Eva Kačírková

Masožravé rostliny

Konec semestru

Sklonil hranatou lebku, holou a lesklou, že by jí mohl pouštět na zeď prasátka. Oči za silnými skly sledovaly špičku filigránské tužtičky. Její zbytek mizel v mohutné dlani, hodné spíš poctivého dělníka než intrikánského akademického funkcionáře. A byla to skutečně mocná ruka a pevně třímala konce všech nití, ovládajících veřejný a skrytý život jedné fakulty malé provinční univerzity.

… Během dvacetiminutové audience jsem byla vydrhnutá, promasírována, vypocena a nakonec polita studenou vodou líp, než by to provedl nejzdatnější masér. Byla jsem tak zpitomělá, že moje provinění vskutku narostlo do výše hodné jupiterského hněvu, kterým děkan právě rozdrtil zavrženíhodné individuum, jménem Ambra Vondráčková. Co to jenom tenkrát posedlo moji matku, jinak ženu veskrze praktickou a nevzbuzující nejmenší podezření skrytých romantických záchvěvů. Chvilkové pomatení smyslů z pochybné literatury. A já mám za to nést následky po celý život. Může být děvče s takovým jménem ctnostnou studentkou a nedej bože i budoucí pedagožkou? Zlatá špička ťukla do stolu a okuláry bez obrouček se obrátily k hromádce lejster. „Můžete jít.“ Schýlila jsem hlavičku a vycouvala ke dveřím. Ale už mě neregistroval.

Potichu jsem zavřela dveře a obrátila se tváří rovnou v myší tvářičku sekretářky Roubíčkové. Seděla za psacím strojem a cenila na mne předsunutou horní čelist. U každého jiného by se to dalo považovat za soucitný úsměv. Ale za ní se jako zlý přízrak tyčila drobná, zepředu i ze-zadu plochá postava kvestorky PhDr. Schwabové. Pohlížela na mne s uváženým potěšením a jenom červené skvrny na její špatné pleti prozrazovaly pohnutí té černé mysli. Jenže proti těm dvěma jsem byla imunní. Proplula jsem bezpečně křížovou palbou dvou párů očí a sáhla po klice jako člověk opouštějící prostor zamořený leptavým plynem. Na prahu mě přimrazil jeduplný hlásek.

„Můžete tady hned nechat index.“

Pomalu jsem se obrátila. „Lituji, ale nemůžu. Budu ho ještě potřebovat. Mám zítra zkoušku.“ Vraní hlas paní Schwabové nebylo těžké napodobit.

Chodba byla prázdná. Seběhla jsem po sešlapaném schodišti a na každém stupni nechala kousek břemene, kterým děkan přiskřípl moji nespoutanou bytost. Nádvoří vonělo rozpálenou dlažbou a schnoucím senem na ubohém trávníčku před ústavem botaniky. Sklonila jsem se, sebrala do dlaní sandály a skákala z jedné betonové desky na druhou a klenutým průchodem až do zelené oázy rektorské zahrady, rozkládající se vysoko nad přírodním parkem na břehu řeky.

*

Jana seděla na nízké zídce, snědé nohy spuštěné do dvacetimetrové hloubky, s bradou opřenou o kovové zábradlí. Pozvedla ke mně tvář, pro kterou se jí říkalo naše Sophia Lorenová, a v hnědých očích se jí rozlil úžas. „Tak co?“

Usedla jsem vedle ní. „Vyšampónoval mi hlavičku. Není na mně chloupek dobrý. Sedíš vedle nejzvrhlejší fakultní Mesalíny.“

„A z toho máš takovou náladu?“ pravila Jana sarkasticky. Zachechtala jsem se. „Když jsem šla odtamtud, narazila jsem na Svábici. Jiskřila humorem a chtěla po mně index.“

„Prosím tě! Proč?“

„Panenko svatokopecká! Myslela, že mě z fleku vylil.“, „Nekecej. To si nemohla myslet. Na to by se přece musela sejít fakultní rada. – Proč tě tam vůbec volal?“

„Tedy ad jedna, kamarádko –, „ po tak dlouhém mlčení jsem měla chuť řečnit, „paní Schwabové je zajisté dobře znám postup vyloučení z fakulty. Ergo chtěla mě jenom nadzvednout, a to ji holt nevyšlo. Mělas ji vidět,“ zasmála jsem se blaženě.

„Nemůže tě ani cejtit,“ řekla Jana zamyšleně. Vždycky máš průšvihy s přeložením termínu jenom ty. A co jí to najednou…“

„Včera dělala kontrolu mravnosti na koleji. Našla mě v posteli s Borkem.“

Jana udělala půlobrat a uhodila loktem do kovového zábradlíčka, až zaznělo vibrafonovým tónem. „Ať nespadneš dolů,“ řekla jsem kousavě. „Moje nejlepší kamarádka, a reaguje stejně jako Svábice. Borek se mi pokoušel vtlouct do hlavy kostru. Dá se předpokládat, že po šestnácti semestrech medicíny zná alespoň anatomku. Bylo nám zima – tak jsme seděli na posteli a schovali nohy pod deku. Samozřejmě jsme nebyli zamčeni a Svábice tam vrazila. Jak jsme tam seděli, na kolenou rozložené kosti, myslela si asi, že vtrhla doprostřed nějakých obzvláště rafinovaných orgií.“

Jana obrátila oči zpátky do korun kaštanů u svých chodidel. „A fakt jste…“

„Ty jsi pitomá. Fakt. Na tebe bych to asi nefilmovala.“

„No a co Svábice?“

„Myslela jsem ten moment, že mě vyhodí z postele a vleze si na moje místo. Víš, že Bořka miluje už léta.“

„To ví každý,“ povzdychla Jana otráveně. PhDr. byla vlivná dáma a Borek si s její pomocí obdivuhodně snadno prodlužoval sladká léta nicnedělání. „Potom byla najednou vlídná jako babička a zeptala se, proč se nevezmeme, když tak spolu žijem.“

„No těbůh. Cos ji na to řekla?“

„Že to bohužel nejde, když je Borek ženatý.“ Jana ke mně obrátila oči a její nepřítomný pohled mi už začal jít na nervy. „To žes jí řekla? A to tě nenapadlo nic chytřejšího?“

„Né,“ pravila jsem popuzeně. „Měla jsem jí snad tvrdit, že je impotentní? Ostatně já raději vždycky mluvím pravdu.“

Jana sebrala hrst písku a pomalu jej pouštěla mezi prsty dolů. Podívala se na uprášenou dlaň a otřela ji o koleno. Prach zanechal na snědé pleti bílou stopu. Na nádvoří někdo túroval auťák. Klenutý průchod k nám nesl zvuk motoru jako hlásná trouba. Janina odpověď v něm docela zanikla.

„Co o něj máte všichni takovou péči? Svábice mě málem nechá vyrazit z fakulty a ty se tváříš, jako by si k tobě měl přijít pro požehnání.“

Jana po mně bleskla očima. „Ten zrovna vypadá na tajný sňatek… Víš jistě, že nekecáš?“

„Pane bože! Tajný sňatek!“ Natáhla jsem se naznak do trávy a rozesmála se. „Je ženatý asi čtrnáct dní. Má tady přece už dva měsíce nějakou sestřenici nebo co to je. Z Jugoslávie. A stačil ji už zbouchnout. Ty nevíš, že žádá o jugoslávský pas? Má tam přece tátu…“ Jana se s pružností gymnastky protáhla na pevnou zem. Vylovila kapesníček a začala si čistit koleno. Tmavé vlasy jí spadaly podél obličeje jako dvě hebká křídla. „Pojď na oběd, ne? Odpoledne se jdem koupat.“

„Měly bychom se raději šprtit,“ řekla jsem nepřesvědčeně. „Ted už je to stejně marné.“

„To je fakt,“ konstatovala jsem s úlevou. A vydala se za ní k nepříliš lákavě vonící menze. Byly jsme stejně veliké, ale vypadaly jsme vedle sebe jako graciézní princezna a její střapaté, nohaté páže.

*

Ohromnou prosklenou stěnou dopadalo odpolední slunce na zčeřenou hladinu a rozžehovalo na ní zlatisté plaménky. Halou se nesly pronikavé výkřiky hráčů vodního póla, přerušované mokrým plácáním míče o vodu. Na opačné straně bazénu stála na skokanské věži postavička v bílých plavkách, drobná a souměrná jako japonská loutka. Natáhla jsem se na okraj bazénu a spustila ruku do vody. Světle zelené kachličky v hloubce měnily tvar a vytvářely pop-art vzor. Voda byla teplá. Příliš teplá na tak horký den. Bylo skoro víc osvěžující se na ni jenom koukat. Kolem mne proplula kulturistická ramena asistenta Luďka Šedivého. Vzbudila ve mně neradostné asociace. Otec zmíněného pána, ač neoplýval mužnými půvaby, byl mi daleko nebezpečnější. Jestli mě zítra vyleje od zkoušky… Vlažná vlna mi olízla paži až po rameno. Prokoukla jsem a nevrle zamžourala na tvář, která se vynořila z hlubiny s očima v sloup a vypláznutým jazykem. „Neblbni,“ řekla jsem otráveně.

Borek se zašklebil, vyhoupl se ven z vody a natáhl se proti mně.

„Těbůh. Co tu ležíš jako zahnívající chaluha?“ Neříkala jsem nic a hrála si s prsty pod hladinou. Zíral na mne přimhouřenýma očima. „Mělas průšvih, co?“ Nadzvedla jsem se na loktech a složila bradu do dlaní. „Na tom mi houby záleží.“

Po opačné straně bazénu se jako živoucí prkno šinula placatá figura PhDr. Schwabové, oděná v žlutočerně pruhované plavky rafinovaného střihu. Drobně kudrnaté vlasy dodávaly její hlavě papuánského vzezření. V rohu udělala vpravo bok a blížila se k nám pod skokanskou věži téměř jako jiná žena. Při pohledu zepředu byla její postava široká a rozložitá – podobala se nejvíce dvourozměrné panence z dětské vystřihovánky. Uviděla Bořka a vypnula neexistující ňadra. Uviděla mě a ramena jí strnula v bojovné póze. „Tamhle máš svoji ochránkyni,“ utrousila jsem zlomyslně. „Měl bys ji jít uchlácholit za to včerejší leknutí.“ Borek líně pootočil hlavu a svaly pod snědou kůží jeho ramenou zahrály vzrušující znělku. Pozdravil Švábici ledabylou úklonou vleže a obrátil se zpátky ke mně. „Máš dnes mizernou náladu, co?“

„To tedy mám. Mám asi proč.“

Vrhl na mne potměšilý pohled zpod černých řas. „Nechceš, abych pro tebe udělal dobrý skutek? Vsadím se, že bych ji dovedl přimět, aby si tě oblíbila.“ Posadila jsem se, objala kolena a potlačila chuť kopnout ho do bezvadného chrupu. „Jdi do…,“ polkla jsem vybraná slova, která se mi hrnula na jazyk. „Co mě vůbec otravuješ? Co ti na tom záleží? Ani anatomku jsi mě nenaučil…“

Borek se rozplácl na dlažbě a dal se do hlasitého smíchu.

Zmlkla jsem a snažila se zachránit zbytek rozhořčení, které se nezadržitelně měnilo v šibeniční humor.

„Ani tu anatomku jsem tě nenaučil,“ chechtal se. Zatvrdila jsem duši i rysy, ale moc to nepomáhalo.

Přestal se smát a pravil docela vážně: „Náhodou mi na tobě záleží, víš?“ Hleděl na mne beze stopy té mužské koketérie, která mi vždycky šla na nervy. „Je s tebou legrace a je na tebe spolehnutí. A nesnažíš se člověku v jednom kuse něco předstírat. A hlavně nejsi ani trochu hysterka,“ skončil ten nesouvislý chvalozpěv na moje přednosti a hleděl s trpce staženým obočím někam vzhůru přes vodní plochu.

Ušklíbla jsem se. „Čili – jsem přesně taková, jaké by měly být tvoje přítelkyně. Jenže ty a já se nemilujeme, nezapomeň. Být to tak, zažil bys možná se mnou pěkné divadélko.“

„Ba ne. Ty máš smysl pro humor. A pro realitu.“ Vyhlížel jako ztělesnění ukřivděnosti.

Hlavou mi bleskl nápad. „Tak Gordana tě už prokoukla?“

Zdálo se, že jsem trefila do černého.

Svěsil koutky úst jako uražené dítě. „Chce tady se mnou zůstat celý poslední ročník. Chce se mnou bydlet a má docela… balkánské představy o manželství.“

„No a? Vždyť ten Balkán je ti nade všecko drahý. Myslela jsem, že tam chceš strávit zbytek života.“ V očích mu nehezky zahrálo. „To si myslíš, že budu živořit někde, kde doktor může chodit léta pěšky jako vůl?“

„Živořit? Já jsem měla dojem, že si tady královsky žiješ. Tak jak ses měl těch osm let na fakultě, se tam asi tak honem mít nebudeš. Nebo si myslíš, že ti tam taky dají stipendium a že budeš v jednom kuse ležet na břehu Jadranu? Mám dojem, že ti o nic jiného nejde. Ohromně sis to vykoumal. Co se jí divíš? Když ti tam má pomoct, chce nějakou záruku, nemyslíš? Ostatně, tos jí hned musel upíchnout dítě?“

„S dítětem je to jistější,“ ucedil.

„Ty jsi – ty jsi zrůda. Ano, to jsi. Sobecká, hnusná bestie. Co když tě tam přesto nepustí? Vždyť jsi to sám zkusil, vyrůst bez táty. Vždyť jsi tady vystudoval…“ Borek se předklonil a položil dlaň na mé ruce, zuřivě svírající kolena. „Přestaň,“ řekl prosebně. „Nějak nám to ujelo do tragické polohy. Jasně že tak, jak jsem to řekl, to vyznělo blbě…“

Kolem nás proplula bílá čepice, obrátila se naznak a zazněl Janin medový alt: „Je váš dýchánek přístupný veřejnosti?“

Rozjasnila jsem tvář. „Kdepak. Jenom ještě chvilku hezky skákej, Janičko. A přijď potom na kafe, ano?“ Jana vydala zvuk, který mohl být stejně znechuceným frknutím jako odstraněním vody z nosu. Bílá čepice zmizela, vyplula o kus dál a plavala dlouhými tempy pod věž. „A, Janička,“ řekl Borek přezíravě. „Krásná, hluboká, nedostupná. Ale tichá voda.“

„Jo – a taky ne pitomá, důvěřivá a lačnící po pomíjivé přízni vrchního univerzitního plejboje. Moc se pobavila, když se dověděla, žes vstoupil do posvátného stavu manželského.“

„Tys ji to řekla?“ Borek mě spaloval očima.

„To se ví. Ted už ji do postele nedostaneš,“ pravila jsem potěšeně.

Pohlížel vzhůru na napjatou postavičku, stojící zády k nám jen na špičkách chodidel. „Ty jsi ale husa. Zítra to ví každý!“

Janino tělo prolétlo vzduchem a vklouzlo pod hladinu se slabým šplouchnutím. Borek vstal a zadíval se k pólistům, kteří se formovali v mužstvu. Skupinou dívek, štěbetajících na okraji bazénu blízko hráčů, projela elektrická jiskra.

„Proč se se mnou vůbec kamarádíš, ty ochránkyně vlasti a ohrožených panen?“

Zazubila jsem se na něj. „Nejspíš mě baví rozhořčení těch sexbombiček z nižších ročníků, že jejich idol marní čas s takovým ošklivým káčetem.“

Borek se sklonil, zvedl mě jako pytel a vzal pochopa do bazénu. Vynořila jsem se prskajíc a lapajíc po dechu. Ale byl už na půl cesty k pólistům.

*

Loudala jsem se liduprázdnou chodbou kolem šaten. Bledě modré kachličky působily příjemně chladivým dojmem. Vonělo tu mýdlo a dezinfekční prostředek. Když jsem míjela předposlední dveře, zaslechla jsem zvuk podobný zavzlykání. Stanula jsem a zaváhala. Ale zatímco ve mně bojovala zvědavost se šetrností k neznámému, uchýlivšímu se se svým žalem do ústraní, další zvuky mě přimrazily na místě.

„Jen se přiznej,“ zaječel pisklavý hlásek asistenta Šedivého, tak kontrastující s jeho přemužnělou figurou. „Tak jak to bylo!“

Odpovědí mu bylo jen zaúpění.

„Nebudeš mi přece povídat, že jsi tam chodila jen tak!“

„Já jsem tam nechodila!!! Byla jsem tam jen jednou.“ Ozvalo se plesknutí a výkřik.

„To už je lepší. Pokračuj – no jenom tak dál. A copak jsi tam dělala?“

„Ludánku, prosím tě…“

„Neříkej mi Ludánku! Tak honem – co se tam dělo?“ Chvilinku bylo ticho. Pak pokračoval uplakaný hlas. „Ale neptej se mě… Já nic nevím, rozumíš. Odešla jsem po půlhodince.“

„To si dovedu představit. Ty!“

„Co si myslíš? Jsem snad nějaká sexuální maniačka? Ačkoliv by se mi nikdo nemohl divit…“ Hlas Jiřinky Šedivé nabýval jistoty. „Au! Nech mě, ty surovče! Že já blázen jsem ti o tom řekla! Měla jsem ty prachy raději někde ukrást a zaplatit si jeho mlčení… Ty – kapoune, ty…“

Utekla jsem. Nemínila jsem vystupovat jako svědek při žalobě pro ublížení na zdraví.

*

V bufetu bylo ve srovnání s halou svěží ovzduší. Jinak tu byla jenom paní Malinová s obligátním pletením na klíně. Drobného mládence, který se krčil na stoličce ve stínu její mohutné postavy a rozmotával zašmodrchané přadýnko, jsem v prvním okamžiku přehlédla. „Uděláte mi časem kafe, babi?“

„Jenom co dopletu řadu, Ambro.“

„Dopleťte to třeba celé,“ povzdechla jsem. „Pro kterého to bude?“ – Složila jehlice a krásně se usmála. „Pro Románka – nebo pro Románku.“ Nejmladší ze čtyř stále těhotných dcer paní Malinové hodlala záhy dodat další objekt k oplétání a obháčkovávání.

Mládenec vstal a zatřásl bílým chomáčkem v ruce. „Tu máš. To je práce pro Popelku.“

Sedla jsem si k laminátovému stolečku u okna a pohlížela na Bobu bez nadšení. Když stál, nevypadal malý. Měl souměrnou, šlachovitou postavu a poněkud plochý obličej. Vyhlížel trochu jako mulat. V barevném ponču a s kytarou sklízel úspěchy coby šéf a první star skupiny latinskoamerických písní. Mimoto dělal posledním rokem španělštinu a na podzim se chystal na Kubu. Kdysi dávno, v prehistorických dobách mého pobytu na univerzitě, jsem podlehla jeho kouzlu zpívajícího cangaceira a po tři semestry snášela jeho pedantství, žárlivost a ohromné milostné nároky, což mě dočista vyčerpalo. Za oněch časů jsem byla slušná, zadaná dívka. Měla jsem oprávněné podezřeni, že na mé nynější pověsti záletné tulačky má Boba podstatný podíl. Na zdejší akademické půdě vládly vskutku kmenové zákony. Holka nespoutaná, lovící na volné noze, byla daleko podezřelejší než dívka počestně spárovaná a sem– tam si odskočivší do křoví. Našla jsem konec nitě a začala ji protahovat huňatým labyrintem.

„Šikovná.“ Paní Malinová před nás postavila kafešálky. „Ohlídejte to tady, děti! Skočím si dolů – Lili mi má přivést Pepíčka.“ Pepíček byl tříletý protagonista tlupy bábinčiných loupežníků. „Bude mít hodinu plavání,“ prohlásila pyšně a odkulila se. Boba vzal do ruky pytlíček s cukrem. „Žádný cukr, prosím.“ Nezvedla jsem hlavu od práce.

Nesouhlasné usykl a vysypal si do kafe dvojnásobnou dávku. „Pořád stejné zlozvyky.“

„Zajisté.“ Vždycky mě provokoval ke spisovné mluvě.

Míchal kafe a sledoval moje čiperné ruce. „Nechceš večer přijít na zkoušku?“ Rozumělo se na zkoušku hudební skupiny.

Hodila jsem po něm očkem a chystala se odseknout. Ale při pohledu na jeho uměle lhostejnou tvář jsem zjihla. „Nemůžu. Zítra dělám somatolku.“

„Tak to bychom to mohli jít potom oslavit,“ pravil se špatně utajenou dychtivostí.

Udělala jsem nelíčeně smutný obličej. „Asi nebude co oslavovat. Nejspíš mě vyleje.“

„A to se tady tak poflakuješ?“ řekl pohoršeně.

Odložila jsem klubíčko a uchopila hrnek. „Hele, co je ti po tom? Vyhlásils snad nade mnou kuratelu?“

„Chováš se, jako bys to potřebovala. Máš zase malér, co?“

„Jo. Ale ty s tím nemáš nic společného.“

Zlomyslně se zašklebil. „To bych řekl. Pořád se taháš s tím mizerou Bořkem?“

„Jo. Jsem ozdobou jeho harému.“

„To tě tedy brzo čeká nezaměstnanost,“ pravil suše, „Nebo něco horšího. Jeho žena vypadá na to, že nechá všecky vysloužilé odalisky odpravit.“ Jeho oči mě probodávaly jako dva zmijí zuby.

„Odkud to víš?“ Moje svědomí se pohnulo. Ale nezdálo se mi možné, že by to stačil vytáhnout z Jany. „Co? Aha – to se na ni stačí podívat. Já ji totiž náhodou znám, víš?“

Oddychla jsem si a výřečnost se mi vrátila: „Fakt? Jaká je?“

V očích mu zahrál záblesk vítězství. S urážlivou důkladností si mě prohlédl od urousané hlavy až k patám. „Moc krásná. Docela jiná než ty.“

„Hezčí než Jana?“ dotazovala jsem se nedotčeně. Jana byla na trhu krásy srovnávací jednotkou. Něco jako dolar mezi měnami.

„No – řekl bych, že hezčí. Jinak hezká, to se nedá srovnávat. Jako nemůžeš srovnávat třeba gazelu a umělecké dílo.“

„A Jana je ta gazela, nebo to umělecké dílo?“ dotírala jsem neodbytně.

Ale Boba už neposlouchal. Vykláněl se z otevřeného okna. Pod ním, po bílé, rozpálené dlažbě se nesla štíhlá dívka v černých upjatých šatech, kontrastujících se smetanovou pletí. Její chůze vyvolávala představu amfory na vztyčené tmavé hlavě.

„Tady ji máš,“ řekl konečně Boba. A upřel na mne pohled prosektora, pitvajícího obzvláště odporný nádor. Dívka zmizela pod naším oknem.

„Je opravdu moc hezká… A docela jiná, než jsem si představovala. Totiž –, „ odmlčela jsem se. „Je mi divné, že si Bořka vzala.“

„Neříkej,“ pravil Boba s přehnaným údivem. „Ach, nech toho. Víš přece, jak to myslím. Ostatně – nechceš přestat s tím pitomým rejpáním? Je to jenom hra se slovíčkama.“

Přehlédl velkoryse nabízené příměří. „Proč by si ho nevzala? Takový frajer – a pan doktor… To je tam u nich ještě společenské postavení, víš? A teď už to má skoro jisté, že ho tam pustí. Co si počneš, až ti ho odveze?“

„Propláču celé noci,“ pravila jsem dojatě. „A možná že se obrátím na tebe, abys mi utíral slzičky.“ Odstrčil se prudce od stolu a bílé klubko se skulilo na zem. Koulelo se rovnou pod nohy paní Malinové, která je pohoršeně zvedla a jala se ho ofoukávat. Vzápětí na mě zazářila. „Děkuji, Ambřičko. Až budeš ty něco mít, upletu ti na to kabátek, že ti to budou všecky mámy závidět.“

Dala jsem se do smíchu. Ale byla jsem si jistá, že jenom její příchod mě zachránil před insultací Bobovou ručičkou, poctivě vytrénovanou drnkáním na kytaru. Boba se ztratil, než jsem vymyla šálky od kafe. Nechtělo se mi zpátky k bazénu. A nechtělo se mi ani ven, do horkého ovzduší pozdního odpoledne. V katakombách by teď asi bylo nejlíp, ale nejspíš by mě to nutilo listovat ve skriptech a odhalovat další a další mezery v té slátanině úryvků medicínské vědy, které se u nás vznešeně říkalo somatologie. Povzdychla jsem si a zadívala se na neúnavné ruce paní Malinové.

„Kde máte Pepíčka,“ vzpomněla jsem si. „Borek slíbil, že si ho vezme do parády. Zatím sedí u bazénu a povzbuzuje.“

„Půjdu se na něj podívat. Ještě by tam mohl spadnout,“ pravila jsem přičinlivě.

Bábi Malinová se na mě vděčně usmála. „To jsi hodná, Ambro. To víš, tady ho neudržím.“

V hale se nic nezměnilo. Jenom sluneční paprsky dopadaly pod menším úhlem a rozptylovaly se na prachu, který zvenčí zamlžoval skleněnou stěnu.

Zapátrala jsem po Pepíčkovi. Ležel na bříšku v bezpečné vzdálenosti od hladiny bičované údery paží a míče. Trénink pólistů byl v plném proudu a Pepíček při každé šupě ječel rozkoší.

Jana seděla pod věží s nohama ve vodě.

„Proč jsi nepřišla na kafe?“

Obrátila ke mně tvář bělejší než její plavky.

„Co je ti?“ vyděsila jsem se.

„Nic. Vyrazila jsem si dech.“

„Tak už neskákej. Vypadáš blbě,“ radila jsem jí. Zavrtěla hlavou. „To ne. Jenom si trochu máchnu.“ Jana měla naději na nominaci pro mezinárodní skokanské závody v Jugoslávii. Věděla jsem, že když si natluče, skáče dál. Tvrdila, že to musí tentýž den překonat. Teď vypadala opravdu bídně, ale s tím se nedalo nic dělat. „Ty dnes nebudeš plavat?“

Moje koketování se závodním plaváním bylo spíš záminkou pro každodenní povalování u bazénu. Zavrtěla jsem hlavou. „Cožpak se to dá? Kluci se tam motají a nemám chuť se nechat odstřelovat.“ Zprava zasvítil záblesk žluti na plavkách PhDr. Schwabové. Napadlo mě, že v těch šikmých žlutočerných pruzích vypadá jako tygr, kterého někdo chytil za ocas a za hlavu a zkroutil do spirály, načež ho podsunul pod parní válec. Ale než jsem ten duchaplný postřeh stačila sdělit Janě, jazyk mi ztuhl jako kus dřeva. Vedle madam Schwabové seděla Bořkova gazela v cudných černých plavkách a pozorně sledovala hlavu svého muže, zatímco Svábice do ní něco neúnavně hučela.

„Koukej,“ řekla jsem bez dechu. „Támhle je ta Bořkova Gordana.“

„To jsem pochopila. Před chvilkou jí skládal hold.“

„No ne.“ Zabrala jsem se do pozorování té nesourodé dvojice. „Prosím tě, jak přišla ke Svábici?“

„Cožpak vím? Jak sem přišla, Swabová se k ní hned hrnula. Vypadalo to, jako by byly domluvené.“ Nad tím zůstával rozum stát. „Jestli se ty dvě dají dohromady,“ pravila jsem, „bůh buď Bořkovi milostiv.“

„Tak ty ji znáš?“ zeptala se Jana ostře. „Ne,“ odvětila jsem hlasem pouličního kazatele. „Ale mám oči v hlavě. Frau Gordana plus madam Berta rovná se konec falešného hráče mistera Bořka Markoviče.“ Jana se podivně usmála. „Jestli tě zítra Sedák vyleje, zařiď si věštírnu pro pány. Už mám pro tebe reklamní slogan: Předpovídám bez záruky, co vás čeká z ženské ruky.“

„Prima,“ řekla jsem nadšeně. „Ale napřed bych měla mít za sebou nějaký případ úspěšné věštby.“ Netušila jsem, že ho budu mít, než uplyne půlhodina.

*

Scéna se měnila jen nepatrně. Jana vylezla znovu na věž a úporně opakovala zdánlivě snadný skok, který se jí nedařil. Pólisté skončili trénink a skotačili teď ve vodě s hejnem nohatých najád, kterým se konečně dostalo odměny za věrné okounění. Blaženě pištěly podplouvány a lechtány bujarými sportsmeny, mezi nimiž si obzvláště zdatně počínal asistent Šedivý, jako by chtěl vyvrátit obvinění z nedostatku mužnosti. Boba okupoval volný roh a pilně cvičil obrátky. Jeho kulatá hlava s vlasy přilepenými na čele se v nepravidelných intervalech vynořovala a zase mizela pod hladinou. Vedle něj se šplouchala ubrečená Jiřinka Šedivá.

PhDr. Schwabová a krásná Gordana přerušily delší srdečný rozhovor na suchu a bok po boku se ponořily do vlažných vln. Ale brzo se rozdělily. Svábice plavala jako flaška, zatímco Gordana brázdila hladinu jako štíhlý delfín.

Vydala jsem se za Pepíčkem. Pochopil, že nadešla jeho chvíle, a nebezpečně nakloněn nad hlubinu pátral po svém nespolehlivém učiteli. Bylo tři čtvrti na šest a podvečerní sluníčko se teď naplno opíralo do skleněné stěny obrácené k západu.

Čiperné dítě nejevilo zájem o moji společnost. Rozhlížela jsem se po bazénu, ale bezstarostnou tvář, nad kterou se dnes stahovalo tolik chmur, jsem nenašla. Pepíček statečně odolával mému lákání, tak jsem jako anděl strážný stála nad ním, připravena zachytit ho alespoň za plavečky. Nazelenalá voda před námi hrála do růžova a čeřily ji drobné bublinky.

Pojednou se z ní vynořila tvář, neznámá, a přece povědomá, s dokořán otevřenýma, prázdnýma očima.

„Bolku!“ zašišlal Pepíček a v poslední chvíli jsem objala neposedné dětské tělíčko. S obličejem přitisknutým k hubenému ramínku jsem bez dechu zírala na tělo, které se jakoby nerado nořilo z lichotivých vln. Potom se měkce zhouplo na záda a odhalilo podivnou skvrnu na levé straně hrudi, ze které se jako rudý dým vinula krvavá pentle. Voda kolem se zakalila do rezava a Pepíček v mé náruči začal vřískat.

*

Muž, který vstoupil v čele malé suity do haly, se na okamžik zastavil, letmým pohledem se zorientoval a pak se jal rozvážně pochodovat kolem bazénu. V té chvíli jsem viděla jeho očima naši asi dvacetičlennou skupinku zmáchaných naháčů, dojemně sražených do houfu v tom vysokém, pustém prostoru. Byli jsme tu všichni, tak jak jsme se po počátečním zmatku a zděšení seběhli. Kluci zaražení, užvaněné dívenky vyděšené k smrti. Jana, ještě bledší a netečná. Svábice ještě víc než jindy, flekatá jako holštýnská kráva. A Gordana s rozpuštěnými černými vlasy jako smutečním závojem. Vždyť je vlastně vdova, uvědomila jsem si.

A uprostřed nás Boba, vyzařující chladnou energii, se kterou se okamžitě ujal vedení.

V té všeobecné panice to byl on, kdo s dalšími dvěma plavci vytáhl Bořkovo tělo z vody. Bořkovi kolegové, i když zatím medicínská embrya, viděli už v pitevně dost mrtvých. A tak zatímco jsme stáli kolem chladnoucího těla idolu všech paní a dívek na univerzitě a přilehlém okolí jako čestná stráž, běžel Boba telefonovat pro Bezpečnost. Vrátil se s prostěradlem, získaným z lázeňských zásob, a řekl stručně: „Máme tady všichni zůstat. Tak, jak jsme, u bazénu.“

A téměř něžně rozprostřel prostěradlo přes mrtvolu, jako by přikrýval dítě, od nohou přes klidnou, smrtí nezohyzděnou tvář.

Od okamžiku, co jsem ji spatřila nořit se z narůžovělých vln, klepala mnou vytrvalá zimnice. A jak se k nám blížila skupinka korektně oděných pánů, zatoužila jsem po jakékoliv součásti oděvu. Ale sem se nenosily ani koupací pláště.

Čtyři muži zůstali stát. Jejich vůdce prošel kolem nás s očima upřenýma na bílý cár na okraji bazénu. Nemohl se zmýlit. Prostěradlo zvlhlo a v jednom místě prosakovala skvrna s červeným středem a narůžovělými okraji. Muž nadzvedl cíp a zadíval se pod něj. Stál chvíli zády k nám se skloněnou hlavou a potom pustil mokré plátno. Padlo zpět se zašustěním téměř neslušným v bezdechém tichu. Muž se obrátil a nepřítomně se po nás rozhlédl. „Doktor ještě nedorazil,“ řekl. „Ale to je stejně jedno.“ Obrátil se ke své družině. „Vezmu je někam stranou, abychom tady nepřekáželi. Je tu někde místo, kde bychom si nepřipadali jako trosečníci na Měsíci?“ To už říkal k Bobovi, kterého rychle odhadl za nejschopnějšího. „Jsou tady dvě posluchárny.“

„Výborně. Tak pojďme,“ vzdychl pán. Vydoloval ze saka zmuchlaný kapesník, otřel si čelo a vydal se zpátky stejnou cestou, kterou přišel. Trousili jsme se za ním husím pochodem, já poslední. Ve dveřích jsem se srazila s udýchaným mužem s lékařskou brašnou. Ohlédla jsem se za ním a spatřila, jak se dva ze čtyř zbylých u bazénu svlékají do trenýrek.

