozatím si to dovoloval. Přijel tedy před několika dny, třicátého července a předváděl se tu poprvé — tak to bylo, až na jednu maličkost, že se totiž už s Janou vyspal. Pomilovali se hněd druhý den, co dorazil do Budějovic, napsal jí totiž předtím, kdy to bude, odepsala mu promptně, vzala si volno a přijela za ním do hotelu. A že se k tomu rozhodl, bylo to po týdnech mučivých myšlenek a myšlenky jsou, jak známo, neúprosný pán. Tělesně se sblížili, nuže věděl, že tělesné sblížení bude sladké a že to bude zážitek… Byl, baže byl. Ale to první setkání bylo divné. Měl pocit, že se vůči němu změnila. Bezprostředně ji měl v náručí, bylo to na pokoji, odebrali se vlastně rovnou tam. Potom se milovali a měl za to, že si ho velmi přála. Ujišťovala ho, že ho miluje a že s Ivánkem už nechodí — a vůbec s nikým. Jestli měl ale předtím různé obavy, že by si mohla zoufat, anebo že se mučí strachem, rozptýlilo se to beze zbytku.

To už se odebral za paní Zubkovou. Nalezl ji naprosto stejnou, stejně vlídnou, přátelskou, plnou zájmu. Jejich článek vyšel — byla s ním spokojená a tak si o tom popovídali. Setkání si zkomplikoval jedině darem, naštěstí to byla kniha.

I žábě vezl knihu, tlustou pohádkovou, tedy slušnost sama. Oběhl to všechno, rozdal dárky, různé suvenýry, kávu, čokoládu.

„Nemá tam zrovna Janička někoho,“ zeptal se paní Váchové.

„Ale né — bajo, akorát tam je ten kluk,“ dostal odpověď.

„Ten její…?“

„Jaký její. Akorát Zdenda, on má teďka prázdniny,“ informovala ho.

„A pan Stuchlík…?“

Na to odpověď nedostal, paní Váchová se zrovna otočila k jakémusi dědečkovi, jenž jí něco říkal. Ale možná, že odpovědět nechtěla — také dobře.

Brzy nato Randák zamířil přes dvůr, zaklepal na Janiny dveře, nic se neozvalo, vešel tedy do chodbičky, nato do pokoje. Byl to fakt, Zdeněk tu seděl, rozvaloval se na gauči, na nohách holiny, na sobě umolousané džínsy, modrou větrovku a pod tím tričko. Dobrý den, pane Brousil. Já se na vás díval, že mě přehlížíte jak krajinu, řekl. Kluk se usmál a natáhl k němu ruku z gauče, poněkud přitom nadzvedl zadní část. „Dobrý den.“

A vtom se objevila Jana. Mrkla na oba, dalším pohledem zaregistrovala louži pod chlapcovýma nohama a už vyjela: „Okamžitě se zuj…! Koukej se, cos mi udělal za svinstvo. To myslíš, že budu po tobě uklízet?“

„Ale mámino. A co ti cejni?“ protáhl chlapec.

„Stejně mají moc kostí,“ hodila mu.

„Jó, takovej cejn není marnej,“ namítl. Přitom se už začal zouvat, což mu dalo trochu námahy. Hekal, zutí každé boty doprovázel zvukem úlevy, ba rozkoše. „A je — ach jeje.“ Randák ho přitom pozoroval. Byl to hezký chlapec, urostlý, vlasy měl nyní kratší. Obličej měl pravidelné rysy a hlavně byl mladý, hrozně mladý. Kluk se teď pohodlně usadil a zastrčil si pod sedací část barevný polštářek.

„Vy jste byl někde tady na rybách, pane Brousil?“ začal Randák konverzaci.

„To jsem byl, ale až na Malši. Mám cejny, heleďte se, nechcete?“

„Co mu říkáte Brousil, říkejte mu Zdeněk. Vždyť je malej,“ ozvala se Jana.

„Ty máš zas řeči — mámino.“

„Poslouchejte, Zdeňku, nerozčilujte mě. Víte, že vypadáte jako vadný?“

„Ale vždyť to říká jenom tak,“ zastala se ho Jana. Zdeněk vypadal, že ho to zarazilo, asi mu to vůbec nepřišlo na mysl.

„Opravdu, připomíná to úchylné. Chápu, že vás to nenapadlo…“

„To zas nejsem kojenec,“ poznamenal.

„Zdendu už úchylouši obtěžovali,“ sdělila mu Jana.

„Co ale nechápu, proč by zrovna, když něco říkám ze psiny…“ zauvažoval nahlas.

„Jak bych vám to vysvětlil, ono to zkrátka připomíná jistý komplex. Někdo by se moh domnívat, že v každé ženě hledáte matku.“

„Ale to je přece blbost.“ Zdeněk byl rozpačitý.

„A vy máte teď prázdniny?“

„No tak mám.“

„A co budete dělat?“

„Teďkon musím dělat na chajdě, že tam máme řemeslníky, a potom snad vyrazím s klukama na čundr. Ještě nevím.“

„A potom?“

„Potom se dám najmout na loď. Anebo bych šel někam do hor, dělat pingla. Jenom co mi bude osmnáct.“

„S dovolením, kolik je vám let…? Sedmnáct a půl. A kdepak jste probendil rok, neřku-li dva?“

„To jsem probendil už jako malej. Ze zdravotních důvodů. Jako špunt jsem byl vadnej a jsem zachovanej naživu jen díky lékařský péči. Hele, ségra,“ kvitoval příchod Adélky. „Mně právě vyhovovalo, že jsem vyfasoval taky ségru, ale s tím jsou obtíže — teď abych ji vychovával. Pojď sem, ségřičko.“

Adélka k němu přiběhla a hupla mu na klín. „Tak co se tě mám zeptat. Hele, byla máma na tebe slušná?“

Místo odpovědi ho chytla za hlavu, natočila ji a šeptala mu něco do ucha.

„Jo, facku že ti dala?“ protáhl. „A co jí mám za to udělat? Mám jí dát taky facku?“

„Jo.“

„Počkej, žes byla zase hubatá? To abych ti jednu přidal,“ a žertovně ji třepí přes hlavu.

Nato došlo na úlovek, Zdeněk jim předvedl několik ryb zabalených v tašce do listí a do papíru. Jednoho cejna mu chtěl hned dát, ale Randák odmítl s tím, že bydlí v hotelu.

„Ale to oni by vám tam upekli. Já bych vám to vykuchal a očistil, jen by vám to hodili na máslo. No, jak chcete.“

„A víš, že bys měl už jít,“ upozornila ho Jana.

„Pročpak ho vyhazujete?“

„Jenom ho nezdržujte. On má Zdenda večer rande,“ prozradila na něho.

„A vy jste tu s mašinou?“ zeptal se Randák.

„S motorkou. Svez bych vás, ale šíleně to řve a hází,“ upozornil ho.

„A víte, že bych se svez?“

Zdeněk na něho pátravě pohlédl a prohlásil, že spolujezdec nesmí být opilý.

*

V půl osmé byl už Randák zpátky v hotelu. Nakonec se přece jen svezl se Zdeňkem, po tom, co Zdeněk usoudil, že z něho alkohol vyprchal. Vůbec, Randák opilý nebyl, tam ne, předtím vypil jen dva malé frťany. Jinak tu hodně pil, to bylo zase pravda, vědom si toho, že už stejně tolik utrácí, že je to vlastně jedno. Že se dneska svezl, se mu hodilo, ne kvůli penězům, čistě že měl toho dost. Zdeňkův prskolet svištěl krásně, ale jinak Zdeňkovo varování nebylo přehnané. Měl co dělat, aby v zatáčkách nevylítl. Zdeněk ho předem upozornil, aby se pořádně držel, držel se ho tedy, co mohl. Zdeněk seděl jak přikovaný, semtam na něho něco zařval.

„Kde bydlíte,“ když vjeli do Budějovic.

„V hotelu u hlavního. Hele, se mnou se nezdržujte, vyklopte mě, kde chcete.“

Nicméně ho Zdeněk dovezl až k hotelu, kde zastavil, slezli oba naráz.

„Tak jste doma,“ poznamenal.

„Mockrát vám děkuju. Neměl jste se zdržovat, když máte to rande.“

„Ale já žádný rande nemám.“ Sundal si brýle. „To jsem jí řek jenom tak. A vy máte večír něco?“

„Taky nemám.“

„Tak že bych šel dovnitř a dal si pivo?“ zauvažoval. Randák mu připomněl, že by nemohl odjet s mašinou.

„To se uvidí. Vůbec, není to New York, můžu si pro to dojít.“ Vešel dovnitř, sebevědomě, Randák v tom však rozeznal drobet plachosti. Zasedli v restauraci ke stolku a Zdeněk začal bloudit kolem ospalým zrakem. Výraz — osamělý pistolník. Jak dobře to znal ze svého mládí. „Znáte to tady?“ zeptal se.

„Ale jo, ale moc rád to tu nemám. Buď mám rád dovopravdy extra podniky anebo zaplivaný hospody, to mezi tím pro mě nemusí být. Uvidíte, že pivo nebudou mít,“ v čemž se nezmýlil, pivo nebylo.

„Tak co si dáme, kafe?“

„No tak aspoň ten grog, ne?“

„Dobrá, grog,“ objednal dvakrát. Zdeněk vypadal, že má něco na jazyku. „Jak vy se vlastně znáte s Janindou?“ zeptal se nedbale. „Jak, znám ji od května, co jsem tady byl. A vy?“

„Já ji teda znám dýl. Ona je Janinda trochu mrcha, ale prima holka.“

„To je. Totiž mrcha, zrovna bych neřek. Proč se vám zdá, že je mrcha?“

„Totiž, to není docela přesný. Ona je Jana v něčem moc hodná. Třeba když po ní lidi něco chtějí, udělala by pro ně všechno. A vůbec, když má někoho ráda, tak taky, ale zasejc je potvora jako všechny ženský. Mně se někdy zdá, že za to ženský ani nemůžou, že jsou takový. Máte taky dojem, že ženský myslí jinak než my?“

„To mě taky občas napadlo. Nejvíc jsem o tom přemítal ve druhé třídě.“

„Tak vy si fakt myslíte, že jsou stejný?“

„Stejné asi sotva, neboť jsou uzpůsobeny přírodou k jiným úkolům.“

„To já taky vím, že děti nenosí vrány.“

„Rozdílnost pohlaví je tedy daná fyziologicky a z toho plynou i rozdíly duševní. Namítáte něco?“

„Že je to taková chytrost, jako kdybyste řek, že jednou všichni umřem.“

„A není to tak?“

„Je, ale to mě nezajímá. Mě třeba zajímá, proč je ženská víc odvislá na tom tělesným než muž?“

„To se tak stoprocentně nedá říct.“

„Ale jo, ze zkušenosti vím, že to tak je. Když já si něco vyzkouším, tak to vím na beton. Kdežto většina lidí jenom papouškuje, co se jim strčí, to je jim absolutně fuk, co papouškujou. Vám se to nezdá?“

„Občas zdá. Tedy vy nemáte rád, když se vám něco strká.“

„To tedy nemám.“

„Chcete si na všechno přijít sám,“ pokračoval obligátně.

„Poslouchejte, co jsou tohle za řečičky. Když si to vemete… copak můžu? Já si můžu zrovna říct, aby mi políbili šos. To je všechno, co můžu,“ zahovořil, zkoumal ho přitom, co tomu říká.

„Abych tomu rozuměl, vám se zdá, že na nic sám přijít nemůžete?“

„A copak můžu bejt doktor? Nebo inženýr? Nebo cestovatel? Co teda můžu, krom stání u mašiny?“

„Ledacos. Proč byste zrovna nemoh být tím inženýrem? Proč byste nešel na gympl nebo na průmyslovku?“

Mladík rázně zavrtěl hlavou.

„Váš otec by vám nepomoh?“

„Já to na něm ani nechci. Víte, s kým já si akorát rozumím? S tím dědou Vaníčků.“

Mezitím popíjeli grog, Zdeněk už svůj dopil.

„Vy jste dneska brečlavě naložený. Nějak si moc stěžujete,“ řekl Randák.

„To jste mi špatně rozuměl. Já to jenom tak konstatuju a je mi jedno, komu to povídám.“ Randák se usmál.

„To si jen tak chodíte a stěžujete si?“

„Ale nestěžuju. Jenom tak pozoruju lidi, jak chrní, jedí, baví se — prostě to jen tak pozoruju,“ pronesl vážně. „Vy to nikdy neděláte?“

„Ale dělám, nebo jsem to možná dělával.“

„Doopravdy? Mně to někdy připadá všechno hrozně srandovní. Představte si druh opic, co tohle všechno dělaj, a k tomu si vymýšlej náboženství, vědu, kulturu a přitom vlastně žádnej nechce nic jinýho, než se nažrat a mít se dobře.“

„Jenom to nemaťte všechno dohromady. Třeba bez vědy bychom brzy zhynuli hladem.“

„A s vědou ne? Víte, to vám řekne každej, abyste nepletli pojmy, když jim povíte něco, co se jim nehodí. Třeba si vemte, že v Indii kastrujou lidi, aby neměli děti. A k tomu si dodejte takovou transplantaci srdce, co vyříznou nějakýmu chudákovi a potom kolem toho skáče padesát chirurgů a milión lidu na to čumí v televizi. To vám připadá normální?“

„Milý zlatý. Argumentovat se dá na pesimismus různě, ale co bych vám to vymlouval. Osobně myslím, že lidstvo vůbec není normální úkaz přírody. Ale to je stejné tvrzení jako cokoli jiného. Jezdíte rád na motorce?“

„To jo,“ zaznělo udivené.

„Tak jezděte, sportujte, choďte do přírody a milujte. Duchem, chci říct.“

„A vy to děláte?“

„Snažím se. Po čtyřicítce se už člověk pesimismu neoddává, vědom si, že by na to doplatil zdravotně. U žen je to dřív, obyčejně se to spraví vdavkami a potomstvem.“

A vy nemáte potomstvo?“

„Nemám a obávám se, že už to nedoženu.“

„Jana je v tomhle vadná, ta už děti nechce,“ konstatoval.

„A co ten její?“

„To já bych jí docela doporučil, aby s ním neměla potomky. To je debil k pohledání,“ sdělil mu.

Zeptal se, jestli ho zná.

„Málo, jenom tak od vidění. Ženský jsou stejně bláznivý,“ podotkl.

„Proč by měly být?“

„Co může mít na takovým chlapovi, že jo. Vždyť je nejen blbej, ale i grázlík. Blbej grázlík.“

„Třeba už ho nemá,“ zabručel.

„Ale má, to si pište, že má. Už kvůli tomu kvartýru ho nepustí k vodě,“ mínil. „Kvartýr bez tchyně, to je charakterová kvalita, co se nedá přehlídnout. Víte, co si někdy myslím? Že od něho ani nemůže.“

„Myslíte?“

„No tak si vemte, že ho nakopla už asi třikrát a pokaždý se zas dali dohromady. Proto vám povídám, že ženský myslí jinač než my. Člověk si probere důvody, řekne si, proto a proto něco udělám a udělá to. Kdežto ženská si řekne to samý a udělá něco jinýho.“

„A víte, že nejste zabedněnec,“ řekl Randák se smíchem.

„A jé. To se zeptejte našich a řeknou vám, co jsem já za zabedněnce. Jim jsem neřek za celej život, co jsem řek vám.“

„Jděte, nebásněte.“

„Nebásním. Doopravdy, měl jsem pocit, že mi rozumíte, i když jste se mě taky snažil uřídit.“

„Fajn jsem si s vámi popovídal. Možná že si to spolu někdy proberem,“ dal mu Randák mírně pokyn. Chlapec okamžitě porozuměl a zvedl se.

„Neotrávil jsem vás moc?“

„Ani za mák, naopak. To nechte,“ když Zdeněk lovil peněženku. „Jsem vám dlužný za svezení. Domů ale jděte pěšky a pro mašinu si zítra přijďte. Na shledanou, Zdeňku.“

„Nashle a dobrou. Spěte vleže,“ dodal žertovně.

Při odchodu zachytil zkoumavý a přitom sympatický Zdeňkův pohled, projevující mu přátelský cit, skoro příchylnost. Trochu si ho získal, sám nevěděl čím, nebyl přece na něho nijak lidumilný. To přesně se mu však častěji stávalo, že nabaloval lidi, zvlášť mladé. V zásadě je měl rád a nementoroval je příliš, měl vůči nim postoj, pramenící z jeho podivné existence, necítil se totiž vůči nim v tak velké převaze. A to byl docela zajímavý kluk… Přemýšlivý, hloubavý. Sice se hovorem většinou nudil a upoutalo ho jedině sdělení, že se Jana se Stuchlíkem ještě stýká. Upřímně řečeno, už tři dny měl pocit, že se tu o něm ví a že je někomu na mušce. Sice to mohl být ryze subjektivní pocit, ale jakési známky tady byly. Sice lapálie, hloupost… Všiml si jednou, že ho kdosi komusi ukazuje, podíval se tam, seděli tam dva, pro něho úplně neznámí frajeři a jeden na něho zíral dosti vyzývavě. Žádný výrostek, asi třicátník a připomínal Belmonda, jinak ho nedovedl zařadit, co mohl být zač. Opětoval pohled, potom je to přestalo bavit a šli si po svých. Ale krátce potom nalezl ve své větrovce vpředu propálené dvě dírky od cigarety a marně bádal, kdy si to mohl udělat, až dospěl k závěru, že se to mohlo přihodit jedině tehdy, když měl větrovku pověšenou dole na věšáku i a odskočil si. A ovšemže to bylo za přítomnosti těch dvou chlapíků. Udělali mu to oni, čistě pro hec. Zeptal se na ně servírky, ale řekla mu, že je nezná — a že není vůbec jisté, že to byli oni. No dobrá… Pokud jsou to parťáci Stuchlíka, musel se domáknout, že je tady, pravděpodobně mu to řekla Janička. Kdo jiný… Ledaže by měl v hotelu spřízněnou duši, ale to by musela být náhoda anebo by ho musela znát jménem. A mít to takhle obstavené, to se mu nějak nezdálo. Odebral se do pokoje, spát se mu ještě nechtělo. Byl to jednolůžkový pokoj v prvním patře, s oknem do dvora a hluk sem pronikal hlavně zevnitř. Slyšel tu třeba, jak si hoteloví zaměstnanci pouštějí rádio, jak se mluví na chodbách, na schodišti, ve dvoraně. V neděli v noci tu byl takový rámus, že nezamhouřil oka. Ale hlavně neměl potuchy, co dál. To bylo, co ho žralo.

Další čtyři dny strávil nejhorším způsobem. Jednou opakoval návštěvu domova a jednou za ním přijela Janička a chvatně se objali v jeho pokoji. Neměla totiž čas, přijela si jenom něco vyřídit a musela se okamžitě vrátit. Byl už tak rozvrácený nečinností, že ho její návštěva pozvedla, aby ho pak po jejím odchodu uvrhla do nejčernější deprese. Nechápal, proč na ní visí. Vždyť ho obelhává a měl by jí položit nůž na krk.

Jinak nedělal nic, chodil po městě, zajel si zas jednou do Římova. Tam teprve, když se tu procházel, mu to připadalo jako holý nesmysl, autosugesce. — Jednou se za ním byl podívat Zdeněk a přivítal to, ale krom toho puberťáka neviděl nikoho. Měl chuť zatelefonovat Sváťovi, ale věděl, že by se na něho mrzel, že pohrdl jeho přístřeším. Až teprve v neděli večer se něco přihodilo, co ho vytrhlo z letargie. Milý Stuchlík dal o sobě vědět, i když to byla spíš legrace než co jiného. Asi v osm se Randák uchýlil do pokoje, s úmyslem trochu si číst. Byl by šel klidně dříve spát, ale rámus by mu to stejně nedovolil, dole se hlasitě hovořilo, slyšel zvuky z restaurace, z recepce. Najednou přestal číst. Někdo se bavil na chodbě, pak se přesunuli přímo před jeho dveře.

„Ty, Vladěno. Víte, že tu máte sviňuchy?“ pravil opilý hlas.

„Heleď se, nech toho.“

„Ale máte, na mou duši. Máte tu sviňuchy,“ opakoval. Stuchlík…? Bude to on.

„Bud zticha. Přestaň, povídám ti.“

Zrovna tady sedí jedna. Jéžiš, dyť ona je vevnitř,“ a následoval chechtot.

Randák přešel pokoj rázným krokem a otevřel. Střetl se s očima namol opilého Stuchlíka, jenž se hned chytil rukou za výplň. „Copak je, pane Stuchlík?“

„On je trochu tohle… Já mu říkala, ať jde dolů,“ ozvala se dívka.

„Vy jste tu viděl někde švába?“

„Ne, sviňuchu.“ Ukázal významně pod Randákovy nohy. „Těch tu je, těch sviní.“

„A nechcete vypadnout?“

„Ne… napřed bych si s vámi promluvil. To teda jo… to si promluvíme,“ blábolil.

„O čem to?“

„O těch pražskejch sviňuchách.“ Zřejmě mu slovo vlezlo do hlavy, že je stále opakoval. Randák žasl, jak se ten frajírek změnil, zřejmě od té doby sešel, zhubl, vlastně vypadal nemocně. „Nechte toho, pane Stuchlík. Necháme to na jindy.“

„To zase nenecháme. To by se vám hodilo, co. Teda si o tom promluvíme jako chlapi… Vy mě to povíte, já vám to povím. Co bych vám to nepověděl… Vy smrade… počkejte…“

Randák však neměl nejmenší chuť nechat k tomu dospět a zprudka mu přibouchl dveře před nosem. Ozval se ale řev, Stuchlík neodtáhl tak rychle ruku a v mezeře zůstal skřípnutý malík. Randák dveře hned otevřel a rovnou padl na mladíka, jenž byl bez sebe zuřivostí a bolestí. Dívka ho držela kolem pasu a volala, aby sem někdo přišel. Stuchlíkovi crčela krev proudem, měl ji na kalhotách, pod nohama se mu rozlévala kaluž. Randák ho zezadu podporoval a vzal ho za tu ruku, aby mu krev netekla na kalhoty. „Co se mu stalo?“ Kdosi vyšel z pokoje.

„Zranění. Nebyla by tu někde lékárnička?“ zvolal Randák.

„Lékárnička. Zavolejte někoho z hotelu. Ať sem někdo přijde, bože, vždyť vykrvácí.“

Krev po podlaze skutečně připomínala krev z čerstvě zabitého podsvinčete.

„Ten mi to udělal — svině,“ ozval se Stuchlík. Ale slabě, zdálo se, že se mu dělá nevolno.

„Přineste mu židli.“

„Ne, doveďte ho do koupelny.“

„Já ho tam dovedu,“ nabízel se Randák.

Dívka ho upozornila, že by měl jít raději pryč, a uposlechl. Na schodech se setkal s recepční, která se ptala, kde je ten zraněný. Možná že to byla sestra Červeného kříže. Jsme národ humánní, jsme vlastně měkkosrdcatí, řekl si Randák, když se ubíral od Stuchlíka a přistihl se při sebevýčitce, že ho měl alespoň ošetřit. Nebyl by si pomyslel, že ho ty dveře tak zřídí. Ale ony byly masivní, těžké jak hrom a praštil s nimi pořádně.

A dokonce ho to mrzelo, že mu ublížil.

Dal si na to brandy v restauraci. Měli by mu dát taky brandy, čímž myslel Stuchlíka. Brandy mu tentokrát přinesl starý vrchní, příjemný muž anglického střihu, slušný a inteligentní. Randák se ho zeptal, jestli ví, co se stalo. Odpověděl, že jenom zaslechl, že se tam někdo zranil. Asi po půlhodině se u něho zastavil opět a Randák měl znovu příležitost si potvrdit názor, že všeobecně jsme delikátní lidé. „Promiňte. Vy jste se ptal na to, jak to má ten zraněný. Je to prý škaredý… Bude to mít asi rozdrcený.“ Dodal, že je to názor paní Plevové, která ho ošetřila.

„Doufám, že s tím půjde k lékaři,“ řekl Randák.

„Ano, už tam šel.“ Pomlka. „Že prý jste mu ho skříp vy,“ pravil vrchní s výčitkou.

„Já, ale nerad, přirozeně.“

Vrchní mlčel, ale bylo zřejmé, že se mu to nelíbí. „Že prý měl ruku uvnitř a mluvil s vámi, když jste mu ji přibouch. Nechci vás strašit, ale nějaký řízení byste z toho moh mít.“ A zase se odmlčel.

„Ale on mě obtěžoval. Nechcete mi říct, co jsem měl dělat?“

„Měl jste někoho zavolat a my bychom si s ním byli poradili. Ale hned tohle, prosím. Kde to jsme…?“

„Podívejte se. On mě urážel, vůbec, vím, kdo to je,“ vrchní to věděl rovněž. „Já ho znám.“

„Já pana Stuchlíka rovněž znám a musím říct, že je to solidní člověk. To já zas nevím, co spolu máte…“ Zahleděl se kamsi stranou. „To je jistý, že se neměl napít. To uznávám. Ale jinak…“

Randák mu v krátkosti vylíčil, že se zastavil před jeho dveřmi a vykládal něco o sviňuchách.

„To mně Vladěna řekla. Ale to prý nemyslel na vás, ona tam prý opravdu lezla sviňka.“

„A vy tomu věříte?“

„V každým případě uvažte, že jste na něho první začal mluvit vy. Kdybyste nebyl vůbec otevřel, nebylo by se to stalo.“ Vrchní se opět kamsi zadíval. „To já nemůžu vědět, kvůli čemu to… Jak já ho znám, nikdy se ničeho trestnýho nedopustil. Tedy se mi nedivte, že mě to překvapilo.“

„Já se vám nedivím.“

Další měkké srdce; jedno už bilo tadyhle v jeho hrudi. Na mou čest, nebyl tím nadšený, že Ivánkovi způsobil tu polízanici. Jestli má malík rozdrcený, polízanici mít bude, a notnou. Kvůli tomu slovu. Jak na ně vůbec přišel — sviňucha. To je asi někde slyšel. Vůbec se podivoval, že se zmohl na ten fór. Třeba mu to někdo poradil. V duchu však poněkud zvýšil jeho IQ. Jako fór to nebylo docela špatné… Ale že by mu ten malík nemusel projít, ho napadlo rovněž. Uvažoval i o tom, že by se rovnou přemístil ke Sváťovi, přitom ani nevěděl, jestli v Budějovicích vůbec jsou a v kladném případě, jak se bude Sváťa na něho tvářit, až mu sdělí, že už tu mešká pár dní — obelhat ho totiž nechtěl. Zas si ale nepřál, aby se Stuchlíkovi doneslo, že se před ním klepe. Počká s tím tedy. Třeba se něco dozví od Janičky. Zkouška státníkova… Jestli se na něho chystají, třeba jí to přece jen pohne ledvím.

Od Jany se však nedozvěděl nic, ačkoli ho za tři dny opět navštívila a znova se objímali. — Co se týkalo jeho praktické situace, byl nejvyšší čas, aby se přesunul, říkal si, když uviděl cifru na své cestovní spořitelní knížce. To už bylo nejen hazardování, ale úplná nezodpovědnost, octnout se bez zaměstnání a bez smluv o dílo s penězi — při krajním šetření na čtyři měsíce a při utrácení na jeden. Něco měl dostat vyplaceno, ale může si na to klidně počkat půl roku. Přebíral v hlavě své finance, když někdo zaklepal. Při každém nezvyklém zvuku vzhlédl a sáhl na kapsu, ačkoli v ní neměl kolt, pouze kudlu. Blbý…

„Pane Randák. To jsem teda rád, hele… Já vás hledal už dvakrát.“ Byl to jeho mladý přítel, ale právě nic proti němu neměl, spíš zrovna naopak.

„Nejste nemocnej?“ zeptal se zaražen. Randák totiž ležel oblečený na posteli.

„Ani za mák. Tím se nedejte odradit a vykládejte mi něco. Třeba co máte proti transplantaci srdce a vůbec čemukoli.“

„Heleďte se, já vám ale musím něco říct,“ zkoumal ho, jestli je dost fit, aby to vyslechl.

„No tak ven s tím.“

„A ruma tady nemáte?“ zazněla starostlivá otázka. Randák se pomalu ocital ve výborné náladě.

„Ruma mi potom přinesete. Jakouto tedy máte jobovku?“ Randák se usmíval.

„Vy jste přej zmastil Stuchlíka a nějak moc,“ začal.

„To ale pro mě není žádná novinka. Už, jsem myslel, že nám snad vypnou elektriku. To víte od Janičky?“

„Ale přej vás chce zabít. Hele, nesmějte se, doopravdy. Vždyť já vás kvůli tomu už dvakrát… Teda fakt, vážně.“ Zdeněk to pronesl tónem, ze se Randák nahlas zasmál. Přitom na něho hleděl nějak posmutněle, ustaraně.

„A jak mě chce oddělat? Otrávit, počkat si na mě se sekerou, vykolejit vlak — nebo co takhle kyanovodík?“

„Vy kecáte?“

„Tak víš co, vem si sem židli a vylož mi to popořádku.“ Randák mu mimoděk začal tykat. Měl zvláštní pocit, jako když v daleké cizině narazíte na krajana mluvícího stejnou řečí.

Zdeněk beze slova poslechl, vzal židli, přinesl si ji k němu jako k marodovi a sedl si. A za pět minut to Randák věděl všechno. Zdeněk se to ovšem dozvěděl od Jany pod přísahou mlčenlivosti, kterou právě kvůli němu porušil a zdálo se, že to nebere na lehkou váhu. Že má Stuchlík rozdrcený malíček a že je na něho nepříčetně naštvaný, ovšem už Randák věděl. A že mu patrně vadí i jinak, nebylo pro něho novinkou. Ale že to Jana věděla a smlčela to, předtím nevěděl a zpráva tedy pro něho byla cenná — a ještě víc.

„Víte, já obyčejně přísahy neruším, abyste si tohle o mně nemyslel. Říct jsem vám to ale musel.“

„Zajímalo by mě proč,“ zabručel.

„To je přece jasný.“

Bylo to jasné.

„Já vám to nikdy nezapomenu, Zdeňku.“

„Mám vám jít pro toho ruma?“

„Počkejte ještě. Proč si myslíte, že mi to nechce říct…? To mi taky přeje i smrt?“

„Ale né, proboha… Akorát bych řek, že nechce mít maléry. Mně řekla, že Ivanovi tohle, aby si dal pokoj, nebo že ho nechce znát.“

„Výborná dívka.“

„Ale to mě překvapuje, víte. Já jsem si myslel, že vy a ona…“

Randák se zasmál. „A já si taky myslel, že vy a ona. Vy na ni netrpíte, že se tak ptám?“

„Copak to,“ mávl rukou. „Ale jednou mi řekla, že jsem na ni moc mladej,“ odpověděl způsobem, jenž vyvolal Randákův úsměv.

„Prozatím možná jste, ale za deset let to bude pro vás jenom výhoda. Žena nad třicet a sedmadvacetiletý mužský, chápete. To už si žena gratuluje, ne ten mužský.“ Zdeněk o tom zapřemýšlel. Možná že dumá, jestli si na ni nemá počkat, pomyslel si s pochopením.

„Mně už bude brzy osmnáct,“ konstatoval chlapec zachmuřeně. „To je fakt, když ona je o šest starší, nemám šanci. Byl bych ale řek, že vy o ni stojíte.“

„Ano, ale jak vidno, nestojí o mě,“ řekl lehce.

„Ale o něho taky ani moc nestojí,“ mínil. „Stejně je mi divný, co v tom může bejt.“

„Milý zlatý. V tom jsou dvě vraždy. Jestli ale teď půjdete a vyzváníte to, tak si to odnesu doopravdy. Připomínám, že ona nic nespáchala,“ když viděl chlapcův výraz. „Za jejího milánka bych ale moc nedal. Šokuje vás to?“ Zdeněk mlčel.

Aby bylo jasno, já u bezpečáků nejsem,“ dodal.

„Ale spolupracujete?“

„Možná že teprve začnu. A vy nemáte nějaký kontakt na bezpečáky?“

„Já ne, ale táta má.“ Zdeněk byl velmi zaražen, zvážněl, jako kdyby najednou dospěl, jeho výraz se dokonce uklidnil.

„Váš otec má… A myslíte, že by se jich mohl eventuálně něco zeptat?“

„Podle toho nač, pochopitelně. Upřímně, mně se to s tátou moc nelíbí. Neměl byste už líp jít k nim rovnou?“

„Ovšemže ne, víte kvůli komu.“

Pochopil, pevně semknul rty. „Hele, to s Janou nemůže bejt pravda. O něm bych věřil všechno možný, ale jestli ji chcete tohle, to se tedy na vás vykašlu.“

„Tak pozor. Nechtěla od vás někdy Adéla takovou blbost, upíří zuby, víte, co to je?“

„Fakt. Škemrala o ně,“ vydechl. „A proč by ne, hergot. Co je na tom?“

„Nic, přirozeně že to chtěla od každýho. Vy jste jí to nekoupil? Víte, jistý můj známý kluk jí to taky nekoupil. Ale mluvil o tom. Připomínám, že se po něm nenašla ani čepice. Možná že vás Janička informovala, o koho běží.“

Zdeněk na něho hleděl. Velmi vážně. Ba konsternovaně. A přikývl… Ale dodal: „To není možný.“

„Je, příteli, je. Zkuste se jí na to zeptat sám.“

„Janindy?“

„Ne, Adélky. Řekne vám, že se na žádného strejdu nepamatuje.“

„To je blbost. Vždyť je to mrně. To není možný, že by… Heleďte se, já vám přísahám, že jsem v tom při vás, ale proti nim nejsem, to bych se radši viděl v krematoriu.“

„Víte co, Zdeňku?“ Randák si všiml jeho husí kůže na pažích. „Dojděte nám pro dva rumy. Velké rumy a cigarety. Chcete?“

Otázka byla zbytečná, Zdeněk vstal a Randák sáhl vleže pro peněženku. A za chvíli pokračovali mírně povzbuzeni alkoholem.

„Poslyšte, Zdeňku, to s těmi zuby nechme a vůbec Hujera zatím odložíme. Co je aktuální, že u Stuchlíka v tom nebude jen ten zlomený malík.“

Rozvažoval, byl stále ještě rozechvělý. „Víte, já bych na tátu šel, ale řeknu vám, že by mě asi rovnou vykop. Přece bych na něho nemoh s tím…“

„S tím ovšem ne. Co bych potřeboval, jsou holé informace o nějaké Martě Saratovské, co měli po ní toho jezevčíka. Chtěl bych vědět, co se vyšetřilo o její smrti a tak…“

„To bych snad moh. Jenom se zeptat, to by třeba šlo,“ pronesl váhavě.

„Byl bych vám strašně vděčný, Zdeňku.“

„A něco jako přímo pro vás, to bych nemoh udělat? Že bych třeba chodil s vámi, aspoň někdy,“ dodal.

„Tak vy byste mi chtěl dělat gorilu. Je to sice od vás pěkné, ale myslím, že to nebude potřeba.“

„To si myslíte vy. On má sice teď Stuchlík ten malík, ale můžete to zchytat stejně, jéžišmarjá. Copak je to takovej kumšt, počkat si někde na vás, kdyby byli třeba takoví dva nebo tři. A ještě k tomu když ví, že jezdíte občas ven. Nemoh bych vás aspoň vozit?“

„Klidně, někdy tam spolu můžeme. Ale víte, co bych potřeboval? Na mou čest, to je úkol pro stopaře. Já totiž hledám jeden barák…“

„Tady v Budějovicích?“

„Ne tady, ale někde venku. V Římově nebo tam někde, může být ale taky někde docela jinde,“ zabručel. „To je jisté, že nevím, jestli existuje vůbec na Budějovicku. Já se po tom díval v Římově a kolem a nenašel jsem to. Prostě barák s dvorkem a se studnou, ale typický.“

„Typický?“

„Asi takovýhle. Moment, jen co si najdu tužku. Můžete mi podat tamtu obálku? Děkuju. Pokud mi paměť slouží, měl by vypadat asi tak. Já nejsem zrovna dobrý kreslíř a moc z toho nevykoukáte,“ doprovázel svou činnost komentářem. „Ale co, původně to byla taky jenom kresba.“

„Toho kluka?“

„Hujera, ovšem. Tady vidíte, barák, tady za ním něco a vpředu dvorek a studna. Vemte si to, a až nebudete mít co dělat, sedněte na motorku a trochu si to tam objeďte.“

Chlapec na něho jen pohlédl, ale věděl, že to udělá. Jeho výraz byl právě výrazem muže.

„Kdy vás mám zavolat?“ zeptal se.

„Kdy chcete, ale je možné, že se přestěhuju. Budu u přátel, kamarád je učitel, Svatopluk Vavruška, kdybyste ztratil číslo. Napíšu vám je k tomu, abyste je neztratil.“

„Radši bych vás měl tady,“ zabručel.

„To je přece jedno. Kdykoli mi brnkněte, Zdeňku, kdykoli. Zítra budu ještě tady, ale pozítří se asi zvednu. K Vavruškovým to půjde snáz, kdežto v hotelu by mě museli volat do recepce.“

„Je to pro mě trochu, víte. Když ten váš kámoš je učitel.“

Randák se tomu musel zasmát.

„Copak jste kojenec? Jděte do prkvančic.“

„Kdybyste řek do pekla, tak bych tam šel,“ řekl Zdeněk vážně.

„Nebásněte, nebásněte.“

„Dobrá. Kdybyste mě potřeboval, brnkněte vy. Dám vám číslo, kam vám je mám napsat?“

„Řekněte mi je, já si je zapíšu. A teď už běžte,“ když si je zapsal. „Aby se po vás doma nesháněli.“

„Copak po mně.“ Zdeněk byl jiného názoru.

Po jeho odchodu si Randák pomyslel, že možná něco spustil. Ale nelitoval toho, všechno mu právě připadalo lepší než nečinnost. Při vzpomínce na Janu ho však sevřela tíseň.