*

V malé posluchárně bylo horko a čpěl tu prach a starý cigaretový kouř. Muž otevřel okno a usedl na parapet. Do místnosti se zvolna linul vlahý vzduch. Na ciferníku ošklivé věže moderního kostela za jeho ramenem bylo půl sedmé.

Rozhlížel se po nás krátkozrakýma očima, které měly daleko k tomu, pouštět na nás hrůzu. Nevypadal ani moc chytře, ani moc schopně a vůbec ne energicky. Vypadal nejspíš jako hodný venkovský strejda, který se s velikou lítostí zabývá tak ošklivou věcí. Letní tropiko oblek, zmačkaný a ne bez poskvrny, těsně objímal melounovité břicho.

„Sedněte si, jestli máte kam,“ obsáhl rukou několik stolů bez židlí. Posedali jsme si, jak to šlo. Jen Gordana se nehnula z místa, a Boba, stojící v popředí a očividně dychtící po výpovědi.

Zato Luděk Šedivý se proti svému obyčeji držel skromně v pozadí a – kupodivu – objímal kolem ramen svou ofackovanou manželku.

Pán důstojně naklonil boubelatou hlavičku. „Já jsem poručík Vrkoč.“ Vzali jsme to na vědomí. „Jste tady všichni? Neodešel nikdo?“ Souhlasně jsme zašuměli.

„Vzdálil se někdo na chvíli, než jsme přijeli?“

„Já. Telefonoval jsem vám,“ prohlásil Boba a postoupil ještě blíže k němu.

„Nikdo jiný?“ dotazoval se dál poručík.

„Vlastně já,“ vzpomněla jsem si. „Odnesla jsem Pepíčka paní Malinové. Toho chlapečka, co ho první uviděl. Jsou mu teprve tři roky,“ vysvětlovala jsem nesouvisle.

Poručík Vrkoč vyhlížel velice utrápeně. „Počkejte, vždyť já ještě vůbec nic nevím. Budete mi to muset vyprávět souvisle.“

Boba otevřel ústa a věcně a logicky vylíčil poručíkovi průběh dnešního odpoledne. Stručně přešel dobu do ukončení tréninku pólistů, s překvapující přesností určil každému místo v okamžiku objevení se mrtvého Bořka na hladině a nenechal ho na pochybách, kdo se ujal vedení v následujících dramatických minutách. Skončil konstatováním příchodu Bezpečnosti. Scházelo jen, aby dodal – po pachateli se usilovně pátrá. Jeho projev měl stavbu kvalitní novinové zprávy.

„Dobře,“ pravil poručík Vrkoč uznale. „Je tedy jisté, že v rozhodující době od skončení tréninku do objevení mrtvého, všichni, kromě vás –“ obrátil se ke mně, „byli v bazénu.“

Zmateně jsem přisvědčila. „Ano. Já jsem dnes vůbec nebyla ve vodě. Totiž – jenom chvilku, když mě tam Borek hodil.“

Upřel na mne zkoumavý pohled a já jsem cítila, jak mi drkotá brada. To nebylo jenom následkem rozčilení. V očích mě pálila horečka a jak jsem nasucho polkla, zabolelo mě v krku. „Vám není dobře?“

Pokrčila jsem rameny. „Jsem asi nastydlá. Kdybych se mohla alespoň obléct.“

„Samozřejmě,“ řekl rychle. „Oblékněte se a jděte se domů vypotit. Nebo – okamžik.“ Pokynul mi k oknu. Dole stála volha, opuštěná a prázdná jako poslední stopa po karavaně v poušti. Vzdychl a pohlédl na mne nerozhodně. „Tak se přece jděte obléknout. A počkejte chvíli dole, ano?“

Rozhlédla jsem se po svých přátelích, ale nikdo se na mne nekoukal. Vyšla jsem pomalu ven a bylo mi jasné, že už nepatřím do jejich kruhu. Že já jediná z nás všech, kteří jsme se po několik let denně potkávali tady v bazénu, jsem byla mimo podezření. Protože každý, kdo byl tohoto dne od tři čtvrti na šest do šesti hodin ve vodě, mohl vrazit smrtící zbraň do širokého, lehkomyslného srdce nejmilovanějšího a nejnenáviděnějšího člena té nezávazné, ale přece neviditelnými nitkami svázané party. Včetně Gordany, která svým vztahem k Bořkovi mezi nás taky patřila, i Švábice, která za námi čas od času dolejzala.

A že rudě mokvající ránu na Bořkově hrudi zasadila ruka někoho z nich, bylo nade vši pochybnost. Chování poručíka Vrkoče rozprášilo veškeré naděje, které nesměle blikaly v hloubi mysli dozajista každého z nás. Naděje vratké jako chůze batolete. Protože nebylo předmětu v celém širém bazénu se sklovitě hladkými stěnami, o který by si mohl Borek náhodně způsobit smrtelné zranění. A v mé horečkou rozpálené hlavě se neodbytně líhla myšlenka, že nebylo člověka v temže bazénu, který by alespoň jednou neměl malinkatou chuť nějak podobně si do Bořka píchnout.

Když jsem konečně vyšla oblečena před budovu, horečka mnou klepala už nepřetržitě. Poručík Vrkoč stál vedle volhy a hovořil s uniformovaným řidičem, který se odněkud provinile vynořil. Otevřel mi dvířka. „Odveze vás domů.“

Bledě jsem se usmála.

„Máte horečku. Máte doma acylpyrin?“

„Mám.“

Opětoval můj úsměv. „Nesmíte stonat. Jste můj nejdůležitější svědek.“

Sklonila jsem hlavu a vklouzla do vozu. Jeho hlava s prořídlými popelavými kučerami se objevila v okénku. „Tady to bude pár hodin trvat. Zajedu potom k vám, a jestli vám nebude moc zle, povíte mi, co víte, ano?“

„Přijeďte, kdy chcete,“ řekla jsem ovládajíc s námahou čelistní svaly. „Nebudu stejně spát.“

Ale to jsem se mýlila. Sotva jsem spláchla půllitrem čaje tři acylpyriny, zalezla pod deku a stačila se zahřát, usnula jsem spánkem těžkým a horečnatým jako temnota, která se rozprostírala nad budovou plaveckého stadiónu, zářícího dlouho do noci.

*

Probudilo mě tiché, ale vytrvalé ťukání. Posadila jsem se, zpocená a docela dezorientovaná, a obrátila se k otevřenému oknu. Venku vládla noc, plná třpytu a ševelení. Ale neodbytný zvuk přicházel odjinud. Dveře se potichu otevřely a ve světle slabé žárovky na chodbě se rýsovala oblá silueta.

„Co je – rozsviť,“ vyjekla jsem.

„Dobrý večer,“ ozval se omluvný hlas. „Nemůžu najít vypínač.“

Rozžehla jsem lampičku na nočním stolku a silueta nabyla tváře provinile se šklebícího poručíka Vrkoče. „Je vám líp? Myslel jsem, že ještě není tak pozdě – je čtvrt na jedenáct.“ Odhodila jsem deku a posadila se.

„Jenom ležte,“ řekl rychle. Zavřel za sebou dveře a pokročil dál.

„Ale ne. Jak vidíte, stejně nejsem uložená ke spaní.“ Pokynula jsem mu na protější postel, ustlanou kolejním způsobem coby gauč. „Posaďte se. Já se s dovolením převléknu.“

Hned se hotovil k odchodu.

„Jenom si sedněte.“ Odemkla jsem skříň a vklouzla mezi otevřené veřeje jako za paraván. Když jsem se opět vynořila v suchém triku, seděl poručík na posteli s nezapálenou cigaretou v ruce a rozhlížel se kolem. Sebrala jsem porcelánový pivní tácek, přistrčila mu ho a s koleny u brady usedla proti němu.

„Moc parádní to tady nemáte,“ řekl posléze a otočil ke mně oči, modré a nevinné jako oči nemluvňátka. „Vy byste toho chtěl. Jedna je ráda, že má střechu nad hlavou.“

„Připadá mi to jako klec pro pokusná zvířata, na kterých se úspěšně pěstují kultury tuberkulózních bacilů.“

„Řekněte to příslušným místům,“ pravila jsem potěšeně. „Nepochybuju, že vám dají za pravdu. Tohle je totiž instituce pro fyzickou likvidaci inteligence in status nascendi. Ti, co přežijí, vydrží všecko. Ale na nové koleji to mají hezké,“ dodala jsem spravedlivě. „Tam, co bydlí pan Majer?“ zeptal se pohotově. Projevila jsem podiv nad jeho informovaností. „A co jste ještě zjistil za tu dobu, co jsem se tady z vaší milosti potila?“

„Všechno,“ mávl rukou. „A nic.“

„Takže zbývám jenom já. A po mém výslechu by mělo to nic nabýt konkrétní podoby.“

„Mluvil jsem se všemi. S maximální tolerancí se dá vyloučit asi šest lidí, kteří to nemohli udělat.“ Vytáhl z kapsy malinký zápisníček a přistrčil ho pod lampu. Jak se nad něj krátkozrace sklonil, zasvítila mu v prořídlých vlasech růžová pleška.

„Dvě dívky – jedné z nich povolila – ehm – horní část plavek,“ pravil cudně. „A druhá jí to u kraje bazénu pomáhala spravovat. A další dvě – ty prý se sotva udrží na vodě, jak všichni dosvědčují. A potom dva pánové. Ti si nechali i po tréninku míč a u okraje si přihrávali. To byste mohla potvrdit vy.“

Zamyšleně jsem přikývla. „Ano. A všichni ostatní… Jak byl vlastně zabitý?“

„Nožem,“ řekl poručík Vrkoč. „Nožem s krátkou a velmi ostrou čepelí. Nejspíš podobným skalpelu. Vrah ho podplaval a bodl rovnou do srdce.“

„A máte ten nůž?“

„Ne,“ odpověděl s politováním. „Prohlídka dna pod vodou neměla úspěch. Právě se – „ pohlédl na hodinky, „– vypouští bazén.“

Pochybovačně jsem si ho změřila. „A to si myslíte, že někdo skotačí v bazénu s kudlou zastrčenou za plavky?“ Pokrčil rezignovaně rameny. „Musím si to myslet. Fakt je, že v bazénu došlo k vraždě a že všichni přítomní, z nichž jeden je vrah, byli v plavkách.“ Tu mě něco napadlo. „Tak tedy můžete vyloučit další osobu. Jana celou tu dobu skákala. Viděl jste někdy skoky z věže? Salta a vruty – to by bylo dost riskantní, strčit si za ňadra zabiják.“

Hleděl chvíli tupě před sebe. Potom si něco neochotně poznamenal do notýsku.

Najednou mě pojala chuť nevázaně vtipkovat. „Ostatně, já vím, kdo to udělal.“ Zvedl hlavu. „Ano?“

„No,“ řekla jsem jaře. „No přece Švábice. Ze zhrzené lásky – či z uražené ješitnosti. Nebo jako krvelačné vyvrcholení svých sexuálních mindráků. Můžete si z toho vybrat, co chcete, a vždycky budete mít pravdu. Je to vražednice jako vyšitá,“ skončila jsem radostně. „Bohužel,“ pravil poručík Vrkoč smutně. „Mám obavy, že paní Schwabová neumí taky moc dobře plavat. A musel to být víc než průměrný plavec. A motivy, které jste uvedla, lze v obměnách objevit u většiny zúčastněných.

Alespoň podle vzájemných výpovědí.“ Rozmlouval spisovně jako Palacký. „Ostatně, prý taky u vás,“

„No ne, to mám teda štěstí, že jsem byla na suchu,“ řekla jsem kousavě. „Nemáte žízeň?“ Vstala jsem a pustila vodu. „Musím ji nechat trochu odtéct.“

Moje tvář v šerém zrcadle byla bledá, s temnými bicyklíčky pod očima. Přeleželé vlasy střapatěly víc než jindy. Ale poručík Vrkoč se nezajímal o můj exteriér. Natočila jsem vodu do půllitrů, ukradených u Kohouta, jeden přistrčila poručíkovi a z druhého se napila. „Tak copak vám o mně povídali, pane poručíku?“ Ale poručík Vrkoč se opřel o stočenou přikrývku, zastupující zadní polštář improvizované pohovky, a zamyšleně pozoroval dvě malé, smetanově žluté můry, vířící kolem lampičky. Jedna z nich, neopatrnice, sebou plácla do jeho půllitru. Rychle ji vylovil, natáhl paži a položil ji na otevřené okno.

„Vy jste ale nějaký milovník hmyzu,“ řekla jsem s nelibostí. „Tím si kompenzujete výčitky svědomí z potápění lidí?“

Přes jeho demokratické způsoby jsem drobátko zatrnula.

Ale přímo žadonil o podobné drzůstky.

„Dejte mi cigaretu.“ Když už jsem jednou byla v ráži…

Hodila jsem za hlavu předsevzatou zdrženlivost. Tenhle vyrovnaný pán potřeboval trochu roztočit.

„Abyste věděl – Borek byl zrovna načasovaný na nějaký kopaneček. Vždycky se mu všecko moc lehce dařilo. A v poslední době byl suverénní nad míru, snesitelnou i pro jeho přátele. Nechci teda říkat, že to měl být tak tvrdý kopanec,“ dodala jsem umírněně.

Poručík nakrčil nos a vypadal jako velký bílý králíček. „Vždyť vám to přece řekli. Nebo jste to mohl poznat sám. Na těch lidech, které jste vyslýchal.“ Pan poručík Vrkoč nebral na vědomí moji podrážděnost. „Děvče drahé,“ řekl konečně a lítostivě naklonil hlavičku. „Víte, že všichni mluvili tak jako vy? Všichni. Jenom jeho žena ne. Ta řekla pouze, že jako cizí státní příslušnice se nepovažuje za povinnou odpovídat na moje otázky. V tom se ovšem mýlí.“

„Tak teda,“ řekla jsem trpce. „A potom prý – o mrtvých jenom dobré.“

„Vy jste velice neobjektivní stvoření. Zdá se mi, že se sama zrovna nechystáte ho velebit.“

„Já si to můžu dovolit, víte. Já jsem mu to říkala vždycky do očí. Nekroutila jsem se před ním jako břišní tanečnice, ani jsem si od něho nepůjčovala na pivo…“ Zírala jsem zadumaně do černého obdélníku okna. „Neměl žádného kamaráda, ale všichni kluci se k němu chovali ohromně. Každý si dával bacha, aby neprojevil strach, že mu jednou zneuctí jeho squaw. A kdo náhodou žádnou zneuctění hodnou neměl, choval aspoň v duši vztek, že Borek může dostat každou. On byl o pár tříd výš nad všemi zdejšími frajery. Konec konců – byl starší, jezdil ven – měl prachy,“ skončila jsem věcně. „Říkáte, že z přítomných dívek měl – nebo mohl mít – u každé úspěch?“

„Jestli chcete říkat Schwabové ‚dívka‘, tak teda u každé,“ odvětila jsem s despektem. „Prosím. Ty dívenky z prvního Járu po něm prahly bez výjimky. Do jaké míry úspěšně, nemohu sloužit. Ale to si zjistíte, ne? Švábice – to je nejvýstižnější ilustrace jeho charakteru. Bez záštity její vlivné ručičky by ho dávno vyrazili. Opakoval už třikrát ročník. Pámbuví, jak to dokázala – venkoncem není na lékařské fakultě. Ale fakt je, že má prsty všude. Já si myslím, že se vyzná,“ dodala jsem jasnozřivě. „Nevím. Neznám ji,“ odpověděl poručík nevzrušeně. „Chcete říct, že byli – intimní?“

„No jéje.“ Jeho úzkostlivé vyhýbání se vulgárním výrazům mi moc imponovalo.

„Vždycky když se na Bořka hrnul nějaký průšvih, pobíhala jako čubička. Několikrát u ní pár dnů i bydlel. To potom druhý den demonstrativně sotva pletla nohama. A tak když se najednou objevila jeho krásná manželka… Počkejte. Vždyť vlastně teprve dnes vyšlo najevo, že je ženatý!“

Hleděla jsem na něj s otevřenou pusou. Poručík povzdychl a potřásl hlavou. „Víte jistě, že to předtím nikdo nevěděl?“

„No, já to vím od včerejška. Boba se to ovšem nějakým jemu vlastním poťouchlým způsobem dočuchal dřív… Prostě, dnes odpoledne se mi o tom sám zmínil. Ale Schwabová to mohla vědět dávno. Ta je chytrá jako had. Ostatní – myslím, že ti každopádně nic nevěděli. Bořkovi moc záleželo na tom, aby se to nerozneslo. Vsadím se, že ta jeho Gordana se tam namotala proti jeho vůli. Že s tím nepočítal.“

Vytáhla jsem další startku z krabičky, kterou poručík ponechal pohostinně na stolku. „Jo – a Jana. Před tou mi to ujelo dnes dopoledne. Ale Jana je ctná výjimka. Ta nefigurovala v Bořkově galérii.“

„Pro nezájem z jeho, nebo z její strany?“ vyzvídal poručík. „Tak hezká dívka…“

„Cožpak zájem by byl – a oboustranný,“ pravila jsem opatrně. „Ale Jana je zvláštní holka. Trochu staromódní. Někdo ji považuje dokonce za nafoukanou. Ale to je jenom kamufláž takové nějaké vnitřní nejistoty – a taky ohromné citlivosti. Jsem si jista, že by byla brala Bořka v ten moment, kdyby měla jistotu, že o ni stojí doopravdy – a že si ho udrží. Ale aby se zařadila do jeho stáda klisen a čekala, až na ni zase dojde řada… Kdepak!“ Ale vzpomněla jsem si, jak přijala zprávu o Bořkově ztrátě svobody. „Jana je třída! Taky se vyzná,“ dokončila jsem trošinku nejistě.

„Ale v podstatě pro něj měla slabost. Jako všechny ostatní.“ Poručík Vrkoč mi četl myšlenky. Věnovala jsem mu melancholický úsměv. „Asi si myslíte, že to přeháním. Ale počkejte. Tato generace dívek, prošlých touto univerzitou, bude vyprávět svým dcerám o jednom frajerovi, jací se už nerodí…“

„A vy,“ řekl. „Tak se mi zdá, že vy dva jste měli navzájem zcela specifický vztah?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Seznámili jsme se, ještě než jsem přišla do prvního ročníku. Byla jsem tady u přijímacího pohovoru a bydlela jsem u jedněch známých. A on tam přišel. Tehdy, před čtyřmi lety, ještě nebyl takový… Ne že by byl nějaký mravný hošík, ale – no, nebyl tak otrlý. Bylo to o prázdninách a zbyl tady ze všech skoro sám. On neměl kam jezdit, jenom vždycky na pár týdnů za otcem do Jugoslávie a tehdy ještě ani to ne. Tak jsem mu byla dobrá coby cvičný zajda. Jenomže když došlo k halali, nějak to nevyšlo. Byla to tehdy dost komická situace a od té doby jsme se mohli těžko pokoušet o nějaké šou jeden na druhého. A na to si Boreček náramně potrpěl. Zkrátka – nahrazovala jsem mu asi toho mužského kamaráda, kterého neměl. Ale stejně tomu nikdo nevěřil.“

Odmlčela jsem se a vrátila se mi vzpomínka na onu noc téměř přesně před čtyřmi lety, tak podobnou dnešní noci na rozhraní června a července. A vzpomněla jsem si na sebe, jaká jsem tenkrát byla, dychtivá a plná očekávání těch ohromných věcí, které byly přede mnou. Těch báječných let, kdy budu vysokoškolačkou a budu v bílém plášti dělat zajímavé pokusy v laboratoři. A budu bydlet na koleji s ohromně prima holkama a ten hezký, černý kluk, co je vedle mne, bude chodit za mnou… Co z toho všeho zbylo? I když připustím, že moje představy byly pitomé – něco se z nich přece jenom mohlo vyplnit. A nemuselo naopak do nich přibýt to všelijaké malicherné intrikování ve stylu PhDr. Schwabové. A taky to sobectví a neupřímnost většiny kolegů a kolegyň. To opatrnické budování si vlastní pozice pro boj o umístění. To ukázkově provincionální pokrytectví a dvojí morálka. Ale o tom všem jsem ještě neměla potuchy toho večera, kdy Borek přihopkal k Jarmilce obtížen různými pytlíky a jal se vyrábět svoji specialitu. Dodnes nevím, co tam všecko vrazil. Bylo to neuvěřitelně peprné a obsahovalo to zřejmě taky všecky zbytky načatých konzerv z Jarmiliny ledničky. A když už Jarmilka usínala, protože, jak bylo známo, nesnášela bikavér, který Borek úskočně přinesl, zmizeli jsme pod záminkou obstarání další lahve a uháněli do jeho mansardy. Tu láhev jsme sice cestou koupili, ale nikdy spolu nevypili. Sotva jsme dorazili, přepadly nás skoro zároveň zažívací potíže takového druhu, že jsme se rychle odebrali do komůrky, kterážto se nacházela coby společné příslušenství na chodbě. Naštěstí to bylo zařízení dvojité, a ač Borek měl klíč jen od jedné půlky, přenechal mi nakonec galantně svoji část a přelezl v bolestech dřevěnou přepážku. A tak jsme strávili zbytek noci. Styděla jsem se tenkrát strašlivě, protože naše potíže byly krom jiného doprovázeny i zvukovými efekty. Ale když se opět objevila Bořkova zelená tvář nad oprýskanými prkny, mohli jsme se už jenom smát. Ještě mě zavedl zpátky k Jarmile, a jak jsme zjistili, udělali jsme dobře, že jsme se zdejchli. Protože Jarmila ještě stále okupovala svoji jedinou, ach pouze jednoduchou hygienickou místnůstku.

A od té doby, možná pod vlivem toho, že jsme navzájem vyslechli zvuky nejintimnější, svěřovali jsme se jeden druhému se svými průšvihy. Ale nikdy nás nenapadlo zopakovat si tu nepovedenou avantýru s tak bolestným průběhem.

Poručík Vrkoč na mne koukal s hlavičkou na stranu. „Proč vy máte vlastně takovou – ehm…,“ očividně byl se svou spisovnou mluvou v koncích, „pošramocenou pověst? Myslím, že jste ke mně byla upřímnější než všichni ostatní.“

Ponuře jsem se zašklebila. „No jenom to řekněte naplno. Mně to nevadí. A ta upřímnost – to jste trefil do černého. Já s nimi totiž nehraju tu jejich hru. Navrch bílé košile a vespod špinavé prádlo. Ale to by ještě tolik nevadilo. Jenomže já ani trochu nepředstírám, že mi záleží na tom, co si o mně myslí. A to se nesmí, víte? To vám lidi nikdy neodpustí.“

Hleděl na mne lítostivě a zamumlal. „Ale to je cynismus… Ve vašich letech…“

„A kolikpak je vám, pane poručíku?“

„Třicet osm.“

„Tak to jste už dost starý, abyste o tom mohl taky něco vědět,“ řekla jsem nelítostně.

Zvenčí k nám zavanul svěží vzduch od řeky, plynoucí líně svým bahnitým korytem hluboko dole pod hradbami. Odtamtud muselo vypadat moje spoře osvětlené okénko jako okno do komůrky hradní slečny, vězněné neurvalým rytířem a vyjící po hezkém panoši, skrývajícím se dole ve křoví. Povzdychla jsem si. Poručík Vrkoč měl daleko k neurvalosti. A kde byli mládenci, oplývající rytířskými ctnostmi? Nepochybně vymřeli na dětské nemoci. Noc pokročila a poručík vstal a přistoupil k oknu. „Je chladno. Nemám zavřít?“

„Kdepak. Nevíte, že tyhle kobky se v každou roční dobu vytápějí větráním? I o vánocích.“ Ale dolehla na mne únava a cítila jsem, jak mi zase stoupá horečka. Poručík Vrkoč se na mne váhavě zadíval, potom vzal zchumlanou deku a pečlivě mi ji roztřepal na kolena. A zase si sedl. „Ještě chviličku.“

Upřel na mne svůj pohled bezelstného světce. „Když si dám dohromady, co jste mi řekla vy a co jsem se dověděl od těch ostatních, zdá se mi, že opravdový motiv by měli jenom tři lidé. Paní Schwabová, která na něj byla – ehm – maximálně zafixovaná. Vzhledem k jejím fyzickým možnostem nemohla si dělat naděje, že by ještě někdy získala tak přitažlivého muže.“

„Nemohla si dělat naděje na vůbec žádného mužského,“ vskočila jsem mu pomstychtivě do řeči. „Dejme tomu. Kdoví, jaké naděje si dělala. Jestli věděla, že se oženil – mohl jí o tom cokoliv napovídat –, nemohla si přece o jeho charakteru dělat iluze. Inteligenci jí přece neupřete.“

„Inteligenci katova pacholka,“ pravila jsem s citem. „Ale veškeré výmluvy musely padnout, když ji uviděla. Žena tak málo vyrovnaná jako ona… Ale proti tomu, pochybuju, že by byla fyzicky schopna to provést. Plave špatně i normálně, a v afektu…“

„Právě v afektu to mohla dokázat,“ řekla jsem sugestivně. Hrozně se mi chtělo vidět Švábici v roli úkladné vražednice.

Hleděl na mne smutně a vyčítavě zavrtěl hlavou. „Potom je tady ta Jugoslávka. Fyzicky by na to stačila. Neznám zatím všechny okolnosti, ale je možné, že pochopila, proč si ji vzal. Od svého příchodu do lázní hovořila se Schwabovou, viďte? Nedozvěděl jsem se, co si povídaly, ale většina přítomných tvrdí, že se na svého muže tvářila nemilostivě. Je to jižanka – a tam mají ještě stále odlišné názory na některé morální a společenské hodnoty…“ Zase nakrčil nos, ale vzbuzoval už méně představu nevinného králíčka.

„Jenomže na tohle musíme opatrně.“ Zamyslel se a zdálo se, že skončil.

„No a ta třetí?“ připomněla jsem mu. „Žádná ta. Ten. Váš energický a chytrý přítel Bohumil Majer splňuje všechny předpoklady k právě takovému činu. Byl v bazénu a navíc většinu času pod vodou. Trénoval přece obrátky, ne? A kromě toho – jediný ze všech měl možnost se zbavit vražedného nástroje. Když šel pro nás telefonovat.“

„Ale proč by to dělal? Neměl sice Bořka rád, ale to je trochu slabý důvod k vraždě.“

„Vy nevíte? Přece kvůli vám. Sama přiznáváte, že nikdo nepovažoval váš vztah za platonický. A Boba viděl zřejmě v Bořkovi hlavní důvod, proč se k němu odmítáte vrátit. Odpoledne jste ho v tom konec konců ještě utvrzovala, ne?“ Za nebeskou modří jeho očí blesklo nebezpečné ostří. „Tak já jsem vlastně ten neznámý v pozadí,“ pravila jsem dramaticky. „Fuj. Samý špión a konfident.“ Ale věděla jsem, že poručík Vrkoč usuzuje bystře. A moje mínění o jeho inteligenci nezměřitelně stouplo. Během několika hodin opravdu vyhmátl tři lidi, kteří měli nejsilnější důvod Bořka zabít.

„A ostatní?“ zkusila jsem to ještě.

Pokrčil rameny. „Moc neurčité. Všeobecná nechuť ze strany pánů, žárlivost a nesplněné touhy u některých dívek… O tom jsme si už všecko řekli.“

Vstal a jeho kulatá tvář vyhlížela jako zamžený měsíc. „Lehněte si. A zítra – vlastně skoro už dnes, protože je k půlnoci, nevstávejte a kurýrujte se.“

„Zítra mám zkoušku ze somatologie,“ vzpomněla jsem si s mírným zděšením.

Poručík se účastně usmál. „A musíte tam jít? V tomhle stavu a v téhle situaci? Ráno toho bude plná univerzita.“

„Musím,“ pravila jsem truchlivě. „Nebo spadnu do ještě většího průšvihu.“

Ale sotva se za ním zavřely dveře, začala jsem kout plán, jestli se dá využít bezprostřední přítomnosti při vraždě jako omluvy k nedostavení se ke zkoušce. Potom jsem usoudila, že se budu muset zařídit podle Jany. Moje otrlá nervová soustava byla pověstná a rozhodně bych neobstála, kdyby křehká a senzitivní Janička přiklusala poctivé na mučidla, zatímco já bych se hroutila v posteli. Napadlo mě, že jsem měla poručíka Vrkoče přesvědčit, aby mě na pár dní zatknul.

*

Ale nebylo mi dopřáno oddat se spánku. Společenský ruch kolem mého kutloušku nehodlal vzít konce. Sotva jsem se zahrabala do postele, zašramotilo to venku a na okno se vyhoupl štíhlý fantom.

„Ahoj,“ řekl potichu. „Nespi.“

Znovu jsem rozsvítila a hrozivě se na Bobu zakabonila. „Co chceš?“

Boba do mne zkoumavě zabodnul dva černé nebozezy. „Promiň. Ale přišel jsem vlastně v docela přijatelnou dobu. Nemůžu za to, žes měla obsazeno.“ Tak Boba vyslechl moje nokturno s poručíkem Vrkočem, skrčený pod oknem na úzkém travnatém pásu, který jako prodloužení rektorské zahrady osvěžoval nevlídné pokojíčky v nejspodnějším podlaží tohoto bývalého kněžského semináře. Dovedla jsem si představit, jaké oblibě mezi seminaristy se musely těšit ty vlhké cely hluboko pod úrovní náměstí, do něhož čnělo průčelí budovy, právě díky té visuté cestě, dnes už místy zborcené, ale pořád spolehlivě sloužící k odvážným nočním ztečím i kvapným ústupům za úsvitu. Ale v tomto okamžiku bych se s radostí zřekla výhod soukromého vchodu a dala přednost nepřístupné fasádě nové koleje.

„Tak ty teda šmíruješ, co? Jak dlouho tam tuhneš coby skrčenec?“

„Přišel jsem, když ses převlékala ve skříni. A potom jsem už nemohl nepozorovaně zmiznout,“ řekl Boba kupodivu klidně.

„Jo? A víš určitě, žes chtěl zmiznout?“

„No vážně… Ale nemrzí mě, že jsem tady musel zůstat.“

„To bych řekla,“ utrousila jsem znechuceně. „A co vlastně chceš?“

Civěl na mne přemítavě. „Je ti vážně tak blbě?“

„Ne. Pochopitelně simuluju.“

Přesunul se pružně do pokoje a mlčky stanul nad mou postelí.

„Co na mne tak vejráš?“

„Ty si taky myslíš, že jsem to mohl být já?“ zeptal se po chvíli.

Mlčela jsem.

Posadil se prudce na postel a já jsem mimoděk ucukla. „Ambro. Neblbni. Vždyť je to nesmysl – přece mě znáš; Ostatně, to udělala ženská…“ Hovořil vztekle a spaloval mě očima.

„Ano? A mohl bys mně říct která?“

„To bych si právě rád ověřil.“

„A to ses přišel zeptat mne?“ dotazovala jsem se vlídně. „Ne-e. Ale přesto jsem se něco dozvěděl.“ Překulila jsem se a posadila se vedle něj. V poručíkově krabičce zbyla poslední polovysypaná startka. „Tak ty fušuješ šerlokům do řemesla?“

„Československá verze Velkého detektiva,“ pravila jsem uštěpačně.

Zíral nepřítomně na moje kolena. „Náhodou mě to zajímá. Náhodou – možná, že něco vím.“ Zamrazilo mě, ale nebyla to horečka, ani chlad čišící z půlnoční tmy nad řekou.

„Ambro. Půjdeš se mnou ven – teď hned? K Bořkovi.“ Moje tvář musela vypadat jako antická maska děsu. Rychle mi položil paži kolem ramenou a důkladně se mnou zatřásl.

„Počkej – neblbni. Samozřejmě myslím do Bořkova bytu – ne… Ty pitomá!“

Závan ze záhrobí pominul, ale strach z neznámého trval dál. Pojednou jsem si poprvé uvědomila naplno, že Borek je mrtev. A někde nedaleko, mezi všemi těmi poraněnými srdéčky, která pro něj roní slzy, poplašeně tluče jedno, černé a sevřené pancířem viny.

„Co tě to napadá,“ hlesla jsem. „Co bychom tam našli…“ Stejně už tam jistě byli. Ostatně –,“ vzpomněla jsem si, „je tam třeba Gordana. Kde by byla teď v noci?“

„Ta je pryč. Vůbec tam nebyla. Odjela prý ještě večer do Prahy.“

„Tak ať. Ale proč bychom tam chodili my.“ Nemínila jsem se nechat přemluvit.

„Nebo – jdi si tam sám. Přece se nebojíš? Proč mě s sebou vůbec taháš?“

„Mám své důvody. Potřebuju, abys tam šla se mnou – aby tam šla nějaká ženská. Rozumíš? A nemůžu to chtít po žádné jiné než po tobě.“

Měřila jsem si ho nedůvěřivě. Ale v mé mysli už vzcházelo nedobré semínko zvědavosti. Potřebovalo už jenom kapičku vláhy, aby vyklíčilo. A ta přišla. „Sama odpoledne navrhlas, že necháme toho pošťuchování. Teď je na to zrovna pravá chvíle, ne? Ostatně, řeklas dnes večer taky něco jiného. A proto chci, abys šla se mnou.“ Odmlčel se.

„A taky proto, že tys to určitě nemohla udělat.“ Zvedla jsem se a dnes už podruhé zmizela ve své improvizované šatně.

„A co jsem vlastně řekla,“ dotazovala jsem se, zatímco jsem se soukala do džínsů.

„To ti nepovím,“ odbyl mě. „Nebo až později. Nebo na to přijdeš sama.“

Zavřela jsem skříň a hrnula se ke dveřím.

„Počkej, tamtudy ne. Co kdyby tě hlídali?“

„Proč, prosím tě? Já nejsem podezřelá.“

„Třeba pro tvoji bezpečnost. Ten poručík není hloupý.“

Znovu se mě dotknul závan smrti, ale rychle ustoupil pocitu napětí a dobrodružství.

„Tak pojď. Uteču jim s vrahem po cestičce nad propastí.“

Neřekl ani slovo a zhasl lampičku na mém nočním stolku.

*

„Mám špinavé ruce. A praskly mě džínsy. A vůbec – je to blbý filmový nápad… na co si hraješ, prosím tě?“ Úzká strmá ulička v historické části města páchla fenolem a díry po vydrolených kočičích hlavách byly zrádné a plné neřádu. Složitá pouť z areálu univerzity a noční chlad srazily můj elán do prachu.

Borek bydlel téměř proti koleji. Ale rafinovaná cesta, kterou jsme zvolili, nás přinutila kličkovat středověkými uličkami mezi domky se slepými okny zvící pánského kapesníku. Konečně jsme se vymotali na svažité náměstíčko. Před námi se tyčil ponurý majestát bývalého semináře s otevřeným koridorem v popředí. K němu přilepený chrám svatého Michala působil světlou omítkou a barokními tvary docela vesele.

Zůstali jsme stát při zdi jednoho z domků a napínali zrak do stínu podloubí. Za masivními sloupy se mohlo skrývat celé hejno ostřížích očí. Bobu to zřejmě taky napadlo. Stiskl mi ruku. „Pojď.“

Naše kroky zněly, jako by si tu někdo louskal ořechy. „Ty,“ špitla jsem. „Co když bude někdo hlídat tam?“ Jeho ruka, chladná, ale suchá, mě sevřela pevněji. „Teď už je to jedno. Pojď.“

Minuli jsme stažené rolety skladu výkupny králičích kožek. Kdysi tu bývala hospoda U sedmi stehen. Tenkrát prý nacházeli občas pod hradbami mrtvé tělo s kudlou v břiše – úplný Mackie Messer. Vzbudilo to ve mně asociace s nedávnou událostí.

Hned vedle byla Bořkova domovní vrata, pobitá železnými pásy a střežená z obou stran kuželovitými kameny. O jeden z nich jsem si bolestivě odřela kotník. Přitiskla jsem se ke dveřím a cítila přes tenké triko hladký kov, zvlhlý noční rosou. Boba položil ruku na kliku a pomalu zmáčkl. Dveře se nehnuly, ale zato se ozvalo zaskřípění, pronikavé jako kocouří skřek. Strnuli jsme a vzápětí zalilo bílé světlo z nejbližšího okénka naše vytřeštěné obličeje.

Za dveřmi se ozvalo ťapkání, jako by ohromná žába kráčela po kamenné podlaze. Netušené okénko ve výplni se otevřelo a orámovalo tvář scvrklou jako sušená švestka. Ovanul nás pach nejlacinější výčepní pálenky. „Dobrý večer,“ pravil pohotově Boba. Starý muž si ho nevšímal. Jeho oči, potažené blánou, se bez výrazu upíraly na mne. Okénko třesklo a vzápětí se v otevřených dveřích objevila drobná, chaplinovská postava, korunovaná špinavou šešulkou a končící v ohromných, rozšklebených botách. Ustoupila nám z cesty a my se jako zhypnotizovaní vydali za ní.

V pokojíku stála rozestlaná postel, která vyhlížela, jako by z ní stařík vstal rovnou ve svých bagančatech. Na stole podřimoval tlustý kocour. Nešlo mi na rozum, jak si tak čistotné zvíře mohlo vybrat k odpočinku tak zaneřáděné smetiště. Mrkl po nás očkem a přenesl se přes bedýnku od zeleniny, která tu zastupovala židli, do polorozpadlého ušáku u okna. Na zdech vykreslila vlhkost a plíseň obrazce, které by potěšily oko geografa. A to všecko zalévala zářivka bílým, skoro denním světlem. Stařec ode mne neodvrátil utkvělý pohled. „Vy nejste ona,“ řekl naříkavým, ale nejméně o celou generaci mladším hlasem, než jakému nasvědčoval jeho zevnějšek. Rukou drobnou a tmavou jako ručka mumie se dotkl mých vlasů a přejel mi po tváři.

„Tamta měla dlouhé, hebké vlasy, jako volavčí peří. Vím to, protože jednou jsem ji po nich hladil, když tady seděla a plakala. Plakala… Kvůli tomu syčákovi Bořkovi. Takovou ještě neměl. A teď už nebude mít žádnou. A chodilo jich sem… To byste nevěřili, co jich sem chodilo, ale samé takové…“

Uchopila jsem Bobovu ruku jako záchranný pás v tom páchnoucím akváriu. Sevřel mě pevně, ale nespustil oči ze starého muže.

„A teď už sem nepřijde. Čekal jsem ji celý večer, hlídal jsem, když tady hledali. Nepřijde, protože neví, že já bych ji neprozradil… Dala mu, co mu patřilo.“

„Jak se jmenovala?“ zeptala jsem se bez dechu. „A kdy tady byla naposled…“

Boba mi zaťal prsty do zápěstí. „Možná že bychom vám ji mohli přivést. Ale musel byste nám říct, kde ji najdem.“ Stařec rozhodil ruce a prázdná láhev z rohu stolu zařinčela o podlahu. „Ne – ne. Co vás to napadá. Prosila mě, abych se o ní nikomu nezmiňoval… A vůbec, co tady chcete?“

„Nebojte se,“ řekl Boba pevně. „Nepřišli jsme sem po ní slídit. Byli jsme Bořkovi přátelé a chtěli bychom se podívat do jeho pokoje.“

Stařec se opíral o stůl s hlavou nachýlenou kupředu jako stoletý papoušek. Potom se odvrátil a tápavě přešel k ušáku. „Jděte si. Jestli to tam nezamkli…“ Usedl, vzal zvíře na klín a začal je lehkými pohyby hladit. V mé zabedněné hlavě se rozsvítilo. Pohlédla jsem na Bobu a pochopila, že on už dávno ví, že stařec je slepý

„Kde se tady vzal?“ zašeptala jsem. Události dnešní noci mi připadaly jako divoký sen.

„Žil s paní Ehrlichovou. Je to bývalý garderobiér z divadla. Pamatuju ho jako malý kluk. Býval to střihoun, ale chlastal. Když Ehrlichová umřela, nechali ho tady. Dům připadl státu, ale kdo by tady chtěl bydlet.“ Bořkův příbytek, úpravný a neosobní jako pokoj v maloměstském hotelu, nejevil stopy prohlídky Bezpečnosti. A nic nenasvědčovalo tomu, že jeho majitel sešel krvavě ze světa ve věku dvaceti sedmi let. Natáhla jsem se do sektorového křesílka a pomyslela si hořce, jak odlišná je tato moje návštěva od té první, před čtyřmi lety. Jako by divadelní kus, který v prvním jednání sliboval být crazy komedií, nečekaně a nevkusně se proti vůli autora změnil v drama na téma staré kramářské písně. Všecko bylo špatné, herci a kulisy. Tento pokojík neprozrazoval nic o povaze mladého muže, který tu strávil osm let života. Nebyla tu dokonce ani jediná anatomická rekvizita, tak nezbytná v pokojích mediků. Borek se příliš zabýval sám sebou a svým pestrým životem, než aby věnoval péči místnosti, která sloužila jenom jako noclehárna. Ať už jemu samotnému nebo i bezstarostně střídavým návštěvnicím. Kdo sem přišel, musel si všechno přinést s sebou. Teprve potom ožila mansarda horečnatým životem. Konec konců, ušklíbla jsem se, měl alespoň tolik vkusu, že si to tady nevyzdobil trofejemi svých snadných úspěchů.

Boba se bezradně rozhlížel po skromném zařízení. Vytáhl zásuvku psacího stolu, který jediný vybočoval z obvyklého hotelového inventáře. Ležela v ní úhledně srovnaná skřipta. Sledovala jsem škodolibě, jak přešel ke skříni a nerozhodně otočil klíčem. Objevila se řada pečlivě pověšených oděvů a téměř do vojenských komínků srovnané prádlo.

„Tohle bych do Bořka neřekla. Nebo myslíš, že to tady tak uklidili esenbáci? Tak to teda nedokončili – podívej.“ Ale Boba už seděl na bobku a vyhrábl ze dna skříně změť očividně nemužských částí garderóby. Sklouzla jsem vedle něj na podlahu a začala dvěma prsty přebírat chomáč, vydávající všechny možné odéry.

„Z toho by se člověk docela oblékl. Být to od jedné slečny, musela by odtud odcházet nahatá. Koukej, blůzička. A tady… panebože, ta tu snad přišla o poctivost.“

Boba si to všecko prohlížel s napůl znechuceným, napůl toužebným výrazem. Pohlédla jsem na něj a zasmála se. Vytáhla jsem namátkou jeden hadřík a zvedla mu jej před obličej. „Nadýchněte se hříšné vůně, pane mnichu…“ Ale smích se změnil v zakoktání, „tohle je přece moje,“ řekla jsem nevěřícně.

Smetla jsem všechny věci stranou a rozložila na podlaze bílý a růžový šátek, jaký se toho léta nosil na dvacet způsobů ovázaný kolem různých částí těla. Přejela jsem dlaní tenké hedvábí a zvedla jeden cíp. „Tady. Podívej. Je to on. Tohle jsem sama zašívala.“

Boba upřeně hleděl na růžově bílý, ušmudlaný „módní doplněk a v očích se mu rozsvěcovalo prapodivné světélko. „Opravdu jsi ho tady nezapomněla ty?“

„No fakt. Teď si přece nebudu vymýšlet.“ Váhavě jsem šátek složila. „Ráda bych věděla, jak se sem dostal… Co s tím? Mám si ho vzít?“ Přešla mě chuť hrabat se dál v té snůšce intimit.

Boba smotal všecko do uzlíku a nacpal zpátky. Potom mi vzal z ruky moje znovunabyté osobní vlastnictví a zasunul je až dozadu do skříně. „Raději to tady nech,“ řekl rozhodně. „Vždyť to už prohlíželi, ne? Co když si ho všimli.“

„No jo,“ pravila jsem lítostivě. „Ale proč si ty věci všecky nevzali? Vždyť jsou to usvědčující předměty. Kdo sem chodil – a tak.“

„To by potřebovali celou smečku policejních psů,“ řekl Boba sarkasticky. „Nebo myslíš, že to měli vystavit v aule s ceduličkou – račte si vyzvednout svoje prádélko –?“ A zavřel pečlivě skříň.

Sešli jsme potichu po schodech, ale děda se už neobjevil. Domovní dveře byly zevnitř zavřeny jen na petlici. Venku se citelně ochladilo a tmu vystřídal šedivý úsvit. Zavrhla jsem komplikovanou cestu do koleje a zamířila k hlavnímu vchodu.

„Víš, co je divné?“ řekla jsem Bobovi přemítavě pod schodištěm do sloupořadí. Obrátil na mne nepřítomný pohled. „No?“

„Nedovedu si představit, jak tam Gordana tomu dědkovi brečí… Musela to být přece ona, ne?“ Zíral na mne, jako bych právě vystoupila z UFO. „Můžeš o tom do rána přemýšlet.“ Obrátil se a zmizel v jedné z uliček jako kocour, který se vrací z nočních záletů. Šla jsem po schodech vzhůru, co noha nohu mine. A co krok, to myšlenka. Dospěla jsem do toho stadia únavy, kdy v hlavě víří představy, vyvolané z hlubin podvědomí. A tak jsem si nebyla jista, zda postava přitisknutá k jednomu ze sloupů je skutečností, nebo mojí fantazií. Zaostřila jsem zrak, ale i slepec by rozeznal kubistické tvary PhDr. Schwabové.

Ostražitě jsem stanula, avšak neviděla mě. Její zbědovaná, ošklivá tvář byla pozvednuta k oknu v podkroví protějšího domu. K zavřenému oknu, vedoucímu do prázdného pokoje.

A jak jsem hleděla na ty obnažené rysy, spravedlivá zášť, kterou jsem k ní chovala, pominula. Vždyť s Bořkem ztratila i ten kousek iluze mládí.

Obezřele jsem ji obešla a vstoupila do klenuté chodby, jejíž zdi byly vyzdobeny téměř naivními malbami. Čtyřmetrový Jan Amos vraštil čelo nad Didaktikou velkou, anachronicky obklopen Newtonem, Darwinem a Mendělejevem. Copak by asi říkal ten moudrý, životem tolik zkoušený muž téhle šarádě? Nejspíš by ji rozluštil. Co tu mohlo hrát roli: láska – zrada – smrt. Prastará story, mnohem starší než moudrost Učitelů národů.

*

Čím více jsem se blížila ke svému studenému loži, tím hustěji na mne padala únava. Domnívala jsem se, že jsem v napolo opuštěné budově jediný bdící tvor – ale mýlila jsem se. Pod Janinými dveřmi prosvítalo světlo. Vstoupila jsem bez zaklepání.

Jana seděla u stolu, bradu v dlaních, před sebou otevřená skripta. Nechtěla jsem věřit svým očím. Po tom všem, co se dnes přihodilo, byla Jana poslední, od koho bych očekávala schopnost chladných úvah. Pomalu zvedla hlavu a vytřeštila na mne oči. „Ty nespíš?“ pravila zbytečně.

Usedla jsem proti ní a pohlédla na stránku skript. Anatomie srdce. Co jsem o tom věděla? Nic. Zavřela jsem rázně svazek a pohlédla na tvář bledší než ten list papíru. „Co z vás chtěl vytáhnout?“

„Ale – nevím. Je to všecko takové divné…“

„Je. Ale možná jenom pro nás,“ řekla jsem zamyšleně. „Ten poručík je chytřejší, než vypadá.“

„To si myslím taky,“ odvětila váhavě. Setrvaly jsme chvíli v mlčení. Ale v mé mysli hlodalo něco, co bylo třeba vyslovit.

„Ty, – vyslýchal vás všechny dohromady, nebo každého zvlášť?“

„Dohromady. Pár lidí si tam nechal, když nás ostatní pustil domů.“

Takže Jana mezi těmi pár lidmi nebyla. Ale mne zajímal někdo jiný. „Nechal si tam taky mladého Šedáka?“ Jana na mne pohlédla vykulenýma očima. „Šeďáka? Proč, prosím tě?“

„Tak ano, nebo ne?“ zeptala jsem se netrpělivě. „Ne. Ale Jiřinu ano, myslím. Jak tě to napadlo?“ Tak jsem jí řekla o vyslechnutém rozhovoru. Napadlo mě – bůhvíproč – že by mohla být nějaká souvislost mezi scénou za zavřenými dveřmi šatny a následující dramatickou událostí. A moje domněnka se začala potvrzovat. Jana mě vyslechla bez komentáře. Několikrát na mne rychle pohlédla a opět odvrátila oči. Když jsem skončila, řekla rozpačitě:

„A jsi si jistá, že to byl Luděk s Jiřinou?“ To, jak otázku položila, vzbudilo ve mně podezření. Nikoliv o totožnosti těch dvou za dveřmi šatny, ale o tom, že vskutku neví, oč se v hádce jednalo. Uhodila jsem na ni rovnou. „Byli to oni. Co o tom víš? Kam Jiřina chodila? A komu měla zaplatit za mlčení?“ Jana na mne vylekaně pohlédla. „Já nic nevím, co si myslíš!“

Ale byla jsem neúprosná. „Ale víš. Jano, prosím tě, neblbni! Teď přece nejde o to, krýt nějaké mimomanželské levárny. Co když to souvisí s… tou vraždou?“ dokončila jsem šeptem.

Jana zbledla ještě víc. Zavřela oči a přerývaně se nadechla. Vyskočila jsem a naklonila se přes stůl k ní. Myslela jsem, že omdlí.

Ale odstrčila mne. „Nech mě. Já ti to teda řeknu, ale nemysli si, že s tím mám něco společného. Dověděla jsem se o tom – náhodou.“

A začala mi povídat nechutnou historku. Vyprávěla pomalu, přerývaně, ale postupně se dostávala do proudu a v jejím hlase bylo znát rozhořčení, které popíralo, že k tomu vskutku nemá žádný vztah.

Pár dobře situovaných paniček se pravidelně scházelo v bytě některé z nich. Byly mezi nimi ženy celkem mladé, ale bezdětné a znuděné, i takové, které už zachraňovaly poslední zbytky mládí.

Nepořádaly však žádné dámské dýchánky. Zvaly si mediky, zpravidla hezké kluky, kteří s potěšením docházeli do kroužku dam, i když ne nejmladších, ale pěstěných a rafinovaných. A disponujících prostředky, které jsou odvěkou studentskou bolestí: komfortními byty, dobrým pitím a jídlem. A za to všecko od nich žádaly protislužby nikoliv nepříjemné; ba dokonce je bylo možno počítat mezi požitky, pokud tam člověk nechodil moc často a neomrzely se mu.

To se však nestávalo. Dámy bedlivě dbaly na to, aby jim tam někdo příliš nezdomácněl. A taky dávaly přednost změně. V jistých kruzích prominentních mediků se po čase stalo otázkou prestiže, být tam taky někdy pozván. Manželé těch dam ovšem stáli na opačné straně tábora: vážní vědci, nebo do sebe zahledění panáci jako Luděk Šedivý, neměli o ničem tušení.

Chránila jsem se předčasně vyzvídat, odkud to vše Jana ví. Ale nevyhnula jsem se otázce: „A co Jiřina? Jak ta se tam dostala?“ Jiřina patřila spíš k typu šprtáckému a domáckému. Končila letos medicínu a ač vdána, nebyla počítána mezi paničky.

„Jednou ji tam pozvaly. Asi nic netušila. Předpokládaly, že s nimi potáhne partu – každý přece ví, jaký je Luděk vůl.“

To bylo opravdu veřejným tajemstvím. „Nejspíš také potřebovaly další byt k dispozici. Jenže Jiřina, když pochopila, k čemu to tam směřuje, se vyděsila. Udělala kravál a utekla. A dámy se bály, že to všecko vyklopí Luďkovi a bude z toho hromadný masakr. Tak jeden z kluků, kteří tam tehdy byli, dostal za úkol jí pohrozit, že jestli nebude zticha, řeknou, že tam chodila pravidelně.“

Zamyslela jsem se a v duchu si vybavovala ten rozhovor. „Ale – Jiřina říkala, že si měla raději koupit mlčení…“ Jana pokrčila rameny. „O tom nic nevím. Vůbec už nic víc nevím, a nic ti už neřeknu. Neptej se mě, odkud to vím, bylo by to zbytečné.“ Neříkala jsem nic.

„Doufám, že si nemyslíš, že jsem tam byla někdy taky!“ vykřikla najednou.

Zmateně jsem na ni pohlédla. Tohle mě ani v duchu nenapadlo. „Prosím tě. Ale…,“ odmlčela jsem se. Nebyla žádná naděje, že bych z ní vytáhla, odkud to všecko ví.

Vstala jsem a pokročila ke dveřím. Skoro mě zamrzelo, že mi Jana poskytla vysvětlení hádky. Že jsem tu hádku vůbec vyslechla. Že jsem byla nejdůležitějším svědkem poručíka Vrkoče. Že i Boba byl přesvědčen, že mu mohu něco důležitého říct a že mě vytáhl na ten nesmyslný výlet.

V krku mě bolelo stále víc, motala se mi hlava, ruce a hlava mi hořely.

Sebrala jsem se a šla definitivně do svého pokoje. Na nočním stolku ležela tubička acylpyrinu. Vzala jsem dva a uložila se ke spánku. Ale ani pod přikrývkou mnou nepřestávala třást zimnice. Už v polospánku jsem vystrčila ruku, vzala další dva prášky a zapila je zbytkem vody z půllitru.

*

Konečně jsem byla u obávané zkoušky ze somatologie. Docent Šedivý se mě na něco ptal, ale nerozuměla jsem mu. Slyšela jsem jen nesrozumitelné zvuky, které bolestivě dorážely na moje ušní bubínky. Docent netrpělivě opakoval otázku, namáhala jsem se pochopit, ale marně. Docent ke mně hrozivě pokročil, jal se mnou cloumat a fackovat mě lehkými, štiplavými políčky. Otevřela jsem oči a zvuky kolem mne se konečně staly srozumitelnými. Políčkující ruka se zastavila v půli cesty a lékař, skloněný nade mnou, se narovnal. Nebyl to docent Šedivý.

„Už je to dobré,“ řekl k někomu za svými zády. „Vždyť jsem vám říkal, že to není kritické.“

Rozkoukala jsem se a pokusila se posadit. Ústa jsem měla slepená, že nevydala hlásku.

Doktor mi přidržel u pusy hrnek. Napila jsem se, zvedla slaboučké ručičky, přidržela si nádobu a vypila ji do dna. Druhá osoba pokročila kupředu. Byl to poručík Vrkoč. Pohlédl tázavě na doktora.

Ten pokrčil rameny. „Prosím. Bude-li vám schopna odpovídat… Uškodit jí to nemůže, spíš naopak.“ Poručík se přiblížil o další dva kroky. „Děvče. Proč jste to udělala?“

Hleděla jsem na něj tupě. Nebylo to jen následkem mého stavu. Nač se mě to ptal? Proč jsem ležela v nemocničním pokoji? Cožpak jsem byla tak nemocná? Utkvěla jsem očima na doktorovi. Ten se znovu ke mně sklonil.

„Copak. Nemůžete mluvit?“ zeptal se.

„Můžu. Co se mnou je? Proč jsem tady?“

Lékař a poručík si vyměnili nesrozumitelný pohled.

„Přivezli vás nacpanou hypnotiky. Nebyla jste v nebezpečí života. Nebýt toho, že máte zároveň angínu a pěknou horečku, nepřipadal by vaší přítelkyni pravděpodobně váš stav nepřirozený. Tak jste ovšem vypadala ošklivě. Když vás ještě k tomu nemohla probudit, zavolala sanitku. Takže jste se probrala dřív, než jste očekávala. Jinak byste spala dobrých čtyřicet osm hodin.“

Nemluvil se mnou jako vlídný lékař s chorým. V hlase mu zněl výsměšný tón.

„Jakými hypnotiky? Nic jsem nebrala.“

Poručík se hnul.

Doktor ho zadržel posuňkem. „Jak to, že jste nic nebrala? Na stolku jste měla tubu s lékem.“

„S acylpyrinem!“

Doktor se zašklebil. Nebyl to přátelský úšklebek. „Jistěže. Se třemi tabletkami acylpyrinu a s jednou toho zmíněného hypnotika. Běžný trik při demonstrativních sebevraždách. Přece jste nechtěla umřít? Chtěla jste se nejspíš něčemu nepříjemnému vyhnout. Neměla jste dnes jít ke zkoušce?“ Rozzuřila jsem se, co mi chabé síly stačily. Obrátila jsem se k poručíkovi. „To není pravda! Řekněte mu to. Přece jste se mnou včera v noci mluvil. Nic takového by mi ani nenapadlo. Vzala jsem si potom ještě acylpyrin – myslím, že celkem čtyři. Postupně. Nevím, kde se tam vzalo to druhé.“

Spravedlivé rozhořčení mi dodalo sil. Sedla jsem si a pokusila se vstát z postele. Nic jsem nedbala, že mám k pyžamovým kalhotám jen nemocničního „andělíčka“. Poručík mi v tom zabránil a vzápětí stydlivě ustoupil. „Já vám věřím.“ Obrátil se k doktorovi. „Říkal jsem vám to,“ pravil šeptem. „Jste si jist, že nebyla v nebezpečí života?“

Doktor důrazně zavrtěl hlavou. „Naprosto jist. Když jí chcete věřit… Znám tyhle holky.“ Vykročil ke dveřím, a než je za sebou zavřel, prohodil: „Máte zřejmě sklon ve všem vidět pokus o zločin. Není to nemoc z povolání?“ Jako by vybalovali můj mozek z vaty. Pomalu se mi rozsvěcovalo.

„Kdo mě našel? Jana?“

„Ano. Když vás přišla probudit ke zkoušce.“

Tak jsem se jí přece jenom vyhnula. Ale neměla jsem z toho radost. Ten doktor mi dal najevo, co si o tom budou všichni myslet.

„Opravdu jsem si nic nemínila udělat. Ani – jen tak.“ Poručík usedl na kraj postele a chlácholivě mě vzal za ruku.

„Já si to nemyslím. Mělo mě napadnout, že i někdo jiný si uvědomí, že víte víc než ostatní.“

„Vy si myslíte…“

„Jistěže. Někdo vám vyměnil prášky. Co jste dělala, když jsem odešel?“

„No,“ řekla jsem zdráhavě. „Lehla jsem si. Ale nemohla jsem spát. Šla jsem… do koupelny,“ pravila jsem nejistě. Ale poručík si vysvětlil moje zaváhání ostychem. „Viděla jsem, že Jana ještě svítí. Tak jsem šla k ní a seděla jsem tam asi půl hodiny. To nevím přesně.“ Poručík souhlasně pokynul, jako bych potvrzovala jeho domněnku.

„Potom jsem se vrátila. Bylo mi dost nanic, tak jsem si vzala dva prášky. Acylpyriny,“ opravila jsem se vzdorovitě. „Potom jsem v polospánku vzala další dva.“

„Takže jich tam bylo celkem pět,“ pravil poručík. „I kdybyste je vzala všechny najednou, stěží by vás to zabilo.“ Jestli se ten doktor nemýlil, bylo tomu tak. Byla jsem ochotna tomu věřit, protože se mi nelíbilo pomyšlení, že mě chtěl někdo zabít. Ale proč tedy to všecko? Poručík mi na nevznesenou otázku odpověděl. „Zřejmě vám chtěl někdo zabránit alespoň na nějakou dobu ve výpovědi. Kdo měl možnost dostat se do vašeho pokoje?“ Povzdychla jsem si. Poručík si zasloužil větší upřímnost. Tak jsem mu řekla o vyslechnutém rozhovoru v šatně plaveckého stadiónu a další věci, které jsem se dozvěděla od Jany.

Ušetřil mě zasloužené výčitky. „Toho mladého doktora jsem tady viděl. Nemáte nic proti tomu, když ho sem zavolám?“

To nebylo příjemné. Ale co mi zbývalo.

Poručík pootevřel dveře a někomu, kdo stál hned za nimi, něco řekl.

Vrátil se ke mně a omluvně se usmál. „Já vím, že vás to netěší. Ale…“

Jenže mně vadilo něco jiného… Kdo se rád přiznává k poslouchání za dveřmi? Klika cvakla a do pokoje vstoupil asistent Luděk Šedivý. V bílém vypadal spíš jako ošetřovatel z oddělení zuřivých šílenců než jako lékař. Jeho přebujelé svaly, nacpané do nemocniční uniformy, nepůsobily moc dekorativně. Očekávala jsem rafinovaný výslech, který zažene pana asistenta do úzkých. Poručík mě zklamal. „Slečna Vondráčková vyslechla včera vaši hádku s manželkou. Náhodou,“ dodal šetrně. „Můžete mi vysvětlit, o co se jednalo?“

Mladý Šeďák na mne vrhl vzteklý pohled. Jestli bude žalovat tatínkovi – bůh mi bud milostiv.

„Nevím proč. Byla to zcela soukromá záležitost.“

Poručík smutně povzdychl. „Nejspíš byla. Jenže ve světle následujících událostí vypadá podivně.“

Asistent měl pevnou půdu pod nohama. „O tom byste mě musel přesvědčit.“

„Asi to bude nutné,“ pokýval poručík hlavou. „Mohl byste mi říci, kde najdu vaši ženu?“

Asistent znejistěl. „Tedy… Asi doma. Samozřejmě, kde jinde?“

„Doma? To znamená ve vašem bytě?“

Šeďák kývnul. Ale postrádalo to jistoty.

„Chcete říct, že tam byla i v noci? Že spala s vámi pod jednou střechou?“

Šeďák zvedl hlavu. „Mám to považovat za výslech?“ zeptal se už ne nadutě. „Ano,“ pravil poručík stroze.

„Tedy… Nevím, kde je. Doma nespala. Jak víte, odešel jsem z plaveckého stadiónu dřív. Ji jste si tam nechali.“

„A vy jste se nestaral, kde je? Po těch událostech?“

„Ne,“ odsekl asistent. „Vy byste se na mém místě taky o ni nestaral. Mohli jste ji třeba sebrat. Důvod byste možná měli.“

„Ano? Jaký?“

Šeďák se zarazil. Potom na mne podezíravě pohlédl. „Tak vy jste si to vymyslel? Že ona nás slyšela?“

„Markovič vaší ženě vyhrožoval. Za mlčení po ní chtěl peníze. Jenže ona se vám svěřila. Jak jsem ji poznal, neudělala by to, kdyby měla špatné svědomí. To by byla příliš hra vabank.“

Překvapena jsem byla jenom já. Ano, to bylo pravděpodobné. Borek patřil ke skupince stálých návštěvníků rozpustilých dýchánků. Jak by tam mohl scházet. Možná že dokonce dělal dámám jakéhosi agenta. Takže bylo přirozené, že mu svěřily vyřízení choulostivé záležitosti. Jenže on se pokusil z toho vyrazit něco pro sebe. To byl celý Borek.

Asistent se rozčilil. „Když to víte, proč se na to ptáte mne? Zeptejte se jí – měli jste na to od včerejška času dost.“

Poručík Vrkoč byl mírný jako vždy, co jsem ho poznala.

Ale znala jsem ho už natolik, že jsem na něm rozeznala pobouření. „Mýlíte se. Vaši ženu jsme nezadrželi. Ostatně – stejný důvod jako u ní by platil i pro vás.“

„No dovolte! Co já s tím mám společného!“ Asistent soptil.

„Možná víc než ona. Čeho se bála? Abyste se to nedověděl. Jenže se vám sama svěřila. Tím přesunula odpovědnost na vás. A vy jste měl silnější důvod než ona zabránit, aby se to nerozkřiklo. Vaše žena se bála jen vás. Vy posměchu celé veřejnosti.“

„Ta mrcha,“ vykřikl Luděk Šedivý. „Tak tohle vám napovídala!“

„Ne. Když jsem ji včera vyslýchal, o vaší hádce jsem ještě nevěděl.“

Šeďák na něj tupě zíral.

„Vaše žena spala na koleji. Mohla vědět o vaší vině – mohla ji alespoň předpokládat. Připusťme, že se dověděla, že slečna Vondráčková vyslechla vaši hádku. Dnes v noci se ji,“ ukázal hlavou na mne, „někdo pokusil umlčet. Vaše žena vás miluje.“ Poručík Vrkoč to vyslovil s obzvláštní nechutí. „Jinak by se vám nebyla svěřila. Mohla se pokusit vás chránit.“

Asistent sklonil hlavu a pak k nám pozvedl odporný, slabošský obličej. Celá ta atrapa mužnosti splaskla jako pouťový balónek.

„Nemůžu za to, co si myslela. Já jsem nic neudělal. Za to mi nestojí!“ Vůbec neporozuměl, jaké pohnutky mu poručík přikládá.

Měla jsem toho už dost. A poručík Vrkoč taky. Propustil asistenta Šedivého a usedl zase na okraj mé postele. Nebylo nám do řeči.

Byl chytrý, ten nenápadný, venkovský strejda. A co víc – byl taky lidský. A nestyděl se to dát najevo. „Tak co,“ povzdychl po chvíli.

„Je to hnusák,“ řekla jsem pohrdavě. Ale já mu věřím.“ Pokýval hlavičkou. „Já taky. Ale to nezbavuje jeho ženu podezření.“

Polkla jsem. Už jsme si s poručíkem natolik rozuměli, že se na mne pozorně zadíval.

„Já jsem vám ještě něco neřekla.“ A zdráhavě jsem vysypala zbytek svých dobrodružství včerejšího večera. Včetně pobytu PhDr. Schwabové před kolejí. Ale bez nálezu mého šátku v Bořkově skříni.

Nevěděla jsem, čím jsem si zasloužila poručíkovu přízeň. Ale ani tentokrát mi nic nevyčítal.