Další dny ale minuly bez vzrušení, ba dokonce je strávil příjemně. Nikdo ho nenapadl, pošramocený chlapík se neobjevoval. Krom toho se Randák ve čtvrtek přesunul a pod střechou Vavruškových byl dokonale chráněný. Až mu to připadalo hloupé, že Stuchlíkovi uhnul z cesty, už jenom proto, že střetnutí by mohlo přinést něco nového, kdežto tak seděl za větrem a odpadly i Janiny návštěvy v hotelu. Sice se spolu od té doby dvakrát sešli a vydali se spolu na procházku do lužanského okolí — a ovšemže se spolu zase milovali. Byl až překvapen, s jakou samozřejmostí, ba i s něhou se mu oddávala, a přitom mu zůstala její duše uzavřená na dvacet zámků. Ani se o nějaký nátlak na ni nepokoušel, zvědavý, co mu řekne sama, a Ivánka samozřejmě zatloukla — prý ho neviděla a nepromluvila s ním jediné slovo. Nuže dobrá. Stejně je to svým způsobem zážitek, spát se ženou, která by neměla nic proti, kdybyste byl mrtvý.

Zdeňkovi volal a Zdeněk mu telefonoval rovněž. Randák si ho už prověřil a přesvědčil se, že ho Janě nezradil. Poznal to ostatně i na klidném hlase paní Brousilové, že Zdeněk doma necekl. Doma ani Janě — bylo zřejmé, že nic netuší.

Zdeněk se ovšem od svého otce nedozvěděl dohromady nic, pouze, co už Randák slyšel — že to bylo neštěstí, a co se týká dalšího úkolu, jednou Randáka vezl až do Dolního Třebonína, kde něco objevil, ale zřetelně šlo o omyl. Dal si ale kvůli tomu okružní jízdu celým krajem. Randákovi bylo přece jen trochu nepříjemné, že mu udělal značnou hlavu. Zpočátku ho Zdeněk volal dvakrát denně, takže mu to musel zakázat. Chlapec trval na tom, aby mu řekl, kdy pojede do Lužan, že by ho prý vzal alespoň zpátky — Randáka však projevy péče o jeho osobu rozčilovaly a krom toho nechtěl o věci mluvit jindy a jinak, než si přál sám, což Zdeňkovi chvíli trvalo, než si zvykl.

U Vavruškových bylo zas vše dobré, alespoň se Sváťou. Sváťa jako normální mužský rozhodl, že svoje řekl a ostatní ať si vyřeší sám, a přestal se do věci vměšovat. Občas si neodpustil poznámku, ale dobromyslně uštěpačnou a Randák z toho pochopil, že Sváťa soudí, že už je ruka v rukávě. Zato Liduška s ním mluvila o stupeň chladněji a někdy se pokusila zasondovat; vězelo jí to nějak v mysli. Denní program měli jen mírně pozměněný, Liduška totiž pracovala, kdežto Sváťa měl dlouhou dovolenou, obstarával tedy nákupy, robotil v domě a na zahrádce a jinak se hrabal v knihách. Bavili se spolu, to ano, výborně, ale Randák se mu právě netoužil svěřit. Jeho situace s Janou byla příliš složitá.

„Poslechni, něco jsem se tě chtěl zeptat. Jak ty se znáš s tím mladým od Brousilů?“ zeptal se Sváťa. Bylo to večer, seděli spolu sami, Liduška připravovala večeři.

Odpověděl mu přibližně jak — ředitelka v domově se prý zná s jeho matkou.

„Dobrá, s jeho matkou, ale jak se ty znáš s ním?“

„Normálně, seznámili jsme se. Proč se ptáš?“

„Že tě sem volá a tuhle za tebou přišel, ale nebyl jsi doma. Co to spolu máte?“

„Asi spolu něco máme.“

„Nesměj se. Já je sice neznám, ty Brousilovy, ale přibližně vím, co je to za rodinu. Z toho by mohly být řeči, podívej se.“

„To mě podrž. Na mou duši, člověk má z tebe dojem, že se znáš s půlkou Budějovic — a na té druhé půlce ti aspoň záleží.“

„No tak poslechni, jedna naše známá učila zrovna toho staršího,“ pravil Sváťa rozmyslně.

„A jaký byl?“

„Inu snad normální, já jsem se neptal. Jenom ta rodina je nějak dost posazená, ale divná. Měl bys trochu uvažovat, co děláš, ale to je zbytečné ti říkat.“

„Máš docela recht.“

Sváťa na něho pohlédl s výčitkou, což Randáka přimělo k tomu, aby ho kamarádsky praštil do ramene — namísto omluvy. Provinilý se vůči němu cítil, už pro to tajnůstkaření, což ho samotného mrzelo. „Jenom počkej, vyvrbit se to nějak musí. Měj se mnou ještě chvíli trpělivost.“

„Copak nemám? Víš, Lidka říká —“ začal Sváťa, ale hned přestal.

„Co říká?“

„Že tě ta ženská určitě podvádí.“

Randák se srdečně zasmál. „A kdyby, co na tom…?“

„Potom ti nerozumím, nezlob se.“

Sváťa hned umlkl, Liduška vešla s večeří.

*

„Takže tu Janička není?“

„Není, vždyť jsem vám povídala, že jela do Budějic.“ Smůla, tedy se minuli. Možná že jela za ním, smůla tuplovaná. „A nevíte, kdy se vrátí?“

„To já nevím, když má volno. Bude asi za otcem.“ Za otcem, to jistě. Jemu ale řekla, že teď několik dní žádné volno mít nebude. Zatvářil se asi mrzutě, protože sestra Machoňová, byla to ta stará, nejstarší, hned podotkla, že to Zdeněček taky nevěděl. Ale není tu šel snad někam na ryby, ale kam, nevěděla.

To nic, jenom že jsem holce něco přines.“ Bylo to pravda, pokaždé jí něco přinášel.

Ale Adéla tu taky není.“

Na další otázku dostal informaci, že prý se šla vykoupat k rybníku, ovšem ne sama, měla se zastavit pro kamarádku, té Kouklíkové je už dvanáct a plavat dovedou obě, sdělila mu paní Machoňová. „Ta se tam asi zdrží. Vy jí něco chcete?“

Zabručel něco vyhýbavého, pozdravil a odcházel. Měl právě chuť využít Janiny nepřítomnosti k pohovoru s Adélkou, vydal se tedy za ní. Byli tam tehdy s Janou, takže cestu znal dobře. Rybníky tu měli dva a mezi tím se rozkládala mokrá louka, mokřiště. Bližší rybník byl pouze bahnitý krcálek, kdežto další byl rozlehlý a také hluboký, s kapří násadou. Z osady se chodilo po silnici a ještě kus přes pastviště a loukou. Viditelný byl rybník zdálky, rostla tam totiž hromada olší, které čněly přes ostatní houšť — mokřiště se nesekalo, ale vedla tudy cesta. Za chvíli se octí na kraji louky a pokračoval cestou k rybníku. Vozovka nevedla až k němu, jenom kolem, a k velkému rybníku se chodilo pěšinou. Natahoval uši, jestli neuslyší dětské hlasy, ale neslyšel nic, jen ptáky. Zauvažoval, jestli to má smysl, měla tam přece s sebou cizí děvče. Poslouchal, jestli je uslyší, stále nic a vtom uslyšel něco jiného. Něco, při čem tuhla krev v žilách.

Co uslyšel, byl skřek, bylo to ječeni ani ne lidské. Dětský skřek… něco se jí stalo. To už se tam hnal jako blázen a tu spatřil něco překvapujícího, za olší u rybníka se mihl Zdeněk. Zdrhá pryč… Co to má znamenat?

Randákovi ovšem blesklo jedině, že se Zdeněk zpanikařil, a proto utíká. Nezdržoval se jím však, ani na něho nezařval, stejně měl pocit, že ho Zdeněk viděl. Doběhl bez dechu na hráz, spatřil uprostřed rybníka zmítající se dítě, a vrhl se do vody.

A pak zuřivě plaval, s očima upřenýma na to místo, kde ji viděl, naštěstí se tam pořád bila, tu zahlédl ruku, tu její hlavu. Ale už nekřičela, zápasila asi k posledku. „Plav!“ křičel na ni. Na jeho výkřiky mu odpověděl chraptivý pokus o křik, zoufalý, a pak to přestalo. Bál se, aby mu nezmizela, než tam dorazí, to byla největší hrůza. Zatímco plaval, pořád měl zabodnutý zrak na to místo, teď se tam vynořil roh něčeho žlutého, v čem poznal vaničku z umělé hmoty. Vanička…! Kde se tam vzala! Že by byla holka v ní dováděla se Zdeňkem, a on utekl! Co se zbláznil, cucák! Nedovedl to pochopit…

Spatřil holku blízko sebe, hrábl po ní a vytáhl ji na hladinu. Nebyla bez sebe a chytila se ho za krk, takže se oba potopili, vynořil se ale znova. Teď ji držel pevně za hlavu, převrátil se s ní naznak a plaval s ní k břehu. A najednou zaznamenal, že je tu také Zdeněk, vida, šel do sebe, napadlo ho, ale neměl chuť mu to jen tak prominout.

„To je hrozný,“ začal. „Žába se topila…? Já se zblázním. Vždyť já byl až támhle a nic jsem neslyšel…“

„Nežvaňte,“ odpověděl, všecek, zahlcený vodou. Pak už vůbec přestal konverzovat, prakticky to stejně nešlo, plaval, konečně dno, a zvedl dítě do náruče. „Člověk by skoro řek, že neumíte plavat,“ nezdržel se Randák poznámky, když se Zdeněk hrabal na nohy. Randák byl zadýchaný, Adélku ale nepouštěl. „No tak plavat umím,“ řekl Zdeněk.

„To jste mi právě předved. Já tomu nerozumím. Byl jste tu s ní, nebo ona sama či jak to bylo?“

„Tak takhle… Já ji zahlíd, zrovna jak sem šla, a povídá mi, že čeká na nějakou holku, a tak jsem ji tu nechal. Myslel jsem, že se nic nemůže stát. Copak mě to mohlo napadnout, co udělá. Ona sedla do tý vaničky, jestli měla veslo, nevím, a odneslo ji to, ale to už jsem byl pryč — zrovna jsem pak viděl vás a vrátil jsem se.“

Randák neodpověděl, položil si Adélku přes koleno a trochu jí třepal do zad. Adélka kašlala, dávila. Svlékl ji, ale pak ji zabalil do svého kabátu a položil ji hlavou níže než ostatní tělo. Byl uvnitř právě ledový. S tím, co mu Zdeněk povídal, vždyť to byla lež. Bylo nemyslitelné, že by Adélka, i kdyby tisíckrát čekala na nějakou holku, nešla hned za ním. Absurdní, že by tam zůstala sama. Přilepila by se mu na paty — a taky to udělala. Holý nesmysl…! Nemožné, že by sama sedla do té vaničky, opuštěná na pustém místě, bez publika, bez dětí. A dělala skopičiny jen sama pro sebe. Pohádky…! A najednou mu přišlo další poznání. To nebylo žádné zpanikaření, byl to pokus o vraždu, Zdeněk to s ní nějak moc chytře provedl a pak ji v tom chtěl nechat. Proč, proboha? Z nějaké zvrácenosti…?

„Víte co, Zdeňku. Mazejte,“ procedil mezi zuby.

„Vy jste nějakej naštvanej. Hele, tak mí přece věřte,“ ozval se Zdeněk vemlouvavě. „Přece bych ji tam nebyl nechal, jéžiši.“

„Ale udělal jste to. Co vás to raflo? Jste normální?“

Reakce se okamžitě dostavila, Zdeněk dostal zlý, cizí výraz. „Tak já jsem ji chtěl zabít!“ zaječel.

„A málem se vám to podařilo. Tak račte mazat, příteli. Už ať vás tady nevidím.“

„Jó? Tak to byste chtěl. Já půjdu, ale jedině s holkou,“ ozval se.

„To si nechte zajít,“ byla další Randákova odpověď, přísná a strohá.

„Tak já vám říkám po dobrým, že je všeho s mírou. Nechcete mi náhodou říct, proč bych ji tam házel?“

„Asi vás to napadlo. Nesahejte na ni,“ ozval se, když se Zdeněk znova přiblížil, a shýbl se pro Adélku. Tu ho Randák odstrčil — a odpovědí mu byla rána pěstí do žaludku, po které se zkroutil bolestí. Zvláštní ale bylo, že Zdeněk nevyužil chvíle k tomu, aby sebral Adélku a odnesl ji, místo toho ho praštil znova, tentokrát pěstí do čelisti a Randák už letěl z břehu do vody, kde se zabořil nohama a rukou do měkkého bahna — a druhou rukou sáhl pro nůž. Otevřel ho, povstal s ním, ovšem spíš s úmyslem Zdeňka zastrašit, uklouzl však a v momentě ho měl na sobě a jeho ruce na svém krku. Potopil se, lokl si bahnité vody… a tu se to stalo. Zdeněk zasupěl, převalil se do vody a zůstal ležet.

Randáka se zmocnila jakási chladná zoufalost, nemyslel, necítil. V příští chvíli popadl Zdeňka pod rameny, vytáhl ho na břeh a zkoumal, co se stalo. Jeho nůž ještě trčel v ráně, ale rána přestala krvácet… Zasáhlo to játra, jak viděl… Zdeněk měl oči v sloup, takže bylo vidět bělmo, žádný dech, žádný tep. Zkusil s ním něco dělat, ale tuhl mu pod rukou, byl to konec. Strašné… A nevěděl ani přesně, kdy to udělal, asi v momentě, kdy se začal dusit. Počít se s ním nedalo nic, zanechal ho tedy na místě a vyběhl k dítěti. Našel ji na témže místě, zabalenou, přesvědčil se, že dýchá, vzal ji a nesl… Cestou potkal nějakou vytáhlou dívenku, nesoucí tašku a koupací plášť přes rameno, zřejmě to byla ta Kouklíkovic. Nesvým hlasem jí přikázal, ať k rybníku nechodí, že se tam stalo neštěstí a ať běží okamžitě domů. Poslechla, otočila se a hned se rozběhla. Nejspíš ji jeho tón polekal. Rovněž ho předběhla, utíkala jako srna. Šel rychle, ale neklusal, cítil jakousi slabost v kolenou. Dítě nebylo těžké, ale proneslo se. Přešel silnici. Tady už byla osada, jenom pár čísel a silnice vedla kolem domova, přímo k bráně.

Co následovalo po jeho návratu, bylo pro něho něco jako divný sen. Vrátná ho vpustila, jí neřekl nic, ačkoli za ním capala až k budově. První pečovatelce, kterou uviděl, vrazil Adélku do ruky, žena popadla dítě a pochopitelně se ulekla. Vysvětlil, že se topila v rybníce, a že by se měla neprodleně dopravit do nemocnice — a že by chtěl zatelefonovat pro Bezpečnost.

„To… to snad… myslíte, že se to musí?“

Odpověděl, že ano. Nato ho ta paní dovedla někam k aparátu — bylo to zrovna v nějaké kanceláři a seděla tu úřednice, kterou znal jen od vidění. Ve středních letech, zrovna něco pojídala.

„Prosím, jenom si zavolejte.“

Byl by ji měl požádat, aby odešla, ale nebyl toho právě schopný. A koneckonců, dozví se to stejně. Dal si od ní předložit telefonní seznam pro Budějovice s okolím, vyhledal číslo Bezpečnosti a vytáčel, Budějovice a pak to číslo. Po několika slovech, že by chtěl podat informaci pro kriminální oddělení, ho někam přepojili. Čekal, ozval se mu mužský hlas. „Mohu vám podat informaci přímo?“

„Ústně. soudruhu. Musíte se sem dostavit,“ slyšel.

„Jsem ale mimo, vůbec mimo Budějovice. Volám meziměstsky.“

„Dobrá, ale stejně se sem musíte dostavit. Oč vám jde…?“

„Že jsem někoho zabil…“ Řekl to ze všeho nejdříve. Spatřil, jak úřednice přestala jíst. Dokonce se zdálo, že by chtěla utéct ale zůstala sedět.

„Koho to, prosím. Mluvte.“ Hlas byl zdvořilý, postřehl zaujatost, změnu tónu. Byl věcný, úřední. To už vyslovil Zdeňkovo jméno, stáří, bydliště.

„Vaše jméno?“

Řekl je rovněž, pražské bydliště, svůj nynější pobyt. Potom mu sdělil, kde se právě nalézá. Zvláštní, že se ten člověk vůbec neptá proč… Asi mu to připadá v tom momentě vedlejší. „A proč jste to udělal?“ ozvalo se. Odpověděl, že byl napaden a v sebeobraně použil nůž.

„Kde leží mrtvý,“ padla další věcná otázka.

Odpověděl co možná nejpřesněji, muž jeho popis přerušil. „To najdeme. Zůstaňte u aparátu a já vás zavolám zpátky.“ Pochopil to… Ověřují si, odkud volá, jestli to není nějaký žert. Nuže, žert to nebyl, ale jako skutečnost mu to rovněž nepřipadalo. Stál u stolu, zatímco úřednice se potichu zvedla, vyklouzla dveřmi. Minuta, dvě. Telefon zadrnčel. Zvedl ho a hlásil se. „Tak voláte od…“ vyslovil oficiální název. „To je v pořádku. Teď se podívejte. Zůstaňte na místě, my si tam přijdeme. Pokládejte se za zajištěného… to se nenechá nic dělat, zabití je zabití, a jestli neuposlechnete, budete stíhán.“ Zabručel, že počká.

Ale sedl si, neměl proč stát a místnost byla prázdná. A zůstala prázdná dalších deset minut. Na chodbě sice slyšel kroky, hlasy, chodili tam, ale nikdo se neodvážil vejít. Bůhsuď, co mysleli, že tu dělá… Potom ale přece někdo vešel, byla to ta stará pečovatelka Machoňová. „Proboha, pane Randák, co se stalo…? Jak k tomu mohlo dojít?“ — Řekl, že k tomu bohužel došlo.

„Vy se ale musíte převléknout, jste celý mokrý.“ Další její slova se týkala šatů, nesla mu nějaké kalhoty, košili, sako. Všechno se zdálo být velké.

„Nemáte tam něco menšího?“

„Hned se po tom podívám.“

Odešla, sundal si hned mokrou košili a oblékl si suchou. Ta šla, ale s kalhotami to ani nezkoušel. Byly hrozně veliké, byl by se do nich vešel dvakrát. Konečně se zas s čímsi vrátila, ale s oděvem nějakého menšího dědečka, a nesla v ruce talíř s jídlem. „Nesu vám oběd,“ komentovala stručně.

„To už je oběd?“

„Ano, a snězte si to. Anebo se napřed převlékněte a potom se najezte.“

Hlas zněl třaslavě, bolestně.

„Víte, ani hlad nemám, ale něčeho bych se napil. Trochu čaje by nebylo?“

„Samozřejmě, dostanete, hned vám to přinesu.“

„A co holka…?“

Odpověděla, že ji právě odvezli sanitkou a že je při vědomí. A zase odešla, aby si mohl převléknout kalhoty, a pak se hned dal do jídla a chvatně je do sebe naházel. Byla to nějaká sekaná s brambory. Nejspíš si všichni myslí, že nesmí vyjít, pomyslel si, když byl znova zanechán o samotě. Vyšel tedy z kanceláře a kráčel chodbou. Zdálo se mu, že jakási stará babička před ním uhnula, ale nejspíš to byl jen subjektivní pocit. Nemůže to přece ještě vědět, uvědomil si. Hledal Janu, napadlo ho ovšem, že by se už byla mohla vrátit, ale potkal jen tlustou paní Váchovou. Celou uplakanou. Byl už z toho pomalu jak pomatený, šel k ní a chtěl s ní začít rozhovor, ale pak si to rozmyslel a prošel kolem ní, jenom ji pozdravil.

Nato vyšel před budovu a trochu tu chodil, ale ne daleko, jenom sem a tam po dvoře. Vzdáleně si začal uvědomovat, jak divná je jeho situace. Kdo to ví… Jedině Jana, a ji nemůže přesvědčit, že málem přišla o to děcko. Rád by věděl, jaký byl mezi nimi vztah, mezi Janou a Zdeňkem, ale dal by krk za to, že intimní — milenecký. Divil se tomu, že se z jeho strany ničeho nebála, pokud šlo o žábu, vždyť si musela uvědomovat, co holka všechno ví. Co začínal teprve chápat, že Zdeněk zabil Hujera. Ten nešťastník… blázen… Ba, kdyby byl na to přišel dřív, nemusel k tomu nechat dojít. Co se dneska stalo na tom rybníce, jim konečně řekne holka sama, až toho bude schopná. Pokus o vraždu to byl, ať už tak nebo tak — jestli se s ní koupal a táhl ji v té vaničce anebo ji k tomu jen vybídl a potom zmizel, když se začala topit… To je vražda a Jana to musí vědět.

„Prosím vás, nevrátila se už paní Franzová,“ zastavil kohosi a řekli mu, že ne…

„A co paní Zubková, je tam?“

Prý tam je a přijde sem, dostal odpověď od jiné sestry. Čekal a dočkal se jí, přišla ale minutu předtím, než přijel sedan Bezpečnosti. Bledá, upjatá, podle výrazu očí musela spolknout nějaký silný prášek, zjevně se přemáhala. A vůči němu jiná, samozřejmě.

„Tak copak se stalo, pane Randák.“

„Asi vás to šokuje, paní Zubková, ale věřte tomu, že jsem to neměl v úmyslu. Byl bych vám vděčný, kdybyste to reprodukovala Janě…“

„Dobře, vyřídím to sestře Franzové.“ Formální jmenování.

Řekl jí chvatně, že se Adélka topila v rybníce a vytáhl ji — a že se potom dostali se Zdeňkem do konfliktu pro tu věc, kterou ona ví.

„A co to bylo za věc?“

„Jana to bude vědět. A prosím vás jí vyřiďte, že jí ten kluk málem utopil dítě. A že asi už pochopila, proč. Že jí to vzkazuju. Uděláte to?“

„Co bylo důvodem toho konfliktu,“ slyšel upjatou otázku. Hlas té příjemné dámy, vždycky tak zvučný, zněl hluše.

„To vám teď nemohu vysvětlit. Bylo by to trochu složité. Jenom jí to nezapomeňte říct, a ještě něco, že udělám všechno, abych jí pomoh. Že jsem ji tím neodepsal, rozumíte?“

„Rozumím. Vy mi to tedy neřeknete, pane Randák, co bylo tím důvodem. Ostatně, já se domnívám, že to vím. Víme to tady všichni… To si budete muset spravit sám se sebou. A se svým svědomím.“

„Paní Zubková. Strašně je mi líto, že jsem vám způsobil… Věřte ale tomu, že jsem nemoh,“ a tu se ozval blížící se motor. Zvuk sílil, za chvíli Randák přihlížel, jak se otvírá brána.

„Ještě ten čaj, pane Randák. Božínku, já vám to tam postavila… Je vychladlý,“ ozvala se za ním paní Machoňová. Čaj mu přinesla a hned po hrnku sáhl. Vypil čaj do dna, ačkoli byl vychladlý.

„Snad vám to někdy budu moci vysvětlit. Ale možná, že se to dozvíte brzy. Jenom nezapomeňte vyřídit můj vzkaz paní Franzové,“ zahovořil, zatímco se už dvorem ubírali dva — čtyři lidé. Dva z nich v uniformě. Přicházeli k němu. Zdravili… Paní Zubková tu stála jak socha zklamání, ruku na ústech.

„Na shledanou, paní Zubková,“ řekl.

*

Neodbylo se to však všechno tak rychle, jak si myslel, vešli všichni ještě dovnitř. Usídlili se v téže kanceláři, kterou předtím opustil. Napřed si ho zjišťovali… Průkaz zrovna neměl u sebe, ale zanechal ho ještě s jinými věcmi u Vavruškových. Dva s ním hovořili, zatímco druzí dva se vydali jinam. Potom u něho zůstal jeden, asi třicátník, menší, živý člověk, který co chvíli vstal a prošel se. Druhý ho opustil a podle hlasů slyšel, že si někam odvádí paní Zubkovou. Trvalo asi hodinu, než se octl v autu. Anebo možná i víc, do jeho hodinek totiž vnikla voda a zastavily se. Seděl v autu ještě další chvíli, než si k němu přisedli a jelo se. Vyjeli z vrat… Vzpomněl si, jak tu stál, když poprvé uviděl tu vížku na baráku. Ten pomenší člověk k němu natáhl ruku s krabičkou cigaret, vzal si. Připálili mu a už kouřil… Vracel se do skutečnosti, ne zrovna lehké, to byl fakt.

„Nedělá se vám v autu zle? Kdyby vám bylo zle, jen si řekněte.“ Vypadal asi tak… Nedělalo se mu však zle, dokouřil a za okamžik zdříml. Na mou čest, usnul. Probudil se, když vjížděli do Budějovic.

„Napřed bychom se zastavili pro ten váš průkaz,“ řekl někdo vpředu.

„A nemohli bychom jet rovnou? Můj přítel by vám ho přines,“ namítl.

„No, to je jedno. Když už to máme při cestě,“ mínil ten vpředu. „A o nějakou minutu tu nejde.“

Nešlo, ale Randák si chtěl ušetřit setkání, z kterého měl obavu, a brzy se kázalo, že se bál dost důvodně. Sváťův úžas, ustrnutí, jeho žalostně povzbudivý úsměv, blekotání, než se vzpamatoval, to všechno na Randáka zapůsobilo drtivě. Rovněž si uvědomil, jakou chybu udělal, že do celé věci nezasvětil Sváťu. A teď bylo pozdě, po svém zadržení už s ním mluvit nemohl. Nechali ho samozřejmě vejít dovnitř, promluvit s nimi pár slov, bohužel se Liduška ulila na odpoledne z kanceláře a zastihl ji rovněž doma, také se směl převléknout do jiných šatů, Liduška mu vynašla nějaké Břeťovy kalhoty, košili a svetr. Břeťovy sportovní kalhoty mu padly jak ulité a cítil se v tom lépe než v těch podivných šatech, pokud se zrovna vůbec mohl cítit lépe, když viděl její obličej, plný potlačovaného pláče. A samozřejmě nalezl svou tašku a v ní průkaz. Dovolili mu sníst další jídlo, chleba se salámem. Muž, který ho doprovodil dovnitř, stál ale celou dobu v obýváku, kávu odmítl a jen čekal, až bude hotov. Konečně loučení…

„Sváťo, věř tomu, mrzí mě to jedině kvůli vám, že se mnou máte maléry,“ vyhrkl, podávaje Sváťovi ruku. „Ten kluk má ale na svědomí vraždu…“

Čekající muž ho přerušil, upozornil ho, aby nezdržoval. Při dalším loučení Liduška nevydržela a hlasitě zakvílela: „Já to věděla, Vašku, že tě ta ženská přivede do neštěstí…“ a rozplakala se. Ve skutečnosti byl rád, když se zas octl v autu. Projížděli opět městem. Zvláštní pocit, dívat se na proudy lidí, obchody, všechno to hemžení z auta, co ho odváželo. Poprvé se cítil od lidí oddělen jakousi neviditelnou přehradou. Byli kousek od něho, a přece nesmírně vzdálení.

Od chvíle, kdy vkročil do budovy, která byla poměrně nová a ani nevěděl, v které části města se nalézá, když tu předtím nikdy nebyl a v Budějovicích se nevyznal, — byl postrkován a někam předán jako kufr, podrobil se různým formalitám při přijetí, něco se s ním vyplňovalo, potom ho fotografovali a brali mu otisky prstů. Nato zase někde čekal, napřed trpělivě, pak s trochou nedočkavé netrpělivosti. To ještě Randákovi nedošlo, že čekat na něco je hlavní náplní života každého vyšetřovance — ba každého mukla vůbec, a i když o tom mnohokrát četl, praktická zkušenost na vlastní kůži je ovšem diametrálně jiná. Konečně si pro něho kdosi přišel a odvedli ho na vyšetřovnu. Měla dvě okna s ventilačkami do dvora, velmi prosté vybavení, delší stůl, židle. Nic, co by rozptylovalo, poutalo oko, ani plakáty, fotografie, stěny byly holé. Jenom na jednom místě uviděl jakési dírky, asi tam něco viselo či co. Kupodivu ho ty dírky stále přitahovaly a zkoumal, co to tam bylo. Jinak to tu měli samozřejmě moderní, silné osvětlení, pohyblivé lampy, různé ty šňůry od elektrických zařízení a ovšem magnetofon. Za těch pár hodin, co tu seděl, se mu zařízení vtisklo do paměti tak, že by byl mohl se zavřenýma očima vypočítat, co tu leželo, a pomalu, co měl který ten muž na sobě. Seděli s ním dva a pak přibyl ještě jeden, nějaký starší člověk v civilu, jenž mu ale otázky nedával, jenom poslouchal. Hovořil s ním hlavně nějaký statný, rozložitý čtyřicátník, který se mu představil jako kapitán Jaška. Druhý, co tu seděl, byl ten nepokojný prcek, kterého poznal už při převozu. Jmenoval se Benda nebo Kovanda… Pavlenda, usnesl se. Rovněž se do výslechu nemíchal, ale oči mu živě kmitaly z jednoho na druhého, věčně si zapaloval, vrtěl se a chvílemi si kousal nehty. A trvalo to všechno dlouho… Vzali to náramně zevrubně. Kafe, pauza, potom se to sepisovalo, protokol přečetl, podepsal. Nato s ním Jaška ještě chvíli mluvil, ale jen stručně, informativně. Dozvěděl se, co už mu konečně bylo známo, že o jeho příštím rozhodne krajský trestní soud v místě bydliště a že během vyšetřování zůstane ve vazbě u nich. Co se týkalo obhájce, Jaška se mu o tom zmínil a Randák ho požádal, aby směl kvůli tomu vejít v písemný styk se svým budějovickým přítelem. Sám tu totiž nikoho neznal a Jaška neměl nic proti, řekl, že se mu to povolí.

První noc na cele strávil téměř beze spánku, ne kvůli nepohodlí, nebyl fajnovka a spal v životě hůře. Ale že měl příliš plnou hlavu, nedalo mu to spát, pochopitelně… V duchu si probíral, co jim všechno řekl a jak reagovali. Nu, řekl jim to skoro všechno… Ne docela všechno z toho důvodu, že si stále uvědomoval, že jde také o Janu — o tu jeho ženskou nešťastnou a matku dítěte… A vůbec jí vzkazoval, že ji neodepíše. Musel být tedy opatrný, vzhledem k věcem, které se jí týkaly bezprostředně. Trval ale na tom, že kluk zabil pohřešovaného Hujera a že ho napadl, jakmile mu došlo, že to ví — vůbec událost u rybníka jim vylíčil do všech detailů.

Mnohem složitější se ukázalo vyložit jim, jakým způsobem, na něho vůbec pojal podezření. Vyprávěl o Hujerových kresbách… Další obtíž, že musel upozornit na okolnost, že mezi kresbami, uloženými v jeho bytě, ty důležité nebudou. Opakoval ale stále, že poznal budovu domova podle výrazných maličkostí a k podezření na vraždu ho přivedlo chování toho chlapce. Nebylo to ovšem tak doslova pravda… Rovněž nechtěl vyrukovat s tou druhou vraždou, zdálo se mu, že by manipulaci s tím jezevčíkem nedokázal, a krom toho nechtěl přímo obvinit Janu ze spoluúčasti. Nadhodil pouze, že má na mladého Brousila podezření, že je zapleten ještě do něčeho dalšího, ale když na otázky odpovídal neurčitě, Jaška prohlásil, že se to asi přímo případu zabití netýká a do protokolu to nedali. Jak o tom přemítal, měl pocit, že to snad provedl docela rozumně. Bylo potřeba dát Janě vůbec možnost, aby promluvila. Nesmí mít pocit, že ji rovnou shodil, že ji chce dostat do kriminálu. Má vědět, že ji ušetřil co možná nejvíc, a krom toho ví, že jí žábu vytáhl z vody, to jí jistě řekli a je přece matka, sakra, to by jí mohlo stačit, aby se odmilovala, když nešlo o nic menšího než o vraždu na dítěti.

Byl to fakt, na tom Randák rovněž trval, hluboce přesvědčen, že to nemohla být pouhá náhoda, to Adélčino tonutí. Sice mu to připadalo vzhledem k tomu nezletilému klukovi jako něco zcela otřesného, že toho byl schopen, zvlášť když ho měla holka tak ráda, ale vždyť on ji také, to bylo na tom to nejhorší… Nebyl normální, dospěl k výsledku úvah o něm, byl zaručené psychopat, možná že dědičně zatížený. Vůbec, Randák byl odjakživa nakloněn vykládat si zločin čistě z tohoto hlediska a zločince osobně pokládal za lidi vyšinuté, tedy ne zcela zodpovědné za své činy a z toho důvodu také odmítal trest smrti.

Ve Zdeňkově případě si vyčítal, že nepoznal, že má co dělat s mladým psychopatem. Musel si ale přiznat, že jeho hovory, jeho chytrost, s jakou se mu přibližoval, jeho okaté dětinství, to všechno svědčilo ne o duševní chorobě, ale o mazanosti… Ovšem i psychopati dovedou být mazaní. A že mu nahnal strach a dohnal ho na kraj, to byla jeho chyba… I ten šílený čin s dítětem byl jen symptom, že se v chlapci něco přesunulo, utrhlo, jako když ručička na přístroji přejde kritický moment. Ztratil zábrany a od toho okamžiku byl schopný všeho.

— Anebo to byl následek těch vražd, pomyslel si. Měl na kontě životy a asi se tím uvnitř pyšnil. Nikdo ho neprohlédl, jezdil si tu na motorce jako každý cápek, vejr, normální výrostek z dobré rodiny. Ale byl tu ten jeho bratr, měl by o tom něco vědět. Matka, otec… Jeho naděje se však upínaly především k Janě, která ví určitě všechno — a událost s dítětem musí být pro ni otřes.

A potom, koneckonců, Adélka jim to vylíčí sama, jak to bylo. Pro tu chudinku malou to musel být teprve šok — strašné zklamání, uvědomil si, a víc než to… Prožila si asi hrůzu. Vůči děvčátku, kterému zachránil život, měl právě city velmi vřelé, měl je velice rád. Tím spíš nestál o to, přivést Janu k zoufalství, a hotovil se nadále za ni bít, kdyby si měl i třeba zkomplikovat obhajobu.

Brzy přišel na to, že se o komplikace nemusí starat. Přišly samy — ne jako blesk z čistého nebe, spíše se zorientoval podle druhu otázek, které dostával. K výslechu šel až čtvrtý den po sepsání protokolu, v pondělí ráno, kdežto k události došlo ve čtvrtek dvaadvacátého. Čas mezitím trávil úplně odříznut od světa, sám a sám v cele, povětšinou přemítáním a chozením sem a tam, celou dobu vlastně napjatě čekal, kdy si ho opět zavolají.

A když mu ráno strážný ohlásil, že půjde k výslechu, zaradoval se nad tím, docela mu stoupla nálada. A nyní tu opět seděl a odpovídal na otázky. Druhý neklidný kapitán tu seděl rovněž a bavil se zase lámáním sirek. Ten starší muž — dnes ho viděl v uniformě v hodnosti majora, se dostavil krátce po začátku a skoro celou dobu hleděl z okna, jen někdy zabloudil jeho pohled na Randáka, jako by se chtěl ujistit, že dobře slyšel. Vrzání židlí… Šum přístroje, natáčeli ovšem, co říkal. Série rychle se střídajících otázek v něm však vyvolala pocit, že je to nějaké divné. Otázky se netýkaly Hujera, ale kroužily jedině kolem jeho vztahu k Janě — známost s ní přirozeně nepopřel, ale šlo to do detailů, ptali se na její návštěvy u něho v hotelu, jeho návštěvy u ní, jeho žárlivost na Stuchlíka…

„Ale to je blbost. Vůbec jsem na něho nežárlil,“ odpověděl. Byl upozorněn, aby odpovídal jednoduše, pouze ano nebo ne, a vzal to na vědomí.

„Vy jste tedy na něho nežárlil,“ zeptal se kapitán Jaška. Netvářil se na něho nepřátelsky, to se nedalo říci, jeho obličej byl spíše bodrý a krevnatý. Nyní na něm pozoroval změnu, žádná lidovost, otázky kladl stroze a věcně.

Odpověděl, že už to říkal.

„Tak dobře, ale musíte nám to opakovat, když se vás ptám. A on na vás taky nežárlil, podle vašeho názoru?“

„No tak, on nejspíš ano, ale myslím si, že to sem nepatří.“

Kapitán ho znova upozornil, že to není jeho věc, aby o tom rozhodoval.

Další otázky… Konflikt se Stuchlíkem, jeho skřípnutý malík. Nevydržel to a podal scénu s trochou humoru, kapitán se ale neusmál, jeho výraz dokonce zpřísněl.

„Podívejte se ale… Ten člověk z toho bude mít možná trvalou památku, což asi nevíte. Tady jde o těžké ublížení na těle… I když se bere v potaz, že byl opilý, on vás přímo nenapad.“

„Ale urážel mě.“

„K tomu se ještě vrátíme.“

Dotazy, které padaly potom, měly objasnit jeho poměr ke Zdeňkovi, což byla pro něho samotného kapitola dost těžká a znova prohlásil, že je mu líto, že k tomu nechal dojít. Přišlo na pořad jejich seznámení u Jany — o ledačem už poprvé mluvili. Dotaz, co si myslel o jejich vztahu.

„Myslel jsem si, inu to mě napadlo, že na ni asi trochu bere,“ řekl.

„A nežárlil jste na něho?“

„Ani v nejmenším.“

Starší major na něho vážně pohlédl. „Podívejte se, pane Randák… Víte o tom, že jste povinný vypovídat naprosto pravdivě?“

Pronesl, že to ví.