„Tak když to shrneme, prášky vám mohl vyměnit prakticky každý z podezřelých. Majer, paní Schwabová, Gordana Markovičová.“

„Jak to,“ přerušila jsem ho. „Ta přece odjela?“

„Kdepak. Měla k tomu sice chuť a telefonovala do Prahy na jejich zastupitelství. Jenže ji přesvědčili, aby tu zůstala. Zařídili jsme jí nocleh na koleji – přece jsme ji nemohli sebrat.“

„To chápu,“ řekla jsem zamyšleně. „V jejím stavu…“ Tu mě něco napadlo. „Víte, že čeká dítě? To by snad popíralo motiv, který by měla k zavraždění svého muže. Ačkoliv zase je možná nervově labilnější.“

„I to jsme vzali v úvahu. V té vaší partě věděl zřejmě vše každý o každém.“

Bylo to pro mne větší překvapení než pro něj. „Tak jsme se jí na to přeptali. A ona to popřela.“ To ovšem nemuselo nic znamenat.

Poručík však pokračoval. „Byla nakonec sdílná – a méně ostýchavá, než jsme předpokládali. Řekla nám, že k Markovičovi nemá žádné závazky. Dítě mít nebude. Vymyslela si to, aby si ho připoutala. A jemu to přišlo vhod. Oba měli stejný úmysl a k jeho uskutečnění použili téhož prostředku. Napálený byl vlastně on.“ Tak to tedy bylo. Přišla kosa na kámen. Napadlo mi, jak by byl Borek dopadl, kdyby nebyl tak tragicky skončil. „Díky tomu pokusu vás umlčet přibyla mezi podezřele ještě Jiřina Šedivá. A teoreticky i její muž. Na kolej přece není nesnadné se dostat. Důkazem je vaše extempore s Majerem.“

Poručík vstal. Byla jsem hotova učinit totéž – jen co odejde. Můj výraz mu to zřejmě prozradil, protože než mě opustil, důtklivě pravil: „Prosím vás, nepouštějte se už do žádných samostatných dobrodružství. Doufám, že vás tu ohlídají – ostatně, ať ten doktor říká, co chce, momentálně patříte do postele.“

*

Stejného mínění byli i jiní. Sotva poručík odešel, přikráčela sestra s injekčni stříkačkou a balíčkem pod paží. Vzbouřila jsem se. „Co to je? Já už nechci spát!“ Shovívavě se usmála. „Ale to je přece penicilin. Máte hnisavou angínu.“

Položila balíček na noční stolek. Způsob léčení mé angíny byl pravděpodobně součástí psychické terapie sarkastického doktora.

Zahalila jsem svou zadničku a zavolala za sestrou. „Nechala jste tady balíček“

„Prosím? Ach, ten je pro vás. Posílá vám ho nějaká paní Malinová.“

Rozbalila jsem hedvábný papír. Přede mnou se skvěl háčkovaný noční kabátek, měkoučký a nadýchaný. Zlatá babi Malinová.

A tu jsem pojednou strnula. Vybavila se mi scéna před několika týdny. Babi na lavičce v parčíku za plaveckým stadiónem, kterak pilně pracuje právě na tomto intimním kusu garderóby. Nedaleko ní Pepíček, jemuž se úskočně podařilo zmocnit se její tašky na ruční práce a plní ji pískem a rozmanitým smetím.

Paní Malinová lamentovala, v čem odnese svoje dílo. A já jsem tehdy sundala ten růžový šátek a půjčila jí ho, aby si svázala uzlíček. Od té doby jsem šátek neviděla. Bylo to tak, určitě. Přestože představa babi Malinové v Bořkově bytě byla tou nejabsurdnější věcí na světě.

*

Počkala jsem chvíli, až sestra zajde, sklouzla z postele a obezřele vykoukla ze dveří. Chodba byla prázdná, ale moje nohy méně jisté, než jsem předpokládala. A taky mě zase rozklepala zimnice. Vrátila jsem se a navlékla kabátek. Paní Malinová jej zřejmě dělala pro sebe. Byl hezky dlouhý, aby hřál i kříž – a přiměřeně široký. Přeložila jsem jej, pokud to šlo, a převázala k němu příslušející kroucenou šňůrou. V pruhovaných kalhotách od pyžama k tomu jsem vyhlížela takřka vycházkově oděná. Vykradla jsem se z pokoje a podařilo se mi nepozorovaně opustit oddělení. Schodiště bylo prázdně. Ale o patro níž jsem narazila na Jiřinu Šedivou.

Stála u okna, ubrečená a s temnými kruhy pod očima a při zvuku mých kroků s nadějí pohlédla na schody. Zaváhala jsem, mám-li ji minout jakoby nic, ale rozhodla to sama.

„Proč jsi to řekla,“ zašeptala zoufale. Jak jsem jí to měla vysvětlit. Ona viděla jen jedno – toho pitomého bezduchého a bezcitného fouňu, svého Ludánka. Nebylo v mých silách ji přivést k rozumu. „Musela jsem. Ale neboj se – poručík Vrkoč ho nepodezírá. A ty s tím přece taky nemáš nic společného?“ Sklonila hlavu – mohlo to znamenat souhlas i přiznání. Ale neměla jsem čas s ní debatovat. Stejně mi neřekne pravdu, ani nic, co by mohlo přispět k vysvětlení. Musela jsem jen zamezit, aby mi zabránila v odchodu z nemocnice. Tu mi napadlo, že jí setkání se mnou nepřipadá vůbec divné. Na chvíli jsem zaváhala. Jistě se vědělo, že mě odvezli do nemocnice pod vlivem prášků. Dovedla jsem si představit, jak se o tom mluvilo. Jen ten, kdo mi je sám dal a věděl, že jsem dostala poměrně neškodnou dávku, by se nedivil, jak brzo jsem na nohou. Jenže – to by snad platilo pro každého jiného, jen ne pro Jiřinu. Té by asi mohla být před očima vyvražděna půlka univerzity, jen když se Ludánkovi nic nestane. Takže jsem byla zase tam kde předtím.

Mohla jsem však její zaslepenosti využít. „Potřebuju si zavolat. Hned – rychle. Můžeš mě vzít někam k telefonu?“ Hleděla na mne nedůvěřivě. „To chceš zase něco povídat?“

„Prosím tě – ne. Ostatně pojď se mnou, jestli chceš. Možná že za chvíli budu vědět, kdo to udělal.“ Váhala. Nahoře bouchly dveře. Trhlo to s námi oběma stejně. Jiřina mě chytila za ruku a zašeptala: „Tak pojď.“ Běžely jsme jen několik metrů, než mě zatáhla do prázdného inspekčního pokoje, ale i po tomto výkonu se mi dělaly mžitky před očima. Jiřina se opřela o dveře. „Dělej.“

Sáhla jsem po telefonu. Ale – kam volat? Zapochybovala jsem, že by po včerejších událostech byl plavecký stadión v provozu. Měla jsem dobrou paměť pro telefonní čísla, tak jsem bez váhání vytočila číslo do bytu. A nevolala jsem marně.

„Ambro!“ zvolala srdečně paní Malinová. „To jsem ráda, že jsi v pořádku! Už jsi dostala ten kabátek?“

„Ano,“ řekla jsem udýchaně. Srdce se mi rozbušilo. Teď jsem se měla dovědět pravdu. „Děkuju, babi. Ano, už je mi dobře. Jenom mám angínu.“

„Ne, myslím, že mě pustí. Ale, prosím vás, potřebuju vědět něco jiného.“

Bylo těžké přervat srdečné výlevy paní Malinové. „Pamatujete se na ten šátek? No ten růžový, jak jsem vám ho půjčila.“

„Ano, ano. Ne, nepotřebuju ho, jen bych ráda věděla, co jste s ním udělala.“

Hlas paní Malinové zněl drobátko uraženě. „Přece jsem ti ho poslala. Hned druhý den. Copak se nepamatuješ?“ Projevila jsem politování. Mohla by mi říct, po kom? A tak jsem se to dověděla.

Odložila jsem sluchátko a ponořila se v zamyšlení. „Tak co,“ ozvala se Jiřina. „Co jsi zase vypátrala?“ Trhlo to se mnou. Vypátrala? Já jsem přece nechtěla po ničem pátrat. Byla jsem vtažena do víru událostí bez vlastního přičinění a po celou dobu postrkována ostatními lidmi od jednoho článku řetězu k dalšímu. Ted, kdy zbývalo učinit poslední krůček, měla jsem chuť se vzepřít a obrátit se ke všemu zády.

Na chodbě se ozvaly hlasy, ale minuly dveře inspekčního pokoje a zanikly.

Jiřina se vylekala. Opatrně otevřela dveře a vykoukla ven. „Tady nemůžeme zůstat. Byl by z toho malér.“ Chodba byla prázdná. Vyklouzly jsme ven a já zamířila opačným směrem, než odkud jsem přišla – k východu z budovy.

Jiřina mě chytila za ruku. „S kým jsi to mluvila?“

„Řeknu ti to potom. Nebylo to nic důležitého, pusť mě.“ Vyprostila jsem se a zanechala ji osudu v podobě pana asistenta Šedivého.

*

Podařilo se mi dostat se z nemocnice bez dalšího nevítaného setkání. Na ulici jsem ve svém úboru nevzbuzovala pozornost. Ostatně na kolej nebylo příliš daleko – v tomto okresním městě bylo všecko pěkně pohromadě. I lidi si tu byli takoví blízcí. Jeden druhému hezky viděl do kuchyňky. Jen já jsem byla nějaká divná. Každému jinému na mém místě by bylo všecko od počátku jasné.

Tentokrát jsem použila stejné cesty jako Boba minulé noci. Kradla jsem se jako nemocná kočka do svého doupěte.

Ale moje okno bylo zavřené. Šla jsem dál podél zdi, ploužila se po úzkém chodníčku a chránila se pohledu do nebezpečné hloubky.

*

Na Janině posteli ležel otevřený kufřík a nad ním se skláněla jeho majitelka v tmavomodrém kostýmku, který obyčejně nosila ke zkouškám. Vyhoupla jsem se na okenní parapet. „Ahoj.“ Bleskurychle se otočila. „Ty! Co tady děláš – copak…“ Přemístila jsem se vedle kufříku. Jana stála s pažemi svěšenými podél těla a v jasném denním světle byla její tvář bílá a vyčerpaná.

Na hromádce prádla ležel index. „Tys byla u zkoušky?“ zeptala jsem se nedůvěřivě.

Zavrtěla hlavou. „Nekonala se. Šeďák vzkázal, že mu do toho něco neodkladného přišlo. Že se termín odkládá.“ V rodině docenta Šedivého byl tedy přece nějaký incident. Tak to chodí na světě. I ti – z naší žabí perspektivy – mocní a obávaní mají svoje problémy. „Jak to, že tě už pustili?“ hlesla Jana. „Co? Nepustili mě. Utekla jsem.“

Hleděla na mne mlčky a z toho mlčení jako by mezi námi vyrůstala zeď. Pustila jsem se hlavou přímo proti ní. „Jano – před několika týdny mi paní Malinová po tobě poslala můj šátek. Ten růžový – pamatuješ se? Co jsi s ním udělala?“

Její obličej byl zcela bezvýrazný. „Nevím,“ řekla po chvilce. „Asi jsem ti ho dala, ne?“

Nadzvedla jsem se na loktech a řeka naléhavě. „Nedala. Určitě ne – vzpomeň si, prosím těl“

Pohodila netrpělivě rameny. „Nevím! Co sis to, prosím tě, vzpomněla, právě teď… Najednou ti jde o pitomý šátek!“

„Nejde jen o šátek,“ pravila jsem důrazně. „Jde o to, že teď leží v Bořkově skříni.“

Hnědé oči zneprůsvitněly jako acháty. „Jak by se tam dostal,“ řekla odmítavě.

„To chci právě vědět! Jano, řekni mi… Přineslas ho tam ty, viď,“ dokončila jsem nejistě.

Odvrátila se. Najednou se otočila ke zdi a opřela hlavu o složené paže. „Nech mě být! Prosím tě, jdi pryč, jdi pryč…“ Rozvzlykala se.

Před očima mi proběhly události posledních měsíců, zhuštěné do výmluvné zkratky. Ve své době nic neznamenaly. Bezvýznamné pohledy, banální rozhovory, náhodná setkání. Teprve ted jsem pochopila jejich smysl. Neslyšela jsem, jak se dveře otevřely. Ale Jana se napřímila a pokročila vstříc poručíku Vrkočovi, jako by jí jeho příchod přinesl úlevu.

Podíval se na ni, potom na mne a nakonec se znovu obrátil k ní.

„Víte, proč jsem přišel…“

„Ano,“ přistoupila k němu rychle ještě blíž. „Prosím vás, pojďme.“

Vyskočila jsem a poručík se postavil mezi mne a Janu, jako by ji chtěl chránit.

„Počkejte! Přece si nemyslíte…“ Najednou jsem si vzpomněla na pokus odstranit mé ze scény. „Ona to nebyla! Přece by nemohla mě…“

Za jeho zády se ozval výkřik. Poručík se obrátil a otevřel dveře. Jana vykročila ven, vedle ní se vynořili dva muži. Šli chodbou, všichni tři, jako filmová princezna a její osobní stráž. Už se neohlédla.

Zaťala jsem prsty do poručíkovy paže a pokoušela jsem se ho odstrčit. „Co jste to udělal! Vy jste se zbláznil – vždyť ona mne zachránila!“

Poručík se nesnažil vyprostit. Mírně položil volnou ruku na moje rameno. „No tak, děvčátko… Ublížíte si, máte horečku. A ubližujete taky jí.“

Ochabla jsem a opřela se o něj. „Proč jste sem přišel? Zrovna teď – bylo by se to všecko vysvětlilo.“ Ale můj hlas ztratil přesvědčivost.

Poručík hleděl někam přes moji hlavu. Ohlédla jsem se – za mnou ležel Janin napůl sbalený kufřík. „Myslíte, že chtěla utéct?“ zašeptala jsem. „Ne. Asi tušila, že přijdeme, nebo se chtěla sama přiznat.“

Pustil mě a pohlédl mi zpříma do tváře. „Nechtěla vám ublížit. Bála se, že odhalíme její vztah k Markovičovi, a pokusila se očistit z podezření tím, že vás zachrání z nebezpečí, které vám sama nastrojila. Byl to naivní, amatérský pokus – neměla odvahu riskovat skutečné ohrožení vašeho života.“

Sklonila jsem hlavu. Potom jsem přistoupila k dojemnému zavazadlu a jala se do něj ukládat zbytek Janiných věcí, pohozených kolem.

Tak to tedy bylo. Nikdy se už nedovím, jak se Bořkovi podařilo zlomit nedůvěru a pýchu té zdánlivě chladné fakultní krásky. A proč on, obvykle tak nešetrný k pověsti svých lásek, se vzdal vytroubení úspěchu nejcennějšího. Už nikdo nevyslechne za dveřmi jeho mansardy sliby a plány, spřádané za měsíčních nocí a šalebné jako ta proměnlivá oběžnice. Stejně jako nikdo neviděl plakat ji, když se všecko začalo hroutit a on se snažil vyklouznout ze závazků romantické lásky ve prospěch jiného, toužené výhody přinášejícího vztahu. Vždyť ani ten děda, před kterým jedinkrát selhala, ji nespatřil – byl slepý. Přiklopila jsem víko, zaváhala a pak podala kufřík poručíkovi.

„Našli jste ten nůž?“ zeptala jsem se už na odchodu. „Ano. Na dně bazénu. Byl to obyčejný zavírací nůž. Taková ta dětská rybička se špičkou z obou stran skosenou a nabroušenou.“

Tak. Obyčejná dětská hračka, na jednom konci s očkem. Letos se nosila jako bižutérie, koketně připjatá k opasku. Módní doplněk ve stylu Bonnie and Clyde. Vlastnila jsem ji taky.

smrt na inzerát

Tak časně ráno byly pražské ulice prázdné. Noc neochladila dlažbu ani zdi nasycené denním žárem. Zaprášené karosérie aut, lemujících chodníky, nesvlažila ani kapička rosy a sporou vláhu kropicích vozů rychle pohltil prach. Na křižovatce v Poděbradské jsem naložila Pavlu, neuvěřitelně svěží v tom mátožně procitajícím městě, lapajícím po vzduchu. Namířily jsme si to vzhůru po oblouku estakády, minuly okraj Proseckého sídliště a vydaly se k severu podobny poutníkům, prchajícím z tropů do mírného pásma.

Obloha byla kouřově šedá a mraky téměř splývaly s ovzduším.

*

Jela jsem do místa, které kdysi znamenalo celý můj život. Trýzeň, kterou působilo pomyšlení na bílý domek v nejzelenějším koutě Jizerských hor, se během pěti let otupila v takřka neosobní pocit nechuti. Ale každá nedobrovolná vzpomínka rozezvučela varovný signál. Teď jsem se tam přesto vracela a to mládě, které po několika kilometrech jízdy pokračovalo v předčasně přerušeném spánku, mne k tomu bezelstně přimělo.

*

Před Turnovem jsem odbočila vlevo na novou silnici na Liberec, která tu tenkrát nebyla. Ale netěšila jsem se z ní dlouho a záhy se pustila po jedné z nenápadných silniček do labyrintu tajných cest, jež znají jen věrní návštěvníci tohoto dosud nedevastovaného kousku přírody. Stáhla jsem okénko. Nebe nebylo přívětivější než v Praze, ale vzduch voněl zvlhlým senem.

Pavla se pohnula a posadila zpříma. Po půldruhé hodině nepohodlného spánku nevyhlížela pranic zmačkaně. Pohlédla z okénka, a jako by jí ta vlhká zeleň stačila k ranní lázni, obrátila ke mně tvář s jasnýma očima. „To jsem pěkná spolujezdkyně.“

Usmála jsem se na ni a věděla dobře, jak sama vypadám. Hubená tvář se zbytečnými vráskami, orámovaná předčasně šedivějícími vlasy Nebyl to obličej bez přitažlivosti, ale zajímavým ho činily jen vepsané zkušenosti, kterýchžto bych se mileráda vzdala.

„Pořád nemohu věřit, že mi tu chalupu dáš. Nerozmyslíš si to ještě?“ zeptala se Pavla úzkostlivě. „Ne,“ řekla jsem shovívavě. „Jsem jenom ráda, že v ní ještě někdo najde zálibu. Bude asi v hrozném stavu,“ dodala jsem důtklivě, abych ji ušetřila zklamání. „Ach to nevadí – s tím se přece počítá. Mohla bys ji určitě výhodně prodat.“

„Prosím tě, komu?“

„No – třeba na inzerát.“

Vyrovnala jsem malý smyk a zpomalila. Nebyla jsem tak lhostejná k minulosti, jak jsem se domnívala.

Tak jsem se rozhodla, že povím Pavle, dceři mé vzdálené sestřenice a bystré, zvídavé elévce v naší redakci, celou tu hrůzostrašnou pověst, vážící se k jednomu přívětivému domečku nad tokem Jedlového potoka.

„Ten domek se už jednou prodával na inzerát,“ pravila jsem po chvíli. „Jestli chceš, povím ti o tom – a taky proč jsem odtamtud před pěti lety odešla. Ale možná že potom ho už nebudeš chtít.“

Pavla nesouhlasně nadsedla, ale vzápětí se utišila a zavěsila pozorné oči na moje ústa.

*

Toho čtvrtečního odpoledne koncem června jsem se vracela vozem – ne tímto, tehdy jsem měla fiatku – z Liberce domů. Vyplatilo se mi jezdit denně těch sedmnáct kilometrů tam a zpět, protože bydlení, které jsem mohla sehnat v Liberci, se zdaleka nevyrovnalo mému domku. A díky tomu, že tady si silničáři nemohli dovolit nedbat sebenevinněji vyhlížející sněhové přeháňky, byly zdejší silnice bezpečnější i v zimních kalamitách než vozovky v okolí Prahy.

Přestože obvyklá hodina mého návratu už dávno minula, nespěchala jsem. Měla jsem plnou hlavu starostí z nadcházející změny.

U pily jsem zahnula vzhůru na cestu mezi domky a chalupami, z nichž poslední, na pozemku již hraničícím s lesem, byl můj domov. Stavení s hrubou omítkou a s podkřovím obloženým tmavým dřevem.

Na cestě si obvykle hrály děti, tak jsem přeřadila na dvojku a blížila se zvolna k vjezdu v dřevěném plůtku. V době mého návratu býval vždy pohostinně otevřen. Teď však přidržovala Melánie kolenem obě křídla vrátek a nervózníma rukama se snažila upevnit řetěz, kterým jsme je zajišťovaly. Její jemná tvář měla nezvykle ostrý výraz a kontrastovala s rudým obličejem muže před plotem.

Kousek výš parkoval nablýskaný Saab posledního typu. Zastavila jsem, a jelikož muž mi nehodlal uhnout z cesty, byla jsem nucena vystoupit.

„Dovolíte,“ řekla jsem stroze blahobytnému elegánovi. Nezdál se náležet k Melániiným nečetným přátelům. Muž neuhnul ani o krok. „Co vy tady chcete?“ zeptal se podezíravě.

Pohlédl bystře na Melánii a chopil se oběma rukama latěk. „Tak proto děláte drahoty! Tak brzy jsem tady konkurenci nečekal.“

S despektem si změřil přes rameno fiatku: „– ale tuto paní jsem rozhodně schopen přeplatit.“ Situace mě začala zajímat. „A copak chcete přeplácet?“ Odfrkl si nad mou prostomyslnou rafinovaností. „Nehřejte divadlo. Kdo vám dal adresu na tenhle barák, co? Inzerát vyšel teprve dnes, a stejně,“ pravil výhružně, „ho měli ještě pozdržet.“

„Neříkejte,“ pravila jsem s humorem. „Jaký inzerát?“

„Prosím tě –,“ pokusila se zasáhnout Melánie. Ale muž vytáhl z kapsy noviny přeložené na osmerku a tučným prstem vyhledal text. „Tady – prosím: Prodám komfortní horský domek v Jizerských horách, hodící se k rekreaci i k trvalému bydlení. Značka – Pro náročné.“

„A vy si myslíte, že jste tady na správné adrese?“ dotazovala jsem se trpělivě.

„Nedělejte hloupou,“vykřikl ten džentlmen se způsoby řeznického psa. „Mám adresu už pár dní, a nebýt toho, že to tak blbě dali do dnešního čísla, mohl jsem v klidu…“

Melánie se hystericky rozeštkala a rozběhla se do domu. Pán přestával být zábavný.

Vrátila jsem se k fiatu, zamkla jej a nechala stát u cesty. Potom jsem vstoupila dvířky proti domovnímu vchodu, v klidu je za sebou uzamkla a než se pán vzpamatoval, následovala svoji přítelkyni.

Ale Melánie v přízemí nebyla.

Tušila jsem, že nepříjemnosti dnešního večera teprve začaly, tak jsem ji nehledala. Zašla jsem do kuchyně, odlila si z láhve v ledničce sklenici mléka a zlomyslně sledovala muže, jak četným couváním a popojížděním obrací. Konečně minul okno se zlovolným pohledem. Ale pejsek na zadním okénku mi přátelsky pokýval hlavičkou na rozloučenou. Dopila jsem své mléko a vydala se s povzdechem za Melánií.

Bydlely jsme spolu už rok, a vlastně ani nevím, jak k tomu došlo. Pracovala jako sekretářka našeho velkého šéfa, sama manželka šéfa nemenšího formátu. Byla milá, přirozená, vyzbrojená všemi ženskými půvaby. Byla taky o pár let mladší než já. Všichni ji měli rádi a poznámka jednoho kolegy, že Mela dovede obdivuhodně nenápadně přenášet svoje povinnosti na druhé, vyvolala svého času bouřlivý nesouhlas.

Teprve o hodně později jsem měla možnost ocenit jeho bystrozrak. Ale tento rys Melániiny povahy mi nevadil – měla jsem energie pro obě.

Loni na jaře se Melánie k údivu všech rozešla s mužem. Já jsem náhodou – jak jsem se tehdy domnívala – byla první, kdo byl do věci zasvěcen. Totiž: byla jsem požádána o poskytnutí přechodného přístřeší. „Než se věci vyjasní,“ pravila decentně a já byla poslední člověk, který by se vyptával.

A věci se vyjasnily nečekaně ostře. Melániin muž povýšil z ředitele lesního závodu do funkce náměstka oboru a zmizel do Prahy. Melánie se za prvé nemohla vrátit do vilky, kterou obývali spolu s manželovými rodiči, a za druhé se nervově zhroutila. Zůstala tedy u mne a já jsem po roce soužití pod jednou střechou nabyla přesvědčení, že přes svůj exkluzivní zevnějšek je to hodná holka a přes všechny ty ženské fintičky, které považuje za nesmírně rafinované, v podstatě bezbranná a zamindrákovaná. Tento názor se ještě utvrdil, když se u ní objevily rozličné choroby, podmíněné nervovým stavem, a po roce marodění jí byl přiznán dočasný invalidní důchod, vzhledem k třiceti dvěma letům věku nepatrný. Ale uprchlý manžel se choval velkoryse a pravidelně vyrovnával rozdíl mezi touto almužnou a skutečnými životními náklady, které měla ostatně skromňoučké. Samozřejmě, činži jsem od ní nevybírala, jedla jako vrabeček a garderóbu měla ještě z minulosti ohromnou a tak dva roky před tuzemskou módou.

Dík vzájemné toleranci jsme žily takřka ideálně – líp, jak jsem si někdy zlomyslně pomyslela, než leckterý manželský pár.

Ale přesto jsem pro vidinu života v žižkovské garsoniéře po boku Radka Pilara byla ochotna toto všechno opustit. A nevyhnutelnost řešení této zapeklité „rodinné“ situace spolu s pohnutím, do něhož uvedla Melániinu labilní mysl návštěva hulváta v Saabu, mi kalily potěšení z blížícího se konce týdne.

Stanula jsem za pootevřenými dveřmi Melániina pokoje a váhavě do nich strčila. Seděla u okna a strnule zírala do něžné zeleně smrkového porostu na protější stráni. V pokoji byla atmosféra těsně před startem kosmické lodi. „Co ti povídal ten neurvalec?“ zeptala jsem se konečně. Raketové motory byly zapjaty. Melánie hodila hlavou a v očích měla stejný výraz, jako když se dověděla o odjezdu svého muže do Prahy. „Ty se ještě ptáš!“ To nebyla otázka, ale výzva.

„To ti není trapné, chtít se mě zbavit takovým způsobem! Já vím, jsem ti jenom na přítěž, ale můžeš mi snad říct, abych si zařídila život jinak, a ne mě odtud takhle vyštvát!“

Přistoupila jsem rychle k ní. „Melo, proboha! Co tě to chytlo? Vždyť jsem se vůbec k ničemu nerozhodla, a jestli dojde k nějaké změně, bud si jista, že s tebou budu počítat!“

Ale Melánie se mi postavila s nepříčetným pohledem v zohyzděné tváři. „Já se tě o nic neprosím! Postarám se o sebe sama! Ale měla bys mít tolik slušnosti a dát mi vědět, že chceš ten svůj palác prodat! Nebo mě snad uvádíš v inventáři?“

Popadla jsem ji za ramena a zatřásla s ní. „Ježíšmarjá, copak jsi nepochopila, že o tom inzerátu nic nevím? Že jsem žádný nepodávala? Snad si nemyslíš, že bych se toho tady dokázala zbavit! I kdyby mě čekal život třeba v Paříži…“

Ale vytrhla se mi a vrhla se obličejem dolů na umělou kožešinu, pokrývající válendu. „Nelži! Proboha, nelži a jdi pryč!“

Což jsem s úlevou učinila.

Převlékla jsem se a vydala se neschůdnou stezkou k vodopádům na Jedlovém potoce. Ale připadala mi méně obtížná než cestička, po níž se měl v dohlednu ubírat můj život.

*

V pátek ráno jsem bez nálady seděla za svým pracovním stolem. Moje výkonnost byla ochromena a vůle soustředit se na běžné pracovní problémy pramalá. Melánii jsem od té ošklivé scény nespatřila. Večer jsem se vkradla do vlastního domu jako zloděj, vyčerpána marným hledáním řešení na způsob – aby se vlk nažral a koza zůstala celá.

Vskutku jsem již byla na půl rozhodnuta opustit společnou domácnost s Melánii a následovat Radka do Prahy. Bylo tomu už více než rok, co jsme se seznámili a co pravidelně trávil u mne víkendy a svátky. I když o společné budoucnosti hovořil pouze v náznacích, mohla jsem předpokládat, že záleží jen na popudu z mé strany. A že jsem ten popud ještě nedala, nebylo zapříčiněno ohledy na Melánii. Konec konců byly jsme dospělé ženy a žádní zajdové lnoucí k sobě pubertální láskou. Byla to však váhavost konzervativní, už stárnoucí a vždycky samostatné ženy spojit svůj život s taky už ne nejmladším, ač žádoucím mužem. A zaměnit idylické životní i pracovní prostředí za nejistotu a chaos velkoměsta. Právě proto bych se v žádném případě nezbavila zázemí, které mi skýtal můj domek. Domek, který jsem vlastníma rukama a za cenu mnoha mléčných dnů zvelebila z bývalého sídla lesní správy do dnešní obdivované podoby. S tou včerejší dotěrnou návštěvou jsem si nedělala hlavu. Už dvakrát-třikrát se přihodilo, že neostýchaví solventní hledači rekreačních objektů v této žádoucí oblasti se dotazovali na možnost koupě. A nabízeli ceny vysoko nad skutečnou hodnotu. Ten poslední byl jenom drzejší a podnikavější. Použil zřejmě náhodně se naskytnuvšího inzerátu jako záminky k navázání jednání. Od sekretářek ke mně dolehlo chichotání, které mě v mé náladě takřka popudilo. Zvedla jsem se a pokročila ke dveřím v okamžiku, kdy do nich vstupoval Radek Pilař. Obligátně mi políbil ruku. „Ty moje severní hvězdo!“ Pronikavě na mne pohlédl. „Copak – nějaké mráčky na lužickojizerském nebi?“

Nestačila jsem zřejmě dost rychle setřít ustaraný výraz.

Ale v jeho přítomnosti bylo těžké pohlížet do budoucnosti přes černé sklo.

Vitalita, která popírala šedivé vlasy, zdánlivá lehkost, s níž rozhodoval závažné věci a která budila někdy dojem neodpovědnosti, brilantní schopnost jednání s lidmi – to a ještě mnohé jiné tvořilo specifikum té významné žurnalistické osobnosti. Kdo by hledal za tím zevnějškem, elegantním právě na hranici floutkovství, bystrého a senzitivního člověka a navíc muže, který mohl najít zalíbení v osobě tak průměrné ve všech směrech. Nedělala jsem si o sobě iluze.

Nerada jsem kalila radost z nečekaného shledání, ale nedovedla jsem mu zamlčet včerejší nepříjemné události. Konec konců – měl by vědět, jaké trampoty mi eventuálně nastanou.

Požádala jsem děvčata o kafe, zavřela dveře a usadila ho do křesla pro hosty.

„Ten chlap se nedal odbýt. Oháněl se nějakým inzerátem a Melánie to vzala vážně. Ted mě obviňuje, že ji chci připravit o střechu nad hlavou.“ A nabídnu-li jí domek k obývání i za své nepřítomnosti, bude to považovat za akt milosrdenství a bude se cítit povinna odmítnout – domyslela jsem si.

Upíral zamyšlený zrak do lejster na mém stole. „Tomu nerozumím.“

„Já taky ne. Za žádných okolností by mě nenapadlo tu chalupu prodat.“

Blýskl po mně tmavýma očima. Ale nepodařilo se mi zachytit a upoutat ten pohled.

„Myslel jsem… Ale to je jedno.“ Suše se zasmál. „Jestli sis myslel něco jiného, tak ses mýlil.“ pravila jsem důrazně.

„Ale kdepak. To přece záleží čistě na tobě. Ostatně – bylo by to škoda. Vždyť tady rostou ceny každým rokem.“ To se mi taky nelíbilo. Ale nechtěla jsem prodlužovat konverzaci na ožehavé téma, tak jsem s úlevou přivítala kafe. A jaksi mi nevadilo, když se po chvíli zvedl. „Jsem tady zatím služebně. V kolik mám pro tebe přijít?“ Odhadla jsem rychle množství neodkladné práce. „Myslím, že ve tři budu hotova. Přijď, jak to stihneš, po případě to zabalím dřív.“

Pochvalně pokynul a vstal. „Jak dlouho vlastně bydlíš s Melánií?“

„Už přes rok,“ odvětila jsem udiveně. „Co odešla od muže. Copak ty to nevíš?“

„Ale vím. Chtěl jsem si jenom ověřit, jak dlouho mohou spolu dvě ženské vydržet.“

Připadalo mi to trochu surové. Ale Radek už vyvolával nové výbuchy potěšeného chichotání u dívek v sekretariátě.

*

Po půlhodině naplněné pracovním úsilím mě vyrušil telefon.