„Ta sestra je ale přesvědčená, že jste na něho žárlil. A on na vás rovněž.

„Co byste nám k tomu řekl?“

„Co, že to není pravda.“

Starší muž se znova odvrátil a začal pozorovat okno. Mladý kapitán přestal lámat sirky a zvedl oči k Randákovi. Oči měl hodně tmavé.

Kapitán Jaška opět začal…

„Vy tedy trváte na tom, že vás vůbec nenapadlo na zabitého žárlit.“

„Trvám.“

„A on že na vás taky nežárlil.“

„Jenom se mě bál, což je dvojí.“

„Tedy nežárlil na vás? Odpovídejte na otázku.“

Odpověděl, že tedy ne, rozhodně o žádnou žárlivost nešlo.

Upozorňujeme vás ale, že máme řadu výpovědí svědků, co to vaše tvrzení vyvracejí,“ pravil kapitán Jaška s pohledem na staršího muže.

Na to vás upozorňuju ve vašem vlastním zájmu, víte. Abyste to věděl.“

„Já o tom vím.“

Bylo zaznamenáno, že prohlásil, že to ví. Randák to ovšem vyslovil, aby si dodal kuráž, nevěděl to přesně, anebo si tím alespoň nebyl jistý. To bylo jisté, že o jeho stycích s Janou se vědělo, ale že by zrovna někdo líčil, že by byl na ni žárlivý, to byl ovšem nesmysl. Neměl však přehled, co kdo vykládal, takže začal z toho být nervózní. Paní Zubková… Nejspíš bude věcí šokovaná, měl jí to rovnou vylíčit podrobněji, ale už se stalo… Tehdy mu záleželo jedině na Janě, ne na ní. Koneckonců, leckdo si může myslet, že byl do Jany blázen. O jeho pátrání po Hujerovi ví však také leckdo. Podle všeho asi další stopy nemají. Co ho ale přivedlo z míry, bylo Janino tvrzení, že na sebe se Zdeňkem žárlili. Znamenalo to, že mluvila zcela jinak, než čekal.

„Dovolte… Smím se na něco zeptat?“

„Ptejte se.“

„Co říkala paní Franzová… myslím tak vůbec?“ Kapitán Jaška odpověděl, že vypovídala v tom smyslu, jak mu sdělil. A přeje-li si to výslovně, že mu to potom pustí.

„Víte, podle ní to bylo trochu jinak, než jste to říkal vy,“ poznamenal kapitán Jaška, když se ale opět poradil pohledem s mlčícím majorem.

„To mě nepřekvapuje. A mluvil už někdo s tou žabkou?“ zeptal se Randák nedbale.

Muži se na sebe podívali, alespoň ti dva, kdežto kapitán Pavlenda se podíval na něho. Jak, těžko říci, nerozuměl tomu výrazu. „Poslouchejte, ale ona to taky vykládá jinak, než jak jste nám to vylíčil vy,“ promluvil ten malý živě.

„Skutečně…? To si bude těžko pamatovat, když byla v šoku,“ odpověděl Randák. Ve skutečnosti se uvnitř zachvěl.

„No tak v šoku, že by byla zrovna v šoku, spíš se tomu tedy divili, jak měla všech pět pohromadě. A poslouchejte, podle ní ji vytáh on a ne vy. To je divný, ne…?“

Odpověděl, že se na to žába určitě nepamatuje, a musel sebrat všechnu sílu, aby jeho hlas zůstal pevný.

„Heleďte se… Co by se nepamatovala, když se pamatuje na všechno možný. Jak do toho sedla, jak tedy začala koukat, když ji to začalo hnát od břehu, no, to se přece stane…“

Vyslechl jako ve snách, jak to bylo s tou vaničkou. Podrobnosti… Zachytil, že starší muž mluvícího napomenul pohledem, ale nedbal toho, upíral oči jedině na něho. „Takže jak vidíte, vážený, ta vaše verze, že ji chtěl zavraždit, vypadá z toho hlediska… mírně řečeno, divně. Pročpak jste nám neřek hned, že ji vytáh on?“

Odpověděl, že je to omyl. „Ledaže ho viděla potom,“ dodal.

„To ho asi viděla. Ona ho ale viděla už ve vodě a přímo to řekla, hned doktorce, že ji vytáh její strejda. Strejda Zdenda, aby tu nedošlo k omylu. Proč jste nám to hned nepřiznal…? Vždyť by na tom nic nebylo. Kristapána, na tom se přece nic nemění, co jste vypovídal. Nápad vás… Dal vám tu první ránu, na žaludek či jak to bylo.“

„Ale teprve potom, co pochopil, že to vím.“

„Co že víte?“

„Že ji chtěl utopit… či chtěl, aby se utopila.“

„Což je, pane, taky dvojí, pokud vám to neuniklo.“

Nuže, to mu neuniklo, že jeho výpověď dostala povážlivou trhlinu. Nemohl tomu zprvu ani věřit, že by se byl mýlil… Že by to byla pouhá náhoda, jenom souhra okolností, že se dítě topilo a Zdeněk v tom hrál roli jedině pasivní… Diváka, kterému se otevřela příležitost zbavit se dítěte snadnou cestou, jen tím, že pro ni nehnul prstem a utekl, ba, nechápal to, nedovedl si to srovnat. Byla to ovšem pro něho rána, hlavně ta skutečnost, že si malá nevzpomněla na něho, ale na Zdeňka. Přirozeně, že byla v šoku, ale děti někdy dovedou klamat tělem. A bez ní nedokáže nikdy, že ji vytáhl, ledaže by Jana potvrdila, že se jí ten její milený měl co bát, a to jim nepotvrdí… Nyní už to věděl.

Mezitím odpovídal na dotazy jako stroj, ovládal se tvrdě. Měl pocit jako zápasník v rohu, pršelo to na něho, slovo přejal opět kapitán Jaška.

„Dejme tomu, abychom to uzavřeli. Vy jste ho podezříval, to vám nikdo nebere, ale taky jste na něho žárlil… to neuznáte?“

„Neuznám.“

„A když jste tam stali na břehu, než vás praštil, vy jste mu řek… Co jste mu tedy řek?“

„Že ji chtěl zabít.“

„A to se vám nezdá drobet přehnané…? Aby osmnáctiletý topil sedmiletou žábu, když k tomu chodil za její maminkou…“

„Už jsem vám řekl, proč.“

„To jste nám řekl, ale to se měl před ní klepat kvůli tomu pohřešovanému? Nebo jak jste to myslel?“

„Kvůli němu a kvůli té druhé vraždě.“

„Kvůli kteréto.“

„Kvůli vraždě nějaké Marty Saratovské. Já vám to zprvu nevyložil, ale začal jsem mít na to podezření, že ten jezevčík…“

Došlo konečné na zbytek, který chtěl původně odložit na později, až bude jasná ta věc s Hujerem — měl totiž obavu o tom mluvit, pochopitelně že cítil, jak málo má v ruce. Jenom tu okolnost, že jezevčík nepoznal starou paní Saratovskou, což by mohla potvrdit paní Zubková, nebyl si tím ale jist, že to potvrdí. A potom ty Adélčiny zvláštní řeči o Pegince — a ovšem tu byla skutečnost, že se jezevčík ztratil, jakmile se začal ptát po jistých věcech. To bylo jisté, že tím obvinil Janu… Pochopil ale, že se Jana postavila proti němu a bojuje tvrdě — jak tvrdě, se dozvěděl, až když mu pustili pásek s její výpovědi. Vyslechl to bez hnutí brvy, ačkoli vnitřně žasl, ba zledověl. Jana jim vylíčila — a jak věrohodně — všechny peripetie jeho šílení po ní. Jak žárlil na všechny, kdo se jí přiblížili… Jak se toho bála a domlouvala mu… Zdeňkovi rovněž, aby měl rozum. Se Zdeňkem nic neměla, ale několikrát se políbili. Miloval ji ale také…

O žádném Hujerovi nic neví… Měla pocit, že je to u něho nějaká představa nebo že ji někdo pomluvil. To si však Randák vyposlechl až potom. Zatím se jim snažil dodat zbytek toho, co vypátral, co možná nejpřesněji.

„A vy o tom případu vůbec něco víte?“ zeptal se ho major vážně. Prohlásil, že jinak téměř nic. To byl fakt, uvědomoval si, že se o tom případu ví asi mnohé… Nemohl vyloučit, že třeba něco z toho vraždu přímo popírá… Ztratil jistotu a přejel si čelo.

„Nechcete, abychom vám poslali pro kávu?“

Odmítl, nějak se mu točil žaludek, ale požádal o sklenici vody. Přinesli mu ji…

„Tedy nám povězte, jak jste si to představoval,“ vyzval ho kapitán Jaška.

Mlčel, uvažoval.

„Poslouchejte, to měl ten kluk hned v zásobě jiného, že ano, absolutně stejného jezevčíka, anebo že by ho byl rovnou přines s sebou?“ zažertoval malý kapitán. Utržil za to majorovo napomenutí pohledem.

„Ale to je přece ohromně zajímavá představa,“ nedal se zarazit, zřejmě popíchnut k ironickému výpadu. „Jenom si to uvažte… Jestli tedy pachatel myslel opravdu na všechno, musel si vzít s sebou pod kabát i čokla, že jo, pro ten případ, že by tamtoho oddělal. To je dokonce zajímavý námět. Čet jsem jednou…“

„Choval jste někdy psy?“ přerušil ho kapitán Jaška otázkou k Randákovi.

Odpověděl, že kdysi dávno, jako kluk.

„Dobrá, jako kluk jste měl psa. Potom se tedy divím, že si tohle myslíte.

To by vám mělo být známo, že neexistují dva psi naprosto stejní. To máte jak u lidí,“ dodal.

Mlčící starší muž dal najevo, aby se vrátili k tématu. Pokračovali tedy…

Kapitán Pavlenda už zase lámal sirky. A Randák bojoval, teď už s pocity, že je poražen, jako když se pobitý v ringu zvedne po knokautu a už jim tam jenom vrávorá… Nu ale bije se, vydržel tedy další hodinu. Vypil přitom další dvě sklenice vody, měl nějakou žízeň. A semtam jím projelo zamrazení.

Po návratu si ale rovnou lehl a strážnému hlásil, že mu nějak není dobře. Oběd už nemohl jíst a večeři vynechal také, jen žíznivě pil vodu tekoucí na klozetě. Skutečně se necítil v pořádku, měl bolesti v zádech a k tomu ho zmáhala slabost, což se mu nehodilo a doufal, že ho to do zítřka přejde. Nepřešlo, v noci dostal zimnici, že mu cvakaly zuby, nemohl se zanic zahřát a do rána se převaloval na kavalci. K tomu bolesti nepolevovaly, spíše se zostřily, k ránu dokonce lapal do dechu… Nuže chřipka, ale nějaká sakramentská, že podobné pocity ještě neměl. Ráno se hlásil k lékaři, a když ho tam strážný vedl, sotva se vlekl. Lékař, dosti zamračený člověk, ho prohlédl a už ho někam zapisoval, až Randák pochopil, že ho posílá do nemocnice. Neměl právě nic proti tomu, bylo mu lhostejné, co se s ním stane, jenom toužil si lehnout. Mezitím se znova rozklepal. Neměl ovšem zdání, jak vysokou má horečku, i když na ten zápal plic sám tipoval — podle bolestí na plicích. Zápal plic měl, a dost důkladný, že první dny nedbal o své okolí a byl jenom rád, že leží, spal ale málo, ve spaní ho rušily bolesti a pak ho trápil kašel. Dostával antibiotika, nosili mu nějaké prášky, které polykal a pak se opět ocital v jakési letargii. Přesto mu to pořád táhlo hlavou… Zvláštní, že o tom přemítal jinak než dřív, s nějakým odstupem, jakoby z nahlédnutí za práh života, ačkoli tomu byl ještě vzdálen. Přestal se totiž toho hrozit — že se neobhájí. V duchu se s tím srovnal, že by mohl jít na léta do vězení — a nějaké roky by z toho byly, o tom neměl pochyb. Mohlo by to být nakonec hodnoceno jako vražda… ze žárlivosti, v tom případě by to nešlo pod deset — snad takových dvanáct nebo víc. Co by mu přitížilo, že byl Zdeněk nezletilý a Adélčino svědectví… Nuže, o tom svědectví si už také myslel své. Došel nakonec k závěru, že šlo u Adélky o kompenzaci, náhradu vzpomínky, která pro ni byla z nějakého důvodu nesnesitelná. Ne že by to udělala vědomě, přirozeně, že ne… Nesnesitelnému se ale podvědomí brání naprostým vymazáním prožitého, a její dětský mozek se tedy rovněž bránil vymazáním — že to zapomněla, úplně a beze zbytku. A namísto děsivé představy nastoupila jiná, pro ni jedině přijatelná, že ji její strejda zachránil, doplaval pro ni a vytáhl ji. Co se tam odehrálo, sice netušil, ale hádal, že to muselo být pro ni něco příšerného. To byla tedy Adélka, které to v nejmenším nezazlíval, byl by také blázen. S Janou to bylo ovšem jiné, neznal ji už, přestala pro něho existovat. Přesto ji však nechtěl nenávidět, zdálo se mu, že by se tím nějak oslabil a sílu teď potřeboval. Především musel být připraven na to, že to pro něho dopadne špatně, pokud se další stopy nenajdou a dokážou mu vraždu ze žárlivosti. Spousta lidí ale musí žít ve vězení a musel by to vydržet také. Musel by žít jako jiní, v nemocnici se začal s tím světem seznamovat a nepřipadal mu už tak děsivý. A třeba se mu někdy v budoucnu podaří se očistit. Termín si ale kladl do daleké budoucnosti, o té bezprostřední neměl iluze.

Po návratu mu vypukly starosti s obhájcem, a vlastně se s ním teprve seznámil. Doktor Smejkal byl hubený, vážný muž anglického střihu, zamračený a nemluvný. Při první návštěvě si dal všechno vyložit a nijak se k tomu nevyjádřil, takže Randák nabyl dojmu, že mu nevěří. Všechno, o čem byla řeč, bral pouze pragmaticky, čistě ze stanoviska, jestli se to hodí, a nakonec se ovšem velmi neshodli. Tak neshodli, že si byl Randák jistý, že se pan doktor obhajoby vzdá. Kupodivu nevzdal, přišel zase, jako by se nechumelilo.

„Já jsem vás pouze varoval, pane Randák. Vy tady chcete bazírovat na něčem, pro co nemáme naprosto žádné důkazy. Chtěl jsem tím říct… tím očerňováním zabitého nic nezískáte, a jak znám soudce, jenom je proti sobě popudíte. Sebeobrana, dobrá, na tom budeme stavět, ale musíte nějak přijatelně vysvětlit, proč jste…“

„Vždyť jsem to vysvětlil,“ řekl Randák temně.

„A myslíte, že tomu budou věřit?“ namítl doktor Smejkal. Randák měl na jazyku otázku, jestli mu věří on, ale raději se nezeptal. Probrali to znova a narazili na tytéž problémy, obhájce na tom trval, že jeho verze je neudržitelná. „Podívejte se… prakticky vzato, vždyť vy jste se už jednou léčil… já neříkám, že je to jediná možnost, ale můžeme být snadno v situaci, kdy to jediná možnost bude.“ Řekl mu to kulantně.

„Pro mě není,“ řekl Randák.

Smejkal se podivil, tak striktní odmítnutí asi nečekal. „No, já jsem vás varoval. Abyste na mě potom nežehral,“ pravil.

„Chcete tím říct, že mě… přesto budete hájit?“

„Snad jsem se vyjádřil dost jasně.“

„Skutečně? Myslel jsem, že mi nevěříte,“ vyslovil Randák konečně, co ho hnětlo.

„Buďte ujištěn, že vám věřím,“ řekl doktor překvapivě srdečně. Bylo to však až dnes, co mu uvěřil, jak Randák ostatně pochopil; až do té chvíle to bylo pro Smejkalův rozum také nepřijatelné.

„Děkuju vám, pane doktore.“

„Počkejte, málem bych byl zapomněl, jsem to člověk,“ zabručel advokát. „Už jsem to měl na jazyku, ale pak jsme to zamluvili… Pozdravuje vás jedna vaše známá. Rambousková. Včera mi telefonovala z Prahy.“

Randák nebyl právě schopný se zeptat, co říkala. Vhrkly mu totiž slzy do očí.

A pak, ze dne na den nastal obrat. Byl zavolán k výslechu, ale už tón, jakým s ním jeho vyšetřovatel mluvil, ho překvapil. Byl srdečný, přátelský. Napřed s ním mluvil jenom major sám, potom přišel kapitán Pavlenda. A stále si ho nějak zvědavě prohlížel. Pak mu předložili nějaké Alešovy kresby, jen na to mrkl a prohlásil, že to není ono… Vysvětlili mu, že to poslala paní Stimerová. „Já tušil, že už nic nemá. To je zlé,“ řekl, ale na jejich tvářích poznal, že to pro něho není vůbec zlé, spíše naopak.

„A můžete si na některé ty kresby vzpomenout?“ Ovšem, mohl jim je klidně popsat, třeba o půlnoci.

„Říkal jste, že tam byl římovský kostel?“

„Loreta, což je dvojí,“ zabručel.

„A neměl tam ze Římova ještě něco jiného?“

Odpověděl, že tam byla kresba venkovského statku, ale není jisté, že je to z Římova. Popsal jim tu kresbu do všech podrobností.

„Pepo,“ — major Jaška se naklonil k druhému a něco mu říkal. Pavlenda — najednou byl Randákovi velice sympatický, se usmál. A pak se na něho povzbudivě ušklíbl. Něco věděli, přišli mezitím na něco, to tušil. Bál se tomu uvěřit, protože měl pocit, že by ho nové zklamání mohlo položit. Ale týkalo se to asi Aleše, protože se celou dobu bavili o jeho kresbách. Anebo je to jen hra, předstírají to jenom, že se mu věří…?

V noci nezamhouřil oka a dopoledne… přišel pro něho strážný. Zavedli ho do hovorny. Doktor Smejkal tu stál, a jakmile vešel, pokročil k němu. „Pane Randák, mám pro vás zprávu.“ Rozbušilo se mu srdce. „Nebojte se, dobrou zprávu. Těší mě, že vám to mohu sdělit,“ načež mu právník sdělil suchým tónem — ovšem s očima blýskajícíma za brýlemi, že se vyšetřování podařilo zjistit nějaké skutečnosti a na základě toho už vysondoval, že mu bude v dohledné době vazba zrušena a na soud si počká na svobodě. „Nuže, co tomu říkáte, pane Randák? Rozumějte tomu, půjdete domů.“ Uchopil ho přitom za ruku a srdečně jí potřásal. Randák reagoval poněkud prkenně, zorné pole měl napůl černé. „Můžete mi vysvětlit, co se stalo,“ promluvil bezbarvě. Musel si sednout, jak se pod ním podlomily nohy.

„Ale jděte, copak nemáte radost,“ ozval se právník, když zasedli a zapálil si viržinko. „A já si myslel, bůhvíjak se vám nezavděčím…“

„Tak mluvte, co je za tím.“

„Co je za tím, vážený pane, především, že se ukázala ta souvislost. Souvislost vašeho případu s Hujerem, anebo přesněji, už se to ví, že ten kluk… Brousil byl vrah, což skýtá jaksi nový pohled na vás… a na to zabití.“

„Vrah… a co mu dokázali, tu Saratovskou?“ zeptal se Randák nesmyslně. Tento případ mu totiž připadal jasnější.

„Víte, o tom zatím mnoho nevím, ale s tím Hujerem, to je úžasné. Představte si, že byli s Hujerem parťáci, ale abych to neříkal na přeskáčku, Hujer se znal především s tím starším, a víte odkud? Z fakulty.“

„Z fakulty?“

Ano, chodili oba na stejnou fakultu, na tu chemickou technologii, dokonce do stejného ročníku a skupiny. Ale oba toho nechali, jen si to považte.“ Doktor mu krátce vysvětlil, že starší Brousil propadl a opustil fakultu začátkem roku. „Tedy rozumíte, proč ty jeho styky Praha-Budějovice, nevyšly najevo. Ono to parťáctví bylo vlastně přechodné. Dalo by se říci, že…“ Ten suchý, nemluvný patron značně ožil. Mluvil dokonce proti svému zvyku poněkud nepřehledně. Řekněte mí jedno. Zabil Aleše?“ zeptal se, s úsilím o věcný tón.

Smejkal pokývl. „Tak jest, pane Randák, tak jest…“

„A jak… jak na to přišli?“

„Pověděla jim to Franzová.“

Tedy Jana promluvila… neuvěřitelné. Po tom, jak se ho snažila zničit. Měl jen slabé tušení o tom, jak mazaně se bránila a jak Zdeňka hájila. Nemohl to tehdy ani pochopit, jak může…

„Ale co ona, co je s ní?“ zeptal se vzrušen.

„Co si myslíte… je ve vazbě.“

„Pro spoluvinu?“

„Ale ovšem, spoluvina té dívenky je naprosto evidentní,“ řekl Smejkal spokojeně. „Povídám, že mluvila jak kniha. S tou to dobře vypadat nebude, ujišťuju vás. Tak se mi to jeví, že na sebe řekla i ledacos, co nemusela. Bude to hysterka, řekl bych.“

„Podle mě není vinná,“ řekl.

Právník na něho pohlédl. „To říkáte vy? Když vás tak zkoupala, člověče? Jděte mi, na vašem místě bych nebyl tak humánní.“ Randák mlčel. Představa Jany ve vazbě — a Adélky doma mu způsobila pocity velmi smíšené, rozhodně ne jásavé. Smejkalova informace na tom tehdy skončila, podrobnosti mu nevykládal, pouze se zmínil, že podle jeho názoru ta ženská nepromluvila z ušlechtilého nutkání, ale že ji k tomu donutil Pavlenda, který odhalil nějaký podvrh psa — či něco takového.

Bylo to skutečně tak. Objev výměny psů byla práce kapitána Pavlendy. Ať už si myslel o Randákovi cokoli, byla tu jeho výpověď a tu bylo zapotřebí ověřit všemi dosažitelnými prostředky. Jak si to ale ověřit, jak na to jít? Tahat rozumy z té holky? To není směrodatné, dítě vám řekne jednou to a podruhé ono. Kapitán o tom zapřemýšlel.

„Heleď se, Juro,“ Jura byl plným jménem Juraj Orsák, hodností staršina. „Nechtěl by sis udělat malý výlet po krásách jižních Čech?“

„Což, jižní Čechy sú pěkné,“ řekl Jura.

„Měl bych pro tebe neobvyklý úkol. Budeš pátrat po psovi…“

„Hladať psa, ozaj, budu, keď to porúčate,“ řekl Jura.

„Ten pes ovšem není. Pozri, tady je jedna verze, že kdosi vyměnil psa té Saratovské, co je tři čtvrtě roku mrtvá. Jestli na tom něco je, pak ten pes by musel být tamtomu naprosto podobný, tedy muselo by jít o psa z jednoho vrhu. Tvým úkolem je zjistit původ toho psa a poohlédnout se po jeho sourozencích. A budeš si samozřejmě zjišťovat všechno kolem, zkrátka, dávám ti takový malý psí úkol.“

„Aké rasy je to psisko.“

Kapitán se usmál. „Jezevčík,“ řekl.

„Ozaj, jazvečík.“

Načež se Jura ujal úkolu a kapitán to prozatím smetl. Za několik dní to však dostal na stůl… neřekl nic, jen stáhl obočí. Co se tedy stalo: Jura zjistil, odkud pes pocházel. Bylo to od chovatele čistokrevných jezevčíků z Budějovic, který měl tři feny a zásoboval štěňaty půl města. Prodal jich během, let tucty, ale na tu sestru z psychiatrie si vzpomněl. Měl tehdy štěňata dvě a druhé prodal rovněž tamější pracovnici, už nevěděl, jak se jmenovala. Jura to ale zjistil, a k tomu jinou zajímavou věc: ta paní, která bydlela na venkově a do Budějovic dojížděla, už jezevčíka neměla. Prý jí ho někdo ukradl ze zahrádky — a vzpomněla si na datum. Kupodivu se shodovalo se smrtí paní Saratovské.

Proč se Jana přiznala tak náhle, stejně důsledně, jako ho předtím obvinila z vraždy, pochopil Randák až v září příštího roku, kdy se mu ji podařilo navštívit. Přála si to sama, dostal totiž dopis od jejího otce, kde mu připsala pár řádek. To už měla po soudu — a jak Smejkal předvídal, byla odsouzená nepodmínečně na tři roky, a to ještě s ohledem na to, že se doznala a že tu bylo dítě. Soud se konal v únoru a Randák byl rovněž předvolán k řízení jako svědek, tehdy ji znova uviděl, až ho bodlo u srdce, když ji předvedli. Usmála se ale a zamávala na něho jako na starého známého. Proti ní ovšem nevypovídal… Snažil se vyložit své mínění, že Zdeňkovi silně podléhala a že nejspíš nevěřila, že to spáchal… Ani nevěděl, že je to přesně, co tvrdila i ona. Nevěřila tomu, ačkoli jí to leželo na ruce. Stejně jako odmítla uvěřit, že její milý — jímž byl ovšem Zdeněk, chtěl zabít její dítě. Když o tom Randák uvažoval, došel k tomu, že to byl Zdeňkův nejhorší čin, tento pokus o vraždu dítěte, které ho mohlo prozradit. Přitom šel ten zločin vlastně v řadě s těmi druhými dvěma, byl následkem prvních, jako vražda Aleše Hujera byla následkem té první — vraždy se zcela normálním, zištným motivem.

Tady se musíme zmínit ještě o něčem, totiž o Randákově cestě do Budějovic a do Lužan, kterou podnikl těsně před vánocemi. U svých přátel se zdržel jen na skok a spěchal na místo, kam ho to táhlo, samozřejmě že ne z pouhé zvědavosti. Jeho příchod vzbudil rozpaky, ale vcelku ho lidé přijali dobře, nikdo se záležitosti nedotkl slovem. Nechtěl jim však působit svou přítomností nesnáze… naštěstí paní Zubková nebyla přítomná. Déle hovořil jedině s tou mladou cikánkou z kuchyně, která byla zřejmě Janinou důvěrnicí, a tedy od ní dostal nejzávažnější informace. Vyprávěla mu to v kuchyni, místy nesrozumitelně, pokud míchala slovenštinu a cikánštinu. Jana jí to prý všechno pověděla, protože si myslela, že brzo umře. „Ja som sa bála, že sa chce samovraždiť, a prehovorila som ju, aby to nerobila, veď má dieťa, a ona čoraz, že čábě je chore a keď zomre, bude to phág od boha.“ A potom prý odjela do Budějovic a řekla jim to.

„A co hlavně.“

„Že její frajer zamordoval tu Martu. Toho sa bála…“

„A proč ji zabil.“ Odpověděla, že „pre love“, prý tam ty marky neměla, jenom koruny. Pak přešla hned k tomu, že prý pes té Marty ho neměl rád a že na něho začal štěkat, a on ho nakopl tak, že se pes jenom plazil — a musel ho prý odnést.

„Z vily?“

„Hej. To mi povedala, že jeli s frajerom pre akéhosi jiného džukele,“ aby se prý lidé nedivili, jak to, že se pes dostal ven. „Ona ho prehovorila, on nechtěl,“ řekla.

„A ještě o někom jiném, že by byl zabil ještě někoho, vám nepovídala?“

„Hej, o tom frajerovi, hoci za to Zdenko němoh…“

„Kterak to?“

„To mě povedala, že Zdenko zajel teho chlapčiska.“

„Zajel — autem?“

„No, povedal jej, že je mules a že ho má v kufre a ona mu ho Janíčka pomohala pohřebiť.“

„A neřekla vám, jak se to stalo?“

„Nie…“

„A jezdil za ní, ten Hujer?“

„Nie, on sa bal.“

„A proč by se bál?“

„Veď oni robili také věci…,“ ukázala mu to rukou. „Ampulky. Pre Martu a ešče iné… za love. Marta to předávala ludim… za marky.“

„A proto ji zabil?“

„Hej, a teho néboráka džukele, vedietě,“ podotkla, bez hodnocení, co má jmenovat napřed.

Hleděl na ni divně okouzlen, ty černé oči mu připomněly Janu. Vyptával se dál, ačkoli o té záležitosti s ampulkami už slyšel od Smejkala, nebylo mu to tedy nové, ale měl stále pocit, že toho ví málo a dychtil po podrobnostech. Vyprávěla mu, že se Zdenko s tím studentem neznal z Prahy, ale od bratra, a ten Vládo ho k nim vozil na chalupu.

„Vy jste tam někdy byla?“

Zavrtěla hlavou. „Mali to tam vraj vela pěkné…“

To už všechno věděl. Chybějícím článkem řetězu byl právě Vladimír Brousil, Hujerův kolega z fakulty, jenž v době vyšetřování už na fakultě chyběl a žil od začátku roku u rodičů v Budějovicích. Jinak to byl zřejmě slušný mladík… na vraždách podíl neměl, ale zatajil celou řadu podezřelých okolností, a pak tu byl závažný trestný čin… tajná, pokoutní, víceméně kuchyňská výroba morfinu ze surového opia. O tom všem se Randák dozvěděl při první návštěvě Smejkala ve svém pražském bytě, čtrnáct dní poté, co byl propuštěn a Smejkal měl náhodou cestu do Prahy. Pomineme zde, jak dorazil domů, jeho pocity byly totiž tytéž, co zažívá každý propuštěný vězeň, sice úměrné délce vazby, ale přece téhož druhu. Byl to pocit osamocenosti, plaché vzdálenosti od všech lidí, kteří si tak bezstarostně rázovali po chodnících, nakupovali, bavili se. Přátele… měl zábranu někomu volat, dokonce nezavolal ani Jitce, jejíž pozdrav ho v krušné chvíli podržel. Smejkala přivítal samozřejmě rád, před očekávanou návštěvou koupil koňak a upravil poněkud byt pro společenský styk. Zasedli ke stolu, Randák nalil koňak a Smejkal začal hovořit, hrdý na to, že získal tak důvěrné informace, a vzal to vskutku zeširoka. A Randák poslouchal mlčky — a se stísněným srdcem. A tak se dozvěděl o té pokoutní laboratoři, kterou si zařídil na chatě mladý Brousil a jak pro ten melouch zagitoval dalšího studenta, kterým byl právě Aleš Hujer… Materiál, s kterým pracovali, patřil paní Saratovské. Prý je zatím v běhu pátrání, kde ho získala. Šlo o skladované, pašované opium v lisovaném, surovém stavu, které bylo nezpracované ovšem k nepoužití, a před lety sem bylo skutečně pašováno nejrůznějším způsobem a okamžitě se prodávalo překupníkům do západního Německa. Vladimír Brousil tvrdí, že iniciátorkou celé akce byla Marta… Materiál prý získala za babku od někoho, komu to vlhlo ve sklepě a stejně se už staral jen o chlast. K výrobě však bylo zapotřebí ještě jednoho chemika.

„Tak tedy.“ To bylo za tím schováváním, skrýváním. Důvod strachu…

„Divíte se, co?“

„A víte, ani tak moc ne,“ řekl. „Zažil jsem případ dvou sedmnáctiletých, co si chodili na makovice — taky si chtěli vyrobit opium. Náhodou to byly slečny. U mladých v tom hraje roli také touha něco zažít, je v tom kus romantičnosti..,“

„Inu, neřekl bych, že se ten melouch konal z důvodů romantiky. Jeho účel byl, myslím, ryze pekuniární.“

„Pro love,“ zabručel Randák.

„Co povídáte?“

„Love, cikánsky peníze.“

„Nuže, ta sestra byla zavražděna pro love,“ pravil Smejkal vážně. „Ale zprostředovala to všechno ta Franzová, která s nimi táhla se všemi. To byla práskaná mrcha,“ dodal tónem, nepřipouštějícím pochyby.

„Určitě se mýlíte.“

Smejkal jen zvedl obočí. Nato hovořili o té výrobě morfinu. „Nemylte se, to není tak složité,“ řekl právník. „K tomu potřebujete jen základní vybavení, co je buďto seženete nebo ukradnete v každé laboratoři. Musíte mít ovšem plyn, což může nahradit pár velkých propanbutanových bomb, nějaké nádoby, filtry a kahan k zatavování ampulek.“ Ba, Smejkal se ve své důkladnosti o věci informoval a zjistil, že se morfin získá z opia pomocí laktózy, načež se roztok filtruje, ředí na určitý obsah a nakonec nalévá do ampulek, které zatavit není žádné umění, máte-li kahan. Stačí na to skutečně dva laboranti při základním laboratorním vybavení. Předtím se surové opium suší při teplotě 60° poměrně krátkou dobu, upráškuje se a uzavře do nádob, chráněných před světlem a vlhkem. Morfium, takto pokoutně vyráběné, bývá ovšem slabší… Není tudíž vyloučeno, že jim Marta upírala smluvené peníze, a ovšem sama ampulky prodávala za valuty. — Randák si dovedl představit, že akce měla pro Aleše přitažlivost a hádal, že ani ne tak z důvodů pekuniárních, jako z žízně po zážitcích. A pak tu byla také Jana, kterou nepochybně také miloval — Randák byl z těchto kreseb o tom přesvědčen. O bezprostředním motivu vraždy toho Smejkal mnoho nevěděl; Vladimír Brousil tvrdil, že při tom přímo nebyl, a že k tomu došlo při rvačce — týž den, co Hujer opustil nemocnici, u nich na římovské chatě. (Jak Randák už pochopil, tato chalupa — vlastně usedlost se studnou byla rovněž mezi kresbami a sám nechápal, jak to, že ji nenašel.)

„Podívejte se, vy hledáte bůhvíco, a on se moh prostě s tím parťákem opít, pohádali se, dostali se do sebe a ten cucák ho praštil sekyrou,“ řekl právník. „Prý ten váš Hujer začal. Nějak se domákl, že s tou smrtí Marty to páchne a od té doby mladého nenáviděl. Jenom si říkám, jak se toho moh domáknout, že ano.“

„Od ní —“ a Randák zamumlal, „velmi pravděpodobně,“ když si vzpomínal na Alešovo chování, na kresby aktů, na zmínku o zubech… jistě se s Janou tajně stýkal.

„A víte, můžete mít pravdu,“ řekl Smejkal.

Se svou žádostí, aby mu byla povolena návštěva Jany, se Randák obrátil na kapitána Jašku. To už měl i on sám po soudu, což pro něho dopadlo jednoznačně, jak mu předpověděl jeho doktor. Kapitán Jaška byl k němu vlídný, zprvu váhal, ale pak mu poradil, že má adresovat žádost náčelníkovi nápravného zařízení, a přislíbil, že mu to zařídí. Návštěvu mu povolili, ale společně s jejím otcem. V hodinu návštěvy se spolu sešli před bránou… bylo to v Budějovicích, nová budova. A s tím nepříjemným, na první pohled sešlým chlapíkem se odebrali na návštěvu.

A pak najednou seděl proti ní… Nebyli sami, vedle něho seděl její otec a kousek od ní dozorkyně. Všichni seděli u stolu. Po pozdravech na něho Jana upřela oči. Byla pořád hezká, ale změnila se. Vlasy měla kratší a nebyla už tak štíhlá. V obličeji měla nezdravou barvu. „Jano, jak se máš?“ To věru nebylo, co chtěl říci.

amanita phalloides

Martin doplaval k přístavišti, vyšvihl se vzporem na prkna, přeběhl je a za chvilku klusal pěšinou do svahu. Každý zákrut pěšiny znal zpaměti, že by tu byl klidně mohl běžet se zavřenýma očima, ačkoli osada nebyla tak stará, sám začal budovat před nějakými šesti lety, ale jezdil sem už dávno předtím se stanem, měl to tu rád, cítil se tady doma. Jestli se s Milenou rozvede, budou se muset střídat anebo sem přestane jezdit vůbec. Ovšem, jestli dostane Dandu on, budou sem jezdit přece dál anebo by připadalo v úvahu, že by tu strávili nějakou dobu společně. Dovedl si ale sotva představit, že by se tu po rozvodu vyskytovali oba najednou, k tomu před očima všech těch chatařských známých, ale na to kašlal. Spíše by to byla pro oba zkouška nervů, ale konečně, měli v tom za poslední rok praxi. Byla to, když se to tak vezme, dřina a nervák. A možná že je to chyba, že se oba tak přemáhali. Kdyby na sebe semtam zařvali, Danda by na to byla aspoň připravená, kdežto takhle…, neví, chudinka, co se děje. Ve skutečnosti byla Danda — šestiletá Danunka ten důvod, proč do toho Martin nepraštil hned tehdy, když se to dozvěděl. Vůbec, myšlenka na to, co vypukne, až bude nucen se o ni servat, a že ji jenom tak nedá, o tom nenechal Milenu nikdy na pochybách — už jen pouhý zákmit té myšlenky ho uváděl do stavu vnitřní hysterie, kdy ho přepadla chuť si to s autem namířit do stromu a někde to rozflákat. Konečně, má hromadu svědků na to, že holku v nemoci ošetřoval on a ne Milena. Zcela reálně, Martin byl znám jako ten nešťastný otec, vybírající si při těch různých dětských nemocech volno za manželku, za kterou není v nemocnici náhrada. Což byla pravda, za lékařku se totiž najde náhrada snáze než za sestru. A lidi se mu smáli, že žábu odchoval až na to kojení. Ovšem byla otázka, jestli je to dostatečný důvod, aby ji dostal, pokud si Milena postaví hlavu, že ji chce — a jak ji znal, tak nepovolí. Přitom není Milena ani za mák mateřský typ a klidně se bez Dandy obešla, když ji měli rok u babičky. A to musel udělat randál, aby si ji vzala zpátky. Ovšem, Milena byla tehdy nemocná… Byl ale zatracený blázen. Mělo mu dojít dříve, že za tím odmítáním styku by mohlo být něco víc než strach z otěhotnění a ta čertovská nesnáz, že Milena nesnáší pilulku. Kdysi se podvoloval nucenému postu, třeba když byla těhotná, vědom si toho, že si to brzy vynahradí. Semtam sice podlehl svodu — sakra, co si měl počít, vždyť by byl chudáka oddělal, ale Milena pro něho nepřestávala být jediná. — Frigidka, ale asi k tomu felčarovi nebude frigidní. Když ale Martin uviděl toho člověka tváří v tvář, takového sušinku, obrýleného, se základem pro břicho, s jakýmsi sebevědomým, a přece bázlivým úsměvem, nebyl schopen na něho vztáhnout ruku. Tím spíš, že v mládí pěstoval karate — krom jiných sportů, a vědomí tělesné síly chlapa udrží na uzdě.