„Prosím tě,“ ozval se Radkův hlas, „budeš dopoledne potřebovat auťák?“

„Ale ne.“

„Můžeš mi ho tedy půjčit?“

„Samozřejmě.“ Často si bral moje auto. „Kde jsi?“

„Tady – kousek,“ pravil neurčitě. „Prosím tě, dej mi klíč do vrátnice, spěchám.“

Když jsem stoupala zpátky po schodech, přemítala jsem, co to nezvyklého zaznívalo v Radkově hlase. Ale v přemíře práce jsem na to záhy zapomněla.

*

Ve dvě hodiny jsem měla téměř čistý stůl a hlavu drobátko vygumovanou. Letmo jsem prohlédla zbytek písemností a odsoudila je k víkendu v šuplíku. Nechala jsem Radkovi vzkaz v sekretariátě a vydala se uspokojit prázdný žaludek.

Osazenstvo u Lva bylo prořídlé stejně jako jídelní lístek. Ze studia této nade vše zajímavé listiny mě vyrušil upřený pohled. Vzhlédla jsem, nepřítomně poděkovala na pozdrav a vzápětí znovu pohlédla na muže u sousedního stolu.

Inženýr Lóbl to však považoval za výzvu. Vstal a pokynul vrchnímu, který mu v mžiku přenesl černou kávu k mému stolu. Patrně byl stále počítán mezi místní veličiny. Jeho příchod mě kapánek překvapil. Sice jsme se povrchně znali, ale nepovažovala jsem ho za muže, který vyzvídá podrobnosti o současném životě své ženy od jejích přítelkyň.

Taky že se o to nepokoušel. Rozmlouval se mnou o okresních problémech a já jsem docela zapomněla, že sedím s právoplatným manželem své spolubydlící. Ve tři čtvrtě na tři jsme se zvedli. „Nepodíváte se za Melánii?“ vyjelo mi neomaleně.

„Ne,“ odvětil bez úsměvu. „Vracím se ještě dnes do Prahy.“

Hleděla jsem na ta příliš rovná záda, mířící k šestsettrojce, parkující v dohledu, a přemítala o tom, že ani Melánie, ba ani někdo ze známých nikdy nehovořili o konkrétním důvodu, proč se ti dva rozešli.

Radek dosud nedorazil. Klábosila jsem chvíli s děvčaty a potom, v budově opuštěné všemi, které tu nevázala nevyhnutelná povinnost, vytáhla s povzdechem útlý svazeček svých nedodělků a začala si dělat strejčka na příští týden.

Moc se tady nezměnilo. Kvalitní omítka neutrpěla během těch let a domek ničím nepřipomínal to pochmurné pohřebiště mých snů, které jsem si z něj vytvořila. Jen zeleň se zmocnila každého kousku půdy včetně cestiček, ale to tady, kde i trvalá péče sváděla marný boj s agresivní vegetací, nepůsobilo dojmem zpustlosti. A smrčky na břehu potoka, tvořícího zadní hranici pozemku, vyrostly za těch pět let jako děti.

Ovzduší uvnitř bylo zatuchle vlhké, ale o nic horší než v chalupě neobydlené pár týdnů. Dobře jsem před lety udělala, že jsem poslechla rady odborníků a nelitovala nákladů ani práce.

Otevřela jsem okna v přízemním pokoji a s očekáváním se obrátila k Pavle. Viděla zatím domek jen zvenčí za mé nepřítomnosti a se skrytou pýchou jsem očekávala její nadšení.

Ale ona seděla tiše v klubovce u krbu, jen oči měla živé a účastné. „Povídej, prosím tě, dál.“

*

Čekala jsem na Radka téměř do pěti hodin. Pak jsem napsala krátký a jedovatý lístek, rázně sbalila svoje drobnosti a sestupovala do vrátnice.

Vrátný na mne vykulil oči. „Vy jste ještě tady? Po čtvrté vám sem někdo volal.“

Centrála končila službu jako ostatní zaměstnanci a potom už fungovaly jen přímé linky a tu já neměla. Zarazila jsem se a stáhla ruku s papírkem. „Kdo to byl?“

„Nevím, nepředstavil se. Řekl jsem, že už tady nikdo není.“

Radek se tedy pokusil ozvat alespoň telefonicky. Pokrčila jsem rezignovaně rameny a vydala se za slastmi veřejných dopravních prostředků.

V sedm večer jsem vystoupila z vlaku, rozmrzelá z horka, špíny a Radkovy nespolehlivosti. Pod lípou proti nástupišti rozmlouvaly dvě ženy železničářů. Pozdravila jsem je – pohlédly na mne rozpačitě a s nepochopitelnou účastí. Vlekla jsem se domů tak unavena, že jsem neprohodila ani těch pár sousedských slov s lidmi posedávajícími před domky. Stoupala jsem do kopce s vyhlídkou, že mě nečeká nic příjemného. A prudce jsem zatoužila po neutralizační přítomnosti Radka.

Na schůdcích jedné z posledních chalup seděla babka Kopecká, obklopená houfem štěňat a koček. Naklonila se nad cestu a hleděla mi vstříc se zvědavostí v seschlé tváři. Za dvacet let budu vypadat jako ona, pomyslela jsem si se stopou humoru. A stejně tak budu vysedávat u cesty, obklopena svou menažérií. „Je to dobré?“ zeptala se dychtivě. „Ne. Co?“ odvětila jsem v nelogickém sledu. Zavětřila nepokojně orlím nosem. „Copak vy nic nevíte?“

„Nevím,“ pravila jsem a pokročila netrpělivě k domovu. Babka se pohnula s obdivuhodnou mrštností. „Paní Melánie… vy opravdu ještě nic nevíte? Vždyť vám volali.“ Zarazila jsem se a obrátila zvolna dolů do údolí. Hlavy všech lidí podél cesty, kam až jsem dohlédla, byly pozvednuty ke mně.

Babka Kopecká se nade mnou skláněla jako zosobněná Baba Jaga. „Odvezla ji sanitka. Našly ji děti, když jí nesly jahody. Prý se – otrávila.“

Sotvaže jsem došla k vrátkům, vynořil se ze stínu lesa muž a představil se. Stroze a věcně. Ba co víc, doložil své tvrzení průkazem.

Uvedla jsem ho dál a dověděla se podrobnosti. Melánii objevily asi ve tři čtvrtě na tři děti, které jí vskutku nesly objednané jahody. Zvonily, a když jim nikdo neotvíral, pokusily se vstoupit. Kupodivu bylo otevřeno, ačkoliv Melánie nikdy nepřivykla venkovskému obyčeji nechávat přes den dům odemčený a naopak právě v době, kdy byla sama, zavírala se pečlivěji než já na noc. Upozornila jsem na to poručíka Kratinu. Melánie seděla v lenošce u krbu, jako by spala. Když na ni děti promluvily, nepohnula se. Zdála se jim divná, myslely, že onemocněla. Na stolku ležela prázdná lahvička od nějakého léku.

Děti běžely pro někoho dospělého a narazily na babičku Kopeckou, která trhala u lesa lupeny pro králíky. Babi energicky Melánii zatřásla a ta se jí zhroutila v rukou.

Byla už v hlubokém bezvědomí.

V mém domku byl tehdy telefon. Pozůstatek po lesní správě, který jsem pomocí mocné protekce uhájila. Děti vytočily číslo pošty a poštmistrová paní Jelínková zavolala lékaře. Místní doktor Fišer přijel během deseti minut. Naložil Melánii do vlastního auta a odvezl do jablonecké nemocnice. Přes okamžitý radikální zákrok nenabyla Melánie vědomí a krátce před pátou skonala. Vyslechla jsem to s hrůzou, nicméně bez hysterie. Ačkoliv na duši mi leželo strašlivé břemeno. Jistota, že Melánie si sáhla na život v důsledku událostí minulého večera. Potlačila jsem city, které hrozily nabýt převahy nad rozumem, sebeovládáním a železnými konvencemi, které jsem si odjakživa ukládala. Vylíčila jsem poručíkovi věcně a přesně svůj včerejší příchod domů, setkání s koupěchtivým pánem, Melániinu reakci a scénu, kterou vyvolala. Dotkla jsem se příčin, pro něž měla důvod dospět k takovým závěrům. Formou cestovní zprávy jsem popsala svou činnost v průběhu dnešního dne.

Nic jsem nekomentovala. Vydala jsem jen stručné a konkrétní svědectví.

Poručík mě vyslechl s jakousi uznalou pozorností. „Vzala prášky asi pět hodin před tím, než ji přivezli do nemocnice. Nebyla to letální dávka. O dvě hodiny dřív by ji byli zachránili.“

„Co to bylo?“ zašeptala jsem. Podrobnosti budily větší hrůzu než jejich důsledek. „Nějaké hypnotikum,“ pravil neurčitě. Vstal a zahleděl se do zahrady, sladce vydechující v zapadajícím slunci.

„Zajímavé je, že ta lahvička tady byla od zcela jiného léku, než byla smrtící droga. Od prostředku pro utišení srdce – a byla prázdná.“ Hovořil zády ke mně. Zavrtěla jsem nechápavě hlavou. „A ten druhý lék jste nenašli?“

„Našli. V koupelně v lékárničce. A scházelo v něm jen několik dražé.“

Lékárnička byla výhradně doménou Melánie. Řekla jsem to poručíkovi opět tváří v tvář. Ani jsem nepostřehla, kdy se obrátil.

„A potom ten otevřený dům. Všichni tvrdí, že se přes den zamykala.“

To byla pravda. Naše dveře měly kliku i z vnější strany a nebylo možné je pouze zaklapnout. „A klíče – klíče tu zůstaly?“

Poručík sáhnul do kapsy a natáhl ke mně dlaň se svazkem klíčů. Byly to Melániiny.

Položil je opatrně na stůl a obrátil se k odchodu. „Zítra budeme vědět víc. Alespoň výsledek pitvy. A analýzu zbytku obsahu té lahvičky od srdečního léku.“ Usmál se na mne ponuře. Očividně si povšiml, že červíci, které mi nasadil do hlavy, se dali do díla. Co se mohlo skrývat za jeho poznámkami, pochopila jsem až té mírumilovné letní noci. Ale v mé mysli nebylo pokoje. Teprve pozdě večer jsem se vzdala naděje, že Radek přece ještě přijede. Nechápala jsem to. Spolehlivost sice nepatřila mezi jeho dobré vlastnosti, ale že si tak bezohledně přisvojil moje auto… Zvlášť ve zdejších životních podmínkách, kde patřilo téměř k existenčním prostředkům.

Nebo že by se nějakým způsobem dověděl, co se přihodilo Melánii, a teď se mě stranil?

Ví bůh, že jsem nebyla cynická. Ale taky jsem nebyla žádná hysterka. Moje dobré nervy ocenil tichým uznáním i poručík Kratina. Možná že k mé škodě. Dovedla jsem objektivně posoudit závažnost včerejšího extempore a domnívala jsem se, že jsem znala i současný stav Melániiny nervové soustavy. V očích sentimentálního člověka jsem se mohla cítit vinna Melániinou smrtí. Ale ať byl Radek povaha jakkoliv rozporuplná, sentimentalita v rejstříku jeho vlastností rozhodně chyběla.

Snad jsem byla příliš tvrdá při objektivním rozebírání příčin a následků. Ale ať jsem to hodnotila z kterékoliv stránky: běžná hádka mezi osamělými ženami, které jsou příliš pohromadě a navíc jedna z nich závislá na druhé. Příčina – problematický inzerát. Ale co se toho týče, měla jsem svědomí čisté. Co jsem tedy měla dělat? Zůstat dnes doma a konejšit Melánii? Vždyť ani v afektu včera nevyhrožovala sebevraždou. A mně nic podobného vůbec nepřišlo na mysl. Onemocnět, zhroutit se a přijímat péči a soucit, to ano. To bylo typické pro tu ženušku. Ale vztáhnout na sebe ruku…

O půlnoci jsem ulehla. Ale přes otrlost, kterou se zdály ilustrovat moje chladné úvahy, spala jsem špatně a krátce.

*

Sobota byla nekonečná. Nedělo se nic. Radek se neobjevil, ač jsem v to v skrytu duše ještě doufala. Bezpečnost buď držela víkend, nebo spíš neměla co vypátrat. Přes krásné počasí jsem se raději zdržovala v ústraní svého obydlí a mimo dosah účastného okolí. Nepochybovala jsem, že nikdo ze sousedů mě z Melániiny smrti neviní. Já jsem byla považována za usedlíka, zatímco Melánie s tím tady nikdy nesplynula. Pěstovala si záměrné nepraktický a udivený postoj dámy z města. Často jsem pobaveně sledovala, jak na tom vydělává. Protože zatímco já jsem bez povšimnutí vykonávala všechny chlapské práce, brali ochotní sousedé z Melániiných křehkých ruček sebelehčí nářadí.

Ale plynoucí čas mě nesmiřoval s faktem Melániiny smrti. To, co mi zprvu připadalo jako dílo nevypočitatelného a neodvratného osudu, začalo se v průběhu toho dne bez večera všelijak přetvářet a nabývat jiných forem. Katalyzátorem byla poručíkova zmínka o otevřeném domě a jen několika chybějících dražé v lékárničce. Navíc pak v rozporu s mým racionálním myšlením stoupal ve mně pocit, že není všemu konec. Že nade mnou visí těžký mrak a teprve blesk, který jej rozetne, osvětlí pravdu a vyčistí ovzduší.

Sužovalo mě nutkání ten blesk vyvolat.

*

O dvacet čtyři hodiny později jsem seděla v rychlíku a blížila se ku Praze.

Vedly mě tam dva záměry. Promluvit s Radkem, protože jsem nepochybovala, že ho najdu v jeho žižkovském doupěti. A vyhledat Melániina muže. Jeho přítomnost v Liberci v kritickou dobu, nevysvětlitelné navázání rozhovoru se mnou, s kterou se znal sotva povrchně, vyhýbání se jakékoliv zmínce o Melánii i téměř odseknutí na můj dotaz, nechce-li ji navštívit – to vše mi teď připadalo velmi podivné. Kdo ví, jaké hlubiny se skrývaly pod zdánlivě lhostejným vztahem těch dvou.

*

Ale Radka jsem doma nenalezla. Otevřel mi muž, který vypadal, jako by se tu nejméně čtyřicet osm hodin oddával pustým orgiím.

„Redaktor Pilař tady není?“ zeptala jsem se udýchaně. Nestoudně si mě změřil napuchlýma očima. „Jak račte vidět.“

Opřela jsem se sklesle o zárubeň. „Nevíte, kdy se vrátí? Nebo kde bych ho našla? Jedu až z Liberce…“

„Tak to jste vy? Pojďte teda dál.“

Spíš jsem klesla, než vstoupila do předsíňky jenom náznakově oddělené od jediné místnosti Radkova bytu. Na psacím stole stál magnetofon uprostřed haldy počmáraných papírů. V několika šálcích, porůznu odložených, zasychaly zbytky černé kávy. Na válendě ležela prázdná láhev Black and White. A všecko pokrýval hutný příkrov studeného cigaretového kouře a roztroušeného popela. „Co si mne tak prohlížíte,“ pravila jsem nevrle. Muž vycenil žlutý chrup. „Tak. Představoval jsem si vás jinak.“ Usedl na láhev, hrábl rukou pod zadnici a smetl překážku na zem. Ani se nenamáhal nabídnout mi židli. „A jak?“

„To je jedno. Asi – mladší.“

S tím se nedalo polemizovat. „Kde je Radek?“

Chlapík se ušklíbl. „S vámi přece. Ve vašem hnízdečku. Nebo jste ho už prodali?“

Zírala jsem na něj napjatě.

„Co koukáte? Máte strach, že už vám zahl? Nejste ani tak mladá, ani tak pěkná…“

Otočila jsem se a vyšla ze dveří. Konečně mi došlo, že muž je namol opilý.

*

Loblů bylo v telefonním seznamu několik, ale jen dva byli ing. a z nich jenom jeden Rudolf. Vsadila jsem na tu shodu, a šťastně.

Zvedl telefon tak rychle, že u něj musel sedět. Představila jsem se a po jeho prvních slovech bylo zřejmé, že už to ví.

Sešli jsme se v Hlavovce. Seděla jsem tam sama sotva deset minut a tu prkenně vzpřímenou postavu nebylo lze přehlédnout. Ing. Lóbl usedl a vůčihledě nechával zahájení hovoru na mně. Blesklo mi hlavou, jestli skutečně už všecko ví, nebo jestli ho to prostě nezajímá. Ale nebyla jsem nadarmo profesionál v získávání interview.

„Proč jste ke mně v pátek přisedl?“ zeptala jsem se bez okolků.

„Chtěl jsem se vás na něco zeptat.“

„A zeptal jste se?“ pravila jsem sarkasticky. Pokud jsem se pamatovala, týkal se náš hovor výhradně veřejných záležitostí.

Pohlédl na mne mírně. „Ne.“

„Proč?“

„Protože jsem usoudil, že o tom nic nevíte.“ Vyslala jsem k němu němou otázku.

„Nebo jste věděla, že Melánie konečně požádala o rozvod?“

To jsem tedy nevěděla. Ale vyrozuměl-li to Lobl z našeho rozhovoru, byl lepší žurnalista než já. „Ne. Opravdu jsem to nevěděla,“ pravila jsem zamyšleně. „Melánie o vás téměř nemluvila.“

Ušklíbl se a ta grimasa se vůbec nehodila k tomu korektnímu obličeji. „Tomu se nedivím. Co by mohla říct, nesloužilo by jí ke cti.“

Na to se těžko dalo odpovědět otázkou. Naštěstí záchvat sdílnosti pokračoval.

„Pravděpodobně jste teď usoudila, že jsem ji dohnal k sebevraždě odpíráním rozvodu. Ale ujišťuji vás, že bych už dávno dal cokoliv za to, aby se naše záležitosti urovnaly oficiálně.“

Chránila jsem se ho přerušit.

„Nevím, kolik toho opravdu víte, ale počítat snad dovedete. Poslouchejte: mám asi tři a půl tisíce hrubého. Po odečtení daní a sedmi set za byt v hotelovém domě zbývá ještě dost pro muže bez rodiny. Jenže když to snížíte o dalších dvanáct set, které jsem jí měsíčně posílal, jsem na životní úrovni písařky.“

„Co to povídáte,“ vydechla jsem nedůvěřivě. „Dostávala od vás přece měsíčně čtyři sta.“

Pokrčil rameny. „To asi řekla vám. Kolik vám vůbec přispívala na společnou domácnost? Nebo žila docela na váš účet?“

Sklonila jsem hlavu. O jeho slovech se těžko dalo pochybovat a ta poslední poznámka ťala do živého. Jenže – neměl tím spíš důvod se jí zbavit? „Proč jste jí ty peníze dával?“

Usmál se trpce. „To lze těžko vysvětlit. Ze začátku jsem její odchod považoval za přechodnou roztržku. Tak jsem jí dál posílal úměrný podíl z platu. Potom onemocněla a bylo mi jí líto. Věděl jsem, že potřebuje k životu tolik věcí. Jenže mezitím jsem se začal zařizovat v Praze a nemohl jsem vyjít. Pokusil jsem se s ní domluvit – a ona odpověděla tím, že se uchýlila do invalidního důchodu.“ Krátce na mne pohlédl. „Nebo si myslíte, že jí opravdu něco bylo?“

Netroufala jsem si na to odpovědět. Ale jeho slova mi vybavila desítky drobnůstek, kupodivu tento Melániin portrét věrně dokreslujících.

„Nakonec se neštítila ani výhrůžek. Já si ve své funkci nemohu dovolit postavit se do pozice manžela, který nechá strádat invalidní ženu bez prostředků. Proto jsem tolik stál o rozvod. I kdyby jí soud vyměřil výživné, nemohlo by to být tolik, a pak už by proti mně neměla zbraň.“

„Proč jste se ale rozešli?“ zeptala jsem se. I když to, jak vylíčil Melániin charakter, bylo samo o sobě důvodem. „Chtěla mermomocí do Prahy. Já ne. Nejsem tady šťasten. Mám rád Liberec – a celý ten kraj.“ Jako bych se právě setkala s přítelem z dětství. „Opustila mě – snad si to chtěla vytrucovat. Jenže mezitím jsem objevil důvod, proč sem tak tíhla. A když jsem sem nakonec musel, už jsem ji nechtěl. Takže to všechno byla od ní vlastně pomsta za zklamané naděje.“ Dech se mi ztajil jako v okamžiku před prvním úderem bouře. „Jaký to byl důvod?“

„Měla tady milence. Myslím, že vůbec nepochopila, že o tom vím.“

*

Šla jsem pomalu po Vinohradské přes Jiřího náměstí dolů na Žižkov.

Kdo to vlastně byl, ta žena, kterou jsem znala víc než pět let a z toho dobrý rok s ní osaměle žila ve venkovském domku?

Do dnešního dne jsem ji považovala za křehkou, přecitlivělou a nepříliš praktickou. I když si dovedla zpříjemňovat život drobnými úskoky, ve vskutku kritických situacích se zdála bezbranná. A na milostné vztahy projevovala v těch řídkých případech, kdy k tomu měla příležitost, názory spíš překvapivě prudérní. V podání svého muže však byla bezohledná, chamtivá oportunistka, postrádající jakýkoliv mravní smysl. Každému, i v manželství žijícímu člověku, se může přihodit, že je citově upoután někde jinde. Ale jak Melánie údajně řešila ten problém, bylo školským příkladem vypočítavosti.

Ne, nedovedla jsem si ji v této roli představit. Snad kdybych znala toho druhého muže…

Ale existoval vůbec? Nebyl to jen výplod fantazie ing. Lóbla, který měl pochopitelný zájem Melánii očernit? Překotně jsem probírala podrobnosti uplynulého roku: návštěvy – žádné. I když většinou byla sama, určitě by se mi to doneslo. Rozhodně prostřednictvím babky Kopecké. Cesty – zřídka a většinou v mé společnosti. Do Prahy, pokud vím ne, a vzhledem k tomu, že vlakem to nebyl výlet na den a přes noc se nikdy nevzdálila, lze je téměř s jistotou vyloučit.

Korespondence – to tedy nevím. Pošta chodila v poledne, a tím pádem výhradně do jejích rukou. Ale mohl se takový vztah živit rok dopisy?

Poslední Loblova poznámka nabývala v mých očích pozvolna podobu pomluvy. Čímž zpochybnila i ostatní obviněni z úst toho pána na adresu jeho manželky.

*

Podruhé jsem vstoupila do toho domu u Rajské zahrady a vystoupila do třetího poschodí. Ale přestože z protějšího chodníku bylo lze za oknem rozeznat slabé světlo, nikdo mi neotevřel. Ten opilec už asi upadl v delirium.

*

Chodila jsem dlouho po ulicích a potom seděla několik nekonečně se vlekoucích hodin v nádražní čekárně. Za úsvitu jsem usedla do rychlíku zpátky na Liberec. Ale nevyužila jsem těch několika hodin do začátku pracovního dne k odpočinku na pochybné redakční pohovce. Pokračovala jsem v putování jako věčný Žid a před osmou zase stála pod lípou vedle nádražní budovy mé domovské obce. A jako bych šlápnutím na rodnou půdu obnovila síly, vjela do mne nová energie.

Vyprávění ing. Lóbla posléze zpochybnilo jediné: vskutku nevyužil cesty do Liberce k setkání s Melánii? Nebo alespoň k telefonickému rozhovoru?

Tak jsem nezamířila vzhůru do kopce k domovu, ale rovnou k poště.

*

Poštmistrová paní Jelínková na mne polekaně pohlédla. Nedivila jsem se jí. Asi jsem vypadala jako nádražní coura v pět hodin ráno.

„Paní Jelínková,“ pravila jsem bez úvodu. „Můžete mi zjistit, jestli ke mně někdo volal v pátek? Pravděpodobně dopoledne.“

„Musím se zeptat na centrále. Přes nás to nechodí, víte.“ Zatímco se domlouvala s telefonistkou na druhém konci drátu, četla jsem si mechanicky letáček, propagující cestovní vkladní knížky.

„Dobře. Děkuju mockrát.“ Položila sluchátko. „Tak vás volal Liberec. V deset patnáct. Nějaký muž a hovořil z hotelu Nisa.“

Tak přece. Věrohodnost celého Lóblova příběhu tím byla značně zpochybněna.

Nit úvah mi přetrhl nesmělý hlásek paní Jelínkové. „Prosím vás, mám tady takovou ošemetnou věc…“ Pohlédla jsem na ni nechápavě.

Nervózně se uchichtla a vystrčila na pultík předmět, který už zřejmě chvíli svírala v ruce. Byla to cestovní vkladní knížka. Nahlédla jsem do ní – byla na jméno Melánie Lóblové a částku patnáct tisíc šest set. Paní Jelínková mě sledovala s úzkostným očekáváním. „Co s tím mám dělat?“ zeptala se konečně. „Nevím. Nejspíš odevzdat jejímu manželovi. Nebo Bezpečnosti…“

Učinila polekaný záporný posuněk. „Kde jste to vůbec vzala?“ napadlo mě. „Totiž – paní Lóblová – měla ji u mne uloženou. Říkala, že si tak ušetří pravidelné cesty k nám. Každý měsíc jí chodilo od ing. Lobla dvanáct set a osm set jsem jí rovnou připisovala na knížku. Doručovali jsme jí jenom čtyři sta, ale stejně to tady mohlo zůstat všecko. Pravidelně pak přinášela i ten zbytek.“ Tak to tedy bylo. Ing. Lóbl si zasloužil omluvu. „Nerada bych se do toho zapletla, když…,“ pokračovala paní Jelínková udýchaně. „I když – vidíte sama. Všecko je v pořádku. Vždyť z ní nebylo nikdy vybíráno.“ Skromňoučká, šetrná Melánie.

Sklapla jsem knížku a posunula ji zpátky. „Nechte si ji zatím. Ne, já si ji vzít nemohu,“ odmítla jsem s politováním. Paní Jelínková vypadala tuze vyděšeně. „Ale zeptám se, co s ní – nebojte se. Nemůže to přece mít s tou věcí nic společného.“

„Myslíte,“ pravila ta poctivá poštmistrová s nadějí. „Určitě. A děkuju za ten zjištěný hovor.“,

Vydala jsem se k domovu a s trochu znechuceným údivem konstatovala, jak může člověka ovlivnit zjištění, že dělal někomu dlouhou dobu pitomého kořena.

*

Zavolala jsem do redakce, co se v pátek přihodilo, a stroze přerušila projevy účasti sdělením, že dnes nepřijdu. Svlékla jsem se a všecky kusy oděvu hodila do koše na špinavé prádlo. Dlouho jsem stála pod ledovou sprchou, ale ten niterný pocit špíny se mi smýt nepodařilo. Zatáhla jsem kanafasové záclonky a natáhla se na válendu. V chladivém přítmí jsem po chvíli pociťovala jakési uvolnění a odpoutání se takřka fyzické. Celá ta mučivá šaráda ustoupila kamsi, odkud se zdála nesmírně maličká. Únava mě unášela na měkkých křídlech nočního ptáka. A v tom polobdění, polosnění, kdy podvědomí ještě zcela neprocitlo a vědomí neusnulo, odvíjel se v mé mysli děj. Samovolně a plynule. Jako bych sledovala nepříliš poutavý příběh docela lhostejných lidí, z nichž jeden ještě k tomu byl bez tváře. A přitom nějaké jasné místečko v mém mozku vědělo, že sen nemůže proběhnout do konce, protože konec neznám, a bylo strašně zvědavé, jak se s tím ten příběh vyrovná.

Rozřešilo se to důvtipně. Zazvonil telefon a sen se tak stal skutečností.

*

„Našli jsme váš vůz,“ pravil poručík Kratina. „Proč jste nám nehlásila, že jej postrádáte?“

„Nepostrádám jej. Půjčil si ho přece… Vždyť jsem vám to řekla.“

„Takže vám asi nebude vadit, že se teď budete muset bez něj obejít,“ řekl stroze. Očividně byl se mnou nespokojen. „Jak to?“

„Dnes ráno ho našli rozbitý.“

„Ach.“ Můj věrný, starý fiatek.

„Přijedu pro vás. Budete se muset na to podívat.“

„Kde je?“ zeptala jsem se po chvíli. Přicházela jsem k plnému vědomí jen pozvolna.

„Spadl ze silničního násypu nad stavbou přehrady. Strhnul za sebou kus zeminy. Proto ho našli teprve dnes, když přišli dělníci do práce.“

„Jak to? Kdy se to vůbec stalo?“

„V pátek – copak nechápete? Potřebujeme, abyste ho identifikovala,“ řekl už netrpělivě.

Nechápala jsem. „Proč? Nemá snad celou ani poznávací značku?“

„Nemluvím o autě, ale o člověku, který je řídil.“

*

Pohlížela jsem dlouho a mlčky na tu věc, až mě pevná, ale šetrná ruka milosrdně odvedla. Byla jsem ochromena hrůzou. Ne z toho ubohého, rozbitého mrtvého těla, to mohlo vzbuzovat jen soucit – a po těch dvou horkých dnech odpor. Ale právě pro ty dva dny, během nichž se všechny moje myšlenky upíraly k tomu muži, který zatím už tady ležel v pomačkané kovové rakvi a přeschlá lesní půda a její drobní obyvatelé přijímali dychtivě jeho krev jako vytouženou vláhu. A pro ty tři noci, naplněné nadějí, pochybnostmi a opět doufáním, zatracováním a vymýšlením krkolomných zdůvodnění jeho nepřítomnosti. Poručík mě vedl kolem trosek mého fiata, obsypaných rojem mužů, kteří se v něm zaujatě šťourali. Když jsme je míjeli, jeden z nich se vztyčil a vzrušeně poručíkovi pokynul. Oba se pohroužili do zkoumání rozervaných útrob vozu, ale jejich rozhovor zanikl ve zvuku motoru odjíždějícího autojeřábu.

Za okamžik se ke mně poručík přidal, jak se mi zdálo se zvláštním, zkoumavým pohledem. „Nezeptáte se ani, jak se to stalo?“

Pokrčila jsem němě rameny. Ale znovu jsem zahlédla ten podivný pohled.

„Byla to vada v řízení,“ pravil pomalu a důrazně. „Mohlo to potkat i vás.“

„To asi ne,“ ohradila jsem se nedůtklivě. „Já jezdím velmi opatrně.“

„Nerozumíte mi.“ Opět se odmlčel. „Nemyslím tím chybu řidiče. Řízení vozu nebylo v pořádku.“ Vytřeštila jsem na něj oči. „To není možné! To auto bylo v bezvadném stavu. Ostatně – ve čtvrtek jsem ho měla v servisu. Seřizovali mi geometrii předních kol. To by si přece všimli vadného řízení.“

Poručík ze mne nespustil oči. „Ano. To by nemohli přehlédnout. Jenomže ve čtvrtek bylo určitě v pořádku. S tím jste nemohla najet víc než pětadvacet-třicet kilometrů.“ Oči mu ve světle odraženém od korun smrků v pozadí žhnuly žlutozelenými plamínky. Jako šelmě na nočním lovu.

„A kromě toho – bylo to způsobeno úmyslně.“

Zrak mi zakryla temná clona. A co se na ni promítlo, způsobilo, že mi zuby zajektaly. „Takže jsem tam – nebo někam jinam – mohla spadnout já?“

„Myslíte?“ pravil poručík neurčitě.

Ale já jsem nereagovala. Zavřela jsem oči a ten sen, z něhož mě vytrhl jeho telefon, pokračoval. Jenže teď už to opravdu nebyl sen.

*

„Jel jsem pro vás předčasně,“ ozval se poručík rozmrzele. Předčasně! Kdykoliv bylo příliš pozdě. Ale pokračoval chladným a neosobním hlasem, nahánějícím téměř strach. „Budete se muset vrátit do svého bydliště. A bude-li třeba, pojedete pak zpátky se mnou.“ Za celou zpáteční cestu jsme vyměnili pouze tři věty. „Jak rychle jezdíte?“

„Tady? Tak šedesát. Rozhodně ne víc než sedmdesát.“

„Myslel jsem si to. On jel v okamžiku nehody dobrých osmdesát.“

*

Poručík zaparkoval vedle hrozivé hranice klád nad pilou. „Počkáte tady?“

„Zašla bych si domů. Jestli vám to nevadí,“ pravila jsem mdle. Měla jsem pocit, že musím něco udělat, snad něco vypít nebo prostě vyvinout jakoukoliv činnost. Jenom ne tady sedět a nemohoucně přijímat další zprávy jako fyzické údery.

„No dobře,“ souhlasil po sotva znatelném zaváhání. „Ale počkejte tam na mne. Nebo se vraťte tak za půl hodiny sem.“

Dal mi při odchodu přednost. Vzbudilo to ve mně stísněný pocit a až v půli cesty nahoru mne napadlo, že nechtěl, abych viděla, kam míří.

*

Stanula jsem v dohledu svého domku a domnívala se, že vidím přízrak. Nebo že se čas vrátil do čtvrtečního večera a že každou chvíli spatřím i Melánii, jak statečně brání vjezd do dvora.

Před domem se třpytil stříbrný saab a o plot se opíral jeho blahobytný majitel, div nepřepadnul přes nevysoké tyčky.

Cítila jsem, jak nevyspání, napětí a prožitá hrůza ve mně krystalizuje v nevýslovný vztek.

Muž měl tučnou tvář se supím profilem, jaká byla svého času vyhrazena kapitalistům na karikaturách v denním tisku.

Obdařil mě vlídným úsměvem. „Dobré jitro, milostivá.“

Jeho hlas se lichotil jako cikánovy housle. Ignorovala jsem ho, protože jediný pozdrav, kterým jsem ho mohla poctít, by byla solidní facka.

Jenže se nehodlal dát odbýt. „Jsem vám dlužen omluvu za minulé setkání,“ pravil vybraně. „A současně dovolte, abych vám vyslovil soustrast.“

Přestala jsem se ovládat. Zuřivost v mé tváři ho přece jen poděsila. Couval přede mnou se vztaženýma rukama. „Milostivá, prosím vás! Já vás chápu, samozřejmě, ale… předpokládám, že tu nebudete chtít zůstat, i když vám domek nejspíš připadne. Já jsem drahou zesnulou neznal, tak proč bych se měl zříct výhody prvního zájemce!“ Stanula jsem jako solný sloup. Muž se uklidnil a krok po krůčku získával ztracenou půdu.

„Nemějte strach, lepšího kupce nenajdete. Ostatně mohu vám posloužit referencemi…“

Bylo to na mne příliš zdlouhavé. „Kdo vám dal ten tip?“ přerušila jsem tu roztékající se bečku žluklého sádla. „Redaktor Pilař přece,“ pravil uraženě. „A očekával jsem serióznější přijetí.“

A znovu spustil ten příval handlířské výřečnosti. Jednotlivá slova dorážela na mne jako dotěrný hmyz: okamžitě – notář – sto tisíc!

Vstoupila jsem jako náměsíčná do zahrady, prošla kolem domu dozadu a přes nízký, minulý týden posečený trávník zamířila k potoku. Tady jsem konečně neslyšela nic než šumění vody, omývající mechem obrostlé kameny.

*

Hlavou mi prolítla vzpomínka na první setkání s Radkem. Jak vyhledal mne, bezvýznamnou kolegyni v ještě bezvýznamnější záležitosti. Společná večeře, rychlé sblížení a téměř okamžitý vstup do naší domácnosti. Ano. V té době jsem ji sotva pár týdnů sdílela s Melánii. Vzpomínky se nelítostně odvíjely, ty významné doplněny palcovými titulky. Jeho nenadálé příjezdy, kdy jsem je po návratu ze zaměstnání nacházela v selance u krbu. Samozřejmě, Melánie netušila, že její muž ví o té avantýře, a obávala se, že vejde-li ve známost, ztratí svou pozici z titulu zavržené nemocné ženy a tím i zdroj příjmů.

Jak jsem byla slepá!

Nebyly žádné skryté schůzky, utajené návštěvy, zamlčené dopisy.

Nebylo toho třeba. Ta anonymní postava z mého snu nabyla tváře. Byla jsem tou skutečností příliš ohromena, než abych mohla zaujmout jakékoliv stanovisko.

Mohla jsem být žalobcem, přisuzujícím mu nízké pohnutky. I obhájcem, který nedostatek logických argumentů může nahradit jen snahou podržet si alespoň ve vzpomínkách to všecko, co se ještě donedávna zdálo reálnou přítomností. Budoucnost po boku vynikajícího muže, společnou práci – a lásku. Všecko to, co tak znenadání naplnilo můj život. Život stárnoucí, odjakživa nepříliš půvabné ženy, která poprvé zradila svoji pevnou a těžce vydobytou zásadu, že jedinou její předností je její hlava a to, jak jí dovede používat.

Jedinkrát jsem si dovolila malou romantickou odbočku z prozaické, ale spolehlivé cesty, kterou moudře nastoupila před mnoha lety nehezká dívka, neoplývající ženskými přednostmi. Mohla jsem si získat uznání mužů jen jejich vlastními prostředky; ale za chyby jsem platila jako žena.

*

Pavla se nesouhlasně pohnula. „Ale ty se strašně podceňuješ,“ pravila pobouřeně ta malá emancipantka, jíž by ani Einsteinův mozek nepomohl, aby v očích lepší poloviny lidstva nebyla především nadmíru přitažlivou samičkou.

„Určitě ses mýlila. Nebudeš mi přece tvrdit, že z vás dvou dal ten pán přednost jakési maloměstské paničce. Nezapomeň, že děláme ve stejné branži,“ dodalo to sebevědomé novinářské embryo. Píchlo mě u srdce. Ale nechala jsem ji mluvit. „I když pominu ty profesionální kvality, které konec konců nezaručují, že by musel být v osobních záležitostech bůhvíjak prozíravý,“ kázala dál ta sotva osmnáctiletá znalkyně mužů, „ale i ty sama připouštíš, že to byl člověk ne už nejmladší, zkušený, dá se říct protřelý. A pokud jde o ženy – vždyť měl za sebou už dvě nepodařená manželství. Proč by tedy nenašel zalíbení spíš v tobě než v povrchní, vypočítavé paničce? Co takový muž oceňuje? O co mu šlo?“

V duchu jsem se hořce ušklíbla. Pavla Radka docela dobře charakterizovala. Ale vskutku: oč stojí takový muž? Co pro něj má cenu?

„Konečně ses dostala k věci,“ řekla jsem vyrovnaně. „Jenže přesně by ses měla zeptat: o co vůbec šlo?“

*

Poručík na mne už čekal. Ani mi nenapadlo pochybovat, zda trvá na mém návratu na místo havárie. Nebo jestli mě s sebou veze dokonce z jiného, zlověstného důvodu. Jeli jsme opět mlčky. Ponořila jsem se do svých myšlenek, které se konečně vymanily z účinku narkotik, kterými byly láska, úzkostná naděje a bezmezná důvěra v ty dva mrtvé, a rozběhly se nevyhnutelnou cestou. Nic se nezměnilo na té líbezné letní krajině, kterou jsme projížděli. Žádný černý mrak nezastřel slunce stojící v zenitu, ba ani poručíkovu klidnou, nic nevyjadřující tvář. Ta bouře se přehnala jen v mém nitru a zanechala po sobě trosky a spoušť. A nad tím vším, navzdory všem ztrátám, se konečně rozestřela nesmírná úleva. Jistota, že poslední úder dopadl, třebaže s trýzní tápání smetl do společného hrobu i naději, jež sama nakonec byla největší trýzní.

*

Poručík krátce promluvil se svými muži, kteří tu vytrvale pracovali ve stupňujícím se slunečním žáru. Jejich úsilí poté polevilo. Dva z nich si zapálili a třetí poodešel k silnici, jako by někoho vyhlížel. Poručík mi pokynul a vedl mě dál, neposečenou trávou k okraji lesa. Usedli jsme na jednu z klád. Ronila pryskyřičné slzy, – jako by plakala nad tragickým koncem jednoho života, kterého byla mlčenlivým svědkem. Ale odtud vypadalo to dějiště dole čistě a úhledně, jako podívaná na děti hrající si s rozbitým autíčkem.

„Poručíku,“ pravila jsem konečně, „víte, co jsem dělala od pátku?“

Byla to řečnická otázka, ale dostalo se mi jasné odpovědi. „Ano. Myslím, že to vím celkem přesně.“ Tak to tedy bylo.

Poručík si soustředěně pohrával s pružnou smrkovou větvičkou, pevnou jako houžev.

„Víte, od počátku jsem byl přesvědčen, že si vaše spolubydlící nevzala život dobrovolně, Vyšetřoval jsem spoustu sebevražd, ale nikdy jsem se nesetkal s tím, že by sebevrah volil dva smrtící prostředky, v použitých dávkách jednotlivě poměrně neškodné, ale ve vzájemné kombinaci osudné. A to ještě až po několikahodinovém působení, během něhož bylo spíš pravděpodobné, že ji někdo najde, než naopak. A další věc: proč byla tak šetrná v zacházení s těmi barbituráty? Dovedete si představit adeptku sebevraždy, která odsype z plné lahvičky sice pořádně silnou, ale stále ještě bezpečnou dávku hypnotika, zbytek pořádkumilovně uloží do lékárničky a jde se dorazit lékem, který rozhodně nepatří mezi známé prostředky? Když má k dispozici zmíněnou drogu v množství, jež by stačilo uspat na věky tři lidi?“

Poručík hovořil drsně. Ale předmětem jeho úvah nebylo nic jemného. Takto tedy trávil víkend.

„V úvahu přicházela nešťastná náhoda – nebo vražda.“

Řekl to slovo lehce, jako by bylo oblíbeným heslem jeho slovníku.

„Kdo mohl být pachatelem? Z okruhu lidí kolem paní Lóblové to byli tři lidé: redaktor Pilař, její manžel a… vy.“

Takže přece jsem se nevyhnula tomu, čeho jsem se od počátku podvědomě bála.

„Redaktor Pilař byl podezřelý do dnešního rána. Než se zjistilo, že do vašeho domku vůbec nedojel. Ta nehoda ho potkala cestou tam. Je to zřejmé nejen ze směru jízdy, ale z celého dalšího logického sledu událostí, a přesto jsem si to ještě znovu ověřil.“ Proto jsme se tam tedy vraceli.

„Ale i předtím… jaký by měl k tomu důvod? I kdyby byl latentním Modrovousem, nebyl by se chtěl zbavit spíše vás?“

Ano. Poručík vyslídil vskutku všecko. Byla jsem mu vděčna, že se o této teorii déle nešířil. „Svého muže paní Loblová finančně ruinovala. To byl motiv dostatečně silný. Ale za prvé – opravdu v posledních týdnech požádala o rozvod, což by jejich vztah rozhodně upravilo v jeho prospěch, a za druhé Lóbl se opravdu v pátek nevzdálil z Liberce.“ Poručík zkroutil smrkovou houžev a otočil si ji kolem zápěstí jako pouta. Vrhnul na mne chmurný pohled a začal se zase zaobírat tou hračkou.

„No a konečně vy; vy jste měla velice pádný důvodžárlivost. Ocitla jste se v situaci, z níž jste mohla vidět východisko pouze zlikvidováním své sokyně. A měla jste i příležitost. Znala jste zvyky své přítelkyně a mohla jste připravit vše předem a klidně odjet. Máte dostatek inteligence, rozhodnosti, pevné vůle i sebeovládání.“ To vše v tomto kontextu mělo daleko k poklonám. A taky to poklony být neměly.

„A myslím, že taky dost bezohlednosti na cestě za vytčeným cílem.“

Poručíkova hračka nevydržela tah jeho prstů a přetrhla se. Nebyla to žádná pouta. Jenom ulomená smrková větvička. Poručík ji lítostivě odhodil.

„Jenže – tato domněnka by taky padla definitivně dnes ráno, i kdyby… Přece byste neposlala na smrt nebo alespoň nevystavila nebezpečí života i milence, kterého jste si právě vydobyla vraždou sokyně? A i kdybyste o stavu svého auta neměla tušení, neposkytla byste rozhodně redaktorovi prostředek k tomu, aby dorazil do vašeho domku v době, kdy paní Loblová pravděpodobně už umírala.“ Poručík se zase odmlčel, a byla-li to výzva, neuposlechla jsem jí.

„Takže podstata toho případu byla v něčem docela jiném. Nešlo o lásku.“ Řekl to smutně, jako by to na věci něco měnilo.

„Nejblíže rozluštění jsem byl, když jsem se zabýval inženýrem Loblem jakožto potenciálním pachatelem.“ A tentokrát jsem převzala konečné slovo.

*

„Ano. Šlo o peníze. I když všecko začalo milostným poměrem Melánie a redaktora Pilara ještě za doby jejího soužití s manželem. Pro něj to tehdy byla epizoda, pro ni však šance, která se v okresním městě nenaskytne každý den. Snažila se přimět manžela, v jejích očích lokálního patriota bez ctižádosti, aby se protlačil do Prahy. Věděla, že se mu ta možnost nabízí, ale narazila na tuhý odpor. Myslela si, že opuštěním společné domácnosti si vytrucuje ústupek, a za dočasné útočiště si zvolila mne. Byla příliš mazaná, než aby se přímo pokusila pověsit Pilařovi na krk. Ostatně, asi by se jí to stejně nepodařilo.“ Poručík ani nepípnul. Vytrvale upíral oči na neměnící se scénu pod námi.

„Jenže tenhle tah Melánii nevyšel. Její muž objevil důvod její touhy po Praze, a když tam po několika měsících přece jen odešel, odmítl obnovit přerušené manželské soužití. Za to se mu mstila svým specifickým vyděračským způsobem.

Radkovi jistě neřekla, že žije z milosrdenství pod střechou své přítelkyně. Věděla už, čím mu zaimponovat. Pravděpodobně mu sdělila, že se uchýlila na své venkovské sídlo, dočasně pronajaté jedné staré panně. A aby udrželi svoje styky v tajnosti, použil redaktor předstíraného vztahu k té staré panně jako záminky k četným kratším i delším pobytům v jejím domku. Netušil ovšem, že pravou majitelkou je ona a nikoliv Melánie.“ Odmlčela jsem se a pohlédla k východu, kde uprostřed zeleného moře lesů spočívala ta bílá lodička, místo mého odpočinku a prostých, nenáročných radostí. Dům, jehož hodnotu jsem poznala teprve dnes.

„Ta chalupa má cenu dobrých sto tisíc. Vzhledem k místu, kde stojí, a bezvadnému stavu a komfortu možná i víc,“ četl mi poručík myšlenky.

Probrala jsem se z nemístného zadumání. „Ano. A na to na neštěstí přišel i redaktor. A protože jeho představy o využití takové částky byly zcela jiné, než ji nechat uloženu v chalupě v zapadlém hnízdě, přemluvil Melánii, aby ji prodala. Zřejmě jí slíbil, že si ji potom vezme. Proto požádala o rozvod. Jak chtěla Melánie řešit situaci, kdy dojde ke konkrétnímu jednání, nevím. Ale po tom všem – mohu to tušit.“

Přes to polední slunce jsem se zachvěla. „Zatím jenom musela souhlasit s uveřejněním inzerátu; Redaktor si to vzal na starost, ale udělal ještě víc. Dal ten tip svému známému, o němž věděl, že shání objekt vhodný k rekreaci a na penězích mu nezáleží. Inzerát nicméně podal, neboť se správně domníval, že konkurence pána jen podnítí.

V tom se nemýlil. Takže ve čtvrtek jsem byla svědkem Melániina rozhovoru s prvním zájemcem, který se dostavil mnohem dřív a nadto nikoliv v podobě neškodné písemné nabídky, ale ve velice nebezpečné životní velikosti a ještě k tomu v krajně nevhodnou chvíli mého návratu. Byla to však žena pohotová a zbavila se pána i mých otázek jednoduchým manévrem. Obvinila mne z toho, co sama chtěla neoprávněně udělat…

Jenže v noci zřejmě pochopila akutní hrozbu prozrazení skutečného stavu věcí a z toho vyplývající ztráty muže, s kterým si tak dobře rozuměla. Tak provedla na autě to, co nakonec nepřipravilo o život osobu, které to bylo určeno, ale redaktora Pilara – a nakonec i ji.“ Shlédla jsem z našeho stanoviště na stráni dolů, ale tentokrát můj pohled nepatřil pozůstatkům mého věrného vozíčku. Klouzal dál po silnici k té nepatrné zatáčce, která se dala projet bez ubrání plynu. Tam silnici opustil a pokračoval podél široké a rozryté brázdy až k místu, kde se svah ostře lámal a mizel v hloubce rozorané buldozery a těžkými náklaďáky.

„Jenže vy jste do Liberce dojela,“ pravil poručík, jako by mě chtěl dalšího ušetřit. Ale nestála jsem o to. „Ano. A brzy po ránu mě navštívil redaktor Pilař. V rozladění nad neshodami, které vyvolal bezohledný zájemce o domek mezi Melánii a mnou, jsem mu o tom řekla. A teprve dodatečně jsem si uvědomila, že tentokrát jsem se poprvé zmínila výslovně o tom, že domek je můj a že se ho rozhodně nehodlám zbavit. Nepochybuju, že mi uvěřil. V obou bodech, protože,“ usmála jsem se trpce, „kdybych byla netvrdila tak přesvědčivě, že domek neprodám, nemusel se přece rozhněvat na Melánii. Stačilo vyměnit role nás dvou – pustit k vodě ji. Myslím, že k těm sto tisícům by snesl lecjaký přívažek. Za dané situace však pochopil, že Melánie ho vodila za nos a že je všemu kšeftování konec.“ Tu mě něco napadlo. „Poručíku, můžete ověřit, kdo volal Melánii v deset patnáct z hotelu Nisa?“

„Byl to Pilař. Hovor mu objednával recepční.“

„Rozloučil se tedy kvapně se mnou a spěchal zavolat Melánii. Aby ji krutě zdrtil zprávou, že odhalil její podvod a že je mezi nimi konec. Jaká slova padla, už se nedovíme, ale rozhodně to nebylo nic pěkného. Nakonec Melánie, aby ho přiměla k osobnímu setkání, prohlásila, že se zabije. Snad mu i sehrála scénu, jak polyká prášky. Byla vynikající herečka. Dnes jsem přesvědčena, že i ten invalidní důchod si vysimulovala. Pohnula i s tak otrlým člověkem, jako byl Pilař. Konec konců nechtěl se zaplést do nějakého skandálu, a co Melánie umí, věděl z toho, jak točila se svým manželem. Mohl se bát, že zanechá dopis, označující ho za původce její smrti. Přesvědčen o opravdovosti jejího úmyslu vydal se za ní – a k svému neštěstí použil mého auta.

Melánie ho očekávala. Věděla, že najde-li ji bez úhony, vysměje se jí a odejde definitivně. Že ho musí přesvědčit o pevnosti svého záměru. Vždyť kdyby s ní setrval, třeba jen aby jí zamezil v dalších pokusech, okolnosti se mohly co nejdříve změnit. Kdyby se podařil její záměr zbavit se mne, měla by jako spoluuživatelka domku přednostní právo na jeho koupi. A to za odhadní cenu, která by byla sotva zlomkem tržní ceny. Věděla dobře, že nemám žádné blízké příbuzné.

Znala spolehlivě účinek těch prášků na spaní. Měla je na sobě bezpečně vyzkoušené. Vzala si tedy o něco větší dávku, po které, jak věděla, musela zakrátko upadnout do hlubokého spánku, podobného bezvědomí. Takového, že musel redaktora, zvlášť když byl připraven na zoufalý čin, oklamat. Uvažovala však natolik střízlivě, že nepřekročila bezpečnou dávku. Nemohla tušit, že se to s tím druhým lékem, který zřejmě opravdu vzala pro utišení srdce v rozčilení ještě během telefonního hovoru s Pilařem, tak zkomplikuje. Ona si libovala ve všech možných medikamentech. Potom odemkla dům, usedla ke krbu a očekávala svého zachránce.“

„Stačilo tak málo, aby nezemřela. Kdyby byl redaktor havaroval na jiném místě a ne na tomto opuštěném úseku rozrytém stroji a sváženým dřívím a mohl ještě promluvit. Nebo kdyby nevzala ještě navíc ty srdeční kapky.“ Z tónu poručíkova hlasu se nedalo poznat, zda by Melániino přežití považoval za žádoucí.

*

Pavla konečně prolezla domek od sklepa po půdu. Zotavila se rychle z úděsu, s nímž sledovala závěr mého vyprávění.

Teď přede mnou stála ušpiněná, ale se zářícíma očima. „Sto tisíc,“ pravila nedůvěřivě. „A ty mi to chceš opravdu věnovat?“

Popošla jsem k oknu a zahleděla se na tu milovanou, nezapomenutelnou vyhlídku.

„Dnes už určitě víc,“ řekla jsem melancholicky. „Ale mně by to stejně nezaplatilo všechno zlato světa.“ Nepochopila mě.

bojíte se doktora?

Muž rezolutně zaťukal minci na sklo telefonní budky. „Tak mluvíte, nebo ne?“

Obrátila jsem na něj prázdný pohled a opatrně odložila sluchátko na plechovou bedýnku automatu. Dlaň jsem měla lepkavou studeným potem.

Muž otevřel dveře a cpal do kabiny veliké břicho. Odstrčila jsem je a vyklouzla ven. „Voláte snad do porodnice?“ zeptala jsem se drze. Ale on už strkal do přístroje padesátník. Zůstala jsem stát a zhluboka se nadýchla sychravého vzduchu. Voněl kouřem a mokrým sněhem. Probouzelo-li odpolední sluníčko předtuchu jara, vrátil mě teď vlhký chlad, pronikající tenkými podešvemi střevíčků, zpátky do únorové reality.

Muž se vyklonil z budky, drže se sluchátka, jako by se bál, že bude vyvlečen. „Funguje to? Dovolala jste se?“ Pohlédla jsem na něj zmateně. Najednou ošklivě zaklel a uhodil zuřivě na vidlici. Nečekala jsem na další ukázku jeho vybraných způsobů a zamířila na protější chodník, vyhýbajíc se obezřele zrádně vyhlížejícím kalužím.

Donald mi otevřel s lulkou v zubech a s propisovačkou v kostnatých prstech.

„Ahoj,“ pravil bez nadšení a zdráhavě mi uvolnil dveře. Nedala jsem se odstrašit a vstoupila jsem bez ostychu do mrňavé předsíňky jeho garsoniéry, do toho milého nepořádku, dýchajícího vůní holandského tabáku a hlavně teplem.

Pohlédl nesouhlasně na loužičku pod mýma nohama a já jsem pokorně vyklouzla ze střevíců a ťapkala dál, zanechávajíc na pévécé vlhké šlápoty. Protáhla jsem se kolem psacího stolu, který zaplňoval dobrou čtvrtinu plochy, ba dokonce prostoru, vzhledem k foliantům, jimiž byl zarovnán, a složila prokřehlé nohy pod sebe na spartánské kanapíčko. Donald byl muž vědy a svůj sporý spánek trávil ve stínu právnických tlustospisů, což bylo do jisté míry i hrdinské, protože se mu mohly kdykoliv sesunout na hlavu.

Teď se oháněl v předsíni hadrem na podlahu, neboť byl v podstatě pedant a komínky knih všude kolem nepovažoval za nepořádek.

Vztyčil se na prahu a vyčítavě pozvedl trosky mé obuvi. Spatřil rozklepané stvoření se zplihlými vlasy, červeným nosem a nejistýma očima.

„Udělám ti čaj. Když už jsi tady,“ dodal rezignovaně a položil mé boty na topení.

„Ty máš práci, vid? Přišla jsem nevhod.“

Neodpověděl.

„Promiň, Done. Ale musela jsem přijít.“

Zahučel něco, co mohlo znamenat cokoliv, a pokračoval v přípravě čaje.

„Můžu si zavolat?“ dotázala jsem se zdvořile po minutě ticha.

Přistoupil ke stolu, což znamenalo překonat vzdálenost jednoho a půl kroku, a jal se na něm uvolňovat plochu velikosti čtverečního decimetru. „Telefon je pod stolem. Proto jsi přišla?“ zeptal se s nadějí. Mrkla jsem po něm zpod stolu podezíravým očkem a vytočila číslo. Ozval se obsazený tón a zatrnulo mi. Takže moje stupidní celoodpolední počínání nebylo k ničemu. Pochopitelně.

Pomalu jsem oddalovala sluchátko od ucha, když krátký, přerušovaný tón přehlušil hlas, který mě elektrizoval do konečků prstů. Rychle jsem přitiskla sluchátko zpět.

„Ne,“ řekl, „je to úplně zbytečné.“ Nato přístroj nesrozumitelně zachraptěl. „Blbost,“ pravil hrubě ten kultivovaný hlas. Tu se mi ulevilo. Se soudruhem Bieberlem, vedoucím odboru, lidé obvykle nehovořili tímto tónem.

Ale hlas pokračoval. „Ta ženská se s tím bude muset smířit.“

Následující zachraptění znělo prosebně. „Ne, sem ne. Už jsem řekl!“

Oslov ho, modlila jsem se v duchu. Jedno jediné vlastní jméno v pátém pádě.

„No dobře. Ale nemá to smysl. Ani si to s sebou nevezmu.“

Kam, prosila jsem. Řekni kam a kdy. Chraptivé zvuky trvaly tak dlouho, až jsem se strachovala, že mi hovor utekl. Přerušovaný tón zesílil. „… ve vegetárce. Ale jenom…,“ cvak. Přístroj zmlkl a s ním i spisovný hlas MUDr. Patníka. Spustila jsem ruku se sluchátkem do klína a s pootevřenými ústy jsem vzhlédla k Donaldovi, stojícímu nade mnou se šálkem.

„Předvedlas mi tu krásnou pantomimu. Mohla bys pózovat k fotografii na obálku horroru.“ Pokusil se umístit šálek mezi literaturu, ale nepodařilo se mu to. „Na. Nespal se. O co děsivého šlo?“

Odložila jsem bezohledně hrníček na nejhořejší svazek. „O vydírání,“ pravila jsem klidně.

Donaldova vztažená ruka strnula nad kouřící tekutinou. „Cože! Neblbni. Kdo koho vydírá?“

„Já,“ odvětila jsem. „Pana doktora Patníka. Neopař se.“ Ale už bylo pozdě.

Zatímco jsem ošetřovala Donaldovu ruku, utírala stůl a rozkládala mokré knihy po radiátoru, má mysl se uklidnila. Pakliže se MUDr. Patník s Bieberlem dosud nesetkal, nemusím se zabývat žehlením průšvihu. Důvod mé návštěvy u Donalda se mění. Chyba, které jsem se dopustila, není nenapravitelná. Všecko ještě lze zažehnat. „Nech už toho,“ řekl konečně Donald. „A pojď sem.“ Vlezla jsem poslušně na své místečko. Žmoulal kapesník na opařené ruce. „Tak spusť. Nebo sis jenom utahovala?“

„Kdepak.“ Najednou mi bylo zatěžko vyprávět. Ne že bych se styděla za ten odporný zločin – vůbec ne. Stále jsem to za zločin nepovažovala. Jenom za spravedlivé právo odvety. Ale nechtělo se mi znovu probírat se tou trapnou historií, tím nedávným údobím mého života, obsahujícím všechny nechutnosti, které mohou ve vztahu dvou lidí nastat.

Donald ji znal. Ale ten příběh byl jako ledovec – podstatná část pod hladinou.

Venku se zešeřilo a na okno začal pleskat déšť. Tu a tam se přilepila na sklo veliká sněhová vločka a vzápětí se rozplynula v olejovitý pramínek.

Ale před mýma očima jiskřil jiný sníh, zmrzlý a křupavý, jaký ležel té noci před rokem, kdy jsem v doprovodu Mudr. Zbyňka Patníka kráčela z medického plesu v povznesené náladě a bledě modré večerní toaletě. A do mých účastných uší se linul nářek zmíněného Mudr. pro jakousi Zlatu Královcovou, která ho právě opustila pro pana asistenta Brunclíka, majitele chryslera a půlky vily v Novém Městě nad Metují. Byl to žal vskutku hluboký, protože zahrnoval nejen zradu přelétavé děvy, ale všechny životní handicapy zhrzeného medika, počínaje kachním nosem a konče nevalnými studijními výsledky. Pochopitelně to skončilo malým milostným nokturnem, sladkobolným a nevinným. Jenže pak následovala schůzka a další a přišlo jaro a léto – několik měsíců zcela všední lásky medika a referentky sociálního odboru národního výboru.

Jenže ta sociální referentka byla asi zatížena ze svého povolání a začala dělat věci, které se normálně nedělají. Ba ani se nesluší.

Za prvé se s medikem rozdělila o své obydlí, aby tam mohl nerušeně študýrovat. To by ještě nebylo tak divné, protože tam nejen študýroval. Dělala, co mohla, aby mu ve svém chudém příbytku poskytla co největší pohodlí – musel se přece připravovat na své Velké Ušlechtilé Povolání. Jeho cílem bylo pomáhat lidem, hlavně těm ubohým stařečkům, kteří nikoho nemají a za každé slovo jsou tak vděčni.

Takovými řečmi častoval medik svou referentku, zatímco mu nábožně naslouchala. A protože už měla svůj vlastní příjem, vynakládala jej na potřeby společné domácnosti a posléze nejen na ně, ale výhradně na potřeby budoucího světla medicíny. Co mohla dělat, vždyť na vlastní oči viděla na kuchyňském stole matky Patníkové: Zbyňku, k večeři máš v kredenci rohlík a půlku taveňáku. MUDr. Patník s tichým souhlasem sledoval známost svého syna se slušnou dívkou. – Potom tam už ani ta půlka taveňáku nebývala.

Zbyňka těšilo otcovo požehnání, neboť ho choval ve veliké úctě. Tatínek zanechal ve třiceti letech povolání vychovatele v dětském domově, a přestože tu byly dvě děti, jal se studovat medicínu s takovým úspěchem, že o šest let později měl nejen titul, ale děti čtyři. Paní Patníková se v příběhu nevyskytuje. Je to ženská všední a úplně nezajímavá.

Pro úplnost nutno dodat, že MUDr. Patník, po zanedbatelném neúspěšném pokusu o dráhu neurologa, udělal rychlou kariéru coby psychiatr. Kariéru, vrcholící v současné době na horní příčce okresního žebříčku. A tak byli všichni šťastni a mohli být dodnes, nebýt maléru, jaký se mladým dvojicím občas přihází. Ano, samozřejmě, partnerka byla v jiném stavu. A protože, jak už je každému jasné, to byla osoba trochu praštěná, nehodlala se zachovat jako dobře vychovaná dívka a odskočit si na interrupci, ale prohlásila, že si dítko donosí, porodí a vychová. Že si medik nemusí dělat starosti, jelikož ona na to má. Medik však byl charakter. Trval na tom, že své dítě bude živit sám a přijde-li na svět proti jeho vůli, zahodí pět let studií a půjde házet lopatou. V tísní se svěřil tatínkovi a dobře udělal. MUDr. Patník, velký psychiatr a psycholog, brojící na stránkách populárních časopisů proti umělému přerušení, rozpoznal odlišnost tohoto případu. Promluvil dívce do duše, až konečně pochopila, jak je sobecká a neodpovědná, a ustoupila. Péče doktora Patníka šla tak daleko, že vlastní ženu vyslal, aby dívku dovezla do pěkné zastrčené nemocnice.

Zdánlivě bylo všecko v pořádku. Jenže ta dívka opravdu nebyla normální. Po návratu domů začala být žárlivá, podezíravá, hysterická. Medik byl z toho rozladěný. Poslechl varování otce a vrátil se domů, do pokojíčku, sdíleného s třemi mladšími sourozenci, a k půlkám taveňáku. Tatínek mu pro výstrahu odhalil i tajnosti svého manželského života a svěřil se mu, že sám není šťasten. Takové ženy, pravil na adresu Zbyňkovy matky a té dívky, tě zotročí na celý život.

A tím mravoličná story končí. Nepravost byla potrestána, padlá dívka zavržena. Ještě je dlužno se zmínit o jejím nezdařeném pokusu o sebevraždu, ale ten byl stejně jenom exhibicionistický a pokazil by pointu. Hříšnici musí být dána možnost k nápravě.

Tato hříšnice je však obzvláště zatvrzelá. Cítí se zneužitá a odkopnutá, chorá na těle i na duchu a za vše činí odpovědným doktora Patníka. Následkem čehož v černé duši chová zášť a kuje pomstu.

Po nějaké době sedne a napíše dopis, ve kterém od doktora žádá peníze. Jinak prý navštíví jeho rivala v okresní kariéře, MUDr. Lípu, a bude mu vyprávět, jaké úsilí vynaložil MUDr. Patník, aby zabránil narození nevítaného vnoučete.

V takovémto tónu jsem vyprávěla Donaldovi tu těžko sdělitelnou historku.

Venku zatím rozžali výbojky a jedna z nich, přímo proti oknu, ozařovala naše obličeje sinavým svitem. Odmlčela jsem se a vzhlédla k němu. Upíral na mne krátkozraké oči a já jsem se pokusila stáhnout se do stínu. Nebylo kam.

„Fakt jsi mu ten dopis poslala?“ zeptal se divným hlasem. Sklonila jsem hlavu.

„Prosím tě, co sis od toho slibovala?“ Otázka pálila jako rána bičem.

„Nebo ty prachy opravdu tolik potřebuješ?“ Prudce jsem se pohnula. „Prosím tě! Byla bych je poslala třeba na dětskou vesničku…“

„Tak jaký to má smysl?“ řekl nechápavě. „Copak nerozumíš? To je to jediné, v čem ho lze zasáhnout. Peníze – nebo kariéra.“

Donald mlčel. „Co bylo potom?“ zeptal se po chvíli. „Neodpověděl. Týden. Už jsem myslela, že dopis nedostal, že se třeba ztratil. Poslala jsem ho do ústavu.“

„A co dál?“

„Včera mi zavolal. Říkal, že navštíví Bieberleho – mého šéfa. On tu teď týden nebyl, víš.“

Donald natáhl paži a rozsvítil stolní lampu. Její světlo nás zbavilo vizáže upírů.