To bylo před půl rokem, kdy naposled vybuchly vášně, ale pak se vrátil k rozumu — čerti vědí, jestli s ním ještě chodí, právě se o to nestaral bylo mu to lhostejné. Znova ho napadlo, jestli odklad rozvodu, na kterém se oba dohodli, není chyba.

Na Dandě se přece nikdy nedomluví, nikdy — to se vyřešit nedá, a jestli si Milena představuje, že časem změkne, pak se dokonale plete. To už doběhl k chatám a utíkal cestou vzhůru, vroubenou po obou stranách zahrádkami, obehnanými drátěným plotem. Upřímně řečeno, byla to tu noblesní chatová výstavba, samí inžové, doktoři anebo privilegovaní pracovníci, některé chaty byly hotové vilky. Byl by dal přednost srubu na nějakém romantickém místečku, ale vybudujte si někde srub, k tomu v přiměřené vzdálenosti od bydliště, abyste to stihl za víkend — to už je úplná nemožnost. Parcelu tehdy sehnal dík stykům svého švagra, jenž pracoval na ředitelství dřevoprůmyslu a kupoval si místo pro sebe, takže se tu společně zakoupili a samozřejmě haciendy budovali spojenou silou — Sláva si ovšem většinu zaplatil, kdežto on si to odmakal, tehdy měl ale Miladu za zády a myslel si, že to dělá pro ni a pro své potomky. Dnes mu celá ta makačka připadala dávno, jako pohádka. Zapálit to a jít od toho…

„Halo. Ty tu zůstáváš?“ — To byl švagr Sláva, dřepěl na bobku a vytrhával plevel na zahrádce mezi čtverci vydlážděné cesty. — Že se mu chce, blesklo Martinovi.

„Nezůstávám. A mám fůru místa,“ řekl. Ve zdejší komunitě byla totiž zvykem přátelská výpomoc, pokud někdo potřeboval svézt, ale docházelo k tomu spíše tehdy, když někdo neměl v pořádku auto anebo cestoval neřidič. Zdejší chatařská elita byla pojízdná.

„Tak fajn, vezmeš Míšu. Že prý ji od včerejška bolí zub — ale já myslím, že by zasloužila pár na zadek — vzala si do hlavy, že pojede stopem — řeknu ti, že máš kliku, že je Danda tak malá,“ zahovořil Sláva. Nikdy se nestaral o to, jestli se mu rozumí. Adresát se ovšem přihlásil, ve vchodu se ukázala Martinova sestra Andula. Byla proti Martinovi o pár let starší a měl ji pochopitelně rád, pokud byl právě schopný nějakých citů — důvěrné hovory však byly mezi nimi řídké a teď vůbec nulové. A neměla o ničem potuchy, což poznal z toho, že byla s Milenou v nejlepších vztazích.

„Co z toho děláš,“ poznamenala ke Slávovi.

„A ty bys ji nechala? Jsi blázen.“

„A nechala jsem ji snad…? Řekla jsem jenom, že s některou holkou by mohla,“ řekla Andula. Rozhovor měl zřejmě delší předehru a tohle byla pouze repetice — sotva je poslouchal.

„A v Praze ji asi taky čeká nějaká holka? Nemá náhodou rande?“

„Ale nemá.“ Pohlédla na Martina. „Není ti zima? Počkej, přinesu ti ručník.“

Odmítl — ačkoli byl mokrý od hlavy k patě, skutečně necítil chlad. Voda na přehradě byla sice dost studená, vlastně byla studená vždycky, i v nejparnějším létě, ale chladná koupel v něm rozproudila krev, že se mu zdál vzduch teplý. Plaval obvykle přes přehradu ráno a někdy znova večer — teď bylo půl sedmé, ale počátkem srpna ještě pozdní odpoledne slunce stálo nad kopcem a cítil na kůži, že ty šikmé paprsky ještě hřejí. Andula na něho hleděla. „Jdi se honem obléct, nastydneš.“ Odsekl jako kluk. Pro ni byl stále mladší brácha — však také její kuratela zahrnovala i Milenu. Ale byla naivní, příšerně naivní.

„Poslechni, máte dost chleba?“ vzpomněla si.

„Ale ano, máme.“

„Pro všechno, zeptej se Mileny, jestli nepotřebuje, my ho máme spoustu.“ Samozřejmě, všimla si, že mají strávníky. „Vůbec, co je to za lidi, tam u vás? To jsou její známí?“

„Moji. Kamarád — přijeli se vykoupat,“ neměl nejmenší chuť do vysvětlování, ostatně ani nebylo co vysvětlovat. To se rozumí, že tím přepadem nebyl nadšený… Jednoduše, Bukovských se přiharašili dopoledne a objevil je, když se vracel s Dandou z hub, holka ještě povídá, co to u nich stojí za auťák — a poznal Frantovu oktávku. Na oběd šli ale do hospody, vykoupali se, odpoledne si s nimi vypili kávu a nakonec Martin zjistil, že den strávený v jejich společnosti byl pro něho méně namáhavý než den strávený pouze s Milenou. S Frantou si dobře pošprechtil — jeho zájmy byly převážně sportovní a tak Martin relaxoval při hovoru prostém záludnosti a všecek okřál při drbech za zákulisí Jednoty, kamž sice už docházel jen nepravidelně, ale cítil se stále jaksi členem. Prima chlap, ten Franta, i když na svých pětačtyřicet poněkud pubertálně vytahovácký, ovšem průhledný ve svých hnutích jako školou povinné dítě. Přirozeně, že mu šlo hlavně o to, ukázat mu svou novou kočku, s kterou se — na rozdíl od těch předchozích — dokonce oženil. Vkus neměl Franta nikdy špatný, ale v jeho věku je to riziko, napadlo Martina, sotva je uviděl dohromady. Zatím je Franta ještě chlapák, ale za takových deset let, až mu bude pětapadesát a jí šestatřicet, kdoví. Ale konečně, jestli to není jedno… On a Milena jsou věkově přiměření, rozdíl těch pěti roků, o které je mladší, se pokládá za ideální, a je mezi nimi konec, čertivědí proč a jak, ale nejspíš by to bylo nastalo stejně, dříve nebo později. To už klusal širokou štěrkovanou cestou, což byla zdejší hlavní dopravní tepna a současně parkoviště. Naskytl se mu obvyklý obraz hemžících se lidí, rodiny seděly venku u večeře, do chřípí mu vnikla vůně pečeného masa. Lidé si s sebou vozili gril, připravovaly se tu různé dobrůtky, všelijaká kořeněná jídla, čína, kuřata, saláty a výrobky se zpravidla nosily vzájemně ochutnat. Ještě o loňské dovolené měli s Milenou úspěch se skopovým s broskvemi po indicku. Anebo italská pizza, tu uměli. Upekli ji v Praze, protože v remosce nedosáhla správné kůrky a spodek zůstával bledý. Pizza s rajčaty, cibulí a olivami, lahůdka. Teď už o pizze nebylo ani řeči, všechno to vzal čert, sice vozil Mileně co týden aprovizaci, maso nebo kuře, ale jedl jen aby jedl. Bylo mu jedno, co jí, a v Praze ho napadlo, aby si zašel na jídlo, až když padal hladem. Taky pekelně shodil, poznal to na kalhotách. — Na mou duši, začíná být chladno.

— Tamhle jsou. Na zahrádce měl břízky, které notně vyrostly, což vítal, alespoň lidi člověku nevidí až do talíře. A ještě že neporazili tu borovici, původně si myslel, že bude při stavbě překážet, ale teď byl šťastný, že ji tam má. Stolek si dávali tam, i když na něj někdy padalo svinstvo, ale je to alespoň ve stínu a skrz křoví sem není vidět. — Tamhle je Franta — Zuzana, ta jeho šestadvacítka, ale na mou čest, proč neřeknou dceři, aby neválela trávník a slušně si sedla ke stolu. Byla to ovšem dcera pouze Frantova a Martin si byl jist, že by byl Franta rád, kdyby mu Yvetku zabavili, ale slečna si raději četla. U stolu seděla jen Danda a čistila a krájela houby, možná, že si čištění nechá od cesty a rovnou je nakrájí, dělala to hrozně ráda, bobek. Stejně nenašli hříbky, jenom žampiony a pár mladých bedel. Prima večeře, kdyby se na to dalo pár vajec anebo by se k tomu mohla otevřít konzerva.

„Jé, vy jste mokrej.“ Zuzana se dotkla jeho paže. „Bylo to fajn?“

„Fajn.“

„Šla bych si taky zaplavat, ale nechce se mi,“ vyřkla jako objev.

„To je ovšem překážka. Kdybyste dovolila, šel bych se obléct.“

„To je škoda. Vypadáte líp svlíknutej než oblíknutej. Viď, Franto, že Martin vypadá takhle líp?“

„Vypadá, ale bývalo to lepší.“ Franta mu znalecky ohledal svaly na pažích. „To je polívka, člověče. Kolik uděláš za sebou kliků?“

„Pořád víc než ty,“ řekla Zuzana.

„No tak schvalně, kolik. Vsadím se, že tě trhnu, jestli si to chceš se mnou rozdat,“ řekl Franta bujaře.

„Víš — zrovna se mi nechce.“

„Samozřejmě, protože by sis vypliv plíce, než bys jich dotah dvacet.

Kolik kouříš?“

„No tak deset, někdy víc.“

„Víc, o nějakou tu dvacítku, ne? Víš, že ti lezou lopatky jak tuberákovi?“

„Zato je ohromně štíhlej v pase. To bych ráda věděla, kolik máš ty,“ řekla Zuzana.

„To je beton, že mám víc, ale to jsou svaly,“ pronesl Franta. V kraťasech a v košili, se svou naježenou čupřinou připadal najednou Martinovi jiný než obvykle, jaksi ubožejší svou zamilovaností; že je do té své kočky blázen, z něho až kapalo. A takový to byl chlap… tvrdý… tenkrát, když spolu lezli po horách, Martin byl ovšem o deset mladší, tehdy k němu docela vzhlížel.

Svaly, až na to, že jsou nějaký sádelnatý,“ ozvala se Zuzana. „Rozhodně máš v pase víc, než máš mít.“

,Ale ty taky, děvenko, nemáš předpisový proporce. Měla bys mít víc přes ňadra než přes zadek a mně se zdá, že je to u tebe opačně.“

„Tak to pozor, já mám nahoře víc.“ Podle Martinova odhadu bylo nahoře věru co vidět, ale boky měla Zuzana také veskrze ženské, i když pas měla útlý. Odpovídala dobře kubánské míře a také byla oděná v gázovou košili, přes džínsy ovšem, které na ní div nepraskly. „Co říkáš, Martine,“ obrátila se na něho.

„Já neříkám nic.“

„A je to fakt, že má mít člověk stejně nahoře jako dole?“

„V tom směru nejsem informován. Možné to je,“ pronesl.

„Tedy, já mám podprsenku trojku a kolem dokola budu mít takových sto pět, kdežto přes boky mám sotva pětadevadesát.“ „Jenom jestli,“ pravil Martin pochybovačně.

„No tak dobrá, můžete mě změřit. Nemá Milena někde centimetr?“

„To nevím, ale podívám se po něm.“

Zachytil Yvetin pohled — myslí si o něm, že je pitomec, Bůhtosuď, proč ji Franta přivezl s sebou, pro takové děvče to přece nemůže být žádná atrakce, bavit se s dospěláky, které nezná, anebo se škvrnětem jako Danda. A těžko si představit, že by se zrovna zbláznila do své nevlastní mámy, spíš to bude Franta, kdo je dává dohromady. Krom toho Yveta není hezká — možná, že časem bude, ale zatím není. Měla by dělat nějaký sport, pomyslel si nezaujatě. Byla trochu příliš statná a všiml si, jak je neohrabaná. A vyžene ji z trávníku, sice se mu to místo měsíc nevzpamatuje.

Vešel do předsíňky před kuchyní a v kuchyni spatřil Milenu. S vlasy upravenými do uzlu, oděnou pouze dlouhým svetrem přes opalovačky, takže se zdálo, že pod tím nic nemá. Vůči Mileně byl obrněn — vlastně si už vytrpěl tolik, že měl na duši kůži jak na chodidle. Co dělá… Nalévá něco do kompotových misek, vida, krém nebo pudink.

„Chceš něco?“ zeptala se, ale ne nevlídně. Docela přívětivě, vůbec k sobě byli poslední dobu přátelští.

„Nic, jen jsem se chtěl podívat, co děláš. Co to bude?“

„Nic zvláštního. Krém, ale bez mlíka, je to s citrónem. Moh bys mi otevřít kompot?“

„Samozřejmě. Který?“

„Jsou tam jenom dva, tak nejspíš jabka. Děkuju mockrát,“ když promptně vyplnil její přání. „A měl by ses obléct.“

„Což učiním. Prosím tě, kde bych takhle našel centimetr?“

„U mě v šití. Mám ho v košíku v obýváku na polici.“ Tázavě na něho pohlédla.

„Nic, jenom Zuzana si přeje změřit rozměr hrudníku.“

Milena nehnula brvou, rozdělovala jablka do misek s krémem.

„Jsi moc otrávená?“

„Ale vůbec ne, jsou docela milí.“

„Měla jsi s tím hromadu práce.“

„Prosím tě, jakou. Jenom se jich zeptej, jestli budou večeřet a udělala bych spagety.“

„S houbami, to by nebylo špatné.“

Mlčela — viděl na ní, že se jí do toho nechce. Věděl totiž, že sama houby nejí a nerada je i připravuje. Zato Danda byla do hub blázen stejně jako on.

„Klidně, ale to záleží na tom, v kolik chcete vyrazit. Už máš sedm pryč.“

„Tak to je pozdě.“ V duchu si spočítal, že by se večeře protáhla nejméně do půl deváté, možná do devíti a do Prahy by přijel v deset. A samozřejmě toužil po tom, mít večer trochu klidu. „Vykašli se na to — krém jim bohatě stačí. A já si vezmu kafe a kus chleba.“

„Jak cheeš, ale doma budeš hladový.“

„Hlouposti, však já si tam něco najdu.“

Spatřil pohled jejích bledých očí, zvláštní, že ty její bledě modré oči měnily barvu, podle toho, v jaké byla náladě, někdy byly šedé a někdy skoro jako ocelové. Ale nikdy naivní, možná že světlé oči naivní ani nemohou být. Je to ovšem až fantastické, jak jsou k sobě zdvořilí. Před nějakým měsícem v něm její zdvořilost vyvolávala výbuchy vzteku, což byly projevy čirého zoufalství, zkrátka, měl chvíle, kdy měl pocit, že to nemůže být pravda. Dnes byl rovněž zdvořilý a hotovil se být takovým i nadále. Kde je to šití — našel je a v košíku centimetr. Nato sebral poházené svršky, hodil na sebe košili, sundal plavky, které byly skoro suché a navlékl si trenky a manšestráky. Ponožky měl špinavé, ale co, vypere si je až doma. Vklouzl do sandálů a s centimetrem v ruce vyšel na schůdky. Všechno bylo stejné, až na to, že se za tu chvilku ochladilo, vzduch byl drobet syrovější, svítilo sem ale pořád slunce.

„Tys tam usnul, ne?“ ozvala se Zuzana.

Yveta pořád ležela na dece.

„Byla ses vůbec projít?“ oslovil ji Franta. Z jeho tónu bylo znát, že cosi tu předcházelo, asi nějaká výzva k fyzkultuře.

„Ale byla,“ řekl Martin. „Copak sis nevšim, že tu není?“

„Ty myslíš před obědem?“

„Vůbec jsem tu nebyla,“ řekla Yveta. „A nejsem tady.“

„To je kecka, ta naše žába. Půjč sem ten centimetr, já ji změřím,“ ozvala se Zuzana. Vzala Martinovi centimetr z ruky a přisedla si k ní na bobek, aby jí vzala míru přes boky. Yveta se po ní ohnala.

„Co blbneš,“ vyjelo z Franty, čímž ale myslel ne svou dceru, ale manželku. „Tak ji přece nech. Hele, Yveto…“

Dívka se neohrabaně, ale prudce zvedla z deky a utekla k plotu.

Bóže, vždyť je jak malá. Tumáte, Martine, schovejte to, vždyť je to taková volovina… My jsme s Yvetou ohromně dobrý, prosím vás, ona kvůli mně dostávala od mámy, že nechtěla poslouchat ty její kydy a zastávala se mě, tak si nepředstavujte, že když je někdy vzteklá…“

„Co děláš,“ přerušil ji Franta znechucen. Na moment to byl zas ten starý válečník. „Nemluv nesmysly a zkus k ní být trochu normální. Za tu dobu jsi ani jednou…“

„Tak to je zase lež jak Brno. Jestli do ní někdo ryje, jsi to jenom ty, a když já si dovolím jí něco říct, a to je setina z toho, co jí řekneš ty, nejsem asi normální. Poslechněte, Martine, bylo to něco tak děsného, že si taky myslíte, že…“

„Ale vůbec ne. Celé je to blbost.“

„Tak co myslíte, že mám dělat? To ji mám celej večer prosit na kolenou…“

„Bože, vždyť to nestojí za řeč. Moje sestra se zas nechtěla vážit, chci říct, když byla patnáctiletá.“

„Tedy ono jí zas není patnáct, ale šestnáct. A to je rozdíl.“ Milena vyšla ze dveří, v rukou tác s kompotovými talířky. Při pohledu na ni si Martin uvědomil, že byla vždycky lepší než všechny a že je absurdní, že se rozešli, ale to si myslel už mockrát. Asi stejně často, jako že je Milena pro něho cizí člověk, úplně cizí ženská, a obojí bylo stejně na draka.

V půl deváté seděl Martin v autě a vyrážel ku Praze, vedle něho seděla jeho neteř Míša. Bukovských odjeli o chvíli dříve, ale brzy je dohnal a pak se drželi z přátelství poblíž, neujel jim. Vlastnil sice jen trabantíka a Franta o něco lepší mašinu, ale zato ji neměl tak v pořádku, to mu bylo jasné, jakmile za to vzal. Martin se ovšem víc najezdil, to nebylo vůbec k srovnání. Vlastně byl jeho řidičák, opravňující ho řídit i nákladní vozy, jeho jedinou kvalifikací nebo alespoň jedinou na dlouhá léta, než si dodělal výuční zkoušky na automechanika, ale moc toho nevyužíval, jenom jezdil. V době, kdy byla Danda malá, dělal ředitelského šoféra a bral si věčně volno, že se mu to obrazilo na penězích a vůbec to po finanční stránce stálo za pytel, ale zas to mělo výhodu, že mohl mít absence a byla za něho náhrada. Předtím jezdil s náklaďákem na Privilegované stavbě, na tu stavbu přešel z autobusových linek, ale to už byl vlastně usazený. Kupodivu jako neusazený dost vydělával, nejvíc si vyrejžoval jako správce turistické chaty s hospodou, ale trvale na to neměl nervy. To měl ještě odvahu a příšernou touhu se vyšvihnout, i když neměl žádnou školu — taková roura s diplomem z techniky mu nepřipadala jako nezajímavý papír — a průmyslovku nedodělal kvůli sportu. Ale co do peněžních záležitostí nemusel mít mindrák — když se ženil, tak peníze měl a Milena dostala na ruku dvacet tisíc. To se ale zas nepředali a nebyl to žádný dárek k svátku, pouze ji brácha vyplatil z toho jejich domku v Děčíně. Všechny finanční transakce měl Martin v dobré paměti, a je jasné, že když člověk dře jak mezek, naučí se sčítat a odčítat. Nebyl ale na prachy, to Milena ví — a že by na ní někdy šetřil nebo se bál vyhodit nějakou stovku oknem, opak byl pravdou. Co měl na penězích rád, byl pocit, že nemusíte držet pětku a že když přijdete do hospody a chcete něco vydat, jste prezident, jinak ale luxusní nároky neměl, ani nepil, nebo jenom občas a rozhodně méně než ostatní. V současné době měl problém, že bude muset změnit zaměstnání. Šel k taxislužbě, ale mnoho to nevynášelo, i když jezdil hodně, a různé ty výhody se ukazovaly dosti pochybné. Jestli se rozvede, bylo by nejlepší, kdyby si vzal práci mimo — i s ubytováním, a současně ho napadlo, že by mohl Dandu umístit k Andule. Bezprostředně si uvědomil, že by se to nikdy nepodařilo a že by ji nikdy nedostal, což v něm vyvolalo opětně pocit, že máte vnitřnosti na cucky, a přinutil se na to nemyslet. Ostatně, když vyjel, tak byl klidný, hřálo ho, že se u nich Bukovským tak líbilo — byl to fakt, že byli nadšení a všechno se to nakonec vyvrbilo — Yveta přestala brečet, snědli krém a odjeli v nejlepší pohodě. Škoda jenom, že si kvůli nim málo užil Dandy, včera mi pořád lítala s dětmi a na těch houbách byla nějaká málomluvná. Jestli jí Milena přece jen něco neřekla — ale ne, není takový blázen.

Mezitím se vybavoval s Míšou, což ho nestálo žádné vypětí, Míša byla totiž hovorná, ale zas ne příliš, aby mu hučela do uší. Vůbec Martin pokládal Mísu za výlupek své rodiny, jejíž členové byli povětšinou velmi inteligentní, a s Míšou si na sebe potrpěli. Vyprávěla mu napřed o sobě, pak o rodině a nezáludně se ho vyptávala na všelicos, ale spíš na aktuality, které mu byly vcelku lhostejné.

„Tak říkáš, že byla otrávená?“ konstatovala, když přišla řeč na Yvetu.

„Na mou duši! Ještě jsem si říkala, co je to za žábu v černobílých plavkách. Měla černobílé plavky?“

„Škoda, měl jsem to s ní zařídit jinak,“ zabručel. „Koukej, zajíc.“

Přibrzdil, aby ho nepřejel.

„Já neměla potuchy, že patří k tobě. Myslela jsem, že je raplá, když chodí po lese sama a v plavkách — vůbec, nechytila klíště?“

„To nevím.“ Vyrazil krátký smích.

„Řekla bych, že klíště musela chytit. Klíšťat je fůra, tuhle jsem na sobě chytla dvě a byla jsem oblečená.“

„V plavkách se zas klíště nemá kde schovat. Leda na vyhrazených místech.“

„Jó to bys neřek. Naštěstí ale nikdo nedostal klíšťovku, tak jsou třeba ta klíšťata čistotná.“

„Spíš nenakažené veverky.“ Martin si nebyl docela jist, jak to s tím je.

„Možná že je někdo imunní a někdo není. Ty — a ta žába bydlí s jejím tátou,“ zeptala se. Základní údaje už totiž probrali.

„Ne — řek bych, určitě ne trvale. Mám dojem, že s ní a s její mámou to taky jaksi neklape, ale nevyptával jsem se, pochopitelně.“

„Tak proto je taková divná. Trochu obézní, řekla bych.“

„Mně ani nepřipadala.“

„Že ne? No jo, všichni mužští mají rádi obezitu.“

„Přijde na to, jakou. Vůbec, co máš v programu?“

„Dnes večer?“

„Dnes večer doufám, že budeš hezky spát. Víš, pozval bych tě na večeři, ale je dost pozdě.“ Především ho nepřitahovalo pomyšlení, že by měl strávit další hodinu klábosením, k tomu se slečnou, ke které měl vztahy ryze otcovské.

„Škoda. Takže to necháme na jindy,“ kvitovala zklamaně jeho rozhodnutí odvézt ji domů — spíše ji vyhodit poblíž tramvaje, jak někdy negalantně činil. A udělal to i tentokráte, vědom si toho, že Míša jede nalehko a má to z Letné do Holešovic jen kousek. Měl sice hlad, nakonec se večeře nekonala, Bukovských ji totiž odmítli a před odjezdem si jenom namazal chleba a napil se limonády. Zauvažoval, jestli by se neměl někde stavět, ale večeře bez piva by mu nechutnala a pokud řídil, nechtěl riskovat, a tak zamířil domů, profrčel známou cestou a nakonec se mu podařilo auto vecpat před barák, kde s hlavní ulicí sousedil plácek, vyhrazený pro vozy, ale ovšem si zasakroval. Znal totiž auta majitelů z domu a vždycky se jim sem nacpali cizí, že to musel člověk narvat na chodník. Měl sice garáž, ale trochu z ruky, takže tu jeho trabantík mokl častěji — třeba ho hodí zítra nebo pozítří pod střechu, vybude-li mu čas. Vyndal věci, zamkl vůz a za chvíli stál ve výtahu. Vyjel do třetího patra, odemkl dveře bytu a po paměti rozsvítil. Nalezl to tu přesně stejné, jak to v sobotu ráno nakvap opouštěl, jezdil totiž v pátek do půlnoci a v sobotu zaspal, naházel tedy aprovizaci do tašky a vyrazil, ani na ten svinčík nemrkl. Prošel sem a tam, otevřel v pokoji okna a pak šel pátrat do lednice, ale nalezl jen několik dní staré jogurty, nějaké máslo a v kastrůlku zbytek leča se salámem, které si sám nedávno připravoval a nepřipadalo mu zrovna vábné. K tomu zjistil, že chleba samozřejmě nemá a vydal se potěšit Poncovy, ostatně si byl jistý, že ještě nespí. Nikdy nechodili spát před jedenáctou a teď bylo teprve něco po desáté. A zaslechl odtamtud nějakou muziku, to asi sedí u televize.

K Poncovým měl Martin vztahy velmi přátelské, podpořené vzájemnou pomocí a společně vypitými láhvemi vína, což se už dělo pořídku, protože Ruda Ponec prodělal slabší infarkt a pití se zdržoval; s Blážou si sice občas cvakli, ale spíše výjimečně dík Martinovým současným starostem. Rudly Ponce si Martin považoval a rozuměli si, ačkoli měl Rudla už přes padesát a patřil k lidem poněkud z jiného těsta než Martin, pracoval ve výzkumáku a fyzicky vypadal při své nezdravé tělnatostí jako obrovský moučný červ. Bláža byla čtyřicítka a skvělá kámoška do nepohody — s Martinem si byli blízcí, pro ty sportovní zájmy, Bláža bývala výbornou plavkyní. S Rudlou se ale dobře doplňovali a přes všechny rozdíly si seděli.

Zazvonil — a otevřela mu Bláža.

„Ahoj. Neruším?“ řekl.

„Vůbec ne, zrovna se dívám do bedny. Potřebuješ něco?“

„Chleba, ale počkej, něco jsem vám přines do bramboračky. Pár žampionů — máte zájem?“

„To bych řekla, že mám. Ty jsi zlatej kluk,“ řekla vážně. Nebylo to poprvé, že na ně myslel, vědom si toho, že se teď spolu nikam nedostanou.

„Tentokrát jsem na hřiby neměl štěstí,“ zabručel.

„Ty bys toho chtěl. Žampiony jsou na smaženici taky dobré a pod maso vůbec nejlepší. Poslouchej, nemáš hlad? Nemám ti rovnou udělat amoletu?“

„Přece se s tím nebudeš zvlášť dělat. Dej mi ten chleba a já vypadnu,“ prohlásil.

„Propánakrále, pojď dovnitř a neštvi mě. Ruda si něco drásá — aspoň ho uchráníš infarktu. Rudo!“ zavolala. „Máš tu Martina!“

„Já tě zdravím. Vypadáš až podezřele výborně,“ řekl oslovený, když za ním Martin vešel a stiskli si ruce. „Takoví jako ty by se neměli normálním lidem vůbec ukazovat.“

„Myslíš, že nejsem normální?“

„Rozhodně nejsi, normální je být marod. To není jen můj subjektivní názor, ale objektivní zjištění stavu lidí v tomto století. Mně se zdá, že prší,“ pravil bez přechodu.

„Ještě ne, ale bude.“

„A pršelo vám tam?“ zeptal se Ruda se zájmem.

„Jenom trochu v sobotu.“

„Tady byla bouřka — a představ si, ve Strašnicích měli liják a tady spadlo jen pár kapek.“

„Ty Strašnice jsou ale mokrá čtvrť.“

„Asi v monsúnové oblasti,“ souhlasil Ruda.

„Vůbec, jak ti bylo?“

„Různě. Třeba je to horko a ty změny tlaku, ale jak se tak pozoruju, mně nevyhoví žádné počasí. A žádný tlak není taky akorát.“

„Bylo ti blbě?“ zeptal se Martin potichu. V hlase zazněl tón, kterého obvykle nepoužíval, měl totiž Rudu upřímně rád.

„No, bylo — tak trochu.“

„Hele, to bude tím, že je před bouřkou. Já byl dnes taky jak bacenej.“

„Ale já tomu nevěřím, člověče. Někdy je počasí jak malovaný a já si jenom počítám, jestli pojedu do špitálu dnes nebo zítra.“

„Tak je to špatné,“ zabručel Martin. „Ty — a neměl bys tam přece jenom jet?“

„Myslím, že ne — vážně, řek bych, že se už natolik znám, že bych vyrazil nějakou chvilku předtím, než bych zas něco dostal. Krom toho tě máme vedle.“

„To je jasný, ale přece jenom — bývám celý den pryč.“

„No a… máme přece telefon.“

Poncovi sice vlastnili auto, ale Ruda se teď obával sednout za volant a Bláža byla řidička jen sváteční, rovněž se toho bála, takže jim Martin nabídl své služby. Mockrát toho ani nevyužili, většinou si zatelefonovali pro taxi.

„Poslouchej, nemáš hlad?“ obrátil Ruda téma hovoru. „Mám tam od oběda knedlíky s hovězím, kdybys měl chuť,“ ozvala se Bláža.

„Tak mi dej to hovězí,“ řekl s povzdechem. Byl vyhladovělý, to se dalo těžko popřít.

„A nemám ti udělat smaženici? Víš, Martin nám přivez houby,“ informovala Rudu.

Smaženice byla sice jeho oblíbené jídlo, ale prohlásil, že si dá zbytek od oběda.

„Jestli to říkáš, abys mi ušetřil práci, je to zbytečný. Ty houby jsou jenom je hodit na kastrol,“ sáhla přitom do pytlíku, vyndala hrst a přičichla. Libě ,voněla. „Tos byl na nich sám?“

„Jenom s Dandou a užili jsme si — ta má vždycky radost, když něco najde. Rozkrájela to všechno taky sama.“

„Tak se staví k vaření?“

„Spíš k lumpárně.“

„A co Milena?“

„To víš, tentokrát jsme tam měli jedny známý a tak bylo rušno. Koupali jsme se, ách…“ Martin si místo odpovědi srdečně zívl.

„Chudáku, máš toho asi dost. Tamhle se natáhni a dej si nohy na trnož,“ vyzval ho. Trnož byla ovšem jen pomyslná, ale Martin poslechl výzvy a usedl do ušáku, měkkého jak peřina a s vypolstrovanými opěradly pro ruce.

„Nemáš to lepší?“ ozval se Ruda, když Martin zaujal pozici v křesle.

„Báječný.“ Bláža mu šla připravit večeři. Ruda vrhl pohled na jakési papíry, rozložené na psacím stole. Televize slabě hrála.

„Já ti tu ale usnu,“ pronesl Martin a opravdu, jakmile to dořekl, začaly se mu neodolatelné klížit oči, vstával přece jen dneska hodně brzy a vyplaval se. Opravdu asi zdříml, protože se probudil trhnutím. Otevřel oči a spatřil Blážu, stála u závěsu do kuchyňky a tvářila se nějak vážně.

„Martine…?“ Byl to fakt, slyšel ji, tím se probudil.

„Co je,“ ozval se.

„Martine. Nechtěl by ses mi podívat na ty houby…? Já totiž mezi tím něco našla a nějak se mi to nezdá.“

„Co?“ Martin povstal, ospalost z něho rázem spadla. „To bude nějaká blbost. Jsou to zaručené žampiony. Sám jsem je…“

„Ale ono to nevypadá jak ze žampionu,“ řekla váhavě.

„Tak to bude bedla.“

„Tím si právě nejsem jistá. Rudo…?“

Ruda rovněž povstal a za chvilku se oba skláněli v kuchyni nad mělkým talířem, pokrytým nakrájenými plátky hub, které Bláža schovala na zítřek, hrst se už mezitím dusila v omáčce. Houby vypadaly naprosto neškodně. Tu jim Bláža ukázala na dva, tři plátky něčeho, odstraněné na okraj talíře, což připomínalo rovněž žampion, až na to, že to mělo řasy velmi světlé a nahoře to bylo jakoby drobet nazelenalé. Ruda vzal plátky do prstů a prohlížel si je — přes svůj nesportovní typ byl znamenitý mykolog, a potom je přistrčil k nosu.

„Syrové brambory,“ ozval se po chvíli.

„Co povídáš…?“

„Že to páchne po syrových bramborách. Víš, co jsi sebral? Je to amanita phalloides,“ obrátil se k Martinovi, jenž tu stál všecek zaražen, šokován.

„Amanita phalloides?“

„Inu ovšem, muchomůrka hlízovitá neboli zelená. U nás dokonce přestává být vzácná a v létě jí roste dost, letní druh je bělejší. Dá se klidně zaměnit se žampionem, což jsi právě vykonal a hodlal sis tak připravit dost nepříjemnou smrt. Ty otravy jsou totiž z osmdesáti procent smrtelné a při tom množství —“

„Množství?“

„Samozřejmě, toho, cos nám přines, je až dost na tři funusy, ona toho stačí minimální dávka — tak dvakrát na špičku nože,“ vykládal Ruda s potěšením. „Jestli tě to zajímá, u čistého amanitinu jde o zlomky miligramu.“

„To jsem blázen.“

Martin teď zkoumal plátky houby sám — krom zápachu tu byly ovšem i jiné známky, které ho neklamně přesvědčily, že má Ruda pravdu.

„Ale jak se tam dostala,“ vyhrkl naivně.

„To se zeptej sebe.“

„Ale já ji nesebral — docela jistě ne,“ a v tu chvíli byl o tom přesvědčen, ba, byl si tím jistý. Sám přece žádnou podezřelou houbu nebral a Danda rovněž ne, ostatně je všechny viděl, ty houby, a pochybnost nebudila žádná — absolutně žádná.

„No tak to byla Danička. To je normálka, člověče,“ řekl Ruda klidně. „co já vím, hromada těch otrav bývá zaviněná děcky. No nic, nebýt Bláži, zítra bys byl na prkně.“

„A my s tebou,“ konstatovala Bláža.

„Spíš by už měl ráno křeče, takže by k dalším otravám nedošlo,“ mínil Ruda. Vzal talíř a jedním pohybem smetl jeho obsah do nádoby s odpadky. „Je to všechno?“

Trochu jsem přidala pod to hovězí,“ ozvala sa Bláža váhavě, „ale myslím, že…“ Místo odpovědi popadl kastrol do utěrky, odnesl ho a za chvíli bylo slyšet zvuk tekoucí vody. Martin pozoroval jeho počínání, pořád se ještě nevzpamatoval. Na mou čest, věděl, že není vinen, a z hlediska jeho jistoty bylo objevem se té smrtelně jedovaté muchomůrky absurdní, nevysvětlitelné. A vtom si vzpomněl na něco, při čemž se mu podlomila kolena. — Danda. Neodvezli si přece houby všechny, trochu tam nechali pro Dandu — jedině pro ni, Milena sama houby nejedla kvůli žlučníku. — Proboha. Holka si je chtěla večer udělat s vajíčkem!

„Co je ti…?“ Rudovi neušlo jeho zblednutí. Vyklopil jim to hlasem jakž takž pevným, což vyvolalo reakci, oba se rovněž znepokojili. Během pár vteřin byl venku, předtím jim však nadiktoval číslo Bukovských s prosbou, aby jim okamžitě zavolali, pokud by se nemohli dovolat, aby k nim Bláža zajela osobně, a za dvě minuty už seděl ve voze. Naštěstí měl dost benzínu, před odjezdem bral plnou nádrž a v případě potřeby tu byla rezerva. Vyjel — a od toho okamžiku si sotva uvědomoval, jak a kudy jede, octl se v jakémsi snu. Pravda, cestu znal do posledního ohybu a Martin byl spolehlivý řidič, nicméně jeho duševní rozpoložení bylo velmi divné, měl pocit, že se z toho musí probudit či co. Přitom se řítil dopředu rychlostí až riskantní, vymačkával zkrátka z mašiny, co se dalo. Bylo to přesně, jako když se říká, že někomu sedí v týle hrůza, ale hrůza mu neseděla za týlem, měl jí sevřené vnitřnosti, srdce, jako by mu je někdo zmáčkl. Otázku, jak se to vlastně stalo, momentálně neřešil, celou bytostí se soustředil na to, aby k nim dorazil co nejrychleji. Projel jako blesk obcemi poblíž Prahy… Měchenice, Davle… zas byl na volné trase, vnímal jen pruh silnice osvětlené jeho reflektory. Jedenáct pět. Jestli to už snědla, hned ji sebere a odveze do nemocnice. Matně se upamatoval, co o tom četl, jak záludné jsou to otravy. Smrt nastane tak po dvou, po třech dnech, přesto, že se člověku zdánlivě uleví, někdy ale zemře hned v té první fázi a u dětí je vůbec úmrtnost na otravu stoprocentní. — Jeho malá holčička, jeho miláček. Martin si prožil cestou agónii, těch sedmdesát kilometrů projel, ani nevěděl jak, jenom byla smůla, že někde u Štěchovic ho chytla bouřka a musel udělat část cesty v lijáku. To bylo hrozné, protože skoro neviděl na cestu, naštěstí měl volno a drandil tedy kupředu v proudech deště, potom se to zmírnilo a déšť úplně ustal. Poslední vesnice, za ní se odbočovalo na starou okresku a odtud vedla vyježděná cesta, kterou se člověk dostal až na místo. Konec, zastavil a vypnul motor. Vystoupil do mokra, také tu asi pořádně lilo. Tamhle se svítí, ale Milena asi spí, konstatoval, když se šmátral potmě ke dveřím Tma byla totiž jak na venkově, úplná, naprostá. Vzal za kliku, bylo zamčeno. Klíč od chaty měl v kapse, ale nebylo mu to na nic, klíč totiž trčel zevnitř ve dveřích. Teď už se Milena ozvala, předtím ani nezareagovala na jeho příjezd a byl by se vsadil, že ji to probudilo. Zaslechl ji, jak vstává z postele a cupe dolů. Nahoře pod sedlem střechy měli totiž ještě cimřičku, na což býval Martin přiměřeně hrdý, a chodilo se tam po schodech připomínajících žebřík. Ačkoli byl obývák vzdušnější, Milena s Dandou tam obvykle spaly. Cvak, obývák se rozsvítil. Klíč zašvrdlal v zámku a v momentě spatřil Milenu, bosou, v krátké noční košili.