„Proč jsi přišla za mnou? Protože jsem právník?“

„Ano.“

Vytáhl šťourátko a jal se rýpat ve vyhaslé lulce. „Víš, že Zbyněk teď chodí s Mírou?“

„Ne… to nevím.“

„Myslel jsem, že mi to vyprávíš kvůli tomu.“ Pokračoval ve složitém obřadu přípravy kouření. „Mně je to ale jedno, víš? Mezi námi to skončilo, dříve než začala ta druhá záležitost.“ Vzhlédl a nejistě se usmál. „To je mi líto, Done. Fakt jsem o tom nevěděla.“ Strčil lulku do úst a zabafal. Potom se věcné zeptal. „Co chceš dělat?“

Jala jsem si ohryzávat prst. „Musím ten dopis dostat zpátky.“

„To si myslíš, že ti ho dá?“

„Kdepak.“ A řekla jsem Donaldovi o hovoru, který jsem před chvílí vyslechla na jeho aparáte.

„Hm. S kým mluvil?“

„To nevím. Ale mluvil určitě o tom, takže…,“ zajíkla jsem se, „– takže o tom ještě někdo ví.“

„Nemohla to být jeho žena?“

„Nevím. Fakt nemám tušení,“ řekla jsem zoufale.

„Heleď, nech ten prstík.“ Odtáhl mi ruku, vyhrabal z nepořádku na stole cigarety a strčil mi jednu do pusy.

„Ať to byl kdo chtěl, dával si s ním schůzku. A Patník řekl, že si TO s sebou nevezme. Mluvil o tom dopise, ne?“

„Dejme tomu,“ pravil Donald zdrženlivě.

„Takže ho nechá ve své pracovně. Volal přece odtamtud.“

„A co z toho?“

„Takže tam půjdem a vezmem si ho,“ pravila jsem pohlížejíc naň s úzkostnou nadějí. „Tak? My oba? Spolu?“

„Můžeš tam jít sám.“

„A co kdybys tam šla sama ty?“

Chytla jsem ho úpěnlivé za ruku. „To nejde, Done. Kdyby mě tam přistihl, vymyslel by si bůhvíco a dal by mě třeba zavřít.

„A když nás tam potká oba, uvaří nám kafe, viď,“ řekl Donald sarkasticky.

„Ach ne. To je něco jiného. Copak to nechápeš,“ vysvětlovala jsem netrpělivě. „Ty jsi právník – to tomu dává jiný smysl. Mohu přece mít právního zástupce.“

„Holka, nejsem přece Perry Mason,“ zabručel Donald. Ale zdál se být zviklán.

Uchýlila jsem se k ženským zbraním. „Donalde, prosím tě,“ začala jsem pofňukávat.

„Nebreč. Tak neblbni! Koukej – co kdybych s ním promluvil? Jako – no, dejme tomu, jako ten tvůj právní zástupce.“

„Na to už není čas. Zítra chytí Bieberleho a je se mnou konec.“ Při té představě se mi začaly řinout nefalšované slzy.

Donald s povzdechem vstal a protáhl se. „Tak pojď – počkej!“ přerušil můj výbuch vděčnosti. „Nic ti neslibuju.“

Když jsme se v předsíni obouvali, zarazil se s jednou botou v ruce. „Poslyš, jak víš, že už s Bieberlem nemluvil?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Bieberle se vrátil až dnes odpoledne. Zdejchla jsem se z práce a telefonovala Patníkovi. Do půl čtvrté tam nebyl. Potom to vzal a já jsem zavěsila. Opakovala jsem to tak dlouho, až ho to omrzelo a vyvěsil telefon. Ale kontrolovala jsem ho ještě od tebe.“ Donald otevřel ústa, ale nevyšel z nich ani hlásek. Sklonil se a obul si botu. Když se narovnal, hleděl na mne, jako by spatřil neandrtálce. „Odkud jsi volala?“ Uchichtla jsem se. „Z telefonních automatů.“

„Panebože! Ty jsi – fantasticky pitomá.“ Vystrčil mě na chodbu a zaklapl za námi dveře s vizitkou Jiří Kačer, promovaný právník.

*

Přestalo pršet, ale v ulicích ležela mlha, páchnoucí jedovatým kouřem z nedaleké chemičky. Cesta, vedoucí sídlištěm, byla pustá, ale paneláky s rozzářenými okny vyhlížely přívětivěji než za bílého dne. Domovy skryté za jejich zdmi se zdály plné rodinné pohody a spokojenosti. Jako by nebylo na světě falše, pokrytectví, vypočítavosti a hrubosti. A taky úzkosti, beznaděje, slz a zklamání. Nebylo tomu tak dávno, co jsem si myslela, že jedno takové okno bude naše a za ním dětská postýlka a docela všední, poklidný život, s přesně ohraničenými perspektivami a stokrát zprofanovanými cíli. Co mi z toho zbylo? Nic. Jenže každá prázdnota se musí něčím zaplnit a tak jsem objevila reciproké hodnoty těch kladných veličin. Teď jsem tu šlapala v předčasně jarním kalhotovém kostýmku, který na mně vylákalo falešné odpolední slunce, a měla jsem stejné pocity jako včela, která dnes pravděpodobně vylétla a teď někde leží spálená únorovým povětřím. Taky jsem se vydala na svou cestu v nepravý čas. Minuli jsme cíp staré dělnické kolonie. Do středu města nám zbývalo několik minut.

Pohlédla jsem kradmo na Donalda. Kráčel svou klátivou chůzí kostnatého dlouhána, které se bylo těžké přizpůsobit. Za pár let, pomyslela jsem si, až nabere trochu svalů a jeho kategorické, i když většinou správné úsudky ztratí punc nezralosti a budou přijímány s respektem, bude z něho velice přitažlivý muž. Nebo taky břichatý suverén na nějakém zbytečném, leč dobře placeném místě, podotklo to moje nové já, které se zformovalo v pekelných plamenech zkušenosti. Z té tvárné hmoty, z níž jsem byla stvořena, mohlo vzniknout cokoliv. Cožpak tu dnes nekráčím s rukama v kapsách bundičky z imitované kůže a s myšlenkami vyděračky z gangsterského filmu, přičemž před půl rokem jsem byla dokonalou hrdinkou románu služky a ještě o něco dřív dívkou jakoby zapomenutou v tomto století z doby Alfréda Musseta?

Takovými myšlenkami jsem se zaobírala, zatímco jsem se snažila držet s Donaldem krok. Místo abych plánovala zteč pracovny doktora Patníka a vyloupení jeho trezoru. Přičemž mi uniklo, že naše cesta nevede do postranní ulice, v níž se za skromnou fasádou skrývalo sídlo důstojného psychiatra, ale na hlavní třídu, zářící výklady a okny několika restaurací a kaváren.

Zarazila jsem se a chytila Donalda za ruku. „Počkej,“ vyhrkla jsem udýchaně. „Kam jdeš?“

Nezmírnil tempo a táhl mě za sebou. „Do vegetárky přece.“

„Vždyť jsi mi slíbil…,“ zajíkala jsem se nevolí. „Prosím tě, nech to na mně. Dával si tam přece schůzku.“

„Ano, ale… Nemá cenu s ním mluvit. Nechci se s ním setkat!“

Donald zastavil a změřil si mě zničujícím pohledem. „Nemyslíš, že by bylo užitečné vědět, s kým se tam má sejít? A že je lepší mít jistotu, že bezpečně sedí nad brynzovými haluškami s podmáslím, zatímco se mu budeme hrabat v šuplíkách? Myslíš, že polezu bezhlavě do maléru?“

Sklonila jsem zahanbeně hlavu a složila správu věcí svých zcela do rukou svého schopného právního zástupce.

*

Předpokládala jsem, že budeme jukat do vegetárky škvírou mezi záclonami nebo pootevřenými dveřmi kuchyně, kam se proplížíme v přestrojení za pytle brambor. Donald vstoupil samozřejmě hlavním vchodem, jako by chtěl holdovat kulinářským požitkům této lidumilné instituce, která za mírné ceny poskytovala maximální objem poživatelné potravy.

Byla hodina večeře a bylo tu plno. Důchodců, studentů, slečen, vynakládajících svoje příjmy převážně na garderóbu, a mládenců jako Donald, s příliš dlouhým zažívacím traktem a krátkými financemi. Ale doktora Patníka jsme tu nenalezli. Ani někoho, koho by bylo lze považovat za druhého účastníka odposlechnutého hovoru. Donald nenuceně zamířil k samoobslužnému pultu s nealkoholickými nápoji, vrazil mi do ruky sklenici moštu a lhostejně obzíral jídelnu. A tu, za jeho zády, od stolku zakrytého pyramidou plechovek, se ozval známý hlásek. „Ahoj, vy zhýralci,“ pravila Míra a pozvedla k nám obličej půvabného kaštanového hříběte. Krom té tváře, která jí docela slušela, nebylo na ní nic koňského. Mnoho dívek jí závidělo její striptýzové tvary a utěšovalo se tím, jak bude vypadat za deset let. Jenže Míra měla taky něco z vlastností dostihového koně, tak si nemusela dělat starosti. „Ahoj,“ odpověděla jsem jí a sklouzla pohledem na Donalda. Netvářil se ani pohnutě, ani lhostejně. „Proč nám nadáváš?“ dotázal se a upil ovocného nápoje. Míra se zasmála. „Jak jste se vynořili z chmurného soumraku a kopli do sebe ten džus, vypadali jste jako gangsteři před akcí organizovaného zločinu.“ Byla tak blízko pravdy, že jsem se zmohla jenom na imbecilní škleb. Naštěstí si to ta bystrá hlavička vyložila po svém.

Donald se na ni uznale zatvářil. „Chytrá. Dáš se s námi do party?“

Pohodila vyhřebelcovanou hřívou. „Myslíš, že to bude vzrušující?“

„Rozhodně víc než vysedávat v tomhle chrámu abstinentů.“

Moudře jsem se zdržovala konverzace.

„Ale já tady mám rande. Nemůžu odejít,“ řekla Míra lítostivě.

„To si dá s tebou rande tady a ještě tě nechá čekat?“ zeptal se Donald s přehnaným soucitem. „To víš… Ten si to může dovolit.“

„Takže s tebou nic není,“ pravila jsem podle svého názoru velice vhodné. Leč Donald slabounce nesouhlasné usykl. Ale pozdě. Nit duchaplného plácání byla přetržena, naše mošty dopity a vzhledem k Donaldovu postavení vůči Míře bylo nezbytné odejít.

Když jsem Míru míjela, podivně na mne pohlédla hnědýma očima. „Takže jsme si to vyměnily?“ Zatvářila jsem se neurčitě a vyšla v patách za Donaldem. „Co ti říkala?“ zeptal se.

„Nic. Nerozuměla jsem jí,“ pravila jsem lhostejně. Nejen že se dál nevyptával, ale ani mi nevynadal za můj nevhodný vstup do té malé koncertní skladby. *

„Podívej,“ zašeptala jsem zklamaně, „ještě se tam svítí.“

Zůstali jsme stát na druhé, špatně osvětlené straně ulice a zírali na jednopatrový dům proti nám. Okna v přízemí zářila pouze bělobou mléčného skla, obvyklého ve zdravotnických zařízeních. Zato řada oken v poschodí vydávala jasné světlo.

Donald stál zamyšleně. Už jsem si myslela, že mě neslyšel.

„Znáš to tam?“ zeptal se konečně.

Jestli znám! Vzpomínka na rodinné sedánky v době mého přesvědčování byla ještě natolik živá, že ve mně vyvolala pocit fyzické nevolnosti.

„Patří mu ta tři okna napravo od vchodu. V přízemí. První je do čekárny. Další dvě vedou do ordinace. Je to spíš kancelář,“ vysvětlovala jsem. „On převážně úřaduje, víš.“

„Tak tam je tma,“ konstatoval Donald věcně. „No jo – ale nahoře!“

„To bude asi uklízečka. Pojď – třeba se aspoň takhle dostaneme dovnitř.“ Vzal mě za ruku a energicky přešel ulici.

Přede dveřmi jsem ho zadržela. „Počkej – co když ji tam potkáme? Co řekneme?“

„Že někoho hledáme, ne?“ Pustil mě a položil lehce ruku na kliku. Dveře se potichu otevřely. Donald vstoupil do domu a já ho následovala s podivným pocitem, že úlohu Perryho Masona, kterou jsem mu vnutila, hraje nikoliv v intencích režisérky.

Chodba byla temná. Vydávala pach nemocnice a zatuchlého archívu. Napravo byly jediné dveře, do půli prosklené. Sklo bylo přestříkáno bílou barvou, která se místy loupala.

Donald mě posunkem zadržel a sám kráčel ke schodům. Zastavil se s nohou na prvním z nich a naslouchal nahoru. Se strnulým tělem a nataženým krkem vypadal jako větřící pes.

Nahoře bylo naprosté ticho. Neozvalo se ani řinčení kbelíku, ani zvuk tekoucí vody, který by měl provázet uklízečku.

Donald zhluboka vydechl a uvolněně se vrátil ke mně. „Nic. Třeba tam jenom někdo zapomněl zhasnout.“ Zmáčkl kliku a dveře do čekárny se otevřely stejně lehce jako ty první.

Tady bylo zbytečné se zdržovat. Stál tu jen konferenční stolek se starými časopisy a zdravotnickými letáčky, čtyři křesílka a podél dvou stěn bíle natřené, okopané lavice. Pokračovali jsme do ordinace už s pocitem zcela legálních návštěvníků.

„Tak dělej,“ řekl Donald polohlasně. „Nemůžem tady přenocovat. S tím světlem nahoře se může něco semlít.“ Stála jsem na prahu a bezradně se rozhlížela. Místnost byla vybavena tak stroze, že mi pátrání po jakékoli osobní věci připadlo nesmyslné.

Byla tu sektorová knihovnička a vedle ní zasklená skříňka s lékařskými proprietami. Proti ní kanape, pokryté voskovaným plátnem, v jeho hlavách kovový stolek s dvěma porcelánovými deskami. Šikmo před oknem kancelářský stůl s jednou židlí zasunutou a dvěma přistavenými po stranách. Nikde žádná lejstra, žádné spisy, ani nejmenší nepořádek.

Pohnula jsem se ke knihovně a odsunula dlaní sklo. Byly tu samé odborné knihy, nové, neohmatané. Zašoupla jsem sklo zpátky a otočila se bezradně k Donaldovi. „No tak,“ zašeptal netrpělivě.

Nahlédla jsem do lékařské skříňky. Nic než naleštěné dózy a několik lahviček se zabroušenými zátkami. „Panebože,“ řekl Donald nahlas a přikročil k psacímu stolu. Měl po obou stranách řadu zásuvek a jednu velkou uprostřed. Klíč chyběl. Donald sáhl zespodu na střední šuplík – nepohnul se. Zkusil postranní – nic. Pohlédl přes rameno na mne. „Pojď sem.“

Přistoupila jsem k němu. Donald se opřel kolenem o židli, uchopil stůl na užší straně za horní desku a kousek jej nadzvedl.

„Zkus to otevřít.“

Hleděla jsem na něj bezradně.

„Ten prostřední. Zespod,“ vyrazil vztekle. Chopila jsem se zásuvky a ta mi málem zůstala v ruce.

„Opatrně,“ zasyčel Donald a spustil stůl na podlahu.

Sklonila jsem se nad zásuvkou a snažila se ve slabém světle, pronikajícím sem z ulice, prozkoumat její obsah. Všecko bylo úhledně srovnáno. V jednom rohu bakelitová miska s krejóny, vzadu tlustý svazek formulářů, sepnutý svorkou, a úplně na kraji modré desky z umělé hmoty a na nich krabička nějakého medikamentu.

Zastrčila jsem trochu zásuvku, aby nevypadla, vyndala lék a odložila na stůl. Otevřela jsem desky. Hned nahoře, na útlém svazečku úředně vyhlížející korespondence, ležela obálka z tuhého žlutého papíru. Vzala jsem ji do neohebných prstů a sáhla dovnitř. Ale nevylovila jsem ten idiotský doklad mého ďábelského plánu ke potrestání doktora Patníka. Obálka byla prázdná. „Máš to?“ zeptal se dychtivě Donald. V tom okamžiku se místnost o stupeň rozjasnila. Donald mě chytil za paži a táhl mě ke dveřím. Stačil ještě kolenem přirazit zásuvku. Rychle, ale po špičkách jsme proklouzli čekárnou. Donald opatrně vyhlédl na chodbu. Byla spoře osvětlena žárovkou ze schodiště, která ještě před chvílí nesvítila. Ale neslyšeli jsme žádný zvuk. Donald mi pokynul ven. Bok po boku jsme se přesunuli k domovním dveřím a ty se před námi otevřely stejně tiše jako při našem příchodu.

Ulice byla liduprázdná. Donald zvedl hlavu, sledovala jsem jeho pohled. Okna v poschodí zářila stejně poklidně jako dřív.

Měla jsem chuť začít bláznivě utíkat, ale Donald mě vzal pod paži a musela jsem přizpůsobit svou chůzi jeho rozvážnému kroku.

*

Všecko dopadlo špatně. Úsilí, které jsem vynaložila na získání Donalda pro tento zoufalý pokus, riziko, které jsme podstoupili, strach v místnostech, do nichž jsme neoprávněně vnikli – všecko bylo k ničemu. Už se nedalo nic dělat. Protože i kdyby byl Donald ochoten se mnou kout a realizovat další plány – což by dozajista nebyl –, nic na světě by mě nepřimělo opakovat zteč pracovny doktora Patníka.

Nehledě k tomu, že jsem došla k pevnému přesvědčení, že můj dopis tam není. Proč by ho doktor vyndával z obálky a ukládal někam jinam. Nejspíš ho měl u sebe. A myšlenku na osobní přepadení jsem přece jen zavrhla. Ploužili jsme se opuštěnými ulicemi, Donald zamyšlený a já zkrušená neradostnými představami věcí příštích. Na rohu ulice, v níž se nacházel můj skromný byt, Donald stanul.

„Netrap se. Co kdybys to Bieberlemu řekla předem sama?“ Zavrtěla jsem chmurně hlavou. „Kdepak. To nemůžu. On by to určitě nepochopil.“ Představa rozhovoru s mým šéfem na zmíněné téma byla sama o sobě zdrcující. Donald se nesouhlasně pohnul. Při pohledu na moji zdrcenou postavičku se obměkčil.

„Jdi domů. Třeba do zítřka na něco přijdu.“

Moje oči by v tom okamžiku uprosily lidožravého tygra.

„A vyspi se. Vezmi si třeba nějaký prášek. Budeš to zítra potřebovat.“

To mě srazilo o několik stupínků níž do beznaděje. Ale Donald se už vzdaloval, zanechávaje mě tu jako trosečníka, jemuž mizí z dohledu poslední spásné světýlko. Sklonila jsem odevzdaně hlavičku a vydala se domů, po vrzajících dřevěných schodech do dveří na konci pavlače.

Moje obydlí se nehonosilo komfortem Donaldovy družstevní garsoniéry. Byly to dvě místnosti oddělené předsíní a souhrn jejich obytných vlastností by právě stačil pro jednu.

Menší z nich, úzká nudle, měla jen malé okénko na pavlač, okénko, za nímž v létě v zimě mihotala zář malých nafťáků. Větší byla štědře osvětlena třemi okny do dvora, ale jelikož se rozkládala nad rozlehlými sklady papírnictví, eldorádem myší a plísní, nedala se vytopit ani v parném létě. Hygienické zařízení můj byt postrádal. Ale všecko je jen otázkou přizpůsobivosti a tak jsem nakonec dokázala v tomto způsobu bydlení najít i něco výhod. Nedalo se přehlédnout, že jedinou další obyvatelkou celého širého dvora byla stokilová vysloužilá baletka, která každého přesvědčovala, že městští holubi roznášejí syfilis. Časem jsem nabyla podezření, že toto tvrzení má původ ve stavu jejího mozku v důsledku třetího stadia zmíněné nemoci.

Ale jinak to byla hodná sousedka a dobrosrdečná. V nejčernějších dobách mého zoufalství se mi snažila osladit život nepřetržitým přísunem cukroví a dezertního vína, čehož měla – kupodivu, při svém nepatrném invalidním důchodu – vždycky zásobu. Hovořila sice občas v tajemných narážkách o záhadném ctiteli, který ji zahrnuje dary, ale protože jsem ho nikdy nezahlédla, považovala jsem její řeči za náplast, kterou si hojí svoje bebíčka. Odemkla jsem a vstoupila. Usedla jsem na stoličku v předsíni, opřela lokty o kolena a bradu o dlaně a seděla tak hodiny. Nebo minuty.

Od noci, strávené takto v poloze kajícníka, mě zachránilo zaťukání na dveře.

Vstala jsem, rozsvítila a otevřela pozdnímu návštěvníkovi. Ve dveřích stanul můj bratr.

„Kde se touláš?“ zeptal se podezíravě. „Už jsem tady jednou byl.“

Zula jsem se a použila zkoumání trosek svých střevíců jako záminky k odvrácení tváře. „Byla jsem s Donaldem,“ odvětila jsem po pravdě. Škoda na mé obuvi byla nenapravitelná. S povzdechem jsem hodila boty na podlahu a pokročila do pokojíku. Dala jsem prohnaně přednost intimnímu osvětlení okénkem nafťáků před nemilosrdným světlem lampy, usedla na kobereček a natáhla nohy ke zdroji tepla. Péťa stanul nade mnou a dlouze se na mne zadíval. „Nebuď smutná,“ řekl konečně. „Přivezu ti nové.“ Pomalu jsem zvedla oči k jeho tváři. Byl to hubený obličej s drobnými rysy a chytrýma očima. Jako děti jsme prý vyhlíželi jako dvojčata a i dnes by si nás mohl leckdo splést díky tomu, že naše vlasy byly přibližně stejné délky a že já jsem nikdy neoplývala bujnými ženskými tvary. „Co? Odkud?“

Usedl do proutěného křesílka.

„Přece z NSR. Copak jsi zapomněla, že za chvíli odjíždím?“

Můj bratr byl hlavou úspěšné poloprofesionální beatové skupiny. Už jako dítko byl nadaným klavíristou, ale záhy pochopil, že s tímto nástrojem za současných tendencí v populární hudbě díru do světa neudělá. Tak se vrhl na aranžování a trochu i na vlastní tvorbu a po čase dosáhl spolu s několika kamarády slušné úrovně ve svém žánru. Kromě toho dělal občas discjockeje a vůbec se všestranně motal kolem toho druhu akustického projevu, který uvádí do tranzu mládež školou povinnou. Ale dělal to seriózně a možná jen já a jeho nejbližší přátelé jsme věděli, že tajně doufá v renesanci džezové éry.

Vskutku jsem ve svých starostech zapomněla, že odjíždí na několikatýdenní angažmá v nějakém nočním podniku ve Frankfurtu.

Lítostivě jsem na něj pohlédla. „No jo, brácho. Odpusť – měla jsem nějaké… problémy.“

„Já vím,“ řekl stručně a s přehnanou pečlivostí si zapaloval cigaretu.

To mě polekalo. Můj bratříček byl přesně o deset měsíců mladší než já a jeho narození stálo maminku život. Pravděpodobně proto ke mně choval pocit odpovědnosti, který – ač úzkostlivě tajený – přece jen občas probleskoval v nejméně žádoucích okamžicích.

Natáhla jsem se, cigáro mu sebrala, zatáhla a opět vrátila, což byla vítaná příležitost proniknout ho očima. Tvářil se nápadně lhostejně.

„Jenom si mě zbytečně nedramatizuj,“ pravila jsem věcně. „Měla jsem nějaké potíže v práci.“ To byla taky pravda. „Prosím tě.“

„No. Ale už je to v pořádku.“

Péťa soustředěně zabafal. Kouřil málokdy. „To jsem rád.“ Potom se zřejmou námahou dodal. „Se Zbyňkem je to dobrý?“

„Co – dobrý?“ otázala jsem se s přehnaným údivem. „Navždycky špatný – jak si jen můžeš přát.“ Péťa neschvaloval nikdy MUDr. Patníka. „Myslel jsem…“

„Copak sis myslel?“ dotazovala jsem se demonstrativně. „Nic. Jede s námi taky.“

Nelíčeně jsem se podivila. „Tak to už nechal medicíny definitivně?“

„Ne. Přerušil na rok. Ze zdravotních důvodů.“ Zadumala jsem se a Petr to považoval za nesouhlas se Zbyňkovou účastí na zájezdu. „On to totiž všecko vyjednal. Přes Brigitu.“ Brigita byla ještě před několika týdny první dámou skupiny. Potom, při návštěvě svých německých příbuzných, se zapletla do jakýchsi devizových machinací a vyfasovala podmíněný trest. Muzikanti se jí museli v zájmu dobrého jména zříct a Míra povýšila na její místo – nutno říct, že ku prospěchu úrovně skupiny.

„Co ta s tím má co dělat? Přece už s vámi nezpívá.“

„Ne. Ale má půlku příbuzných v NSR.“ Petr se zarazil a kradmo na mne pohlédl. „Zbyněk to s ní vloni nějakou dobu táhl.“

Usmála jsem se shovívavě. Tehdy by mě to bylo zajímalo. Ale dnes… co z toho, jestli měl ke všemu ještě nějakou Brigitu.

Můj výraz ho upokojil. „Její bratranec má ve Frankfurtu krám z gramodeskami. Taky má nějaké konexe, tak nám to angažmá na Brigitinu žádost zařídil.“

„To je od ní nakonec hezký, ne?“ řekla jsem klidně. Zbyněk vyhrával v Petrově skupině coby druhý kytarista. Brigita to zřejmě sjednala kvůli němu. Proč ne? Alespoň někdo z naší rodiny bude z něj mít něco dobrého.

Ale Péťa považoval za nutné vysvětlovat dál. „Dovezu si taky nějaké desky. Dost mi to píchne.“

„To víš. Kdy letíte?“

„Neletíme. Jedeme auťákama.“

„Všichni? I s inštrumentama?“ zeptala jsem se udiveně. Péťa vlastnil fordku z roku třicet osm, schopnou pobrat takřka neomezené množství podvyživených muzikantů. Ale přesto mi připadala drobátko poddimenzovaná na cestu do Frankfurtu.

„Kluci jedou se mnou. Zbyněk jede s Mírou Patníkovic kombíkem. Nástroje naloží dozadu.“

„Míra jede taky?“ užasla jsem. Že by Brigita, když sama nemohla jet, přihrála takovou příležitost soupeřce? „Jasně. Byla to dokonce podmínka z německé strany.“ Zadumala jsem se. „A to půjčí starý Patník Zbyňkovi kombíka?“

Péťa pokrčil rameny. „Říká, že jo. Totiž Zbyněk. Nemohl by přece kecat do poslední chvíle.“ To bylo divné. Vztah k vozidlu krásně ilustroval pana doktora Patníka. Když jeli k babičce do Lhotky, přijížděl až za rodinou, nalehko v bílé košilce, zatímco paní vlekla potomky a tašky s proviantem vlakem. Vstala jsem a protáhla se. „Nezapomeň na ty boty.“ Péťa se taky zvedl. „To víš.“ Vykročil ke dveřím. Na prahu se zastavil a pohlédl na mne s nečekanou úzkostí. „Pošlu ti co nejdřív adresu. Napiš, kdyby něco, jo?“

Zasmála jsem se. „Napíšu ti, kdybych si vzpomněla na něco, co bych chtěla přivézt.“

Stále si mě měřil, ale po tváři se mu rozlévala úleva. „Tak ahoj.“

„Ahoj.“ Nepotrpěli jsme si na projevy rodinné lásky. Šla jsem za ním zamknout. Potom jsem se vrátila a usedla na místo, které opustil.

Nemohla jsem se mu svěřit se svými trampotami. Bylo by to bezohledné k němu i k ostatním klukům ze skupiny. Péťa by mě totiž v tom maléru určitě samotnou nenechal. Ostatně jeho návštěva drobátko rozptýlila beznaděj, v níž jsem přišla domů. Třeba mě chtěl MUDr. jenom vystrašit. Třeba se spokojí s úzkostí, kterou prožívám a o níž si jako psychiatr dovede udělat představu, a neprovede svůj záměr do důsledků. Konec konců, předloží-li ten dopis mému šéfovi nebo komukoliv jinému, vytáhne tak trochu na veřejnost i svoje špinavé prádlo. Takto jsem se utěšovala a kupodivu s úspěchem. Nedávné dobrodružství v OÚNZ mělo přece jeden užitečný výsledek: úzkost a strach, které jsem dnes zažila, mě nadobro vyléčily z té horečky, v níž jsem ztratila soudnost a všechno viděla v pokřiveném zrcadle.

Připadala jsem si teď jako nějaký zkarikovaný Monte Cristo, který nemá na svoji roli nervy, prostředky ani povahu. Nehledě k době, v níž žiji. Měla jsem se spolehnout na příslovečné boží mlýny. Teď mohu jen doufat, že mě ušetří. V té chvíli jsem ještě nevěděla, že mlýnské kolo už bylo spuštěno a zatočí tím vším důkladněji, než bych to kdy dokázala já.

*

Druhého dne ráno jsem seděla v kanceláři, kterou jsem sdílela se soudruhem Bieberlem, a pozorovala po očku svého šéfa, kterak se každou chvíli dívá netrpělivě na hodinky. Žaloudeček jsem měla scvrklý na velikost vlašského ořechu, protože za rušných událostí předešlého večera jsem na jídlo ani nepomyslela a ráno mi jako obvykle na snídani nezbyl čas. Ale strach mi nedovolil odskočit si pro obligátní půllitr mléka a housku. Strach a stále sílící nejistota. Včerejší optimismus se pomaloučku zmenšoval jako pouťový balónek. Krvežíznivost doktora Patníka nebylo možno podceňovat. Co když přece jen využije příležitosti očernit mě v očích mého nadřízeného? Ne že bych s tímto pánem měla někdy potíže, byl to člověk dobromyslný a laskavý a dokonce v době mého Velkého Maléru projevoval tiché a rozpačité pochopení. Ale přece. MUDr. Patník byl osoba všeobecně vážená a já jenom bezvýznamná referentka s trochu pošramocenou pověstí. Měla jsem svoje zaměstnání ráda a to jsem v poslední době nemohla říct o mnoha věcech kolem sebe. I kdyby mě Bieberle nezavrhl, i drobné mráčky by zkalily to málo příjemného, co mi z životního prostředí zůstalo.

V půl desáté se soudruh vedoucí odboru s posledním mrknutím na ciferník zvedl. Sebral se stolu hromádku lejster a pravil: „Jdu na poradu k Šafránkovi. Kdyby mě někdo hledal…“

„Vy někoho čekáte?“ zeptala jsem se nevinně.

„Ale – v devět měl přijít doktor Patník. Asi kvůli Lakatošovým. Víte – ten alkoholik. Bude asi nutné jim ty děti odejmout.“ Zavrtěl lítostivě hlavou. Tohle bývaly nejsmutnější případy naší agendy.

„Asi mu do toho něco přišlo. Kdyby přece jen přišel, vyřídíte to s ním?“ Pohlédl na mne s nadějí.

„Myslím, že se mnou by asi nechtěl ztrácet čas,“ pravila jsem s nelíčeným politováním.

Bioberle zrudl.

Uvědomil si zřejmě nedávný vztah mezi mnou a synem očekávaného návštěvníka. Zamotal se trochu zmateně mezi stolem a dveřmi a mně se ho zželelo. A najednou jsem se rozhodla skončit s nejistotou a skočit do toho po hlavě.

„Co kdybyste mu zavolal? Můžete to aspoň sjednat na jindy.“

Bieberle přiťapkal ke svému stolu, odložil lejstra a chopil se telefonu. Zazářil na mne vlídně, vytočil číslo a nastrojil výraz, kterého obvykle lidé používali v hovoru s velkým psychiatrem.

Na druhé straně drátu někdo zvedl sluchátko.

„Bieberle,“ pravil šéf a já jsem sledovala, jak se jeho vizáž mění z úředního zaujetí ve zmatený údiv.

„Tady je národní výbor, sociální odbor, Bieberle. Volal jsem doktora Patníka.“

Hleděla jsem na něj napjatě.

„Ano. Ano. Zavolám později. Nebo – haló! Můžete mu, prosím vás, vyřídit, že už na něj nemohu čekat?“ Hovořil udýchaně, jako by se bál, že druhý účastník zavěsí.

„Ano. Počkám.“

Ze sluchátka zazněl jiný, energický hlas. Nerozuměla jsem mu, ale hovořil hlasitě a úsečně. Bieberle naslouchal se svraštěným čelem a našpulenými ústy. „Prosím vás, s kým mluvím?“ zeptal se konečně nespokojeně. A: „O!“

Hlas zřejmě netrpělivě opakoval předešlé.

„Ano. Měl sem dnes v devět přijít. Sjednal si to se mnou včera odpoledne.“

Tak přece jsem Patníka neuhlídala.

„Ano. Samozřejmě. – Prosím vás, můžete mi říct, oč jde? Jestli to ovšem není…“

Visela jsem na něm očima. V břišní krajině se mi zrodil pocit nevolnosti, stoupal pozvolna vzhůru a zužoval mi hrdlo. Nebylo to z hladu. „Proboha!“ Bieberle zřetelně zezelenal. Na obou stranách zavládlo ticho. Potom znovu zabubnoval energický hlas. „Ano – ano – samozřejmě,“ breptal Bieberle. Potom pomalu položil sluchátko a obrátil ke mně kalný zrak. Visela jsem na něm pohledem a oba jsme zřejmě neskýtali obraz inteligentních bytostí.