„Tys mě vylekal. Stalo se něco?“ vyhrkla.

„Nic zvláštního. Hele, co Danda?“

„Ta spí,“ dostal udivenou odpověď.

„Poslechni, měla večer ty houby, jak se jí tu nechaly?“ promluvil přiškrceně.

„Jaký houby. Já ti nerozumím.“ Milena byla nejspíš ještě rozespalá. „Jsi snad padlá na hlavu? Potřebuju vědět, jestli snědla ty houby — anebo to ani nevíš?“

„Ale vím, no nesnědla, povídám ti. Bože, tak mi přece řekni, co se stalo. Tobě je po nich zle?“

„Náhodou není, ale bylo mezi tím něco, jedna muchomůrka. Sakra, to se mi zaklepaly nohy. Legrace, co? Ježíšmarjá, to byla cesta,“ pronesl jasným hlasem a už si zapaloval. Bylo mu přesně jako odsouzenci, jemuž byl právě zrušen rozsudek smrti. Bezprostředně mu blesklo, jak to asi vypadá s Bukovskými a jestli by se tam neměl při zpáteční cestě zastavit, ale pokud znal Blážu, určitě to vyřídila. Momentálně měl pocit, že se mu svalil z prsou balvan. Milena na něho hleděla.

„To mě tedy podrž. A víš to jistě, že to byla muchomůrka?“ zeptala se.

„To bude stoprocentní, Ruda to taky poznal. Bože… Vždyť já sed do auťáku a ženu se sem, vůbec, kolik je hodin?“

„Kolik, aspoň půlnoc.“

„Tolik tedy dávno nebude, já mám půl dvanácté.“

„Aspoň tři čtvrtě, povídám ti.“

„Heleď se, za á, já bych se na ty houby podíval. Kde jsou?“

„Vůbec nejsou, nemusíš mít strach. Danda si je chtěla mermomocí udělat, tak jsem ji nechala, aby si je hodila na pánev, a mezitím jsem se šla vykoupat,“ vyprávěla mu klidným hlasem. „A když jsem se vrátila, bylo to nadranc. Dala jsem jí potom osmažený chleba s vejcem,“ dodala.

„Divil se, že o tom může tak klidně mluvit. Ty houby jsi vyhodila?“

„Přirozeně, to nebylo k jídlu.“

„A kde máš zaručené, že ani neochutnala, třeba když si to míchala?“

„Teď ti vykládám, že šla od toho, a ty se mě ptáš, jestli se tím náhodou nenacpala,“ ozvala se Milena podrážděně.

„Okamžitě šla od toho?“

„Ale okamžitě, přišla pro ni Alena a utekla s ní hrát badminton. Stejně se tomu podivuju, žes moh sebrat muchomůrku. Ty jsi mi taky,“ a zmlkla. Před rokem by mu byla ještě šíleně vynadala, kdežto nyní se brzdila, i on se brzdil.

„Až na to, že já bych to asi poznal. Poslechni, tys náhodou neprohlížela, co jsme přinesli?“

,A kdy, prosím tě? Kdy jsem se k tomu měla dostat, nechceš mi říct?“ „Měla jsi to přece zkontrolovat, než jsi k tomu pustila Dandu.“ ^,Tak promiň, že jsem se spolehla na tebe. Člověk se pořád učí,“ řekla ironicky.

„Já jsem ovšem podle tebe idiot, ale ptám se z jiného důvodu. Mně se totiž zdá, že jsme v tom koši žádnou muchomůrku neměli.“

„To tedy nechápu, jak to myslíš. Zrovna teď jsi tvrdil, že tam byla,“ namítla chladně.

„No nic, být tam musela, ledaže… tys neviděla, že by byla Danda ještě něco přinesla, myslím během dne?“

„Vždyť byla v lese jenom s tebou.“ Upírala na něho bledé oči.

„A nepleteš se náhodou? Nebyla to nějaká holubinka?“ Pohlédl na ni.

„Á víš co, jdi si lehnout. Nemusíš se o mě starat, já za sebou zamknu, až budu odcházet.“

Souhlasila, že si tedy lehne, skutečně, jak tu stála bosá a v té průhledné košilce, vypadala zmrzle. Vždycky ho dráždilo, že chodila takto oděná před Dandou, je to sice také ženská, ale malinká a dospělou ženskou si nemusí prohlížet. Milena byla ovšem jiného názoru a klidně se před ní svlékla — vůbec mu připadalo, že Dandu má za nějakou liliputi kamarádku a ne za vlastní dítě. Za chvíli stál Martin v kuchyni skloněn nad dřízkem a žíznivě pil přímo z kohoutu. Do oka mu padl talíř se zbytkem chleba, obaleným v čemsi, asi ve vajíčku, a vrhl se na to jak hladový pes.

„Tumáš, otevři si to.“ Milena před něho šoupla zavřenou paštiku, bůhvíproč ho to dopálilo. Tvrdila, že jde spát, a místo toho přišla do kuchyně za ním a pozorovala ho, jak jí.

„Nesřnysl, říkal jsem ti přece, že hned pojedu.“

..Prosím tě, nedělej fóry. Půjč to sem, otevřu ti to sama,“ a v její ruce se octl otvírák na konzervy.

„Poslouchej, jdi spát a neštvi mě. Heleď se, mám toho za dnešek zrovna dost,“ oznámil jí a cítil, že tomu rozuměla — že toho má dost, aniž zvýšil hlas. I on měl své tóny, nikoli naříkavé ani výrazně vzteklé, ale přesto dosti výmluvné. U Mileny převládala ironie anebo led, dovedla se přitom dokonce usmívat, že ho párkrát vybičovala málem k fyzickému násilí.

„Myslíš, že já ne?“ hodila mu, ale vycouvala z kuchyňky. Nechtěla ho dráždit, jak tomu porozuměl.

Kam ty houby mohly přijít… „Moment, kde je smetí?“ Na smetí měli starou plechovou výlevku, kde se jak známo svinstvo tolik nepáří jako v odpadkových nádobách s víkem. Jak se tak ale díval, výlevka byla pryč.

„Venku,“ dostal odpověď. To se rozumí, výlevku, kterou si vzala Danda ven na odřezky, nikdo neuklidil a nechali ji v zahradě přes déšť.

„Proč jste ji nechali venku, sakra? To je taková práce, sebrat ji a přinést?“

„A stalo se snad něco? Bože, ty už jsi úplně nemožnej.“ Neodpověděl, šel si do obýváku pro baterku, kterou naštěstí našel na známém místě, jinak už cítil, jak se mu šíří do těla adrenalin, a s baterkou v ruce vyběhl na zahrádku. Znal na té pídi země, kterou vlastnil, každý hrbolek, pomalu každý trs trávy, v okamžiku byl u stolku, posvítil si a hmátl po kbelíku se smetím. Byl do poloviny plný vody, ovšemže do něho napršelo. Sáhl tam rukou a vyndal jakousi kaši. Zdizgustován si posvítil kolem stolku, sklonil se a sahal do mokré trávy, svinstvo tu ovšem Danda nechala, cosi sebral a posvítil si na červavou nohu žampionu — evidentně, a hodil ji do kbelíku. Milenu našel ještě dole. Pozorovala ho očima, jako by sledovala počínání nějakého divného, cizího zvířete. Odnesl kbelík do kuchyně. Jak se díval po špinavém nádobí, složeném v dřezu, do oka mu padlo držadlo pánve. Uvolnil kastrol, který ležel nahoře, a zjistil, že Milena hodila pánev do nádobí i s jejím obsahem, neobtěžovala se totiž houby vyhodit. Při krajích to bylo skutečně černé, kdežto zvrchu světlé, ale všechno to páchlo spáleninou.

„To je krása,“ řekl nahlas.

„Byla bych to vyhodila zítra. Proč to děláš?“ ozvala se ledově. Martin totiž vyškrábal .obsah pánve na novinový papír a všechno pečlivě zabalil.

„Tebe nezajímá, jestli v tom je ta muchomůrka, nebo není?“ Neodpověděla, sledovala ho pohledem, když vešel do obýváku uklidit baterku.

„Máš všechno?“

„To víš, že mám, nic jsem vlastně s sebou neměl. Zatím nashle.“

„A nechceš tu přece zůstat?“ zašeptala. „Tos uhádla. Tak se tu mějte,“ a vykročil ke dveřím.

Bezprostředně jak se vzdálil, slyšel, že za ním Milena zamyká — a to ho nevyprovodila ke dveřím, aby se zase nerozzuřil, konstatoval spravedlivě. Vrátka od zahrady se teď v létě nezamykala, Milena na to sama nedbala a kromě toho, když tu byli v sousedství lidé, cítila se tu bezpečně. — Jestli si přece jen neměl naložit ten kýbl se smetím, napadlo ho, když nasedal do vozu. Dát ho vyschnout a potom se v tom pohrabat. Nemůže ale Milenu burcovat znova, uvědomil si, to by bylo trapné. Ostatně, už tam měla tmu, zhasla a šla si lehnout. Nakonec nad tím mávl rukou.

Při zpáteční cestě se snažil pochopit, že ho až duševní námahou rozbolela hlava. Byl totiž schopný konečně uvažovat, na rozdíl od předchozího rozpoložení, kdy mu řepa absolutně nefungovala a nemohl myslet na nic jiného než na vlastní ohrožené děcko. O Bukovské měl obavu, přirozeně, ale to bylo podobné jako mít obavu o sebe, zkrátka šlo o dospělé a to nebylo zdaleka tak zlé. Martin byl v tom smyslu sobecký jako každý člověk, mající jedinou vášeň — a jí byla už jedině jeho dcera. — O sobectví u něho patrně šlo, ale kdyby ho byl někdo pokládal za sobce v jiném smyslu, že dbal pouze o vlastní kůži a vůči druhým byl bezcitný, byl by mu velice hrubě křivdil. Martin totiž nebyl za mák zbabělý a že byl ohrožen vlastně sám, sotva vzal na vědomí vzhledem k ostatním, a že by byl dal za Dančin život rád život vlastní, o tom nebylo nejmenších pochyb. K tomu sedíte-li léta za volantem, uvědomujete si, jak málo stačí, abyste tu dneska byl a zítra už byl mrtev —, a nemohli byste to dělat, kdybyste se o sebe zrovna třásli. A v mládí měl Martin v nebezpečných sportech zrovna zálibu, kterou si sám zdůvodňoval zajímavou zkušeností, že vám nic tak nevymyje hlavou, jako když si dáte v neděli lezení a zažijete s tím buď-anebo, buďto to vylezu, nebo spadnu a rozmlátím se. Mládí říkal době, než se oženil, což bylo do jeho šestadvaceti. — Nebylo to tedy z důvodů, že by byl Martin nějak zvlášť šokován pomyšlením, že chyběl chlup a mohl se sám smrtelně otrávit. Kdyby byl měl sebemenší pochybnost, že nedal dost pozor, co sbírá — on i Danda — nebyl by tomu býval věnoval další myšlenku. Krom toho, že by se cítil vinen a hořce by si to vyčítal. Teď si ale vyvolával do detailů každou maličkost toho rána, jak s Dandou vstávali, jak ji budil, kam šli, kde našli první žampion, co následovalo potom, zkrátka — viděl to všechno znova jak v záchvatu jasnozřivosti. Vyloučeno, co mu paměť sahala, vinen nebyl. Jediná možnost, že tam Danda muchomůrku přihodila, až když se vrátili, což mu připadalo jako příliš nesmyslné. Anebo ji mohla najít dole pod strání, když se šla koupat, vlevo je přece kousek lesíka, tak tam… Ale že by houbu jen tak sebrala a nikomu nic neřekla…? Přitom, jaká je žába houbařka, je to sakramentské, že by se takhle spletla… Sice tyhle muchomůrky mohou být bílé, ale rozdíly tu jsou bijící do očí — a houba to nemohla být zas úplně mladá, když páchla.

Jeho mozek mu maloval příhody celého dne, hodinu za hodinou, až k tomu, jak jedli venku krém, mezitím přišla Míša, to už to Franta nějak urovnal ve své rodině a Yvetka také dostala krém, rovněž i Míša, seděli venku, nálada byla obecně výborná, jenom na Mileně viděl, že je utahaná, a byl rád, že z večeře sešlo. Milena jim hned rozdělila houby do dvou pytlíků, což bylo obvyklé, že si nějaké houby odvážel, pokud se rovnou nesnědly, a ještě Danda namítala, ať jí něco nechá na to vajíčko. Tehdy už musela být muchomůrka ve směsi, zkrátka ve všem, když to bylo pokrájené na plátky a smíchané. Ty pytlíky tam potom ležely… S náběhem na migrénu dorazil domů, znaveně opustil vůz a vyjel výtahem nahoru. Sice bylo už zatraceně pozdě a zapomněl se podívat, jestli Poncovi ještě svítí, přesto však u nich zazvonil.

„Tak co,“ ozval se Ruda, jenž mu otevřel. Byl ještě oblečený, oči v tlustém obličeji hleděly úzkostlivě.

„Dobré je to. Nesnědla to, představ si, ale o vlas. Co Bukovských,“ vyhrkl Martin bez dechu.

„Tohle dopadlo skvěle. Bláža se tam hned dovolala a zjistila, že houby nesnědli, ani je večer nehodlali sníst,“ hlásil mu Ruda s úsměvem. „Říkali ale, že mají pocit, že v tom žádnou muchomůrku nemají.“

„Ten pocit by je moh přijít draho.“

„To bych řek, ale ten Bukovský tvrdil, že se v houbách vyzná, a myslím, že jsme mu opatřili zábavu. Volal nás za hodinu zpátky a říkal, že ty houby překontroloval a že má jen jedlé.“

„To abych tam jel a vyhodil mu je.“ Martin se zašklebil. „Být tebou, udělal bych to jindy. Teď potřebuješ prášek a zalehnout,“ prohlásil Ruda starostlivě. Projev péče o jeho osobu, když na tom byl Martin pořád stotisíckrát lépe než on, ho nějak dojal. „Abych nezapomněl, vytrhli jste mi dneska trn z paty.“

„Ale taky sobě,“ konstatoval Ruda vesele. „Musím to říct Blaže, ona už leží, ale pořád na tebe čekala. No, měli jsme dneska kliku — víc štěstí než rozumu. Tak dobrou, Martine.“

,,—brounoc, Rudo,“ zakončil Martin, doprovázeje ho pohledem skoro něžným. S Rudou vlastně neměli žádné společné zájmy, a přece mu byl blízký, bližší než většina těch rošťáků — čímž mínil své kolegy a kamarády. A hlavně — víc si ho vážil.

*

„To snad není možný.“ Franta se k němu blížil s komicky sepjatýma rukama, zatímco Martin vylézal ze služební volhy a křenil se na celé kolo. Bylo to věru k posmání, včera totiž Frantu sháněl, volal mu alespoň čtyřikrát do práce a nikdy ho nezastihl. Domů mu telefonoval také, ale nikdo to u nich nebral — a teď se náhodou potkali na kulatém náměstí. Vlastně ho Martin uviděl a zamával na něho z vozu, nato zajel na stanoviště a počkal, až se sem Franta přižene.

„To je sranda. Člověk toho neřáda nevidí sto let a potom ho potká dvakrát v jednom týdnu. Není to trochu moc?“ řekl Franta.

Asi je. Vyřídili ti, že jsem tě volal?“

„Kdesi cosi mi někdo vyřídil, že telefonoval nějakej trumbera, co nechtěl pochopit, že už dneska nebudu.“

Což se nesplnilo, jak vidím z připojeného obrázku. Konstatuju, že vzkvétáš, a mohu si tedy další dotazy ušetřit.“

„Dotazy nač?“

,Na tvoje zdraví a tvých rodinných příslušníků. Kdybys byl nekecal, nemusel jsem zbytečně zatěžovat síť.“

„Kdo kecal, podle tebe?“

„Ty přece — když tě Bláža varovala a nebyla to od ní žádná legrácka. Ty jsi mi palice. Proč jsi mě lekal, když jsi to stejně vyhodil?“

„Ty tvoje prašivky? Mýlíš se, sire, já je nevyhodil.“

„Nebo je máš ještě v lednici?“

„Chceš vědět, kde jsou? Tady,“ a Franta si ukázal na žaludek. „Včera jsme je zbaštili se Zuzanou — houbovka byla výborná. Doporučuji — Zuzana ji dělá s petrželí a nakonec se tam vymačká citrón.“ Martin na něho pouze hleděl.

„Kdy jste to snědli,“ zeptal se s obavou.

„Včera v poledne. Na oběd jsem šel domů, proto jsi mě nezastih. A večer jsme byli v bijáku. Tak vidíš, a tys mi nevěřil, když jsem říkal, je jste tam nějací fachmani. Těmi houbám absolutně nic nebylo. To musí člověk poznat, i když je dostane rozkrájený, z čeho to pochází, jestli to smrdí jako žampion nebo jak pohřební ústav. O čem ses tak zadumal?“

„O ničem. Yvetu máš ještě doma?“

„Ne, zase si ji převzala její mateř. To je ti zvláštní, na ni se uráží kvůli Zuzaně a na Zuzanu zase kvůli Nadě.“ Tak se jmenovala Frantova manželka, kterou Martin znal jen povrchně a nikdy ho zvlášť neinspirovala. Měla však tu dobrou vlastnost, že Frantovi — alespoň veřejně — nepřekážela v jeho zálibách. Ale možná že se v ní mýlil a že uměla být hodně nepříjemná. Chudák Yveta, napadlo ho. „Snad bys k ní měl být pozornější,“ řekl nahlas.

„K Zuzaně?“

„K Yvetě.“ Martin se jeho pitomosti málem zasmál. „Zuzana to nepotřebuje, ta se v tom zrovna bahní.“

„Nerozumím. V čem by se bahnila,“ namítl poněkud dotčen.

„Ve štěstí.“ Sice to nebylo přesně, co myslel, ale některé věci se neříkají. „Má prostě všechno akorát, má tebe, je mladá, hezká, prozatím žádný starosti, že jo, a v tom se ženské vždycky bahní. Když ji mužský nezanedbává, a to ty neděláš.“

„V tom se ale pleteš. Zuzana si všelicos bere. Třeba ty záležitosti s Naďou a potom Yvetu, že ji nemá ráda. To bych někdy vyletěl z kůže, co mi dělá. Holka, chci říct.“

„A Zuzana ji ráda má?“

„Určitě — a je k ní trpělivá, že se tomu až divím.“ Franta zesmutněl a jeho mužný obličej naráz poněkud zestárl. „Poslechni, člověče — s těmi houbami, vážně si to myslíš, žes v tom něco měl,“ zeptal se starostlivě.

„Inu ovšem. To je tutovka.“ Jakmile to vyslovil, cítil, že je to chyba, neměl by mu nasazovat červa. Měl však právě potřebu upřímnosti, ba, snad i větší, než na jakou se právě zmohl.

„Fakticky je mi to divný. Když se tak na tebe dívám, málem bych tě bral vážně.“

„Tedy mě neber a máš to za stejný prachy.“

Rozhovor se přetrhl naráz, dorazila sem totiž nějaká žena, žádající si energicky svezení, ve skutečnosti mezitím už jednoho zákazníka odmítl. Usedl tedy za volant a odjel, s Frantou na sebe jen pokynuli. Nakonec bylo lépe, že přestali, člověk by ještě ujel a toho se hodlal vystříhat. Ale bylo to divné — sakramentsky. Včera, dneska bylo teprve úterý, se dozvěděl zajímavou věc, samozřejmě od Rudy, že ta Dandina přiboudlina byla v pořádku. Zkoumalo se to přirozeně u Rudy v laborce, sám tam s tím pochybným balíčkem dojel a Ruda si to vytelefonoval, takže se to udělalo okamžitě. K tomu si ale Ruda přál, když už tak už, aby jim tam předvedl i ty druhé houby a Bláža je musela kvůli tomu vyhrabat z odpadků. Dovezl jim to všechno a výsledek mu sdělil Ruda večer, ovšemže se to potvrdilo a muchomůrčí jed v tom našli, ještě se ho prý ptali, který vůl to nasbíral. — Ba, měl co děkovat osudu, že tam holka nic neměla. A že z toho vyvázl i ten blázen Franta. Skoro zázrakem, když ty kousíčky pocházely opravdu od té příšerné amanity. Jestli však Martina napadlo něco o červu, začal hlodat v něm, od okamžiku, kdy si uvědomil, že to nebyly oba pytlíky, obsahující ty zelenavé plátky, ale čistě jen jeden, jeho. A to mohlo znamenat, pokud o tom uvažujete nezaujatě a objektivně, jedině tu eventualitu, že se muchomůrka dostala do pytlíku až dodatečně, samozřejmě jen její část, pečlivě rozkrájená na plátky a promíchaná s ostatním. Co se dá dělat, bylo to — mírně řečeno, velice škaredé. Bylo to tak odporné, že pouhé pomýšlení na to v něm vyvolávalo pocity hnusu. Ta holka — myslel tím Milenu, se snad zbláznila. Pravda, když si vzpomínal na posledního půl roku, párkrát z něho byla dost vyděšená. Však se také vynasnažil, aby ji přesvědčil, že to se svým slibem — že se o Dandu bude rvát, myslel vážně. Ona ale nevypadala — nebo alespoň ne vždycky, že by ji opravdu chtěla. Nebo aspoň nebyla důsledná — to nikdy. Kdyby to byla myslela vážně, byla by se už tehdy odstěhovala s Dandou do Děčína k rodičům, vlastně čekal, že to udělá — než se ten její číman rozvede a vezme si ji. Ale žádné takové, zůstala doma.— Že by byla Milena od něho neutekla, protože neměla kam, to ho vlastně napadlo nyní poprvé. — Starou belu měla kam. Jestli si to říkala, pak si to jen namlouvala, on ostatně také nemá kam. A to mu vlastně tou poslední, až docela poslední dobou připadala nějaká lepší… Herečka byla vždycky dobrá, to se jí musí nechat. Ale udělala to…? Nestalo se to přece jen nějakým omylem?

Mezitím dovezl zákaznici do Bráníka — a potom jezdil prakticky s dvěma pauzami až do půl jedné. Byla to dneska šestnáctihodinová túra a byl by to rád vydržel do konce týdne, čistě pro peníze, aby si to trochu nahonil, ale dneska se utahat chtěl, což je jak známo nejlepší prostředek proti deprimujícím myšlenkám. A tak jezdil a jezdil… O půlnoci vezl dva ožralé elegány někam za Spořilov. Ačkoli se v Praze vyznal, to bylo bludiště, chlapíci mu to neuměli vysvětlit a nakonec se chtěli hádat, zkrátka hloupost, takových prezentů zažil, že se mu ani tep znatelně nezrychlil. Zaplatili, to se neodvážili mu nedat, vlastně ho ani nenapadlo, že by ho mohli něčím praštit. Jemu se to ještě nikdy nepřihodilo, ale jednomu z kolegů ano a málem ho zabili. Martin si však troufal lidi odhadnout a byl přesvědčen, že by poznal, kdyby lezl přímo do pasti. Kolega si to ovšem myslel taky a jak dopadl. Martin projížděl Prahou, teď už drandil přímo domů a byl by ještě někoho naložil, ale zrovna nikde nikdo. Pohnul hlavou a zády, byl nějaký zdřevěnělý, ba, udřený jako mezek. A přitom, když odečtete odvod, co je to, prosím vás. To by člověk musel šmelit anebo být pořád jednou nohou v kriminále. Pokud to neděláte, nevyděláte, byl jeho názor na věc, a musíte mít k tomu náturu. A jemu se vždycky eklovalo, být k tomu vekslákem nebo tahat z lidí peníze po pár kačkách. A přestože byl slušný, stál dvakrát před komisí, jednou to bylo kvůli kamarádovi, který náhodou jezdil za něho a zákazníkovi nadsadil cenu, no a milý zákazník si poznamenal číslo a Martin měl z toho řízení. A podruhé si zase našpurtil kiláky ve výkazu mimopražských jízd, ti čímani si to spočítali a zase aféra. Přitom neměl za dlouhá léta jediný karambol a paměť mu naopak zaznamenala řadu situací, kdy se chyby dopustil druhý a on to zvládl, takže se nic nestalo. Ale ovšem, sama věc, že se nic nestalo, pro nikoho nic neznamená, jedině pro něho, že má celé hnáty a čisté svědomí.

Vůbec, dneska je nějaký ubrečený. Když je normální, ani po tom nevzdechne.

Hnus… V životě si nepředstavil, že je to tak hnusné, někoho podezřívat. Co podezřívat, vždyť je to jistota, byl by debil, kdyby to nepochopil. Uvědomil si, jak ho asi Milena nenávidí za to všecko, za to, že na ni řval, za to, že od něho neutekla… za to, že si dělá nároky na svoje vlastní dítě. Byl blázen, že mu tohle nedošlo, zabedněnec a tupec. To už jel Martin domů výtahem, jeho byteček… všechno je tak odporné, na nic. Ačkoli byl tak zmlácený, zmocnila se ho najednou krutá deprese, vůbec nevěděl, co by dělal, spát, to neusne, chlastat není co —.

Byl skutečně v náladě, že kdyby byl měl u sebe nabitý revolver, byl by se asi zastřelil. Pak ho napadlo, že někomu zatelefonuje, ale komu volat v jednu v noci. Co to… Telefon zadrnčel a Martin se k němu vrhl.

„Ježíšmarjá. To jsi ty, Blážino…? Děje se něco?“

„Nic.“ dostal vzdálenou odpověď. „Jenom že jsem tě slyšela přijít a napadlo mě, jestli máš doma pivo.“

„Ale mám, děvče, všechno mám. A cože nespíte?“

„No nespíme, Ruda právě teď usnul. Tedy nic nepotřebuješ?“

„Nepotřebuju. Ty jsi ale nápaditá, žes mi zavolala,“ řekl procítěně.

„Máš mě dvakrát na svědomí.“

„Jak to?“

„Poprvé v neděli a podruhy dneska. Tak ahoj, spi v leže.“

„Ty taky, ahoj.“

Poněkud uklidněn si šel vzít pivo z lednice.

*

„Martine, můžeš mi přinést náplast?“

„Hned. Kde je?“

„V šuplíku, a taky kysličník, je na polici.“

„A čokoláda — je nějaká?“

„Už není. Prosím tě, dělej.“

Nalezl náplast v zásuvce, byla ale vcelku a potřebovaly se k tomu také nůžky. Chvíli mu trvalo, než je našel, ale pak je objevil v druhé zásuvce. Lahvička kysličníku stála opravdu tam, kde řekla, na polici kredence, vzal ji a naklusal s tím ven, za Milenou. No ovšem, Danda si rozbila koleno — a kde, asi na cestě, že v tom má štěrk.

„Musí se to pořádně prolít vodou,“ řekl, prohlížeje Dandiho kolínko, rána krvácela, po noze jí tekla krev čůrkem. Danda seděla venku na židli v trenýrkách a v tričku, nohu nataženou a hrdinně přemáhala pláč.

„Raději kysličníkem,“ namítla Milena.

„Napřed vodou. Copak nevidíš, že v tom má svinstvo? Ať si dojde ke kohoutu a musí se to pořádně vymýt.“

Danda se ani nehnula, její pobledlá tvářička byla celá ustrašená, dokonce se dítě trochu klepalo. Fakticky, rozšvihala si koleno pořádně, jen co je pravda, musel to být pád s rozběhem. Má z toho šok, chudinka malá, a bojí se, že se jí v tom budou šťourat…

„Přece nejsi srabinka. A jak se ti to stalo? To jste závodili nebo co vlastně?“

„No — já jsem lítla —“ a vykládala, mu jak lítla za Alenou a jak si to udělala. Mezitím přinesla Milena umyvadlo s vodou a vatu, Martin se jal koleno vymývat a hlavně se snažil z rány dostat kousíčky zadřeného štěrku. Celou dobu se Danda držela, až když bylo po všem a koleno se skvělo náplastí, propukla v usedavé štkaní.

„Propánakrále, tak budeš s Alenou a já za pár dní přijedu,“ řekla Milena.

Hleděl na svoje děcko dojatě, vůbec se na ně nemohl podívat, aby se mu nestisklo hrdlo. Byl totiž postaven před hotovou věc, Milena mu včera oznámila, že nastoupí od pondělka zase práci a ohledně Dandy to vyjednala se sousedy. Pomocí své vlastní švagrové pohrdla — leda prý, kdyby tu zůstala přes týden také Míša, ale ta snad má také odjet. Jedině s Míšou se Milena kamarádila, kdežto Andule nedůvěřovala přes všechnu její obětavost a dobrotu, pomyslel si hořce.

„Táto, a budeme se zas koukat na hvězdičky,“ zavzlykala Danda. — Na mou čest, děcka dovedou vyhmátnout člověkovo bolavé místo a vůbec, děcka jsou dramatická. A intuitivní, vyciťují, že něco je a šlápnou do toho… ach bože, samotnému mu vhrkly slzy do očí.

„To víš, že budeme, zlato,“ řekl.

„A už přestaň. Nebuď hysterická,“ ozvala se Milena.

„Čokoláda by bodla. To jste ji všechnu snědly?“

„Kup mi radši triko.“

Danda toužila po triku, ale tuzexovém, potištěném nápisy a obrázky — okamžitě se rozhodl, že jí tričko opatří.

„Tak ji prosím tě nekaz. Vždyť se jí nic neděje a s Alenou jsou stejně pořád spolu. Vůbec, kde je ta žába?“

„S Vladíkem.“

„Vidíš, to je problém, šamstr jí odved kamarádku,“ prohlásil.

„A to mě věčně sekýruješ, když před ní něco řeknu,“ zněla odpověď, kterou znal věru zpaměti. Fakticky, její slova, chování, i to její tělo znal, ale ji neznal… Ale Milena jeho taky ne, konstatoval si ponuře.

„Copak jsem něco řek? Povídám jenom, že Vladík odved Alenku. Neřek jsem to, Danindo?“

„Jo, oni spolu chodí,“ podotklo děvčátko. Zachechtal se, zůstal v tom ale sám, Milenin úsměv byl zdvořile útrpný.

„Tak si na mě vyskoč, já tě ponesu. Ty jsi moje micinka.“ — Kóča, očekával Mileninu poznámku, ale to bývalo kdysi, Milena mlčela, zatímco zvedl dítě jako pírko, vzal si je na ramena a proháněl se s ním po zahradě, jako když byla Danda maličká. Blbnul s ní, ale jeho tísni se tím neulevilo, neměl na to tu pravou náladu. Jinak mu však bylo příjemné, že ji měl blízko u sebe a fyzicky ji u sebe cítil.

„Dej pozor na koleno,“ slyšel Milenu.

„Hele, tamhle je Vladík.“

Danda udělala prudký pohyb, znamenající, že chce dolů a pochopil, že se stydí, sundal ji tedy a Danda byla v minutě v trapu. Začal uklízet, bylo teprve časně odpoledne, ale uklízel s pocitem, že se to tady likviduje, všechno se to bude muset pozamykat, když Danda bude přestěhovaná a nezůstane tu noha. Věděl ovšem, kam Milena tak spěchá, už má té odloučenosti plné zuby a v nemocnici na ni čeká ten její. Na mou čest, to je jednoduchá aritmetika. Ten její felčar by se asi divil, kdyby to prasklo.

Mimochodem, Martinovi ani nepřišo na mysl, že by mu to sdělil a vůbec nikomu, z jednoduchého důvodu, že pouhá myšlenka, že by měla být Milena vyšetřovaná, pro něj byla zhola nesnesitelná. Dokonce i kdyby měl v ruce důkaz, nebyl by to udělal. Mohl jí pohrozit, pokusit se vzít jí Dandu, to ano, ale obvinit ji ze zločinu, toho nebyl schopný — vůči matce svého dítěte.

„Nemám ti udělat míchaný vajíčka?“

„To je zbytečný,“ zabručel. „Nešpiň už nádobí.“ Bylo šest, bude lépe nepočkat na Dandinu večerní náladu a odjet co nejdříve.

„Vždyť je to jenom pánev a tu umyju hned. Já ti pořád o tom dumám,“ prohodila, zatímco stavěla pánev na elektriku.

„O čem dumáš?“

„Přece o tom, kdo byl to ťululum.“ Rozklepala na pánev vejce a hned za ním další. Martin pozoroval její výraz, byla sám klid.

„A přišla jsi na to, kdo to byl?“

„No tak přišla, betonový to není, ale řekla bych, že to mohla být ta Bukovských žába.“

„Tak vida, a proč ta…?“

„Tobě připadala normální?“

„Ovšemže mi připadala normální.“

„Mně tedy zase ne. Jak se tu courala s tím zasněným výrazem a jak se tu válela, řekla bych, že je zralá pro psychiatra.“

„Myslím, že trochu přeháníš.“

„Vaše Míša si taky myslí, že to byla ona.“ Vajíčka se smažila.

„Míša? Tys o tom mluvila s Mísou?“

„A je to snad zločin? Když mi tady líčíš, že ses málem otrávil?“ „Míše jsi to snad vykládat nemusela.“

„Právě naopak, to bylo moc dobře, že jsem jí to řekla. Ona si vzpomněla, že tu žábu viděla něco schovávat, prostě ji zahlídla, jak se vrací z procházky a všimla si, že drží jednu ruku za zády. A večer se tu kolem těch hub motala, to jsi zaregistroval?“

„Ani ne.“ To zavalité, nevycválané, ale zřejmě inteligentní děvče… Yveta mu vlastně byla přese všechno sympatická. „Co to povídáš. Že držela ruku za zády?“

„Vždyť byla v plavkách.“ Milena přendávala vejce na talíř.

„Uvědomuješ si, z čeho ji podezříváš? Co říkáš ťululum, když mi tady tvrdíš, že to byl úmysl? Hele, nejsi trochu vadná? Proč by mi ta holka zrovna cpala muchomůrku, když mě nezná?“

„To je jisté, že ji necpala tobě. Poslechni, žes měl na tom pytlíku ještě igelit?“

Měl, vzpomněl si, že papírový sáček vytahoval z igelitového.

„Tak to byl jejich, ten pytlík, co jsem ti dala přes. Myslela jsem, aby se ti to neroztrhlo, ale teď si vzpomínám, že si ho přinesli oni. Budeš chtít pepř?“

„Můžeš mi dát,“ zamumlal duchem nepřítomně. Došlo mu to, ano a byl jednoduchostí vysvětlení všecek ohromen. Bylo to pravda, uvědomil si, on měl ty houby ve dvou obalech a vedle se válel druhý papírový sáček, mohlo tedy snadno dojít k záměně. Podle toho by byl jeho sáček patřil Frantovi. A Zuzaně. Můj ty bože…

„To je tedy za všechny prachy,“ ozval se uvolněně. Ne že by mu to nedělalo starosti, ale proti tomu martyriu, co právě prožil, to bylo nebe a dudy.

„Je. To nepopírám,“ řekla klidně.

„Na mou čest…! Ale co my s tím budeme dělat,“ zabručel, upíraje na ni oči s jakousi omluvou. Byl rád, že jí křivdil, ba — víc než rád, v tom okamžiku byl skoro šťastný.

„Co bychom s tím dělali, nic.“

,No já nevím… Promluvil bych si s Míšou. Není ti náhodou známo, kde je?“

„Ale ano, je na volejbalu. Prosím tě, sněz si to, dokud je to horký.“ Ignoroval její pobídku, vlastně ji ani nevnímal a vydal se za zdejší omladinou ke hřišti, které bylo vybudováno svépomocí, ostatně ho kdysi sám pomáhal budovat. Hrálo se tu, čtyři proti třem, a Míšu spatřil v tom trojčlenném družstvu. Kdyby se byl o Yvetu líp postaral a kdyby ji byla Míša zatáhla na volej, bylo by se to stalo…? Těžko říct, sám to konstatoval, že se Yveta chovala divně, ba — viděl na vlastní oči, jaké jsou tam vztahy. Yvety k Zuzaně a naopak… Ta Zuzana je příšerná husa. A Yveta z toho bude pořádně vyšinutá, ano, úplně vedle, z toho, že naráz přišla o oba rodiče. Její máma ji snad také nesnáší, vzpomněl si.

„Míšo!“

Zrovna chytla prudký míč, odpálila ho, ale do sítě. „Fuj!“ ulevila si v zápalu hry.

„Míšo. Pojď sem na moment,“ zavolal a hezky nahlas.

„Ale počkej!“ odpověděla. Míč létal sem a tam, pozoroval hru, jako by to bylo na Měsíci. Nakonec se Míša přece odpoutala a překročila lajnu. Měla na sobě plavečky a přes to kostkovanou košili, takže byly vidět její opálené, svalnaté nohy. „Ty, Martine,“ začala rychle, „já bych tu zůstala do konce týdne, ale slíbila jsem jedny žábě od nás…“ Jak sobecké je mládí. Vůbec ji nenapadlo, že přichází kvůli Yvetě, to nešťastné děvče úplně pustila z hlavy. Připomněl jí to a samozřejmě byla hned v obraze, evidentně si to s Milenou podrobně prohovořily.

„No doopravdy, Martine… Já tedy nemohu říct, ale mně ta žába připadala ťuklá. Ještě jsem si říkala, jak se tu může promenovat v plavkách, když má aspoň sedmdesát kilo.“

„A kdy měla být v tom lese?“

„Počkej, to bylo před obědem. Trochu se prošla taky po obědě, courala se tu vlastně pořád,“ řekla Míša zamyšleně.

„Pořád? To jsem neviděl. Pokud se pamatuji, ležela odpoledne u nás na dece. Ty sis prý všimla, že něco schovávala, je to pravda?“

„No tak, držela něco v ruce a ruku držela takhle,“ Míša nechala ruku klesnout a schovala ji za bok. „Vážně, Martine. Hned jak mi to Milena říkala, tak mě napadla ta holka. Už to víš, s tím jejich pytlíkem?“

Pohlédla na něho. „O čem přemítáš?“

„Co s tím mám udělat, jestli bych s ní neměl promluvit.“

„To tedy ano, ale řekla bych, že by to měli vědět její rodiče,“ pronesla dospěle.

„Uvidíme. No nic, Míšo, zatím ahoj.“ Usmála se na něho, pokynula mu a vběhla na hřiště. „Ted se dívej!“ No ano, měl se podívat, jak tvrdý má servis. Servírovala s nadhozením, bink míč letěl prudce přes síť, otočil prsty jedné slabší hráčky a dopadl na zem. „Výborně,“ poznamenal, ale dál už se nedíval, stejně ho to na Míšu trochu mrzelo, že je jí záležitost tak lhostejná. Ale proč by si to měla brát k srdci, konečně, když Yvetu vůbec nezná.

*

„Ách… Nebylo to špatný, co říkáš?“

„Nebylo, co by to bylo špatný.“

„Ale já ti to povídal, že to potřebuješ. Jsi úplně z formy, heleď se na to.“

„No tak jsem.“

„Tak tedy jsi, ale tamtoho kluka bys byl dřív poslal na zem malíkem. Ty si nedáš studenou?“

„Dám.“

Hovor přerušily projevy poněkud jiného druhu, doprovázející sprchování ledovou vodou. Stáli totiž s Frantou pod sprchami, každý pod svou, a dávali si napřed horkou a pak ledovou, což je jak známo vynikající masáž. Martin ho vyhledal ve středu večer v jednotě, kdy — jak věděl, Franta trénoval s několika mládenci a Franta samozřejmě nedal jinak, než aby si Martin také protáhl kostru. Nakonec cvičit bylo lepší než čekat, svlékl se tedy do trenek, ostatní věci mu Franta půjčil erární a cvičil s nimi tedy až do osmi. Potom počkali, až se osprchovali kluci a jako poslední šli oni dva a náramně si to pochvalovali, alespoň Franta, kdežto jemu nebylo zrovna lehko. Bral si to, což bylo ještě slabé slovo, a během těch tří dnů se nesčetněkrát rozhodl, že o tom před kamarádem pomlčí, ale zrovna tolikrát se rozhodoval k opaku. Že se vážky převážily, způsobil vlastně Ruda svým prohlášením, že kdyby šlo o jeho dítě, chtěl by to vědět. Ostatně on sám, kdyby šlo o Dandu, by neváhal na okamžik, rovněž by chtěl znát pravdu, i kdyby byla jakkoli hořká. Doufal jenom z hloubi duše, že by k podobné situaci u Dandy nikdy nedošlo. Bláža ovšem nebyla tak kategorická a zdálo se mu, že ji tak docela nepřesvědčil. — A víš to jistě, že to bylo to děvče, byla její jediná poznámka, ale Ruda ji okřikl a hezky rázně.

Vlastně jim byl dlužen vysvětlení, už jen proto, aby bylo ve věci jasno, teď ale, když se konečně rozhoupal, měl pocit, že o tom s Frantou do smrti mluvit nebude. Vždyť by ho tím oddělal, chudáka. Franta si pořád ještě dával, masíroval si tělo proudem vody. Pod sprchou vypadal nějaký menší a jak tu poskakoval, vypadal jako rozložitý, svalnatý trpaslík.

„Uf! mám dost.“ Zavřel vodu, popadl ručník a třel se, až mu kůže zčervenala. Martin se rovněž otřel.

„To já mám rád,“ konstatoval Franta. „A ty bys měl chodit na trénink pravidelně, to ti dám písemně.“

„Hm, možná.“

„Ale víš, jsem rád, že ses dneska přiharašil, i ze soukromýho důvodu. Chtěl jsem si s tebou pohovořit o Yvetě. Mám ti starosti… Nepředstavíš si, co mi dělají.“

„Kdo?“

„Všechny, hlavně ale Yveta. Se Zuzou jsou teď špatně… Představ si, že se mi div nepopraly. Zuzana jí něco řekla a Yveta na ni převrhla hrnek s čajem. Naštěstí nebyl vařící.“

„To se ale taky stane čistě náhodou.“

„To bych ti to nevykládal.“

Odebrali se spolu do šatny, kde si zanechali šaty jen volně hozeny na lavici. Šatna byla prázdná, Frantovi mládenci mezitím vymizeli. Franta si oblékl spodky a čistě bílé triko pod košili. Zářil bělostí, ale posmutněl, jeho umytý obličej dostal výraz budící soucit.

„A byla u vás od té doby?“ zeptal se Martin.

„Ani jednou, zato já jsem navštívil je a trochu jsem mluvil s Naďou.“

„A ona?“

„Nic, ale taky se jí něco nelíbí. Nedovedu si to vysvětlit, člověče, a upřímně řečeno, jdou z toho na mě chmury. Tak si myslím, jestli bych ji přece jen neměl předvést nervákovi,“ zabručel, navlékaje si ponožky.

„To bys moh, konečně. Za to nic nedáš.“

„Pozoruju ale, že jsi nějak změnil mínění, ohledně jí,“ konstatoval. Nezapomněl, že se posledně Yvety zastával.

„V zásadě ne, už tehdy u nás mi připadalo, že to mezi ní a Zuzanou neklape,“ řekl Martin.

„No dobře, neklape, ale to přece,“ odmlčel se, upřel na něho žalostné oči. „Víš, mě pořád napadá jedna věc — jestli se to už vystříbřilo s tou tvou houbou. Představ si, co jsem já za cvoka… Tuhle mě napadlo, jestli v tom nemá prsty naše holka. Jestli jako nechtěla otrávit Zuzanu, což by byla katastrofa, kdyby si to začala myslet Zuza. Blbost, co?“

„Blbost,“ řekl Martin.

„Tak mi řekni pravdu,“ stačil zlomek vteřiny zaváhání, anebo bůhví, co v tom bylo. „Řekni mi to; sakra chlape — a nešetři mě. Chápeš přece, že to musím vědět, tak ven s tím. Nejsem přece srab.“

„To nejsi.“

Zbabělý Franta nikdy nebyl — v žádném případě — a Martin už nahlédl sám, že balamutit ho nemá cenu. Pravda, jakkoli hořká, byla lepší než to chození kolem, když ještě ke všemu sám uhádl pravdu. A nezklamal se v něm, Franta snesl jobovku jako muž.

„Toho jsem se bál,“ pronesl hluše. „Tedy, o nějakém igelitovém pytli nic nevím, to by věděla Zuzana, ale když to říká tvoje, bude to jistý, že jsme ho měli. Vidíš, mě napadlo, že se to mohlo stát takhle, ale nedoved jsem si představit, jak k tomu mohlo vůbec dojít.“

„V každém případě… ona není úplně zodpovědná. Je z té situace trop, jak jsi přece sám říkal.“

„Ovšem, ovšem.“

„A se Zuzanou o tom vůbec nemluv.“

„S ní…? Za koho mě máš.“

Frantův hlas zněl klidně, jen poněkud zmrtvěle, ale ovládal se. Mezitím se dooblékli, Franta vyhlížel jak elegán, ale pohled na něho Martina bolel. Co se ale dalo dělat… Snad to bude lepší i pro Yvetu, že ji začnou léčit. Nechat plavat se to nemůže, to byl fakt, že by toho třeba jednou litoval, kdyby to zamlčel.

„Nechceš, abych tě hodil domů?“ Franta náhodou neměl s sebou vůz, ale odvoz odmítl s tím, že půjde raději kousek pěšky. Rozloučili se na ulici, Martin se odebral k autu a Franta se dal do kroku, v momentě mu zmizel. Provoz byl prázdninový, tedy poměrně slabý, a když se Martin hnal večerním městem, zaregistroval, že je hezky vlaho. Vlastně byl krásný letní večer, což mu v jeho rozpoložení bylo absolutně na draka. Nazítří jezdil až do noci, celých šestnáct hodin. Byl si jistý, že si toho Milena ani nevšimla, že tak dře. Doma ji měl noc jedině ve středu, ve čtvrtek odešla, když nebyl doma, takže jen hádal, že má noční, také dlouhou. Bůhví, jak to bude s víkendem, ale zatím se neptal. Přece si to holka nějak zařídí, když má venku žábu a budou je v sobotu čekat.

Nazítří vstal do prázdného bytu, což jenom konstatoval, že Milena doma není — ostatně na její návrat po noční bylo ještě příliš brzy. Dávno si odvykl sledovat, co dělá a kam chodí, doby lístků na stole už také patřily minulosti. No nic, nestaral se o to… Zrovna se myl, když cinkl zvonek; že by si byla zapomněla klíče, napadlo ho, a tak jak byl, pouze v kalhotách od pyžama, spěchal otevřít. A vtom užasl. Za dveřmi stála Yveta, uválená, rozcuchaná, upírala na něho oči v bolestných rozpacích. A byla uplakaná.

„Yveto,“ vyhrkl. „Kde se tu berete?“

„Já jsem přijela za vámi,“ ozvala se dívka. „Hned ráno. Byla jsem tady už v šest… Myslela jsem si, že asi budete doma,“ dodala zmíravě.

„To jste uhodla správně. Bohužel ale dneska dost spěchám, takže — nemohla byste přijít jindy?“

„Když já s vámi musím mluvit. Je to nutný,“ řekla Yveta odhodlaně. „Dlouho vás nezdržím…“

„Dobrá, když je to nutný, tak pojďte.“

Nebyl Yvetinou návštěvou nadšený, ba právě naopak, a byl to fakt, že spěchal, ačkoli to bylo koneckonců fuk, jestli přijde o nějakou půlhodinu později. Usadil dívku v obýváku a zatímco na sebe házel župan, dumal, co mu ten idiot Franta zase navařil. Jestli na Yvetu nějak uhodil a holka se zjančila… Vůbec dělala dojem, že se vrátila z flámu nebo že courala celou noc po městě. Když ji tam uviděl, myslel si dokonce, jestli není opilá. Už jen ten její úbor, Yveta byla totiž oděná do džínsů a přes to měla vypuštěnou pánskou košili, ne docela čistou — zkrátka, zaběhlé kuře. Co provedla, bylo sice na pováženou, ale podle něho měl Franta hromadu jiných cest než ji dohánět k zoufalství. A jak s ní nakládali, bylo slaboduché… Chlap se nechoval jako táta, byl jako zatokaný tetřev.

„Tak co, jak se pořád máte, Yveto,“ začal, „co maminka, ví o tom, kam jste šla?“

„Ta je venku.“

„Aha, a vy jste v Praze sama, to si asi užíváte. Budu muset říct Frantovi, aby na, vás dal pozor,“ řekl lehce. Yveta k němu zvedla oči, tušil, co přijde. „Tak to nesmíte. Já už k tátovi nikdy nepůjdu, kvůli tomu jsem… to jsem vám právě přišla říct. On mi řek posledně takový věci,“ hlas se jí zlomil, ale přemohla se, „tak strašný věci…“

„Pohádali jste se?“

Přikývla, po tvářích se jí skutálely dvě slzy.

„Ale jděte, že byste si z toho něco dělala. To snad nebude horký,“ řekl. Franta ho tedy neshodil, pomyslel si. Určitě jí neřekl, že to má od něho, jinak by sem byla nepřišla. „To si nesmíte tak brát,“ promluvil.

„Ale on mně řek, že jsem chtěla… já!… otrávit Zuzanu,“ vyrazila ze sebe, přemáhajíc vzlykot. „To je takový sprosťáctví, že…“

„To nemyslel vážně, prosím vás.“

„Myslel, doopravdy! On ze mě tahal rozumy skrz nějakej pytlík, a potom mi to řek, že tam měla Zuzana svůj a že to byl ten váš. A že jsem do něho něco dávala, ale vždyť já jsem do něho nic nedávala! Vůbec jsem nevěděla, že tam je…!“

„Propánakrále, Yveto, tak nebrečte a řekněte mi to normálně. Nikdo vás přece neobviňuje, že byste to udělala schválně, to je blbost!“

„Blbost, to jste ho měl vidět! A že mám jít k nervákovi, ať tam jde sám, i s tou ženskou,“ vybuchla Yveta. „Proč já, když jsem nikomu nic neudělala…“

„Schválně ne, ale nechtěla byste mi říct, jak to bylo s tím žampionem?“

„S jakým žampionem?“

„Co jste si ho přinesla z lesíčka.“ Nepochyboval o její vině, i když — musel jí přiznat, holka byla kurážná. „Vy o tom nic nevíte, viďte.“

„Kdy jsem si ho měla přinést,“ vyhrkla s úžasem.

„Tak já vám pomohu, když jste byla na procházce, seděla jste za chatami v lese, měla jste na sobě plavečky, nic?“

Yveta na něho pouze zírala. „Koukejte se, milánku, naše Míša si všimla, že jste si z lesa přinesla houbu.“

„Houbu? Kde bych ji vzala?“

„To nevím, kde, ale něco jste si přinesla. Co to bylo?“ Yveta na něho ustrnule zírala. Vypadala, že se nad tím hluboce zamýšlí, najednou však zvedla odhodlaně hlavu, vykřikla — „Vždyť já jsem to nebyla!“ a propukla v zoufalý vzlykot. Přistoupil k ní, snažil se ji utěšit, marně, Yveta stkala, že by se kámen ustrnul. Hladil ji, chlácholil a zjistil, že to má účinek zcela opačný, Yveta plakat nepřestávala a snad ani nemohla — nechal toho tedy a jal se hledat něco na uklidnění. U Mileny v nočním stolku našel diazepam, znal ho, také ho někdy užíval, dal jí dva a nechal jí malinká kolečka zapít vodou. Yveta se za nějakou chvíli uklidnila a zřejmě se trochu styděla. Dívala se na něho pokorně štěrbinkami místo očí — celá oteklá, popotahovala, že pochopil, že nemá kapesník, a dal jí tedy svůj.

Yveta se důkladně vysmrkala. „Děkuju,“ a vrátila mu kapesník.

Vždyť je to ještě — ani ne zajda, úplný mrňous, napadlo ho. „Jenom si ho nechte,“ prohlásil. „Budete ho ještě potřebovat.“

Pohlédla na něho s otázkou, jestli se jí nevysmívá. „Mně se to často nestává, opravdu. To bylo tím — tím, že —“

„Hlavně že vás to přešlo. Už je vám líp?“

Potřásla hlavou a odhodlaně na něho pohlédla. „Já bych vám to řekla, pane Jerman, to — jak jste se ptal, co jsem to měla s sebou, ale když ono je to takový —“

„Jaký?“

„Když já jsem tehdy zrovna dostala krámy,“ a začervenala se ke kořínkům vlasů.

„Krámy?“ — pochopil, že Yveta dostala měsíčky a z jejího rozpačitého výkladu pochopil i to ostatní. Nuže, Yveta dostala menses, čímž se mu z jejího chování vysvětlilo mnohé; proto byla mrzutá, proto se bez ustání válela na dece, proto se uchylovala do samoty — a tam v tom lesním ústraní se přebalovala a odnášela si odtud cosi, tu ženskou náležitost, kterou se ostýchala někde nechat, aby ji nějaké oči snad — hrůzo! nespatřily. Nu, že s tím některé nadělají, a že se za ty přirozené věci až chorobně stydí, o tom něco zaslechl — zvlášť prý mladá děvčata a Yveta na to vypadala, že bude stydlivka. Ach bože, taková pitomost!

Když Martin dokončil svou toaletu — odebral se ovšem potom do koupelny, kde se oholil a oblékl, zjistil, že se Yveta mezitím natáhla na gauč, kde tvrdě usnula. Promluvil na ni, dokonce jí foukl na čílko, nic, spala jak o půlnoci. Chuděra malá, pomyslel si, když odolala i dalším pokusům o probuzení. Ono ji to nakonec uspalo, a možná že to byly ty prášky. Jestli na to není zvyklá, jako že asi ne… Hergot, co s ní? Nakonec ji zanechal, nalil do sebe jen šálek vroucího čaje, div si nespálil hrdlo, hodil na ni přikrývku — na gauči v obýváku totiž spal on, kdežto Milena v ložnici, takže se dívka usídlila vlastně v jeho pelechu, a odešel. Stejně se už sakramentsky zpozdil a bude mít co dělat… V autě ho napadlo, že měl přece jen zanechat Mileně lístek, ale co, nebude se kvůli tomu vracet. Milena přece není debilní, ostatně Yveta má pusu. Pokud se ovšem nevytratí dřív, než se Milena vrátí. Ze všeho nejdřív se rozjel na dispečink, aby věděli, že se konečně dostavil, což asi neměl. Hned ho tam dispečer chytil a kdesi cosi, že se jim nahoře zase něco nelíbilo na jeho výkazu. Zavolal tam a dohadoval se s nimi, trvalo dlouho, než vůbec někoho dostal, což mu dokonale zkazilo náladu. Jsou to opičáci, sami se dloubají v nose, a když něco potřebujete, nikdy čas nemají, zato hledat mouchy v práci druhého, na to jsou čiperové. Silně otrávený — a zahlcený pouze pracovními problémy začal Martin jezdit. Ztratil spoustu času tím marným telefonováním a teď musí nahnat nějaké rito — Jezdil tedy bez přestávky celý zbytek dopoledne a nezastavil se ani na oběd, ačkoli vlastně nesnídal, ani kávu dneska neměl. Nevadí, dá si ji potom. — Dvě hodiny, tři. Vezl právě někoho do Nuslí a zrovna si říkal, že to pak zapíchne a zajde do hospody, když se to stalo. Volali ho rádiem. Zařízení, které se používalo málokdy, nebylo také proč, ale teď to zaharašilo a na mou duši, sháněli jeho. — Pozor, pozor. Soudruh Jerman… se má okamžitě hlásit dispečinku. Soudruh Jerman… Hlášení opakovali a Martin poslouchal, značně vyveden z míry. Na vysílačku se vykašlal, i když tu měl zamontovanou tuhle techniku, ale neměl to nějak v pořádku. Vyslechl hlášení, nato zastavil, vyložil zákazníka, inkasoval a potom zašel do budky.

„To je Martin? Jo, tak přej máš jet okamžitě domů.“ Na dispečinku to zvedl Hanes, jeho kolega, který se tam asi náhodou vyskytl. „Volala tě manželka,“ informoval ho.

„A co se…“

„Jo to já nevím, já to nebral.“

Zatelefonovat domů, Martin ale zjistil, že další korunu nemá, poslední dal nazpět zákazníkovi. Nic nedělá, pojede tedy domů. To je tedy od Mileny nápad, dát ho veřejně vytrubovat kvůli nějaké pitomosti. A že to pitomost je, o tom neměl Martin pochyb. Nasedl tedy opět do vozu a vydal se směr domů. Nuslemi, opět skrz centrum, nato profrčel tunelem. Drandil přes Letnou, blížil se k domovu. Co to Milena může chtít… Asi aby něco koupil, to mu nemohla rovnou vzkázat co? Anebo mu zavolat, než vyjel. Nevyráží přece v noci, sakra. Konečně Petřiny, byl na místě, ale už zdálky zaregistroval, že jsou tu „mlíkaři“. Hrklo v něm, a pořádně. Co se mohlo stát…? Tam stát nemůže… Nejlíp to zastrčit až tamhle, zajel s vozem tedy do další příčné ulice, kde ho nechal stát, a vrátil se kus pěšky. Vešel do domu, barák byl otevřený a okamžitě cosi ucítil. Se srdcem bijícím až v krku vyjel výtahem nahoru, vystoupil a už odmykal. Teď ho to doslova praštilo, plyn, byt byl plný plynu, a už spatřil Milenu, vyšla odkudsi a šla mu vstříc. Bledá jak papír…

„Představ si, ta žába Bukovských si tu pustila plyn,“ oznámila mu věcně.

„A co…?“

„Je mrtvá, už se s ní nedalo nic dělat. Je to hrozný,“ dodala.

„Je.“ Co tu říkat…! Byl jak zpitomělý, absolutně šokován. Mrtvá, takže Yveta je mrtvá…! Ale jak to…? Vždyť tak klidně spala…! A tvrdě, sakra, jak tvrdě! To se najednou probudila či co… Co ji mohlo tak naráz vzít?

„To tedy nechápu, fakt,“ ozval se hluše. „Když já jsem odcházel, tak spala jak zabitá.“

„Co zas nechápu já, proč jsi ji sem vůbec bral. To byl nápad, vzít ji sem, a potom si jít klidně pryč, když víš, jaká byla. Tos ji tu měl přes noc?“

„Ne přes noc, přišla ráno.“

„A proč jsi jí nevyndal paty, když jsi šel ven? Vůbec, jak to, že ti tu usnula?“

„Sakra, mlč aspoň. To bylo asi po tom diazepamu,“ řekl s námahou.

„Tys jí dal diazepam?“

„Dva, a tak si mysům…“

„Dva bych jí tedy nikdy nedala. To s ní mohlo sakra zamávat. Vždyť po tom mohla mít okno!“

„Nech si to. Vždyť ho bereš sama, tak co mluvíš!“

„Já, to se rozumí, že ho beru. Ale ten, co beru, mám u sebe, kdežto tamten, co jsi jí dal, jsem přestala užívat, že je moc silnej. To byl tedy nesmysl, dávat jí prášky, když nevíš, co to s ní může…“

„Dej už s tím pokoj.“

„Poslouchej, tam nechoď,“ zaslechl její slova, ale už tam vešel, dveře byly totiž dokořán a byl tu průvan. Zarazil se, ustrnul, pak si dodal odvahy a vkročil. Yveta tu totiž ležela, přikrytá prostěradlem, na jeho gauči, z kterého zrovna dnes ráno vstal… Ještě ji tedy neodvezli, byla to asi příliš krátká doba… Nic z ní neviděl, jen obrys jejího těla, což mu stačilo, pocítil tlak na žaludek, před očima se mu začalo dělat černo. Cítil, že mu na čele vyráží rosa.

„Říkala jsem ti, že tam nemáš chodit.“ To byla Milena, přišla sem za ním a vzala ho za paži. Měla sesterský grif, velmi pevný, a ovšemže byla připravená ho podpořit, kdyby šel k zemi, jasně, že si myslí, že se jí tu položí, což byla myšlenka, která v něm vyburcovala všechny síly. To se nesmí stát, a několikrát zhluboka nadechl.

„Váš manžel? Zatím nám sem nechoďte,“ řekl někdo. Byl to jeden z příslušníků, zahlédl tu dva, ale v momentě spatřil ještě dalšího.

„To je soudruh kapitán Dražil,“ řekla Milena zvládnuté.

„Dobrý den,“ odpověděl muž duchem nepřítomně a už se zas otočil k druhému, který k němu přistoupil a něco mu polohlasně sděloval. Přítomnost instituce Martina vzpamatovala, už zase viděl a přestalo mu hrozit, že by se skácel.

„Budete chtít ode mě něco vědět,“ zeptal se slabým hlasem, ale už pevně.

„To se rozumí,“ odpověděl muž a víc si ho nevšímal.¨

„Je to příšerný,“ řekla Milena. Otevřela dveře druhého pokoje, což byla jejich bývalá společná ložnice. Od jejich neoficiálního rozchodu tu však Martin nespal, nechal pokoj jí a Dandě. Na druhém gauči tedy spávala Danda, když tu byla, kdežto on se usídlil v obýváku. Pach plynu tu nebyl tak silný, ale cítit ho tu bylo také. Byt tím byl nasáklý, pochopitelně, přes chabý průvan tu čpělo všechno a otevřením dveří se asi plyn vevalil i do domu. Snad si může zapálit — a Martin už vytahoval krabičku clejek.

„To jsem zvědavá, jestli zítra odjedeme,“ zašeptala Milena. Ba, nebylo to jisté. „A já si k tomu přendala službu na dnešek na noc a budu mít celý víkend a k tomu ještě pondělí.“

„A příští týden máš zase noční?“

„Ranní. Kdybys nemoh ty, odjela bych tam napřed autobusem.“

To by se snad tak dalo udělat. Čekají na ně, bylo by zlé, kdyby se neobjevili. „A jak jsi to měla vůbec dneska? To ses vrátila až teď?“

„Samozřejmě že ne teď. Byla jsem tady už ráno.“ Překvapen vzhlédl.

„Ráno, jak to, žes tu byla ráno? V kolik, prosím tě?“

„V kolik, něco po osmý. Čtvrt na devět tak mohlo být.“

„To jsem blázen. Vážně? To mohlo být tak deset minut, co jsem odešel. A co ona…? To ses nepodívala, co…“

„A nejsi náhodou debil? To myslíš, že jsem ji přehlídla nebo co vlastně?“

.,A co plyn, neucházel?“

„Na mou duši, s tebou je řeč. To jsem si asi všimla, když jsem dávala kuře do lednice. Povídám ti, že spala a nikde neucházel žádný plyn, když to potřebuješ po lopatě. Ale nemohu za to ručit, že to jenom nepředstírala. Teďka se mi zdá, že to asi jenom dělala, že se nepohnula, když jsem bouchla těmi dvířky.“ Milena se zamyslela.

„A nezkoušela jsi ji probudit?“ „Ne, to jsem nezkoušela.“

„Tos měla. Spoléhal jsem, že se s ní domluvíš,“ zabručel.

„A tos mi nemoh nechat aspoň lístek na stole? Nebo jak jsem měla vědět, co s ní mám dělat?“

„A co sis myslela?“

„Bože, nic. Že je asi namazaná.“

„Tos mě vážně podezřívala, že se opíjím s nezletilýma holčičkama a že ti ji tam potom nechám, abys ji ošetřovala? Ty jsi fantastická.“

„A ty nejsi fantastickej, přivést mi holku do bytu, k tomu když jsi věděl, že je to hysterka, a klidně ji strčit k sobě do postele? To ti dám písemně, že jiná by si myslela leccos.“

„A pak jsi šla zase ven?“ ignoroval poznámku.

Přirozeně, že odešla, to už věděl, otázka byla zbytečná, dostal na ni ale odpověď dosti obšírnou, kvůli čemu musela zrovna do města a co tam všechno dělala. Proč mu to povídá, projelo mu hlavou, vždyť se na to ani neptal…

„Tak jsem přijela, asi ve dvě nebo něco málo po. Ba ne, půl třetí mohlo být, protože jsem zaběhla ještě do samošky, ale měli narváno, tak jsem to vzdala,“ vyprávěla mu. „To víš, ve snu by mě bylo nenapadlo, co udělá, až když jsem to ucítila. Pak mi to teprv došlo, že to bude ona.“

„Už dole ti to došlo?“

Potřásla hlavou. „Ba ne, dole ne a ve výtahu taky ještě nic.“ Ba, v domě asi plyn nebylo cítit, jinak by už někdo udělal poplach, pokud by to vůbec někdo objevil. Dům byl totiž v létě poloprázdný, lidé na dovolených nebo v práci. Tragédie, že se na to nepřišlo dřív, vždyť mohli Yvetu zachránit, spočítal si právě, až plyn šel od nějakých devíti do dvou, pět hodin, to ještě není tak dlouhá doba. Někdy v tom lidé leží mnohem delší dobu a zachrání je.

„Byl tu doktor?“ zeptal se. „Doktor…? Nač, prosím tě.“ Troufala si to poznat sama, jestli je Yveta mrtvá, měla odvahu, to jí musel přiznat. „Vždyť už byla modrá… Tak jsem hned zavolala bezpečáky a jsou u nás od — od, nevím odkdy.“

„Ale mě začali shánět až ve tři,“ zamumlal.

„A vadí ti to?“

Vadí…! Překvapilo ho pouze, že ho nesháněla hned, to asi, až když ji instruovali, že ho má dát vyvolat rádiem. Že ji to nenapadlo samotnou, že má sehnat jeho prvního, nuže, asi ji to opravdu nenapadlo. Pohlédl na ni. Všiml si, že kouří — Milena obvykle nekouřila, nebo jen svátečně, a uvědomil si, co si holka užila, když tu s ní byla tak sama — anebo hned při tom nálezu. „Užila sis, vid.“

„Co povídáš?“ Neposlouchala ho, i když jeho tón už nebyl podrážděný, ale naopak soucitný.

„Říkám, že to muselo být děsný, pro tebe, chci říct, žes tu byla sama,“ opakoval.

Proč… To už máš stejný, nikdo by mi nebyl stejně nic platnej,“ řekla.

,A cos dělala…?“

„Co, jenom jsem to zavřela a otevřela jsem okna. Ta žába, to je fakt, to bylo hrozný, jak vypadala.“

„A sporák šel, až na troubu? Anebo trouba taky?“ Jeho otázka se týkala bezpečnostní pojistky u trouby, kterou si právě nebyl jistý. Dozvěděl se překvapující věc, že troubu Yveta neměla puštěnou a dokonce ze čtyř hořáků jen ty dva zadní, ovšem ty silné. Milena mínila, že asi ty druhé jí šly ztuha, a proto pustila jen dva. Hleděl na ni, nějak se mu to nezdálo.

„A víš, co mě napadá? Že to bylo jenom naoko, ta její sebevražda,“ prohlásila.

„Naoko?“

„To se rozumí, nebo ať visím, jestli se chtěla doopravdy otrávit. Už asi ne, podle toho, jak to vypadá. Měla smůlu, že se jí to povedlo, chudákovi,“ dodala s drsným soucitem.

„A to myslíš vážně? Že by byla tak rafinovaná?“

„Prosím tě, šestnáctiletá žába — jedna u nás má zrovna dceru, co si to zkusila, jenže měla větší štěstí. Dala bych za to krk, že to bylo takhle — vůbec, proč jsi jí dával ty prášky? Přece ti tu vyváděla, ne? Brečela?“

Odpověděl, že jenom zpočátku, brzy se ale uklidnila a chovala se normálně — až se vrátil z koupelny a našel jí spící. „A co ti vůbec chtěla,“ zeptala se Milena a řekl jí to tedy, ovšem ne všechno.

Nechtělo se mu rozvíjet novou diskusi ohledně Yvetiny viny a tak vytáhl pouze Yvetinu hádku s Frantou a jako důvod použil příhodu s převrženým šálkem čaje. Slušné to zrovna nebylo a lhal nerad, ale nemohl si právě pomoci.

„A vidíš, ty se tomu divíš. Po tom bych se už nedivila ničemu. To je přece jasný jako den, že jim to chtěla vrátit.“ Milena si přitom vytáhla další cigaretu a už si zapalovala. Nespouštěl z ní oči… V těch veselých hadříkách a s plavými vlasy jeho zrak zrovna přitahovala.

„Co se na mě tak díváš?“

„Prokristapána…,“ vyjelo mu vztekle.

„Heleď se, ovládej se trochu. Jestli si myslíš, že tečou nervy jenom tobě…“

„Promiň. Zrovna jsem si na něco vzpomněl,“ což bylo pravda, napadlo ho ještě cosi k těm hořákům, proto se tak zahleděl. „Chtěl jsem se tě zeptat, jestli si všimli, že zrovna ty dva jsou v čudu,“ zabručel.

„Co? Ty kohouty? To se rozumí. Ještě mi povídá, co to mám za chlapa, že nechává sporák v zruinovaném stavu,“ řekla klidně.

V zruinovaném stavu — to zase tak nebylo, po pravdě řečeno, pouze se uvolnily šroubky u těch dvou krajních kohoutů, takže padaly a měl je tam pouze nastrčené, ty kohouty, ale otvírat a zavírat se daly. Říkal si, že to dá do pořádku, ale nebylo to tak jednoduché, jak by se zdálo, nové nedostal a byl by musel zavolat opraváře. Potom na to přestal myslet, opět ho napadlo, že Yveta chtěla žít, nechtěla zemřít, holka, a z toho pomyšlení mu bylo tak zle, že ho podezřele zalehtalo v krku a zamžily se mu oči. Ještě brečet, to už by byl vrchol, pomyslel si.

„Ale jdi, tak si to tolik neber,“ ozvala se Milena. Pochopil, že si všimla jeho dojetí a ovládl se, odkašlal a vytáhl si novou klejku. A vtom k nim vešel ten chlapík, Dražil, upamatoval se na jméno. Teď ho konečně zaregistroval, jak vypadá, byl to středně vysoký muž vcelku s příjemným obličejem, všiml si, že má bradu rozdělenou čárkou, husté obočí a vlasy jak kartáč. A nebyl starý, maximálně čtyřicet. A měl na sobě civilní šaty, sako, rozhalenku, což je normální, od kriminálky chodí většinou v civilu, a přece by si je Martin troufal rozeznat — a většinou se v tom nezmýlil.

„Tak že bychom si to probrali teďka s vámi, pane Jerman,“ pravil bez úvodu.

„A co já? Necháte mě tady?“ ozvala se Milena. Měkce se na něho usmála.

„Víte co, jděte si trochu na čerstvý vzduch. Na čtvrt hodinky, počkejme, na dvacet minut. Potom už si budete moci uvařit kafe.“ Narážel na to, že sporák bude opět k dispozici.

„To budu ráda, víte, dneska jdu na noc,“ sdělila mu vážně. „Vy dneska budete sloužit? Snad byste se měla na dnešek omluvit,“ prohodil.

„To přece nejde, na poslední chvilku to u nás není možné.“

„A co kdyby se vám něco stalo, taky by si to museli bez vás nějak vyřešit.“

„Zatím se mi ale nic nestalo, a já jsem zvyklá nespat. Řeknu si, že to musím vydržet, a jde to,“ podotkla s pohledem do jeho očí.

„Tomu věřím, že jste odolná, ale nesmíte přeceňovat svoje síly.“

Martin je přitom pozoroval. Milenin tón, úsměv, všechno to znal zpaměti, měla to v zásobě jako arzenál pro mužské, na kterých jí záleželo. Většinou to bylo nevinné, ta její koketerie, a dřív se tomu smál, jak to dovede, i ona se mu tím docela otevřeně chlubila… Ženské se tím často chlubí, co umějí dosáhnout, chlap by se tím nechlubil, a kdyby, pak by to nebyl chlap. Konec, Milena se zvedla a odešla. Kapitán Dražil se usadil na křeslo, jediné, na které tu měli místo, kdežto Martin zůstal na kraji gauče. Kapitán vytáhl cigaretu, začali. Je to vlastně normální, pomyslel si Martin, když odpovídal. Otázky, které dostával, byly naprosto slušné, rozumné, chtěli prostě vědět, kdy k němu Yveta přišla, jaký měla důvod, jak se chovala a vůbec jak to celé proběhlo, a nezdálo se mu ani, že by ho chlapík podezříval z nějaké nepřístojnosti. Dokonce měl Martin pocit, že se mu věří — i v tom směru, že nebyl Yvetiným příchodem nadšený. Vyprávěl, odkud a jak ji zná — a že si přišla vylít srdce kvůli nějakým trablům. Jakého druhu ty trable byly, uvedl, že šlo o záležitosti jen a pouze rodinné — a že tomu předcházel rodinný konflikt. O Yvetiných poměrech ovšem vyprávěl, zdržel se ale čehokoli, co by postavilo Frantu nebo Zuzanu do nepříznivého světla. Vyložil pouze, že se Yvetini rodiče letos rozvedli a že to celkově těžce nesla. O Yvetině obhajobě a vůbec o příhodě s muchomůrkou nemluvil, vůbec to sem nechtěl zatahovat. Nemohl tuhle složitost rozšlapávat, dokud by neměl sám jasno, a tak vylíčil pouze, jak se mu Yveta rozplakala, jak jí dal prášky a opustil ji na gauči spící. Chlapík ho pozorně poslouchal, jednou ho dokonce zarazil, když se Martin pustil do příliš velkých podrobností. „To teď necháme, pane Jerman. To se udělá u nás ještě jednou, potom to s vámi sepíšeme, ale to má čas.“ Vypadal, že to bere, jenom při zmínce o prášcích chtěl vědět, o jaké prášky šlo a jestli je to děvče pravidelně užívalo, a když se dozvěděl, že to byl diazepam a že jí ho Martin naordinoval o své újmě, poněkud se zachmuřil. „To jste neměl, pane Jerman. Dávat někomu prášky bez doktora, to je podle zákona trestné, to jste nevěděl?“

Zamumlal, že to nevěděl.

„To se divím, že to nevíte. Jste přece inteligentní člověk a provést takovou věc, když jste nemoh vědět, jestli nebrala současně něco jiného —“

Kapitánovy výtky přerušilo dlouhé zazvonění, Martin se vymrštil, zbytečně, někdo jim už otevřel. Byli to ovšem muži od pohřební služby. Co se dělo dál, prožíval Martin jako nějaký zlý sen, ba, měl co dělat, aby to vůbec vydržel. Sice se se smrtí už v životě setkal, oba rodiče mu zemřeli, když byl hodně mladý, ale při jejich smrti nebyl, naštěstí, vždycky si myslel, že by to snad nepřežil. Tátu to zkosilo, když byl na vojně, takže už přijel jen na pohřeb, a mámu — odvezli ji do nemocnice se srdečním záchvatem, ještě s ní mluvil, byla plná zájmu a druhý den přišla zpráva. Na babičku se pamatoval, chodil ji navštěvovat, když už stonala, ale to všechno mu nepřipadalo tak kruté, dokonce i ta havárka, kterou neprožil, jen viděl, mrtvý na ulici, potom jednou zažil, jak nějaký chlapík spadl ze židle v hospodě a ve chvilce byl pryč, ranila ho totiž mrtvice. Ale to nebylo nic proti tomu, co zažíval nyní. — Děvče, které ještě ráno držel v náručí, chlácholil ji, těšil ji, a teď viděl, jak ji vynášejí , z pokoje, tak jak byla, rakev totiž neprošla dveřmi a nechali ji na chodbě, Yvetu do ní složili, zavřeli víko a hnuli se s ní ven, dveře nákladního výtahu si nechali otevřené, šoupli rakev dovnitř, dva se postavili k ní, druzí dva sjeli dolů normálně. A konec, za chvíli už jenom zahledl, jak odjíždí pohřební auto. Věděl, že ji vezou na prosekturu, na soudní, to je obvyklé u všech sebevražd, a v duchu děkoval, že Franta nebyl při tom, když ji vynášeli.

Vůbec měl ze setkání s Frantou nahnáno, nesměl být ale sketa a vyhnout se tomu. Jak se ukázalo, bál se zbytečně, krátce po odjezdu pohřebáků se objevila Zuzana. Jenom sama, bez Franty, Franta prý nemůže, zhroutil se totiž — musela mu dát prášky a uložit ho do postele — ale teď spí a přišla místo něho, aby si nemysleli, že snad nechtěl přijít. Řeč se z ní jenom lila; sice mezi tím ždímala ze sebe nějakou tu slzičku, ale Martin z ní měl dojem, že je uvnitř chladná jak ten ledovec. Konečně, proč by měla ta ženská pro Yvetu truchlit, pomyslel si spravedlivě, Yveta ji ráda neměla a působila jí jen nepříjemnosti. Ale přece, taková lhostejnost, to by snad člověk nebyl lhostejný ani k cizímu, natož k někomu, koho znala tak blízce jako Yvetu a snad byly spolu předtím dost zadobře. — Milena, která se mezitím vrátila, se Zuzany ujala, a tak milá Zuzanka klábosila napřed s ní a potom u Poncových, znali se totiž z toho telefonování a šla je samozřejmě jenom pozdravit. Martin ji ale podezříval, že to dělá jenom ze zvědavosti, anebo spíše, což bylo pravděpodobnější, nezanedbala příležitost, aby se mohla předvést v roli Frantovy manželky a tím Yvetiny — ne snad matky, ale přítelkyně. A jak se věci vyvinuly dál, bylo mu jasné, že se v ní nezmýlil, pro ni to byla všechno společenská příležitost, v které se hotovila obstát na jedničku. Bláža — s tou jedinou to hnulo, jak viděl, i když byla pro ni Yveta cizí člověk — ji obsluhovala, přinesla jí čaj, zákusky, nalila jí koňak, Ruda zdvořile mlčel — a Zuzana mlela. Jak se měly spolu rády a rozuměly si — až na to, že na ni uměla Yveta škaredě vyjet, ale to si řekla, že za to nemůže, vždycky si to říkala. I Frantu upozorňovala, že je Yveta nemocná, ale nechtěl tomu věřit. Přece jenom ji neznal, to dělá ten věkový rozdíl, kdežto ona Yvetě rozuměla mnohem lépe už proto, že k sobě měly věkově tak blízko. Vždyť je jí teprve pětadvacet — nezapomněla se pochlubit, takže byly s Yvetou jako sestry, jako dvě kamarádky. Vlastně se cítila být její starší sestrou a někdy jí řekla, co se jí nelíbí, musela jí to říct, když byla Yveta taková a Franta před tím zavíral oči. Nato přišel výčet Yvetiných nectností, byla chorobně dráždivá, někdy i vzteklá, nepořádná, co se na ni naprala a za ni nauklízela, když bydlela jeden čas u nich. Přesto ji měla moc ráda a byla jistá, že Yveta ji má taky ráda — možná že víc než vlastní mámu — s tou si nikdy nerozuměly a Yveta dávala přednost jí — však si kvůli tomu od ní zkusila. Martin ji poslouchal s úžasem. Byly to samé nesmysly, polopravdy nebo vyslovené lži, jak může tak lhát! Až pochopil, že se do své role tak vemluvila, že tomu sama věří. Hysterka — to byla ona, ne Yveta, a v krajním případě obě. Nakonec to nemohl vydržet a zvedl se.

Za nějakou chvilku seděl za volantem, Milenu vedle sebe, hodil ji do služby a potom nevěděl co… Někam se najíst, ale co s jídlem, když se nemůžete napít, což jako řidič právě nemohl. Mohl by se také vrátit domů a uklízet, vzpomněl si přitom, že Milena už doma uklidila, vrhla se na to, jakmile jí to dovolili, a než se vrátil od Poncových, měla vyluxováno a předsíň a koupelnu vytřenou. Zbytečně by se dřel a taky nač, k čemu to všechno, čistota, hygiena, po tom obraze, který se mu stále vracel. Nakonec se přece někde najedl, vypil kávu, ale co teď, jezdit? Je přetažený, že v něm nervy jen hrají. Nebo jet domů a zalehnout? Další hodinu strávil v kině, ale film ho nudil, sotva ho vydržel sledovat, až někdy v polovině toho měl dost, vstal a nenápadně se vytratil. Teprve devět, je to k zbláznění… Pak pojal nápad, odjet auťákem domů a zastavit se na pivě někde v okolí, což uskutečnil, před barákem auto zamkl, načež se odebral pěšky do hospody Na chaloupce. Hospoda mu byla známá, za svobodna sem chodíval dosti často, vůbec sem chodila garda, samí chlapáci, řidiči, stavbaři, kdekdo, s mnohými z nich si tykal. Teď ale, když se octl v zakouřené malinké místnosti — kdosi ho poznal a už ho táhli mezi sebe, nebyl tím zrovna nadšený. Přesto tam vydržel hodnou dobu, pomalu popíjel pivo — měli tu dobré a poslouchal řeči, až někdy po jedenácté se zvedl. Došel domů procházkou, odemkl si dům, nato vstoupil do výtahu… Sotva z něho vystoupil, byl notně překvapen, dveře Poncových se totiž otevřely, objevila se Bláža v županu a už mu strkala do ruky jakýsi kastrůlek. Samozřejmě, kastrůlek s jídlem.

„Ty jsi blázen, holka. Vždyť já jsem jed,“ řekl udiven.

„To musíš sníst,“ pronesla Bláža, drkotajíc zimou. Celá zmrzlá, unavená…

„Tak dobrá, když jinak nedáš.“

„Je to telecí,“ řekla Bláža uspokojeně, když si vzal kastrůlek. „Náhodou jsem je dostala. Musíš jíst, jinak se zničíš.“

„Ty jsi blázínek.“

„A s tím práškem si nedělej starosti.“ Překvapilo ho, odkud o tom ví, a dozvěděl se, že od Zuzany. „Milena jí něco napovídala, že prý to moh zavinit ten prášek, a tak jsem hned kvůli tomu zavolala jednomu známému, je to sice internista, ale vyzná se v tom, a samozřejmě je to nesmysl.“

„Takže po tom nemohla mít depresi?“

„Jedině že mohla po tom být omámená, to ano. Ta dávka jí nemohla uškodit, jenom ji uspat.“

„Tak ti mockrát děkuju. A běž spát, vždyť jsi celá zmrzlá.“ Zmrzlá, to vypadala, a viděl na ní, jak je unavená. Na mou čest, měla toho taky dost, tahle Blážina a uvědomil si, co v ní má… Občas mu šla na nervy, to bylo pravda, ale která člověku někdy nejde na nervy. Především neměl rád, když se škorpily s Milenou, samozřejmě pro hlouposti, Milena byla ovšem náramně citlivá na to, aby ji někdo nezkracoval v jejích pravomocech, i kdyby šlo o přišití knoflíku. Prostě ženské, člověk to nechápe, ale je to tak. Milena nevycházela se ženami nikdy zvlášť skvěle a vždycky se tvářila, že je to kvůli jejímu zevnějšku, to se rozumí, že je hezká, Bláža ovšem také, svým způsobem, i když se nedalo říci, že by byla zrovna krasavice. Měla ale pěknou figuru a sportem vypracované tělo, že se mohla leckomu líbit, i jemu se vlastně docela líbila, ale Rudu měl rád a dneska by to kamarádství neobětoval. Vůbec byl rád, že Bláža mluvila s tím doktorem, alespoň se mu potvrdilo, že za to nemůže. Ten diazepam to nevyvolal, však to viděl, jak po něm holka usnula. Jak špalek, ani sebou nehnula, když ji budil. To už byl Martin zase sám, vešel do bytu a chodil sem a tam s cigaretou v ruce. Uklizeno, gauč mu Milena převlékla, deku, polštář a dala mu čisté prostěradlo. Plyn tu však bylo stále cítit, natáhlo se to do textilu a bude to trvat pár dní, než se to vyvětrá. Kuchyňský kout — byl vlastně součástí pokoje, linka, sporák. Sporák umyla, hodila sebou, holka. V myšlenkách začal otvírat a zavírat kohouty. Byl to fakt, neexistoval důvod, aby to Yveta udělala takhle… Všechny se daly otvírat stejně lehce, neviděl v tom žádný rozdíl.

Sundal ty dva krajní, řekl si přitom, že je dobře, že jim je tu vůbec nechali. Jasně, nic podezřelého nenašli a taky co, ledaže by je napadlo, jak snadno by se ty otisky daly pořídit. To by napadlo každého, pomyslel si zachmuřen. Ale pokud jim došlo, že Milena Yvetu skoro vůbec neznala a tedy absolutně nic proti ní nemohla mít… Absolutně nic? A co ta hezká zelená houba, ozval se v něm hlas. Tu houbu nesebrala ta chudinka, ale Milena, i když se náramně vynasnažila, aby to na ni shodila. Jak chytře, jak rafinovaně. Zuzanin igelitový pytlík…! Krk na to, že na tom nebylo zbla pravdy. A on jí to zbaštil, i s navijákem! — Ale to by musela být holka blázen, blesklo mu vzápětí. Co jí od něho hrozilo? Nic — to se rozumí, že nic, a ona to ví… Tedy proč…? Že by z něho měla tak nahnáno? Ale to snad není možné…

Jeho myšlenky se stočily k víkendu. Pomyšlení, že bude muset balit, potom odjet a strávit s Milenou dva dny, ho plnilo hrůzou.

Víkend s Milenou však proběhl dobře, snad až příliš. Vůči němu byla překvapivě povolná, za celou dobu ani jedno ostré slovo a občas zachytil její pohled, nejistý, tázavý… I k Dandě byla něžná, což bylo nezvyklé, byl to vždycky hlavně on, kdo se s ní mazlil. Kupodivu, pro tu hroznou věc, kterou měl v hlavě, nemohl Dandu ani pomazlit, a tak jen dřel jako mezek a nevšímal si jich. Sobota, neděle. Rozhodli se odjet až v pondělí časně ráno, kvůli Dandě, večer totiž natahovala moldánky a odjezd odložili.

Půl desáté… Konečně měl pokoj, Milena se odebrala s Dandou nahoru a hodil sebou na lože, bez pyžama, jen v trenkách, dny byly ještě horké a večery teplé. Ležel hodnou dobu potmě a snažil se usnout, marně, což bylo pitomé, když musejí brzy vstávat. Na čtení, vůbec na nic neměl chuť a tak jenom ležel a díval se do tmy.

„Martine? Můžu na moment sem? Nahoře je strašný dusno,“ slyšel Milenu a vzápětí ji uviděl scházet dolů, oděnou v bílé košilce. Směšné, ten její úbor, projelo mu, když ji pozoroval. Přiblížila se k němu.

„Ty nespíš?“ prohodil.

„Nespím, ale to nevadí. Třeba se půjdu ještě vykoupat,“ řekla.

„To učiň.“

„Ty, Martine. Proč jsi na mě pořád takovej,“ hlesla.

„Jakej?“

„Jenom se poslouchej. Já jsem pak na tebe taky taková, ale nechci, na mou duši…“

„Že nechceš?“

„Hele, není to zbytečný…? Já jsem ti z toho unavená, děsně unavená…“ Měla recht, i on byl unaven. Jak jinak by to byl vzal, kdyby mu s tím přišla jen o něco málo dřív! Ale teď bylo pozdě, definitivně.

„Jestli jsi unavená, tak si běž lehnout.“ Váhala, nu — Milena se nikdy lehce nevzdává, to věděl. „A nemohli bychom si o tom promluvit…? Martine. — Je mi zima,“ prohlásila a přisedla si k němu. Měl ji na dosah ruky, ale nedotkl se jí, ba, ani se nepohnul.

„Mě to taky vzalo,“ začala znova. „Já jsem sice navenek klidná, ale se spaním mám od tý doby šlus — věříš mi to?“

„To ti věřím. A víš, co se mi zdá? Že s tím Zuzaniným pytlíkem jsi měla vlčí mlhu.“

„To ti nakukala ta holka, ne?“

„Zato ty sis byla hned nějak moc jistá. Až jsem se divil, jaký máš přehled,“ zaútočil.

„A ty jí věříš? Ty jsi blázen…! Jen se zeptej Zuzany, ta to ví…! Nemysli, že mi Yvety není líto… Fakticky je mi jí líto, ale nemohu si kvůli tomu zapřít nos mezi očima! Vždyť chybělo málo a byl by ses kvůli ní otrávil — a ještě mě obviňuješ, že…“

„Víš co, běž spát.“ Nemohl to poslouchat, dělalo se mu až fyzicky nanic. Okamžitě umlkla, nastalo ticho. Čekal, že vstane a odejde, ale nezvedala se, seděla na kraji postele a jen podle tlumených vzdechů zaslechl, že pláče. Sakra nepříjemné, to ticho přerušované jen vzdechy. I tohle bylo zvláštní, nezvyklé, že se k tomu uchýlila, Milena byla totiž vždycky hrdá. Konečně vzdechy ustaly, vstala a za chvíli uslyšel vrzající schůdky, jak šla nahoru k Dandě. Bylo to peklo, tohle, uvědomil si. Musí se to nějak rozseknout, tak nebo tak…

V pondělí se dostavil na schůzku s kapitánem, opět vypovídal. Série otázek, tentokrát trochu jiných. Otázky se snad týkaly absolutně všeho. Jeho manželství, vztahu k Yvetě, vztahu Yvety k Mileně, Mileniny povahy… Cítil, kam to bije, a vzmáhala se v něm úzkost.

„Na mou duši, můžete mi říct taky něco vy?“ zeptal se. Kapitán pokývl.

„Byly na těch kohoutech Yvetiny otisky?“

„Inu ovšem. To jste nepředpokládal?“

„Samozřejmě že jsem to předpokládal. Ale potom nechápu, proč to… Anebo vám vadilo, že se ty kohouty daly sundat?“

„Vadilo? To spíš vadí asi vám, že v tom máte závadu.“

„A vysvětlilo se to nějak…?“

„Co prosím.“

„Že měla puštěné jen ty dva.“

„To se dá vysvětlit nejrůznějším způsobem. Který důvod je ten pravý, k tomu se dospěje, až když jsou známé všechny fakty.“ Kapitán zřetelně uhýbal, ale netvářil se nepřátelsky, naopak.

„Prosím vás, řekněte mi na rovinu, vy máte podezření, že to u ní nebyla sebevražda?“ vypravil ze sebe.

„Nu, nemůžeme to úplně na sto procent vyloučit. Ale to je běžný postup, pane Jerman, tak se postupuje u každé sebevraždy, abyste si hned nemyslel bůhvíco.“

Zabručel, že si to nemyslí.

Vrátil se domů o něco později, než řekl, slíbil jí totiž, že přijde do sedmi — Milena chtěla jít večer do kina, hráli tam prý něco zajímavého a předtím s ním chtěla ještě mluvit. Zdržel se ale nějak a přijel až k osmé, zastihl ji připravenou, oblečenou, spěchala — zlobila se, to také.

„Nemůžeš mi jednou dodržet slovo, když něco slíbíš? Tak rychle, co ti povídal?“

„Dohromady nic.“ Nechtěl ji podráždit — vlastně ji nechtěl znepokojit, pokud byla nevinná — jako že byla, doufal v to. Dandina máma…

„Z tebe to taky leze, bože můj. Ptal se tě na mě?“ Odpověděl, že na ni také — a na každého, pomalu na pošťačku. „Na pošťačku se tě neptám. Mně je to celý divný. Víš, jaký mám pocit? Že si snad ani nemyslí, že to byla sebevražda.“ Poznal na jejím tónu, přestože byl sebevědomý, že je přece jen notně vystrašená. Jak by jí byl přispěchal na pomoc — kdysi! Ale teď mlčel, z jeho očí četla pravdu.

„To jsou tedy blázni. To snad není možný… A z čeho to vykoukali, prokristapána?“

„To se mě neptej, nemám zdání, vážně.“

„Takže ty to nevíš.“ Zamyslela se, zdálo se mu, že její hubený obličej ještě víc zdrobněl. „A nepovídal jim někdo něco?“

„Kdo by jim měl co povídat, já rozhodně ne.“

„Ty ne…? Někdo jim to do péra dát musel a povídám ti, že Bukovských to nebyli. Se Zuzanou jsem přece mluvila a tvrdila mi, že to tušila… tušila!… že se něco stane, po tom, co…“

„Ta měla co tušit,“ zabručel.

,Rozhodně ji znala líp než ty. A když Bukovských jsou si jistí, nemusel bys zrovna ty chodit a vykládat…“

„A víš co? Neměl.“

Hněvivě na něho pohlédla, no co, měl toho právě dost — za okamžik ji slyšel odejít, dveře klaply; byla opravdu pryč. Jestli šla skutečně do kina, nevěděl, ale vrátila se v přiměřenou dobu, v půl jedenácté, a cosi blekotala, že to nestálo za nic — nevyptával se jí, k tomu na ní poznal, že je poněkud opilá. Jak ji znal, to byla u ní výjimka, Milena pila zřídkakdy a s mírou a pokud se napila, nikdy na ní nebylo nic poznat. I teď se náramně vynasnažila svůj stav zatušovat, řekla, že na ni leze nastuzení, a zmizela ve svém pokoji. Nechal ji, přirozeně, díval se chvíli na televizi — televizor měli v obýváku, vyslechl program do konce a ulehl. Bože, kdyby to bylo jindy, kdysi by si ji byl dobíral a přitom ji laskavě ošetřoval — ba, občas se jí to přece stalo a pak měli téma hovoru na týden. A jak byla potom provinilá, jak se za to hanbila, holka. Připadalo mu to jako v nějakém jiném čase, jiném životě — jako by to prožil někdo jiný. V noci ji tam potom slyšel chodit, probudilo ho totiž vrznutí dveří koupelny, vstal, šel se tam podívat. Na mou čest, byla v koupelně, dokonce se tam zavřela.

„Co tam děláš?“

„Sprchuju se,“ dostal odpověď — po hodné době.

„Teď v noei?“

„A proč by ne. Nebo se to nesmí? Běž spát, běž,“ ozvala se netrpělivě. Pochopil, že nemohla spát a kvůli tomu šla pod sprchu, vodu ale teď v létě nedostávali zrovna teplou, jenom v sobotu, holka nastydne, když se bude sprchovat studenou. Potom dlouho poslouchal, jestli už je tam ticho. V hlavě se mu vylíhla jakási hrozná obava, že by ji mohl najít ráno mrtvou, má přece přístup k různým medikamentům, a jestli jí nahnali strach… Ale přece není vinná, jeho by koneckonců zabít mohla, ale Yvetu ne, tomu nevěří — není přece blázen. Dlouho nespal, ale nakonec z toho všeho upadl do limbu. Procitl nějakým randálem… Sakra, zaspal, přeslechl budík, byl vydrnčený, venku rachotily vozy, kolik je, už půl osmé. Vymrštil se a šel se podívat vedle, nalezl postel ustlanou, nikde žádný lístek — Milena odešla. Zhluboka nadechl, s pocitem, že se vnitřně zalyká. Jak to vydrží — ten život vedle sebe, to se nedá vydržet. Vzpomněl si na její slova… Byl z toho také utahaný, unavený k smrti. Kdyby povolila a nechala mu Dandu, rozešel by se s ní okamžitě.

*

Ve čtvrtek měla Yveta kremaci a Martin se samozřejmě dostavil, přijel dokonce o nějakou minutu dříve. V černém svátečním, s vázankou, ba, když si ji ráno uvazoval, cítil se divně a ten pocit ho nepouštěl celé ráno, když jezdil, ovšemže přijel služebním auťákem. Jezdil dneska od půl osmé skoro doteď — Yveta měla pohřeb ve dvanáct a chybělo do toho čtyři minuty. Ale možná že se obřad trochu zdrží, ještě se tam něco koná. To ho vždycky na pohřbech deprimovalo, že to jde jedno po druhém jak housky na krámě, jak s píchačkama ve fabrice, zkrátka to jede… Člověk si vůbec neuvědomuje, jaké to je, aspoň normálka na to nemyslí. Ted ale Martin myslel na smrt, myslel na ni posledních pár dní často. S Milenou od té doby nemluvil, vlastně se jenom míjeli. Ani nevěděl, jestli přijde, ačkoli parte určitě četla. Ohlížel se po ní. Lidí tu bylo dost… Hodně mládeže, asi ta její třída a tamhle zrovna vychází Franta se Zuzanou. Pohlédl k rodinné skupině, přemáhaje nevolnost. Má tam jít, nemá… Všiml si, jak je Zuzana pečlivě nalíčená, drží se Franty a něco mu povídá. Franta chudák vypadá jak popletený. Nebyl uplakaný, ale na jeho vyprázdněném obličeji poznal, jak ho to vzalo. Zestárl o hromadu let… A teď se k nim připojily nějaké ženy, celé v černém, venkovské každým coulem a uplakané, zřejmě nějací venkovští příbuzní. Ustoupil raději stranou a zadíval se jinam.

Začalo to a vešel dovnitř za ostatními. Ovšemže si nesedl, nikdy na pohřbech neseděl, byl na to příliš nervózní. Pohřby neměl rád — připadalo mu to kruté a přitom úřední, neosobní. Ale na druhou stranu je to dobře… Při tom, co se dělo, ani na Yvetu nepomyslel, kdežto předtím mu nešla z hlavy ani na minutku. Upřel oči dopředu na věnce a kytice. Sám by si to zakázal… Jemu nesmí nikdo věnce dávat, ale co, stejně by ho neposlechli. A jemu to bude ovšem jedno.

Vyslechl promluvu, byla to nějaká školní činovnice, pak promluvila spolužačka, chudák, že ji k tomu nutí… Skončila, ozvala se tklivá hudba a chvíli poslouchal. Vždycky se to hraje, ale na Martina hudba silně působila a musel přemáhat dojetí. Milena tu není, asi se nemohla uvolnit. Ale nestalo se mezitím něco…? Předevčírem zatelefonoval do nemocnice, náhodou, chtěl Mileně připomenout tu kremaci, a řekli mu, že je na Bezpečnosti. A dokonce že si pro ni přijeli. Byl tím značně vynervovaný, ale vrátila se v normální dobu a tvářila se, že nic… Nezmínila se mu o tom výslechu ani slovem a páčit to z ní nechtěl, byl jenom zvědavý, kdy o tom začne, a čekal marně — umanula se, to dovedla dobře, jak ji znal.

…Konec, obřad skončil, lidé se hrnuli zástupem dopředu, čekal nějakou chvíli a pak se připojil k řadě kondolujících, octl se vpředu před lavicemi, tiskl nějaké ruce, to byla Yvetina matka, ta Naďa Bukovská, ubohá, celá strhaná a se závojem. Potom stiskl ruku Zuzaně, Frantovi. „Děkuju… Počkej na mě potom,“ zabreptal Franta, byl uslzený, oči červené… Jenom přikývl, že počká, a vydal se k východu. Všechno se rozcházelo, lidé sestupovali po stupních, tvořily se skupiny, ozýval se hovor. Sestoupil také a na prostranství si zapálil. A vtom se k němu blížil Franta, bez Zuzany. Při pohledu na kamaráda se v Martinovi zmáčklo srdce. Pohlédli na sebe — oboustranné rozpaky.

Ty…“ Martin zachraptěl. „Je mi to pekelně líto, ale fakticky jsem nemoh…“

„Co tu naděláme. Ty za to přece nemůžeš.“

„Kdybych ti něčím moh…“

„Heleď se, o to tu nejde. Chtěl jsem ti jenom říct, že to s tou naší holkou byla nějaká chýra. Já jsem ten kravskej pytlík našel, teda ten, co v něm měla Zuzana chleby, a mluvil jsem s ní o tom. Ona si Zuza taky původně myslela, že je to její, ale byl to omyl, rozumíš.“

„Jasně,“ zabručel. Co také říkat…

„Tak jen abys to věděl. Já tím byl povinnej naší, aby sis o ní nemyslel nic špatnýho.“

„To jsem si nemyslel. Vážně, jedině, že se mohla zbodnout, ale doopravdy jsem tomu nevěřil, fakt.“ Nebylo to sice pravda, tehdy tomu věřil, kdežto dneska už ne. „Ale jsem rád, žes mi to řek,“ dodal.

„To jsem musel.“ Franta na něho pohlédl, ale hned se zas podíval stranou, trpěl evidentně. „Ještě něco, jestli tě to zajímá. Já mluvil o naší s jedním, co k nám taky chodí, je to náhodou nervák a vynikající, a on mi řek, že to… tyhle deprese, endogenní deprese, co teda měla, že je to příšerně záludný. A zvlášť u tak mladejch holek. Takže to ani žádnou příčinu nemuselo mít.“

„Jasně,“ opakoval. „Tomu bych věřil, vždyť jsem sám…“

„Chápeš, že je jistý, že nějaký pohádání či nedorozumění v tom absolutně nehrálo roli.“

„Řek bych, že bude mít recht. Co jsem s ní naposled mluvil, byla prima, totiž rozhodně mi připadala normální. Jinak bych přece ne…“

„Tak nashle, já už musím jít.“ Franta se najednou otočil a odcházel, Martin viděl jen jeho záda. Chápal to plně… To mu bylo jasné, že Franta není zvědavý na to, co se naposled odehrálo, vůbec to nechtěl vědět. Bylo to pro něho příliš bolestné. A že deprese, nějaké endogenní…! Franta to jasně vzal, ono je to pro člověka lepší, alespoň si může říkat, že je to osud. Kéž by tomu tak bylo, kéž by. — Ze Strašnic jel Martin už zase služebně, cestou totiž někoho naložil a vezl ho na druhý konec Prahy. A potom jezdil jako mourovatý až do jedenácti a přerušil jízdu jen dvakrát, aby něco spolkl, ale na jídlo byl příliš vynervovaný, dával si jenom kafe a snědl za celý den jen dva koláče. O půl dvanácté se vrátil, okamžitě zjistil, že je byt prázdný. Chtěl volat hned do špitálu, ale pak si to rozmyslel, nechtěl tam působit rozruch, přirozeně, ostatně Milena mohla sloužit. Sic byla teď dvakrát za sebou doma, ale v jejích službách se nikdy nevyznal. Ráno — probudil se drnčením telefonu, vstal ještě všecek rozespalý. „Promiňte, vzbudil jsem vás?“ poznal mužský hlas, byl to kapitán Dražil. „Včera jsme vás ale sháněli a vy jste asi nebyl doma. Proto vás volám tak brzy, abyste mi neujel.“ Kapitánův hlas zněl obvykle, snad se tedy nic nestalo. „Že byste se ke mně dostavil…?“

„Samozřejmě, přijedu. Jenom bych si zavolal do nemocnice, kvůli manželce. Od včerejška totiž…“

„No tak tam nevolejte. Vaše manželka je totiž u nás, jenom co se objasní některé nejasnosti.“ Nemusel mu to ani říkat, Martin si uvědomil, že to tušil, sotva zvedl ten telefon. „O tom si samozřejmě povíme. Tak jak to s vámi vypadá, přijel byste hned?“

Opět souhlasil, že přijede hned, jenom co oznámí na dispečinku, že se dneska opozdí.

„Dobrá, tedy na viděnou. Za hodinu vás čekám,“ a kapitán položil.

Tak… Ono to přišlo, na mou čest, myslel si, že to nepřijde, a zmýlil se, jeho obavy se splnily, ty nejhorší. Nějakou vteřinu stál se sluchátkem v ruce, pak zavěsil, šel si pro cigaretu, zapálil si… Nesmí sklapnout, musí vydržet, ať už to bude, jaké chce…

A skutečně vydržel, ačkoli to, co se dozvěděl, ho zdrtilo. Měli vraždu, jednoznačně, nezbývala tu žádná pochybnost… Sice ho kapitán přímo neinformoval, ale došlo mu, že to byly ty otisky na kohoutech, pravda, byly tam, ale nelíbily se jim nějak. Asi podle polohy prstů či tak něco, zkrátka přišli na to, že jsou podvržené, spíš uměle pořízené, a nejhorší na tom bylo, že tomu okamžitě uvěřil, musel tomu věřit. Techniku přece mají dokonalou a jsou tam machři… Na mou čest, o tom se pochybovat nedalo. Horší to bylo s motivem, Martin totiž trval na tom, že Milena žádný důvod k vraždě neměla. Tentokrát na něho kapitán zle vybafl, vůbec se jejich vzájemný tón změnil, po té prvotní bodrosti nezbylo ani stopy.

„Dobrá, nevíte, ale musím vás upozornit, že zamlčování důležitých okolností při vyšetřování trestného činu vraždy je samo trestný čin, pane Jerman… Vy si to možná neuvědomujete, ale mám tu příkaz na vaše zajištění, pro ten případ, že bychom to potřebovali… Zatím jsem to nepokládal za nutné, ale možná, že to nutné bude, to uvidíme. Bude to záležet jedině na vás, co nám řeknete. Tak co tedy — co v tom bylo?“

„Nemám zdání.“

Mohl — ba dokonce měl mluvit o té muchomůrce, tušil, že to Milena udělala kvůli tomu, že na Yvetu přestalo padat podezření a pokus vraždy by zůstal na ní. Ze strachu, ano, měla z něho nahnáno a svedla jí k tomu pouhá šance, myslela si, že to na ni nepraskne, blázen… Že jim to neřekl, k tomu ho donutila obava, že by to mohlo všechno skončit trestem smrti a to nechtěl, za žádnou cenu ne… Kdosi kdesi mu řekl, že za vraždu se trest smrti dává — a kdyby ji obvinil k tomu z vražedného pokusu na sobě, mohlo by to tak dopadnout, a z toho měl panickou hrůzu. O popravách vůbec hodně četl a snažil se vmyslet do pocitů odsouzence, připadalo mu to ovšem tak kruté, že by sám trest smrti odstranil, i kdyby šlo o trest zasloužený. Cokoli jiného bylo proti tomu humánní, třeba podstoupit riziko s devadesátidevíti procenty pravděpodobnosti, že to nepřežijete. Ale ta jistota je nesnesitelná — pro každého, a nebyl si jistý, jak by to vydržel. Tak si to převaloval v hlavě, přitom pořád na něco odpovídal — tvrdě zatloukal, to byl fakt, trval na svém, že Milena na něho nežárlila — Yvetu skoro neznala — odmítal pochopit, že už ji vlastně usvědčili.

Skončilo to tak, jak na to byl duševně nachystán, jeho zajištěním. Koneckonců se tomu nedivil, ony při vraždě přestávají ohledy a byl to fakt, že se Dražilovi postavil do divného světla.

Vazbu snesl Martin dobře, až na to, že ve vězení špatně spal, ostatně si tu ani dlouho nepobyl, pouze týden, a za tu dobu s ním mluvili jen dvakrát. Jak pochopil, prošetřovalo se pouze jeho alibi a v tom směru měl štěstí, odvezl tenkrát dvakrát za sebou nějaké lidi z tamější polikliniky a vzpomněl si na ně — i na jejich adresy. Zapsali si to všechno a kapitán jen pokývl, že si to zjistí. Nejspíš si prošetřili, že mluvil pravdu, protože ho po týdnu propustili, sice s řadou příkazů, ale přece jenom — byl volný. Předtím však došlo k něčemu, co v něm dalo zhasnout jakékoli naději, že snad zapíráním něco uhrál.

„Tak vy pořád nevíte, proč to vaše manželka provedla, viďte,“ byl osloven. Přísným tónem, úměrným vážnosti věci. „Už jsem vám to řek. Nedovedu si představit…“

„Nedovedete. A když jste dával přezkoumat jídlo kvůli jedovaté houbě, to jste si taky nic nemyslel. To vás absolutně nic nenapadlo, viďte, i když jste se tím mohl otrávit vy — a ještě dva další.“ Martin mlčel. Neměl co odpovědět, věděli i tohle — to byl konec.

„Sakra chlape, proč jste nám tohle vlastně zatlouk? Že vám není hanba. Tak mluvte, proč jste to udělal?“

Zamumlal, že to s tou houbou nebylo jisté, že by to provedla vědomě a vůbec ji mohl sebrat sám.

„Vida…! To byste si dával dělat rozbor, kdybyste si myslel, že to byl jenom nějaký omyl? Jenom to na mě nehrajte. K tomu to děvče, jak to vůbec vzniklo, že z toho travičství byla podezřelá ona?“

Ba, věděli všechno, všechno do posledního puntíku. Pokud měli problémy s motivem, motiv se nalezl, ne jeho přičiněním, to jim mohl říci kdokoli, Bukovských nebo Poncovi, koneckonců, jistě se jich ptali.

„Jak to vzniklo… Tak se mě neptejte, když to víte,“ zamumlal.

A přece ho kapitán propustil, což Martin ani nečekal, a když k tomu došlo, byl tak zpitomělý, že věc úplně pochopil až při těch propouštěcích formalitách. Auťák neměl, tehdy tam přijel služebním vozem a přirozeně si ho odvezli, dorazil tedy domů tramvají, metrem a opět tramvají. Byl doma… Neuvěřitelný, divný pocit, všude prach, v dřezu zbylo nádobí od té poslední snídaně, jak je tam uložil. Jeho domov byl ale zničený, neměl nikoho — jedině Dandu. Musí se ale říci, že mu samozřejmě bylo povoleno dát různé dispozice, telefonovat švagrovi a Rudovi — dostal ovšem k telefonu Blážu, Ruda se totiž už zase položil a musel nastoupit delší nemocniční léčbu. Ohledně Dandy to bylo zařízeno, měla si ji přebrat Andula a dojednali se švagrem, že jí přepíšou i školu — dokud by se nevrátil, o čemž Sláva nepochyboval, že to bude co nejdříve. Rovněž slíbil, že promluví se svým známým advokátem, i když připouštěl, že bude chtít možná hájit jen jeho, kdežto Mileně budou muset zjednat jiného. — Z toho si nic nedělej, co se dá dělat, není normální, neodpustil si Sláva nakonec. Bůhví, odkud se dozvěděl, co se stalo, ale taková věc se provalí. Nemohl si dělat iluze, že se to ututlá, alespoň na dlouho (toho si byl vědom).

Zadrnčení, neměl chuť otvírat, ale šel…

„Martine, ty jsi doma? Nezlob se, slyšela jsem, že tam někdo chodí, a tedy jsem…“ Bláža na něho hleděla. „Mám jít pryč? Řekni mi to upřímně, já tě nechám. Je ti to nepříjemný?“

„Není mi to nepříjemný.“ Bláža — a taky se změnila. Trochu zhubla, vypadá starší, ale je to pořád jeho stará Bláža, jeho věrný kamarád, za všech okolností…

„Mám takovou radost, že ses vrátil,“ zašeptala. Mávl rukou, měl obavu, že by ho jazyk nemusel poslouchat, a odvrátil se. V očích cítil podezřelé vlhko.

„Martine, ty musíš… Nesmíš se tomu poddávat, už kvůli Dandě, rozumíš? Musíš to prostě odepsat a začít znova. A ty to dokážeš, já to vím,“ slyšel povzbudivé.

Dokázat nebo nedokázat, bylo to nutné, stál před hotovou věcí — to mu bylo jasné, že znova začít musí, nic jiného mu totiž nezbývá.

„A už o tom nebudu mluvit. Nezlob se, že jsem ti to řekla,“ ozvala se vážně.

„Ale coby, bože… Tak mi pověz, co Ruda?“ zeptal se. Poreferovala mu a cítil s hořkostí, že ho to zaskočilo, Rudu by byl potřeboval právě teď a jedině jeho. Co si budou s Blážou večer vykládat — a že si vykládat budou, to bylo jisté, ale spíš asi budou pít. Koneckonců, trochu napít se potřeboval, alespoň než půjde zase do služby. Ostatně, na Blaže viděl, že je také vynervovaná. Jak dva invalidi, budou se muset podepřít.

Dopadlo to ale přesně, jak tušil, strávil u Bláži večer, urazili spolu větší část gruziňáku a potom se trochu líbali. Po pravdě řečeno, nebylo to poprvé — a zase, nebyl by to dělal, kdyby nebyl opilý a k tomu si to Bláža tak velice přála, což jí právě teď nezazlíval. Dlouze ji tedy políbil a pak ji pustil. „Prosím tě, Martine… já si tě tolik přeju. Jenom dneska. Do smrti… věř tomu, že s tím vystačím… prosím tě.“ Blaže až drkotaly zuby, chvěla se — nebyl si toho nikdy vědom, že po něm tak touží. Neodolal a vzal ji znova do náruče. Měla pevně stavěné tělo, na ženu širší pas jako chlapec a malá, dál od sebe posazená ňadra. Ale byla přitažlivá, jenom muž to může ocenit a Martin to ocenil — vlastně už jednou. Pomilovali se tehdy tak nějak, zkrátka k tomu došlo, ale výčitky vůči Rudovi necítil. Tehdy si ještě nebyli s Rudou tak blízcí a krom toho, když nevyužil od té doby jediné příležitosti, bože můj, co to bylo — žádná katastrofa. Co se týče vůbec Martinových názorů na lásku, nebyl bezzásadový a nevěru posuzoval přísně, především u žen. Ono je to marné, u chlapa je to přece jen něco jiného, s chlapem to tolik neudělá. A že se mu oddala Bláža, měla polehčující okolnost, že s Rudou už tehdy prakticky nežili. Snad na to nebyl či co, takže ji Martin omluvil, jinak by jí byl asi pohrdal. Neměla to snadné, holka… Ale od té doby se ukázala tak skvělá, vlastně se s ní sblížil teprve potom. Až když už mezi nimi nebylo nic, pranic. Ale dneska cítil, že by ji zranil příliš krutě — přestal tedy myslet na Blážu a myslel jen na její tělo. „Martine. Já jsem tak šťastná,“ zaslechl tiché.

„Sakra, ty mě máš ráda? To bys neměla,“ ozval se — laskavě, jak jinak. Nemůžete si vzít svoje a potom ženské vyčítat, že vás miluje. „Mám, ale neboj se, nic po tobě nebudu chtít… A ty, máš mě aspoň trochu? Malinko?“

Souhlasil, že malinko. „Ale musíš si uvědomit, že to bylo jenom dneska,“ oznámil jí těžkým jazykem. Samozřejmě, byla se vším svolná, přistoupila na všecko. „Bude to docela jak chceš, já se ti ve všem přizpůsobím.“ Jestli pochopila, co chtěl, bůhví, něco mu povídala, ale ženské melou, i ty nejchytřejší, nikdy toho nemají dost. Pozdě v noci se odebral domů — odmítl její nabídku, aby u ní zůstal, přestože se tam nejméně dvě hodinky prospal, a druhý den se za to poněkud hanbil. Mrzelo ho to kvůli Rudovi, ba, tehdy před dvěma lety to byla poněkud rozdílná situace. S Rudou se znal jen od vidění a stýkali se spíš s Blážou, kdežto dneska se přátelil hlavně s Rudou a Blážu bral s tím, což neměl v úmyslu obrátit. Bylo mu tedy poněkud stydno a vydrželo mu to celé půldne. Pak ale, když se s Blážou znova setkal a viděl na ní, že z toho nehodlá nic vyvozovat — byla jako jindy, pouze mile kamarádská, řekl si, že se snad tolik nestalo.

Jak žil Martin během dalších dvou týdnů — měl pochopitelně fůru vyřizování, přitom jezdil, jedl, spal, připadal si jak automat. Známým — i svým rodinným příslušníkům — se vyhýbal, dokonce i Dandu navštěvoval málo, jenom občas zatelefonoval Andule, aby se dozvěděl, co je nového, a když mu řekla, že je Danda v pořádku, spokojil se tím — ani se dopodrobna nevyptával. O Mileně měl zprávy přes Slávu, jenž byl ve spojení s jejím obhájcem. Ani v tom směru nebylo nového nic, jenom že snad byla nemocná či co. Sláva mu radil, aby si podal okamžitě žádost o rozvod a od celé věci se naprosto distancoval. Chtěl to udělat, ale byl nějaký liknavý, nebyl schopný hnout prstem, pokud to nebylo naprosto nutné. Jediný člověk, s kým mohl mluvit, byla Bláža. dobrá holka, byla tu vždycky pro něho a vždycky plná pochopení. Ačkoli už mezi nimi k ničemu nedošlo, nevyčítala mu to, což u ní hodnotil. Jenom nesnášel její poznámky, že by měl být rád, že je volný — nuže byl, ale za jakou cenu. Sám mohl Milenou pohrdat, mohl ji nenávidět, ale u jiných mu to šlo na nervy. V sobotu si s Blážou vyjeli trochu ven — někam na Sázavu, kde Poncovi něco měli, ne sice chajdu, ale pouze pronajatou světničku na chalupě kdesi ve vesnici — a když nechali Prahu za sebou a vdechl svěží venkovský vzduch, byl rád, že se dal zlákat.

„Uvidíš, že se ti tam bude líbit. Ti Tuchanovi jsou fajn a nebudou se o nás starat, těm je to jedno…“ Vyprávěla mu o těch Tuchanových, pochopil, že jsou to ti majitelé domku. „Bydlí tam jenom staří, s těmi já jsem zadobře. Mám to tam tak ráda… Vůbec ten kraj miluju.“

„A jezdili jste tam často?“

„Dřív — ale Ruda na to nikdy moc nebyl. Někdy jsem tam vyrazila i sama, trochu jsem se prošla, třeba i v dešti, a večer jsem se vrátila.“

„A tos tu byla sama?“

„Prosím tě, s kým. Musela jsem to někdy udělat, abych nezhebla. Ale teď jsem tu s tebou,“ dodala měkce.

„A co v létě, byli jste tady,“ zeptal se, ale bez zvědavosti, čistě konverzačně. Dozvěděl se, že nebyli — také jak — a sama také nemohla. „To víš, od května, co se Ruda vrátil, to nešlo. Ale teď zrovna na to nemyslím — a ty taky na nic nemysli.“ To bylo její obvyklé přání, aby všechno pustil z hlavy a úplně se osvobodil, no, ženské to snad dovedou.

„Už tam budem. Na první křižovatce doleva, potom rovně, až přijedeš ke kapličce, tam se to prudce zatáčí taky doleva.“

„Dobrá.“

Naváděla ho celou cestu, byla dobrý průvodce, takže nemusel dávat pozor a cestou vlastně relaxoval. Bylo to tak, jak říkala, za druhou zatáčkou se ukázala vesnice, ležela v dolině a kolem panoráma krajiny, lesy a lesy. Všiml si barev, ono to už bylo drobet podzimní, co dělat, konec září, ale na počasí si nemohl naříkat. Semtam déšť, ale stále ještě teplo, alespoň přes den.

Byli na místě a Bláža ho řídila až před chalupu, stojící na samém konci, zaparkoval, vystoupili. Někdo vykoukl oknem, byla to asi ta paní Tuchanová a pak uviděl nějakého starého chlápka s čepicí, muž se obrátil od králičích kotců a zahleděl se na ně přes plot.

„Dobrý den, paní Tuchanová.“

Rovněž nahlas pozdravil, ale nehrnul se blíž, až ho Bláža zavolala, aby se podíval, jakou tu mají zahrádku. Prostě venkovská zahrádka, ale pochválil ji, co mohl. Pozoroval přitom Blážu, jak s nimi hovoří, byla jakási proměněná, omládlá, celá oživlá. „Ježiši, kdybych byla věděla, že přijedete, byla bych tam poklidila,“ řekla paní Tuchanová. Ruměná, baculatá, podle vrásek asi dost stará, snad šedesát, možná i sedmdesát.

„To je nápad, paní Tuchanová, my si to přece uklidíme sami. Pojď, ukážu ti, jak bydlíme,“ a za okamžik vystupoval po schodech, Blážinu objemnou tašku v ruce. Odemkla dveře, vešli.

„Není to tu krásný?“

Nic krásného tu zrovna neviděl, světnička to byla mrňavá, nábytek starý, dvě železné postele, stolek, židle, v koutku umývadlo se džberem na vodu a vařič, za víc než za těch osm stovek to zrovna nestálo. A bylo tu dusno. Přistoupil k okénku — jedinému — a otevřel je.

„Tak co uděláme, že bychom se napřed napili,“ přistoupila k tašce, zvedla ji na židli a vytahovala láhvinku. Koňak dokonce, a drahý, dvoustovkový.

„Nedáš si se mnou,“ a už ho otvírala, nějak s tím zápolila.

„Ukaž,“ a otevřel jí ho. „Ale já si nedám, to bychom se nemohli večer vrátit.“

„A musíme?“

„No tak musíme,“ zabručel, narážeje na její závazek, musela zítra navštívit Rudu v nemocnici. Zítra byla neděle, ostatně se chtěl vypravit za Dandou, kterou měl s Andulinou rodinou na chaloupce.

„Mohli bychom tady ale přespat a vrátit se dopoledne. Ten špitál bych ještě stihla,“ řekla, nalévajíc koňak do dvou kalíšků. Přivezla si je s sebou, aby nemusela hned mýt nádobí, byla praktická, Blážina myslela na všechno.

Namítl, že by on nestihl Dandu, a už ho nepřemlouvala, cvakla si sama a zhluboka. „Tvoje škoda,“ poznamenala, když se napila, dala si ještě jeden doušek a láhev postavila. Byla spitěrka, jak ji znal.

„Tak co s tebou mám dělat. Mám ti tedy uvařit kafe?“

„Možná, ale napřed bych něco pojed.“

„A co by sis dal?“

„Co tam máš, mně je to jedno.“

Ukázalo se, že Bláža má s sebou hromadu jídla, a teď to začala vybalovat, připravila talíře, příbor. Na stole se octlo máslo, sýr, salám, dokonce tu viděl pečené kuře v nějakém staniolu, blázen, že se jí chce… Nicméně si hned ukrojil chleba a začal si ho mazat máslem.

„To kuře bychom si mohli schovat na potom a napřed sníst ten salám.“ Naložila mu ho na chleba. Byla toho hromada, aspoň dvacet deka.

„Tolik mi toho zase nedávej.“ Sundal část salámu na papír.

„Jenom jez, já se na tebe ráda dívám, když jíš. A kuře rád…?“ zeptala se.

„Rád, ale že se ti chtělo se s tím dělat. Vždyť je to zbytečný.“

„Proč… Kuře se dá jíst studený. To není špatná věc, pečený kuře,“ podotkla.

„Ale nejlepší je čína. Milena ho tak někdy dělala, měla na to takovej zvláštní recept,“ promluvil mimoděk.

„Víš, mě to nezajímá, jak to dělala.“

„Ale jdi, nemluvím přece o ní, ale o číně. Stejně mi to neštymuje, ženská, co dovedla tak dobře vařit a to… Nezdá se ti to taky?“

„Nezdá. A nejsi zrovna vkusnej.“

„Třeba nejsem.“ Co měl na mysli, bylo ovšem složitější a netýkalo se jenom vaření — co mu připadalo absurdní, bylo právě to, že se v tom směru chovala jako každá jiná, a vůbec, co se týká jejích zálib, starání o domácnost, opravdu byla jako každá jiná holka — a zamračil se. „Víš, že nemám rád, když na ni tak sočíš,“ řekl.

„Sočím — jak to můžeš říct!“

„A jestli ne, proboha. Řek jsem ti už, že mi to vadí,“ ozval se přísně.

„A co jsem řekla? Za celou tu dobu jsem ti o ní neřekla slovo — a mohla jsem. Copak tobě nevadí, že se ti kurvila?“

Zpražil ji pohledem, Odstrčil talíř. Hleděla na něho…

„Martine. Ty se zlobíš? Tak mi to odpusť, prosím tě. Můžeš mi to odpustit? To víš, když si na některý věci vzpomenu, tak nevím, co říkám…“

Dal se usmířit, ale chuť ho přešla, dokonce ho její výbuch překvapil. Věděl sice, že má Milenu v žaludku, ale až dosud se o ní vyjadřovala opatrně a její nevěry se slovem nedotkli. Nechtěl jí ale zkazit den a vzal ji tedy na milost, byla k němu milá, pokorná — společně uklidili a potom se vydali na procházku do lesa. Chodili dlouho, lesní cestou a někam přes paseku. Martin se automaticky díval po houbách a také nějaké našel, pár kozáků a kačenky. Rád sbíral houby a vůbec chodil po lese rád, bylo to pro něho uvolnění, oddech tělu a duši. I Bláža byla veselá, kdykoli něco našla, zavolala na něho, anebo když on se jí ozval, rozběhla se k němu. Chovala se jak malá, docela jak školačka na výletě. Pak ale něco spatřil, užuž chtěl k tomu Blážu zavolat, aby se podívala, a v tom se zarazil. Sám nevěděl proč…

Byly to ty zelené muchomůrky, dokonce několik. Poznal je bezpečně, byly to ty štíhlé, nazelenalé, s lesklými, strupatými klobouky — a jak hezky se tam vyjímaly. Proč je Bláže neukázal… Samotného ho to zarazilo.

„Co máš?“ Bláža k němu ovšem přiběhla, v ruce hříbek, celá udýchaná.

„Nic, jenom že je tu fůra prašivek. Těch tu musí být…“

„Muchomůrek? To je možný, taky jsem je viděla, ale podívej se,“ ukázala mu hříbek.

„Hezký.“

„Nedáš mi za to pusu?“ řekla žertem a nastavila mu ústa k polibku.

Políbil ji, ale jenom lehce, potom ji vymanil, pokračovali v procházce. Uvědomil si, že je to absurdní, podezřívat ji jenom proto, že tu spatřil ty muchomůrky, bože můj, ty přece rostou všude. Všude, kdekoli… Napadlo ho totiž, co když ta muchomůrka, kterou tehdy dostal, nepocházela tam od nich, jestli nakonec nebyla zdejší…? Byla by Bláža mohla… Dejme tomu, bylo to vůbec možné? Což, možné to bylo. Houby jim přece vozil co týden, to byl fakt, dělil se s nimi pravidelně — na to si teď vzpomněl, jak k nim vždycky v neděli večer vrazil a s něčím se vytasil. Ale že by si přivezla muchomůrku už s tím úmyslem, že s tím provede nějaké peklo, to snad…

„Nač myslíš,“ zeptala se ho.

„Na všechno možné.“

„Já taky. A je ti fajn…? Chtěla bych, aby ti bylo fajn,“ řekla měkce.

Souhlasil, že je mu fajn. Hovořili sem a tam, konečně to nevydržel a zamířil k bodu svých pochybností. „Poslechni, nebylo tehdy Rudovi zle, jak jste se tak vylekali?“ zeptal se — dosti rafinovaně na své poměry.

„Kdy? Ty myslíš, jak jsi nám tehdy přivez ty houby — to byl ještě dost dobrej.“

Zamumlal, že se mu to zrovna nezdálo. „A tys byla s ním, nebo venku, tehdy o víkendu?“

„Samozřejmě že s ním. Proč se ptáš?“

Její reakce byla tak přirozená, že se uklidnil, ba — křivdí jí a vlastně si to od něho nezasloužila. Toho by nebyla schopná, provést takový podraz. Že by šlo o podraz na Milenu, na to ovšem pomyslel okamžitě. Byl to fakt, nechal to být, nicméně jakýsi osten zůstal — vybavily se mu totiž jakési maličkosti, Blážin dnešní výbuch, její slova, koneckonců věděl, že má Milenu v žaludku, ale že by provedla něco tak praštěného… Praštěného…? To by mohlo znamenat, že… Ale vždyť byla tehdy celou sobotu a neděli s Rudou, neměla tedy praktickou možnost vůbec nějakou muchomůrku někde sebrat. Kde by ji vzala, proboha? Vždyť je to nesmysl, cvokařina…

Chodili po lese dlouho, došli až do vzdálené vesnice, kde si vypili kávu a pomalu se vraceli. Domů dorazili poněkud ušlí, Bláža sebou hodila na postel a rovnou se zula, měla snad nějaký puchýřek. Politoval ji — zasmála se tomu. Byla celou dobu nezměněně veselá, stále ve výborné náladě, ukazovala mu kdeco, vůbec mezi nimi trvala přátelská shoda. „Počkej, dojdu ti pro vodu.“ Přinesl jí zezdola džber vody, mýdlo a ručník, ručník však nepotřebovala, měla svůj, šel tedy vypůjčené vrátit.

„Ta paní Poncová. Tu my tady máme rádi. Kdybysme to byli věděli, že přijdete, byla bych vám něco připravila,“ řekla paní Tuchanová, přijímajíc od něho věci. Pohlédl na ni, byl už mezi dveřmi kuchyně.

„To je hloupost, paní Tuchanová. Poslyšte, paní Poncová sem jezdí ráda, vidte.“

„A jak. Kolikrát mně řekla, že by tu chtěla i bydlet, a přitom tu byla v létě, co by spočítal na prstech. To že ten pan Ponec…“

„V létě že tu byla?“

„Ale málo, jak vám říkám, jenom dvakrát v červenci a potom v srpnu…“

Zeptal se jí kdy — dokonce to chtěl vědět přesně, což ji mírně udivilo. „Počkejme, někdy začátkem. V neděli — ba ne, v sobotu, že jo, to mně akorát přijela naše s vnučkou, tak si to pamatuju. Čtvrtýho, naše tu potom zůstala tejden, kdežto Jarunku jsme tu potom měli do konce. Má ještě kluka, většího, ten byl s kamarádama…“

Hleděl na ni, z dalšího už nerozuměl slovu. Paní Tuchanová se rozvykládala — vytrhl se, pozdravil ji a šel nahoru.

„Kdes byl tak dlouho? Ty jsi mi taky,“ oslovila ho Bláža, ale ne rozzlobeně, spíš měkce. Mezitím se upravila, obula, byla hotová, jak viděl, a čekala na něho. Přiběhla k němu a položila mu ruce na ramena v očekávání polibku, ale nehnul sebou. Všiml si, že má namalované oči.

„Jak se ti to líbí?“

„Co?“

„Ty jsi… Počkej, učeš se. Máš to jak hřebíky,“ a přejela mu rukou vlasy.

„Poslechni, žes tu byla v létě? Řekla mi to Tuchanová, žes tu byla,“ zasondoval.

„Tak tys mluvil s Tuchanovou, to je drbna, tu nemůžeš absolutně…“

„Ale byla jsi tady, ne?“

„Byla, v červenci, vidíš, úplně jsem na to zapomněla.“

„A v srpnu?“

„Co v srpnu?“

„Jestli jsi sem jela v srpnu, ona říká, že to bylo čtvrtého.“

„Proboha, copak si to pamatuje. To bylo o týden dřív, byla jsem tu jednou na den, ale v srpnu to určitě nebylo.“

„A nechceš se jí zeptat?“

„Proč bych se jí ptala, to mi řekni, když to vím! Vždyť je to stará bába, nadranc sklerotická, co bych z toho měla? A co tě to vůbec zajímá, nechceš mi to vysvětlit? Jestli jsem byla na chajdě nebo ne, co je ti vůbec po tom?“

„Po tom mi nic není, ovšem, ale je mi po tom, že mi lžeš,“ řekl.

„Co blázníš. Jestli chceš být na mě takovej, bude lepší, když pojedem.“

„Dobrá, pojedem, když chceš.“

Snad si myslela, že ji bude přemlouvat, ale když mlčel, opravdu začala balit. Začala sbírat různé drobnosti a ukládat je do tašky, pobíhala sem a tam, byla nervózní, bledá. Když zahlédl její obličej, byl to někdo jiný.

Anebo on ji viděl poprvé jinak, to spíš… Strhaná, vyjevená — a zestárlá, to byla jiná ženská, proboha…

„Tak já už jsem hotová,“ řekla mu bezvýrazně, smutně. Byl rovněž a hotový, sám nic neměl, tašku si nechal v autu.

„A nechceš mi konečně říct, co jsem ti udělala?“

„Nic jsi mi neudělala.“

„Tak proč mě najednou týráš?“

„Prosím tě, nevymýšlej si.“ Vzal její kabelku do ruky, vyšel napřed a počkal, až Bláža za nimi zamkne.

„Vy už odjíždíte? To jste si tu ani moc nepobyli,“ řekla paní Tuchanová.

„Bohužel… To víte, spěcháme, nedá se nic dělat.“

„Tak na shledanou. Na shledanou, paní Poncová. A přijeďte zas brzy.“

Vyšla za nimi na práh a dívala se za nimi, jak odjíždějí, zamávala, Martin ji okrajově zaregistroval, jak tam stojí a mává.

Vyjeli… přeřadil, přidal plyn a drandili si to do vršku, první, druhý zákrut a pak už to šlo, měl před sebou rovnou silnici, hodil tam čtyřku a motor spokojeně zazpíval. Martin byl přitom uvnitř jak strnulý, ba přemožený úlekem. Pochopil to naprosto a beze zbytku, došlo mu ovšem, že jde také o vraždu, nejen o pouhý podvod s muchomůrkou, vždyť to přece Bláža zacílila na Milenu, a s Yvetou to bylo stejné… Jediný problém, jak se tam Bláža dostala, a vtom mu svitlo… Klíč…! Dal — asi před půl rokem, Rudovi klíč od bytu, aby si mohl od něho zatelefonovat, měli tehdy poruchu na telefonu… Ruda ovšem klíč nevrátil, někam ho zandal a pak si dali dělat jiný. Na tohle nepřipadl a proč by také, když ji nepodezříval! Ne, absolutně ne. Ale ona je tam přece slyšela… To si uvědomil, že Bláža ráda poslouchala, co se děje, a někdy byl překvapen, co věděla, když se bavil s Milenou. Napřed jeho a Yvetu… Pak se šla asi podívat, co se děje, když odešel z bytu sám, zjistila, že spí a — ovšemže věděla, kdo to je! Mohla se jí nakonec podívat i do tašky, na průkaz, jestli na to byla zvědavá.

„Poslechni, Martine. Jestli se na mě zlobíš proto, že si myslíš, že jsem ti lhala, pak je to stoprocentní omyl. Já tý Tuchanový vidím až do žaludku a mohu ti říct, že vím, jak to vzniklo.“ Bláža zahovořila kupodivu pevně.

„To je jedno.“

„Tobě to ale není jedno a tak se to vysvětlit musí.“

„Tedy mi to vysvětli,“ a Martin jednou rukou natočil zrcátko tak, aby na ni viděl. V zrcátku se objevil obličej… Bláža byla vyjevená, černidlo očí rozmazané, rýhy kolem úst — vypadala jak paňáca. Poslouchal přitom, jak hovoří, pořád o té paní Tuchanové.

„…u ní se to projevuje tak, že opakuje, co se jí řekne, a já jsem tehdy opravdu chtěla přijet toho čtvrtýho. Rudovi ale nebylo dobře a nepřijela jsem, kdežto ona má zafixované…“

„Nelži. Vymysli si laskavě něco jiného, tohle je tak mizerný, že se to ani zbaštit nedá. A taky je to od tebe důkladně pitomý, že to zapíráš. Bylas na houbách, co?“

„Už jsem ti řekla, že ne.“

„Ale ano, bylas tu. A nesbírala jsi náhodou prašivky?“

„O čem to mluvíš?“

„Víš dobře, o čem. Já tupec…! Ty jsi zachranitelka, jen co je pravda? A k nám jsi taky nepáchla nohou, co?“

„Jsi blázen? Copak mám klíč?“

„A víš, že máš?“

„Nemám. Z čeho mě to obviňuješ…?“

„A ty šeptáš…? A já se bil do hlavy, žes to neucítila dřív…! Tak víš co, podrandíme rovnou do Bartolomějský a řekneme to bezpečákům. A porafáme se před nimi, chceš? Já jim řeknu, žes měla klíč a žes tam byla po Mileně — a že jsme měli spolu poměr.“

„To jim neřekneš. A neuvěří ti. Vždyť je to směšný!“

„Není to směšný. Já jim vytmavím, žes na ni žárlila. A že to s tou muchomůrkou byl tvůj podraz — tvůj, a dokážu to, spolehni se.“

„Co to povídáš. Jenom si vzpomeň…“ Plakala, slyšel to. „Martine, Martínku. Bože, to snad není pravda…“

Spatřil ji v zrcátku. Vypadala skutečně žalostně, měla pootevřená ústa a po tvářích jí stékaly slzy.

„Blážo, měj rozum. Pochop, že to vím, tak mluv… Budeš mluvit?“ „Ano — ano,“ zaslechl. „Tebe poslechnu… Musíš to pochopit, Martínku, ty mě pochopíš…“

„Tak mluv — proč jsi ji zabila. Kvůli Mileně, co?“

„Ale já nechtěla,“ zaslechl. „Proboha mně věř, že jsem nechtěla.“

„Tak sis myslela, že to přežije? A Milena že půjde stejně do kriminálu! To prosím —“

Nedořekl, něco se stalo. Něco, nač nebyl připraven, ačkoli připraven být měl, to byl fakt… Bláža se mu najednou vrhla po volantu a strhla ho — vší silou. Martin jí ho šice vyrval a snažil se vůz vyrovnat, ale to už někam letěli… — Konec, uvědomil si. Podvědomě se přikrčil, ozvala se ohlušující rána, něco ho praštilo a asi na pár vteřin ztratil vědomí, protože když ho opět nabyl, ležel kdesi v poli a tamhle to… alespoň deset metrů pod sebou spatřil auťák nebo aspoň to, co z něho zbylo. Ve skutečnosti se zřítili z náspu, ale dole se vůz — bohužel trabant obrátil a pak ještě jednou. Martin ovšem ve voze nezůstal, nebyl totiž připoután a asi nějak vyletěl s vyraženými dvířky hned při tom prvním nárazu, kdežto Bláža zůstala uvnitř. To už se Martin opile dopotácel k vraku a snažil se ji vyprostit, napřed ji nemohl najít, až ji nahmatal pod urvaným sedadlem a pokoušel se je nadzvednout. Vůz byl demolovaný příšerně, vůbec to bylo, jako když hledáte někoho pod hromadou vzpříčených a zprohýbaných plechů. Dřel se s tím zoufale, k tomu nějaký čmoud, dým…

Vtom to bouchlo a bezprostředně byl vůz v jednom plamem. Přišel k vědomí kdesi — jaksi — nevěděl naprosto, co se s ním děje. Někdo se nad ním skláněl. Byl ovšem na nemocniční posteli, ale co tomu předcházelo, neměl nejmenší tušení. Ve skutečnosti byl nalezen silně popálený a v bezvědomí několik metrů od zčernalého, doutnajícího vraku. Sám neuhořel, ačkoli do toho neměl daleko, když na něm totiž začaly hořet šaty, vrhl se na zem a válel se po zemi, čímž se mu asi podařilo je uhasit. Do nemocnice ho dopravil neznámý automobilista, který uviděl vrak pod silnicí, zastavil a šel se tam podívat. Jestli někdo zůstal uvnitř, neviděl, ale také by to bylo úplně marné, Martina však našel, s pomocí spolujezdkyně ho naložil a odvezl do Prahy, což bylo koneckonců ze všeho nejblíž. Nic s ním nedělal, ostatně Martin sténal, předal ho tedy na Vinohrady rovnou do práce chirurgům. Mnoho se s ním počít nedalo, i když bylo jisté, že by byl bez lékařské pomoci rovnou zemřel. Kromě několika polámaných žeber, což byla maličkost, utrpěl hlavně popáleniny — některé dokonce velmi těžké a stálo to s ním tedy problematicky: u spálenin se vlastně nikdy neví a je to záležitost záludná a nesmírně bolestivá. K vědomí přišel Martin ještě téže noci a ze všech sil se namáhal promluvit, zmohl se ale jen na nesrozumitelný šepot. Byl ale schopen říci jim své jméno.

„No, copak chcete,“ slyšel hlas. Spatřil sestru jako v mlhách, ale viděl ji, oči to tedy neodnesly.

„Já musím — potřebuju něco říct,“ zašeptal se vším úsilím. „Dražil… musíte mi ho zavolat. Bezpečnost.“

„Jděte. Že byste si teď lámal hlavu kvůli něčemu. Buďte rád, že jste živej,“ byla její odpověď. Chtěl na ni naléhat, ale to už bylo příliš mnoho námahy a tedy to vzdal. Jedině do rána, ráno svůj pokus opakoval a zdálo se mu, že uspěl. Byla to lékařka, mladá chirurgická, která se na něho přišla podívat, a když jí přerývaně vysvětlil, co mohl — musel s tím ven rychle, nebyl si totiž jistý, jestli to přežije — doktorka se tázavě podívala na sestru. Byl na tom tak bídně, že mohl klidně mluvit z cesty, ale ovšem si doktorka vzpomněla, že tu byl ráno z kriminálního dotaz — jméno toho řidiče už nahlásili telefonicky, takže bylo možné, že s nimi ten člověk něco má, když se po něm ptali. Dražil — doktorka tedy zavolala číslo Bezpečnosti a oznámila komusi, kamsi — že mají na jejich oddělení nějakého řidiče Jermana, kterého jim sem včera přivezli, a že si přeje nutně mluvit s nějakým Dražilem, pravděpodobně z kriminálního oddělení. To všechno Martin nevěděl, prožíval si právě muka — přerušovaná injekcemi proti bolesti, takže existoval v jakémsi obluzení. Přitom se mu vybavovalo všechno možné, chvíle těsně před havárkou a havárka sama, znovu viděl, jak Blážu vyprošťoval a jak to vybuchlo. A potom Milena, viděl ji, jaká bývala, ještě než se zamilovala do toho felčara, veselá, milující, ustaraná s malou Dandou, jeli spolu zase na pohotovost, Danda měla uši, držel ji v náručí jako miminko — a ovšem se mu zas vtírala Milena jiná, ta z poslední doby, cizí a nepřátelská. Jestli umře, tím se to pro ni vyřeší, uvědomoval si, musejí ji přece propustit… Milena je nevinná, byla to Bláža. Kvůli němu, to byl fakt, ale prozatím to nevědí — na mou duši, nedivil se tomu. Nikdo přece neměl zdání, že to s nimi bylo takhle, ani on — že toho byla Bláža schopná. Musela v ní být strašná nenávist…

Pak na to ale přestal myslet a vůbec na cokoli, zachvátily ho zase bolesti, že jenom čekal, až přijde sestra s injekcí a zatínal zuby, aby potlačoval sténání. Sestra přišla, dostal injekci. Ale pak se otevřely dveře a uviděl známou tvář, dokonce právě ne nepřátelskou. Byl to kapitán Dražil.

*

Jak věci pro Martina pokračovaly, lze vylíčit už jen stručně. Kapitán ho vyslechl — Martin si ovšem nebyl jistý, jestli mu věří — vzal prostě jeho výpověď na vědomí, prohlásil, že se to přešetří a opustil ho. Po jeho odchodu se Martina zmocnily pochybnosti — byl to fakt, že mohl vypovídat křivě, aby se vyvinil z té havárky a Blážiny smrti, to mu došlo, jak je to nevěrohodné, a mučil se nad tím tak, že dostal znova horečku. Kapitán však přišel opět za několik dní a dopadlo to jinak, tentokrát to bylo upřímné a zevrubné. A tak se Martin dozvěděl, že… podezření na Blážinu vinu podpořila kupodivu Rudová výpověď, teprve nyní mu totiž došlo něco, co si předtím nemohl vysvětlit nebo si to vysvětloval jinak — její odchody ten den, zvláštní chování, pak nějaké kroky, o kterých si myslel, že se ozvaly od Martina z bytu, ale Bláža ho přesvědčila, že to bylo na chodbě. Vypověděl také, že klíč asi měla, sám ho tehdy marně hledal a bylo nasnadě, že si ho vzala k sobě. O těch vypadávajících kohoutech vědět mohla — byli u Martina nejednou spolu. Že si ale přála, aby se Jermanovi rozvedli a že se často rozhořčovala nad Mileniným chováním, to potvrdil. O jejím zločinu ovšem nevěděl a nikdy by tomu nebyl uvěřil… Co se týká otisků na kohoutech, kapitán se Martinovi přiznal, že se jim tu něco nelíbilo od samého začátku, naráželi ovšem u jeho manželky na absolutní nedostatek motivu. Proč ta druhá pořídila ty otisky — patrně si uvědomovala, že pustit plyn a nedbat, jestli se otisky najdou či ne, by bylo příliš naivní a mohlo by to vzbudit podezření. Pořídila tedy otisky, ale nesprávné, jako by to udělal člověk v rozčilení, a pustila samozřejmě jen hořáky, u kterých se kohouty daly sejmout. Děvče bylo nejspíš už tehdy omámené — tady se dalo těžko rozhodnout, jakým postupem k tomu došlo, jestli byly napřed puštěny hořáky všechny a paní Poncová čekala v bytě, anebo jestli se tam ještě vrátila.

Kapitán se domníval, že zločin nebyl plánovaný, ani nemohl být, a že pachatelku svedla k vraždě příležitost. Martin to chápal, třebaže s mrazením… Bláža dostala šanci spáchat něco, co nemohla udělat ona, ale Milena. Ona sama neměla důvod, ani Yvetu neznala, kdežto Milena důvod měla — O té muchomůrce přece diskutovali a věděla, že Milena podezřívá Yvetu. A že je to ona, kdo k němu tehdy ráno přišel, to jistě pochopila anebo si to zjistila. A Milenu slyšela odejít — potom tam vešla sama a našla holku spící. Možná že měla sama obavu, že se to na ni provalí, i když nešlo v prvním případě o zločin, ale o pouhý podvod. Kdyby to byl ale pochopil dřív, byl by — sakra, to se rozumí, že by s ní už nepromluvil slovo.

„Víte, pane Jerman… To bylo od vás krajně… Ale vy si to už uvědomujete sám, co jste tím zavinil,“ řekl kapitán vážně, měl pravdu, nač to popírat.

„Proč jste nám zamlčel, že jste s ní měl poměr?“

„Tehdy už ne,“ řekl Martin ztěžka. „Tehdy už dávno ne… Na mou čest. Víte, u mě tak dalece o nic nešlo a myslel jsem…“

„Myslel jste, že u ní taky o nic nejde. To se tak člověk mýlí. To jste nevěděl, že je do vás zamilovaná?“

Nevěděl to, a nevěděl také ledacos jiného.

„A víte, že ten poplach ve vašem domě způsobila ona? Ano, pane Jíerman, zavolala místním telefonem na správcovy. Nevěděli napřed kdo, správcová je nahluchlá, ale hádala, že to byla asi ona.“

,,Tak přece ji chtěla zachránit. Tušil jsem to,“ řekl Martin, zvedaje k němu oči.

„No, tak daleko bych nešel,“ řekl kapitán.

„Jestli Martina kapitánova návštěva uklidnila, těžko říci, alespoň v tom směru, že věděl, že Milenino propuštění už je věcí pouhých formalit, jinak tu bylo ledacos, s čím se nedovedl srovnat… Pronásledovala ho představa Bláži, která uhořela ve voze, možná zraněná, nemohl vědět, Jestli byla hned mrtvá. A nepřímo zavinil, co se stalo, nemělo cenu si to vymlouvat. Pomiloval se s ní tenkrát tak nějak, ani na to nemyslel a neměl potuchy, co to v ní rozpoutalo… Na to ovšem člověk nemyslí, ale měl to vědět a rovněž, že jí dává příležitost k nenávisti k Mileně. Nenávist, to to bylo, ale sama sebou nevznikne, mnohdy k tomu nevědomky přilil, sice o Mileně nikdy nemluvil, ale leželo to na dlani — že se žere. Kdyby byl situaci řešil včas, nebylo by se to stalo. Ale tak k tomu sám přispěl… Sic ho Bláža sama nemohla mít, ale měla ho Milena, podle jejího názoru nehodná, nevěrná, a on byl asi do ní tak zblblý, že se jí nedokázal zbavit. Byl blázen, že to nepochopil… Zavinil tím smrt Yvety… Nikdy si to neodpustí.

Měl tedy o čem přemýšlet, ve skutečnosti si zkusil jako pes. Jak každý ví, popálení je strašlivý druh zranění a ovšem si užil, ale musí se říct, že fyzické bolesti snášel chladně, všeobecně se o něm říkalo, že je frajer. S jeho duševním stavem to bylo horší, snažil se ale vyrovnat se vším, myslel dokonce na to, že Mileně nechá Dandu, předá jim byt a sám si najde práci někde daleko, pokud vůbec bude schopný ještě pracovat. Pak ale přišel dopis od Mileny, který si už přidržel zafačovanou rukou. Zamračeně ho přečetl, ačkoli se mu při čtení nějak zamžil zrak, a pak ho četl dvakrát, třikrát. Byl to neuvěřitelný dopis, na ni, při její povaze, při její hrdosti, zkrátka nepředstavitelný. Byla v něm slova lásky, strachu o něho, četl v něm prosbu za odpuštění — vůbec to znamenalo její kajícný návrat. Vysvětlovala mu, že se s tím člověkem rozešli už před čtvrt rokem, ale nemohla mu to říci, protože si myslela, že s ní zůstává jedině kvůli Dandě — což bylo nakonec pravda — a nechtěla se před ním shodit. Celá ona…! Kdyby to byl jenom tušil.

Martin jí neodepsal, nemohl a odložil tedy všechno až na rozmluvu s ní, k čemuž nakonec došlo, a jak se dá čekat, odpustil jí a začali znova, což je ale už jiná historie. Martin si poležel v nemocnici tři měsíce, prodělal nějaké operace, ale na vánoce už byl doma a v lednu měl soud. Dělal si s tím ovšem starosti a obával se, že by ho mohla havárie připravit o řidičský průkaz, a když k tomu nedošlo, cítil se jak znovuzrozený. Zjara už zase jezdil, za tu dobu se zadlužil, což pochopí každý, že marodit pro chlapa — nebo se dokonce zanášet myšlenkou na trvalý handicap, není věc zrovna nejlehčí. A pak jednou — to už začínalo léto, uviděl zase Rudu. Potkali se vlastně už vícekrát, ale oba dělali, že se nevidí — bylo jim to trapné. Tentokrát ho Martin jenom zahlédl z auta a zabolelo ho to, notně. Byl to přece Ruda, ten jeho starý dobrý kamarád a v životě už s ním nepromluví. Přes to se nedostanou, nikdy — a současně zaregistroval, že ho Ruda také zahlédl a mimoděk zvedá ruku. Martin odpověděl roztažením všech pěti prstů na sklo — ano, měl radost. Zvláštní věc, že zdálky se pozdravili, kdežto zblízka to nešlo, ale teď se to stalo… Jak, proč, nemyslel na to, ale to mu bylo jasné, že to udělali oba najednou. — Vtom se světla změnila, projel křižovatkou a ztratil ho z očí.