Otevřel ústa a nasucho polkl. Sípavým hlasem pravil. „Patník je mrtev.“

Vytřeštila jsem oči a potom je pomalu zavřela. V uších mi zaduněly smuteční salvy.

Když jsem zase prohlédla, stál Bieberle na stejném místě s prazvláštním výrazem v těstovité tváři. „Co se mu stalo? Infarkt?“ zablábolila jsem. „Cože? Co vás to napadlo – v jeho věku!“ Hleděla jsem na něj tupě.

„Ach, vy myslíte… Ne doktor Patník. Jeho syn!“

„Jak to?“ vyhrkla jsem.

„Našli ho ráno v ONZu. Je to asi zločin.“

Dělová salva zazněla znovu. Tentokrát to byl přímý zásah.

*

Neuposlechla jsem naléhání svého šéfa a nešla domů. Zalézt do příšeří své komůrky, připadala bych si jako odsouzenec v cele smrti. Cokoliv jiného bylo lepší. Třeba i doznání mé večerní návštěvy v Patníkově ordinaci, ba i její příčiny.

Nemohla jsem si namlouvat, že nastanou-li nějaké nejasnosti kolem smrti Zbyňka Patníka, nenajdou příslušné orgány posléze cestičku ke mně. O to se už přičiní jeho otec. A i kdyby ne: záležitost nás dvou byla příliš nedávná a příliš známá. Dříve nebo později někdo, kdo bude mít k věci co říct, vylíčí po svém to melodrama, v němž vystupuji v roli zhrzené milenky. A co nastane dál, nechtěla jsem raději domýšlet.

Sotvaže jsem se alespoň trochu vzpamatovala, vydala jsem se za občerstvením svých sil jednak mlékem, jednak trochou svěžího vzduchu.

*

Krámek byl šikmo přes ulici, v baráčku, který se skromně krčil proti monumentální budově, v níž sídlil národní výbor, okresní soud a prokuratura. Přes obskurní vzhled malého hokynářství se honosil ctí, že v něm obnovovali síly jak volení zástupci lidu, tak celý ten obšírný administrativní aparát, udržující chod okresu.

V tuto dobu, příliš pozdní na svačinu, byl prázdný. Ale když jsem se s lahví mléka otočila k odchodu, setkala jsem se s ustaranýma očima promovaného právníka Jiřího. Bledě jsem se na něj usmála. „Počkej na mně,“ zamumlal.

Upřela jsem pohled na řadu sýrů, jako bych mezi nimi hledala nálepku, která mi chybí ve sbírce, a poslouchala, jak Donald úlisným hlasem prosí paní vedoucí o krabičku přesně popsaných rozměrů. Když se odkolíbala na plochých nohách do hlubin krámu, vydávajících podezřelé vůně, konstatoval Donald potichu, aniž na mne pohlédl. „Ty už to víš.“ Němě jsem přisvědčila.

„Viděl jsem tě oknem sem jít. Musím s tebou mluvit.“ Opět jsem projevila souhlas. Nic nebylo více žádoucí, než moci o tom hovořit právě s Donaldem. Určitě mi poradí, co mám dělat, můj drahocenný právní zástupce. Zezadu k nám dolehlo spokojené mlasknutí. „Tady ne,“ stačil ještě šeptnout Donald. „Přijď si v poledne pro něco do archívu.“

A obrátil se k paní Svobodové, která vítězně přinášela flekatý obal, páchnoucí dobře uleželým sýrem.

*

Přes ohromující zprávu se soudruh Bieberle nevyhnul zmíněné poradě, takže jsem měla možnost si v klidu a samotě utřídit myšlenky.

Nemám přece s celou věcí nic společného. Kdo ví, co se dělo v OÚNZu po našem odchodu. V budově nezamčené a přístupné komukoliv. Užila jsem si díky Zbyňkovi už dost a nenechám se znovu zatáhnout do záležitostí rodiny Patníkových ve chvíli, kdy přestávají být sice špinavé, ale přesto soukromé, a stávají se věcí podléhající zákonům. Zbyňkova smrt ve mně nevzbudila lítost ani zadostiučinění. Vztah nás dvou byl poznamenán tolika odlišnými pocity, že už mi nezbýval ani jediný. Po přestálé krizi pro mne Zbyněk přestal existovat téměř fyzicky. Všechno se koncentrovalo v zášti k jeho otci. Pravděpodobně to bylo trochu úchylné.

Psycholog by to dovedl vysvětlit. Já ne. Ale přesto jsem v koutku duše věděla, že to nebylo správné. Protože i když jsem mohla oprávněně považovat doktora Patníka za zloducha našeho poměru, nebylo možné nevidět, že kořeny všeho tkvěly daleko hlouběji. Zbyněk byl slaboch a dříve nebo později by bylo došlo k obdobnému střetnutí. Příčin mohla být spousta – třeba ta Brigita. Moje nenávist k doktoru Patníkovi byla spíš nenávistí a odporem ke všemu, co představoval. Takto jsem uvažovala, jako bych potřebovala sama sebe přesvědčit, že nemám na Zbyňkové smrti vinu. A zcela mechanicky jsem zvedla vyzvánějící telefon. „To jsi ty?“ zazněl mi do ucha hlas mého bratra. „Tys neodjel?“ užasla jsem. V tuto chvíli měl být Péťa daleko za západní hranicí republiky. „Ne.“

Tonula jsem ve zmatku. Věděla jsem, co si Péťa a celá skupina od zájezdu slibují.

„Jak to? Přece z toho nesešlo?“

„Asi jo,“ pravil Péťa stručně. „Ty ještě nic nevíš?“

Vůbec mi nenapadlo uvádět v souvislost Zbyňkovu smrt s odjezdem muzikantů. I když měl jet s nimi.

„Tedy proto…,“ hlesla jsem.

„Tak chápeš. Ten hajzlík,“ klel Péťa trpce.

Tomu jsem nerozuměla. A vůbec – vždyť odjížděli pozdě večer. A Zbyňka našli až ráno. Copak je mohli tak rychle vrátit bůhví odkud?

Řekla jsem to Petrovi. Vyslechl, mě mlčky. Mlčel tak dlouho, až jsem myslela, že hovor byl přerušen. Potom se ozval hlas tak zkreslený, jako by zněl z veliké dálky.

„Co to povídáš? Mluv jasně.“. Spustila jsem znovu. „Přestaň. Co je s ním?“

Pochopila jsem, že Péťa neví nic o tom, co se přihodilo Zbyňkovi Patníkovi. Tak jsem mu to dvěma obsažnými větami vyjevila.

„Víc o tom nevíš?“ zeptal se chvatně. „Ne.“

Z následující zámlky čišela nedůvěra.‘ „Péťo! Prosím tě… přijď za mnou.“

„Teď nemůžu,“ řekl nezvučně.

Zatajila jsem dech. „Proč? Jak to, že jsi tady?“

„Vrátili nás od hranic.“

Zavěsil.

Položila jsem sluchátko, jako by bylo ze vzácného porcelánu. Celá záležitost začala nabývat prapodivné tvářnosti.

Když jsem byla po čtyřicet minut zkoumala spis jakési už dva roky mrtvé stařenky, nezbylo mi než připustit, že Donald nepřijde.

Tak dlouho a zcela zbytečně jsem mohla setrvat právě jen v archívu. Archivář pan Somr považoval své pracoviště za nejdůležitější a neprávem opomíjenou součást celé instituce. Připadala jsem si jako mrzká podvodnice, protože po celou dobu přecházel kolem mne po špičkách a jenjen se klepal ochotou předvést další eskamotérský kousek a vykouzlit spisy ještě zapomenutější. Naposled jsem zkontrolovala čas, s povzdechem se zvedla a přistoupila k oknu. Pod ním se rozprostíralo ponuré nádvoří, ze tří stran obklopené čelní budovou a přilehlými křídly. Na protější straně pomalu jako pohřební vůz předjížděla volha. Ze zadního vchodu prokuratury se vynořila skupinka zachmuřených mužů, obřadně nasedla a odjela. Donald byl mezi nimi.

Když jsem se vrátila nazpět, stál pan Somr ztracený mezi zlověstně vyhlížejícími regály a sledoval mě toužebným pohledem. Ale zanechala jsem ho jeho věčné naději a vydala se ven v očekávání daleko palčivějším a méně rezignovaném, než bylo jeho.

*

Bieberle se stále ještě radil u soudruha Šafránka. Donald byl nedosažitelný v důsledku plnění svých povinností – tušila jsem, že jsou totožné se záležitostí, kvůli níž jsme se měli sejít v archívu. Kde hledat Péťu, jsem nevěděla. Když mě ráno posílal Bieberle milosrdně domů, vzepřela jsem se. Očekávala jsem bůhvíjaký spád událostí. Teď, do třinácti třiceti se neudálo nic. A připadalo mi k nevydržení setrvávat v prázdné kanceláři u mlčícího telefonu, zatím co někde povolaní lidé sbírají do svých rukou nitky a na konci jedné z nich se třepu já. Ba i Donald. Jak srovná se svým profesionálním svědomím svoji účast na včerejším dění kolem ordinace doktora Patníka? Nedovedla jsem si ho představit, ani jak zamlčuje důležitá fakta, ani jak vypráví naše ne zcela legální dobrodružství těm seriózním strážcům zákona a práva. Kapitánu Mrázovi a prokurátorovi JUDr. Urbanovi – protože nikdo menší se zajisté nebude zabývat vyšetřováním případu tak vážného, jako je podezřelá smrt Zbyňka Patníka. Uklidila jsem skromné stopy pracovní činnosti, poskvrňující můj stůl, přelétla pohledem prázdnou desku a strnula. Před očima se mi vybavil jiný kancelářský stůl, s deskou přikrytou sklem matně se lesknoucím ve svitu pouliční lampy. Pod tím sklem nebylo proti obyčeji nic, ani jediná fotografie nebo heslo. Zato na něm ležela drobná krabička.

Jako ve snách jsem kráčela ke skříni, vyndala svoji hogo fogo koženou bundičku, kterou jsem měla na sobě i včera, prošacovala četné kapsy a z jedné z nich vylovila krabičku. Ještě včera ležela v šuplíku pana doktora Patníka. A zároveň v mé paměti vyvstal okamžik našeho kvapného odchodu, jak jsem vlečena Donaldem mechanicky sbalila ten nepatrný předmět, ležící nápadně na zcela prázdném stole.

Ted jsem ho držela na dlani a pohlížela naň s hrůzou. Co to vůbec je? Prášky nepatřily k mým neřestem. Nahlédla jsem dovnitř – lahvička byla poloplná. Co když – zatajil se mi dech. Co když je to nějaký jed a Zbyňkova smrt je sebevražda. Vzápětí jsem ten chronologický nesmysl zavrhla. Copak by si Zbyněk odsypal půl lahvičky drogy, odskočil si ještě něco vyřídit a potom se vrátil umřít do otcovy pracovny? Ledaže by – to světlo nahoře – otevřený dům… myšlenky mi těkaly z předmětu na předmět. Jak vůbec zemřel Zbyněk?

Usedla jsem a snažila se v klidu zrekapitulovat události předešlého večera. Příchod k Donaldovi. Telefonický hovor, na který jsem se napojila. Zastávka ve vegetárce – Míra.

Ano, Míra, Zbyňkova poslední dívka, zpěvačka Péťovy skupiny. Zbyňkova spolucestující na cestě, kterou už nevykonal. Donaldova dlouholetá láska. Najednou jsem měla naspěch, aby se Bieberle nevrátil. Vyklouzla jsem ven a rozběhla se ke strohým objektům chemičky, kde Míra utrácela mládí coby laborantka.

*

Ale cestou jsem svůj cíl pozměnila. Měla-li Míra včera odjet, bylo logičtější, i když se cesta neuskutečnila, hledat ji doma.

Vskutku. Otevřela mi s temnými kruhy pod očima a se zbytky líčidla na bledé tváři. „Ahoj,“ řekla jsem. „Můžu dál?“

Bezvýrazně na mne pohlédla. „To jsi ty,“ a ustoupila o dva kroky.

Vypadalo to jako výzva, tak jsem vešla. Míra obývala jednu místnost v rozděleném bytě. Druhé dva pokoje náležely postarší učitelce klavíru, což hudbymilovné Míře nevadilo, takže tu panovalo vskutku socialistické soužití. Nenarušoval je ani rozdílný vkus obou žen, neboť zatímco učitelka si libovala v hladkém vzhledu moderních předmětů, snažila se Míra s úspěchem přeměnit svoji část bytu ve vetešnictví. Bylo to zjevné už v předsíni – o zeď Mířiny spravedlivé třetiny se opíral nebezpečně vyhlížející kus staré mříže, s jakýmisi háky, na něž bylo možno odložit svršky. Před ní, na podezřelém koberečku, stály dva kufříky a cestovní taška. Pohlédla jsem rychle na Míru. Tmavě zelené kalhoty a kašmírová blůza vypadaly, jako by v nich strávila noc. Zavřela za mnou dveře a beze slova šla do pokoje. Přes spoustu nejrůznějších krámů, vesměs z doby našich babiček, vyhlížel nezabydleně. Všechny intimní drobnosti ležely zřejmě sbaleny v těch úhledných zavazadlech. Míra se natáhla na plyšové kanapíčko. Bez vyzvání jsem usedla na taburet. „Co chceš?“ zeptala se podezíravě.

Zaváhala jsem. Najednou mi připadlo bezohledné vytahovat z ní informace, když jedné noci přišla o Zbyňka i o vytoužené zahraniční angažmá. „Mohla bys mi říct…“

Hleděla na mne chladně. Nijak mi to neulehčovala. Přisunula jsem se k ní naléhavě. „Co se dělo v noci? Proč jste neodjeli?“

Pomalu ke mně pozvedla tvář, teď zcela nepůvabnou. „Copak ty nic nevíš?“

Vztáhla jsem k ní zoufale ruce. „Vůbec nic. Jenom že ráno našli Zbyňka.“

Míra spustila dlouhé nohy na podlahu. „Já taky nic nevím. Nevytáhla jsem z téhle cimry paty.“

„Copak tys s nimi nejela?“ hlesla jsem. „Měla jsem přece odjet se Zbyňkem.“

„Ano… Míro, prosím tě, pověz mi, co se stalo!“ Skrčila se znova na pohovku a její chraptivý alt, který na pódiu tak suverénně ovládala, zněl skřípavě a vyprahle.

„Kluci vyjeli, jak měli naplánováno. Zbyněk měl naložit nástroje a zastavit se pro mne. Říkal, že dostane auto až na poslední chvíli, že ho otec ještě večer potřebuje.“ Nehezky se ušklíbla. „Čekala jsem celou noc.“

Bylo zřejmé, že na stejném místě a asi v téže pozici jako teď.

„Ráno přivezli kluky. Bezpečnost.“

Vteřina, která následovala, byla momentem panické hrůzy.

„Oni je… tak proto nemohl Péťa pořádně mluvit,“ zašeptala jsem.

Ostře si mě změřila. „Tys s ním mluvila?“

„Volal mi.“ Opětovala jsem vzdorovitě její pohled. „Ale o Zbyňkovi nic nevěděli. Copak mu to neřekli?“ Upírala na mne přimhouřené oči. Potom je sklopila a zamyslela se.

Usilovně jsem se snažila orientovat v tom labyrintu událostí. Nedávaly smysl. Jestliže Péťu drželi na Bezpečnosti, jak to, že v deset ještě nevěděl o Zbyňkové smrti? Copak mu to neřekli? Proč?

Když Míra promluvila znovu, mohla jsem cítit stopu zlomyslnosti v jejím unaveném hlase. „Dál už ti můžu říct jen to, co vím z druhé ruky.“ Znovu pauza. Tentokrát zcela zřetelně vypočítaná. „Kluci odjeli a podle dohody nás měli, když je nedoženeme cestou, čekat v motelu blízko hraničního přechodu. Dál jsme měli jet společně.“

Zdálo se, že nachází uspokojení v očividných mukách, která mi svým zdlouhavým vyprávěním připravovala. „Kluci dorazili a šli na večeři. Když čekali dobré dvě hodiny, začalo jim to být divné. Péťa prohlásil, že vůbec neměli souhlasit s tím, že pojedou napřed. Navrhl to Zbyněk pod záminkou, že tak ušetří čas. Měl dostat kombíka až pozdě večer a mohl s ním jet rychleji než Péťa s tím svým dědečkem. Teď kluky napadlo, že otec nejspíš Zbyňkovi auto nedal.“

Míra se protáhla a zaklesla prsty do sebe, až klouby zapraštěly.

„Potom se najednou objevila Brigita. Sháněla se po Zbyňkovi. Vyšlo najevo, že je tu od večera ubytovaná a čeká na ně. Klukům nejprve nic nedošlo. Asi si mysleli, že je chce prostě jen doprovodit, když zájezd byl jejím dílem. Až tvému chytrému bratrovi to konečně zapálilo. Zahrál na ni fintu – tvářil se, že je do věci zasvěcený. Tak z ní vytáhli, že má se Zbyňkem domluveno, že pojede v jeho voze dál.“

„Ale nač to… Když smí ven, tak proč to neřekla dřív? Přece by ji museli vzít s sebou,“ dotazovala jsem se nechápavě.

Míra se široce usmála. Jedovatě a křivě. „Nikam nesmí. Měla jet na moje papíry.“ Nerozuměla jsem ničemu. „Ale co ty? Tys o tom věděla?“

„Ty jsi pitomá! Já jsem měla zůstat úhledně sbalena a odložena v motelu v Brigitině pokojíčku.“

„Oni tě,“ zašeptala jsem, „oni tě chtěli…“

„Ale ne! Zbyněk mě měl omámit nějakou drogou. Už cestou. Jakmile bychom dojeli k motelu, vyzvedl by bez prodlení kluky. Viděli by mě sedět v autě, vyjeli by k hranicím a Zbyněk by zůstal pozadu. Vrátil by se a spolu s Brigitou by mě uložili v jejím pokoji. Potom by ona pokračovala v cestě místo mne. K přechodu by dorazili, až už by byli kluci na naší straně odbaveni. U Němců by to už bylo jedno, i před kluky. Kdyby tropili povyk, mohli je udržet na uzdě vyhrůžkou krachu celého zájezdu – aspoň s tím počítali. Bylo to docela proveditelné. Záleželo jen na dobré režii a trochu na štěstí.“

„Ale jak by mohla přejít na tvůj pas?“

„Prosím tě. Měla paruku nachlup jako moje vlasy. To prý Péťu nejdřív praštilo do očí. A jsme v podstatě stejný typ.“

Ano. Vybavila jsem si Brigitu – měly s Mírou stejnou postavu, tvar obličeje a tak s parukou a s patřičným nalíčením…

„Ale proč tě chtěli nechat v motelu? Nebylo by jednodušší uložit tě někde venku cestou k hranicím?“

„To nešlo. Zbyněk nemohl použít nějakého běžného narkotika. Mohlo by být divné, že tvrdě spím, kluci by se mohli pokusit mě probudit. Tak si obstaral nějaký derivát kyseliny lysergové. Člověk prý se po tom chová normálně, ale nechá se vést jako loutka.“

Derivát kyseliny lysergové. V mysli se mi vynořila drobná písmenka popisu chemického složení pod nic neříkajícím názvem na krabičce v mé kapse.

„Ostatně v tom motelu to nebylo vůbec riskantní. Recepce tam prý není… Co je ti!“

Zavrtěla jsem chabě hlavou a zasunula ruku do kapsy. Krabička tam spočívala zcela nevinně. „A co bylo dál?“

Míra jako by vyčerpala veškerou energii při líčení plánu atentátu na svoji osobu. Sklonila hlavu a zamumlala. „Kluci z toho byli na větvi. Péťa jí řekl, že s tím rozhodně nemůže počítat, a ona začala trojčit. Ječela, že ten její bratranec má čekat na druhé straně, že její přechod byl důvodem toho angažmá, a když přijedou bez ní, všecko padne. Péťa byl bez sebe zlostí, čekal jen na Zbyňka, že si to s ním vyřídí. Bylo jim už všem jasné, že zájezd je v háji. Ale Zbyněk nejel. Ve dvě hodiny nabyli přesvědčení, že už nepřijede. Že se toho nakonec sám zalekl. Jen Brigita si nebyla jistá, že se vše ještě uskuteční podle plánu, a trvala na tom, aby čekali dál. Nejspíš doufala, že Zbyněk všecko urovná, že kluci ho poslechnou. A Péťu pošlou k čertu. A Péťa šel – jenže na Bezpečnost. Řekl mi tady v noci i před nimi, že mu přitom bylo nanic. Jenže tam nemohli zůstat sedět s tou hysterkou a čekat, až na sebe upozorní lidi. Blízko hranic jsou na tohle dost všímaví. Potom by jim nikdo nevěřil, že v tom nejeli s ní. A nechat ji tam samotnou taky nemohli, protože si nebyli jisti, zda tam Zbyněk nakonec přece ještě nedorazí i se mnou a neodjede s Brigitou i bez nich.“

„Proč je teda přivezli esenbáci?“ pípla jsem.

Shovívavě na mne pohlédla. „To si myslíš, že jim poděkovali a popřáli jim šťastnou cestu domů? Sice prý jim věřili, ale přesto je doprovodili zpátky. Šlo jim o Zbyňka, nemyslíš?“

„Míro,“ řekla jsem sotva slyšitelně, „jak zemřel Zbyněk?“ Trhla sebou a tvář jí zešedla.

„Ty nevíš? Měl zlomený vaz. Někdo s ním praštil o takový kovový lékařský stoleček. Ani prý k tomu nebylo potřeba moc síly.“

Pomalu jsem vytáhla ruku z kapsy a položila před ni otevřenou dlaň s pomačkanou krabičkou. Vzala ji do dvou prstů jako mrtvý hmyz. Ruka se jí viditelně třásla. „Kdes to vzala?“

Řekla jsem jí to. Řekla jsem jí všecko – jenom jsem vynechala Donalda.

Vyslechla mě se skloněnou hlavou. Dlouhé kaštanové vlasy jí zakrývaly obličej jako hříva. Když vzhlédla, měla zas v očích bývalý oheň. „Já jsem tě tam viděla jít.“

Oněměla jsem. To, co jsem dále vyslechla, rozvířilo znovu temné domněnky, téměř už zaplašené. Zbyněk přišel k Míře zvečera. Asi v době, kdy jsme odcházeli od Donalda. Byl nesvůj a rozmrzelý a vysvětloval to tím, že otec ještě potřebuje auto a tak se jejich odjezd o něco zdrží. Má prý s ním schůzku v osm ve vegetárce, ale musí předtím ještě něco zařídit ohledně nástrojů. Poslal tedy Míru, aby otce zdržela, kdyby se on sám opozdil. Jenže Míra měla hlad a taky cestovní horečku a nemohla už doma vydržet. Šla tedy do vegetárky, hned jak ji Zbyněk opustil. Po večeři a setkání s námi čekala se vzrůstajícím nepokojem asi do půl deváté, ale Zbyněk ani doktor nepřicházeli. Pak ji napadlo, že se snad Zbyněk zastavil v OÚNZu, zastihl tam otce a teď prodělává instruktáž šetrného zacházení s tatínkovým vozidlem, jakož i dobrého chování v kapitalistické cizině. Rozběhla se tam, ale už z dálky viděla, že okna v přízemí jsou temná. A že auto před domem nestojí. Dostala strach, že se se Zbyňkem či jeho otcem mine, a spěchala zpátky do vegetárky. Na odchodu se ještě obrátila a tu spatřila, jak se ze stínu budovy vynořila postava a kradla se podél zdi. Míra se zastavila, ale protože to očividně nebyl Patník mladší ani starší, pokračovala v cestě. Jenže než zašla z dohledu, uvědomila si s úžasem, že jsem to byla já. Ohlédla se znovu, ale už mě neviděla. Vrátila se tedy do vegetárky, a když ji vrchní ujistil, že žádný z Patníků se tu neobjevil, čekala do desíti, kdy se restaurace zavírala. Pak se vrátila domů a teprve za dlouhé a trýznivé noci přemítala o tom, co jsem dělala u doktora Patníka. Protože, ač mě neviděla vstoupit, nějak si byla jista, že jinam jsem se podít nemohla.

Hltala jsem její vyprávění, jako bych se dozvídala o svých činech spáchaných za ztráty paměti. Nic z toho nesouhlasilo. Ani hodina – a kam se poděl Donald? Míra přece neměla jako já důvod, aby ho z obrazu vypustila. Že by ze solidarity k bývalé velké lásce? Ale za těchto okolnosti…

Skončila a vyčkávavě na mne pohlédla. Ale váhala jsem zabít její důvěru popřením toho, o čem byla přesvědčena. Potřebovala jsem ji – potřebovala jsem v této chvíli každého spojence.

„Víš, kdy ho našli?“ zeptala jsem se místo vysvětlování. „Kluky přivezli na zdejší Bezpečnost a šli pro mne a pro Zbyňka. Starý Patník tvrdil, že syn už je s autem dávno pryč. Když mu řekli, co Zbyněk chystal, zachoval prý se k němu velmi solidárně. Rozzlobil se, že jsou to pomluvy a že někdo – tím mínil zřejmě Péťu – chce na Zbyňka svést svůj nezdařený pokus o nezákonný čin. Nenechal na nás nit dobrou.“ Míra už téměř sípala.

„Mne pustili domů. Kluky si tam nechali. Potom – ráno, našli v OÚNZu Zbyňka. Byl prý mrtev už včera večer.“ Vydala podivný zvuk a skryla zkřivenou tvář v dlaních. Nechala jsem ji být. Byla jsem si jista, že je to poprvé od začátku těch událostí, co plakala.

Kdo ví, pro co prolévala slzy. Jestli pro toho nedostudovaného doktůrka, který si bez krásy a charakteru získával oddanost dívčích srdcí. Snad právě tou svou slabosti nebo těmi ušlechtilými řečmi, odposlouchanými od otce, které z jeho úst zněly s neotřelým nadšením. Bylo v něm něco misionářského, ale ne z praktického misionáře-bojovníka, ale z misionáře-mučedníka, který pracuje pro vlastní spásu a ne pro blaho druhých. Snad to bylo to podivné prostředí, v němž vyrůstal, kde všechny hodnoty byly pokroucené a převrácené.

Ale možná že teď tomu všemu nerozuměla. Že plakala pro konec jednoho období svého života. Protože stejně jako já nebude moci už nikdy být tak bezprostřední, rozdávající se a nezištná. To dovede jenom mládí – a to neodchází s lety, ale se zkušenostmi.

Za zdí začal někdo přehrávat etudy. Nesměle, slabounce, stále začínal znovu a pokaždé pokračoval o kousek dál. Až se zrodila melodie, prostá, ale mající svůj pevný řád.

*

V předsíni zazněl zvonek. Potom ještě jednou, takže to byla Mířina návštěva. Ale ona se obrátila obličejem do zaprášeného sametu pohovky a útlá záda se jí otřásala přemáhanými vzlyky. Potichu jsem se zvedla a šla otevřít.

O zárubeň se opíral Péťa v ošoupaných džínách a bundičce. Sevřel mi paži. „Tady jsi!“

„Pusť – to bolí!“

Nepovolil a táhl mě do pokoje. Míra seděla ve svém koutku s tváří staženou úsilím sebepřemáhání.

Péťa se zastavil před ní. Držel mě, jako by se bál, že mu uteču.

„Řeklas jí to?“

Míra pokynula hlavou. A já jsem prudce zadoufala, že nebude mluvit o mé návštěvě v ordinaci doktora Patníka a hlavně ne o jejím důvodu. Ale marně. Na stolku se skvěla osudná krabička a přitáhla pozorné oko mého bratra. Pustil mě a skočil po ní. „Kdes to vzala?“

Míra ukázala na mne. „Ona to přinesla.“ Péťa ke mně obrátil tvář inkvizitora. Spustila jsem se s povzdechem vedle Míry a doznala dnes podruhé své zahanbující skutky.

Péťa poslouchal mlčky. Z toho mlčení čišel nesouhlas – ba odsouzení.

„Tos tam šla sama?“

Chytrý bratříček. Znal můj strach z temných míst. Vyhnula jsem se elegantně odpovědi. „Co jsem měla dělat? Copak mě mohlo napadnout, co se tam ten večer přihodí! Můžu tě ujistit, že dole nikdo nebyl. Ani živý – ani mrtvý.“

„To jsi přišla odtamtud, když jsem tě našel doma?“

„Ano.“ Tu jsem si vzpomněla, co viděla Míra. „A po mně tam byl ještě někdo. Dávno poté, co jsem už byla doma.“

Vylíčila jsem mu Mířino vidění, včetně jejího omylu, že viděla mne.

Péťa se k ní obrátil, jako by chtěl něco říct, ale rozmyslel si to.

Míra odpověděla na nevyřčenou otázku. „Byla to ona. Proč lže, když právě přiznala, že tam byla?“ Rozhovořila jsem se naléhavě. „Ale přece jsi mě v tom světle nemohla poznat. Vidělas podobnou postavu, v bundě a kalhotách. Ale to teď nosí každý! Vědělas, že jsem to ten večer měla na sobě – to tě ovlivnilo.“

„Poznala jsem tě. Celá silueta, vlasy, pohyby – nemohu to vysvětlit na detailech, ale bylas to ty.“ Obrátila jsem se zoufale na Péťu. Stál tiše, s očima sklopenýma, dokonce odvrátil hlavu. A jak jsem pohlížela na tu linii kučeravých vlasů, na ten charakteristický pohyb a vůbec na obrys té středně velké, útlé postavy v oděvu podobném mému, uvědomila jsem si drtivou skutečnost. Míra neměla halucinace. Že usuzovala na mne a ne na Péťu, bylo logické. Mne viděla chvíli předtím, a o Péťovi se domnívala, že už je na cestě.

Konečně se na mne podíval – viděl, že jsem pochopila. V jeho očích jsem četla naléhavou výzvu, abych mlčela. „Nebyla jsem to já. Péťa to ví nejlíp.“ Hleděla jsem mu zpříma do tváře.

Jejich mlčení protínalo vzduch jako dva polarizované paprsky. Opustila jsem Péťovu napjatou tvář a obrátila se k Míře.

„Byl u mne už něco před půl devátou.“

Cítila jsem pokles napětí ze směru mého bratra. Přešel pokoj a usedl do ušáku u okna.

„Je to tak, Míro. Musela ses mýlit.“

Míra si nás střídavě měřila. V očích probleskovala nejistota a posléze znepokojení. „To mě mrzí,“ hlesla. „Já jsem to totiž řekla.“

„Komu?“

„Donaldovi. Jenom jemu – nemohla jsem to přece říct jim všem.“

Ano, to nemohla. Zaplať pámbu za to, že mě chvíli předtím potkala se svou bývalou láskou.

„Ach, to je tedy v pořádku. Mluvil jsem s ním – kdyby té tvé domněnce přikládal nějakou váhu, určitě by mi to řekl,“ pravil Péťa s úlevou.

Ale mně se to nelíbilo. Právě proto, že tomu nevěřil, měl upozornit svého přítele na podezření, které vrhalo Mířino tvrzení na jeho sestru. Nedůvěřoval Péťovi, nebo mně? Odvrhla jsem ohledy na Mířiny city. „Už něco mají?“ zeptala jsem se Péti.

„Nevím. Mně se s tím nesvěřovali. Ale podle toho, s čím za tím kapitánem chodili, museli tam najít spoustu stop. Otisky a tak – pracovali zřejmě na nějakých věcech, přinesených z Patníkovy pracovny. Poslyšte – oni na tom vážně dělají velice profesionálně – to byste se divily…“ Před očima se mi roztočila promítačka a její bzučení přehlušila Péťova obdivná slova o cílevědomé činnosti Bezpečnosti.

Spatřila jsem dívku v koženém úboru, dokonalou gangster-girl, kterak dlaní odsunuje sklo knihovny a po jedné bere do ruky knihy v nových, lesklých vazbách.

Kapitán Mráz byl machr, nepochybovala jsem o tom. Chytrý, energický a podivuhodně svědomitý. Dovedl přimět lidi kolem sebe k maximálním výkonům. Ta dívka mohla jen doufat, že kapitán neselže právě tentokrát. Protože ona nebyla žádná profesionálka. A až MUDr. Patník vyrukuje s mým dopisem, což nemůže dlouho trvat, protože teď se mu naskytlo daleko lepší použití než dát ho Bieberlemu, nebude problém identifikovat ty krásné, zřetelné otisky.

Musela jsem najít Donalda. Ale kde? Byl zřejmě v plné permanenci. Právě pro tu generační a zájmovou příslušnost k vrstvě lidí, v níž se zavražděný pohyboval. To byly metody kapitána Mráze, a tady se mu z příbuzných řad naskytl ideální model. Na něm si mohl ověřovat správnost svých předpokladů a pohnutky svých objektů. Sama jsem s ním dvakrát téměř spolupracovala, když sledoval počátky kriminálních případů až do doby, kdy pachatel trestného činu či postižený patřili ještě do sféry zájmů sociálního odboru národního výboru. Byla to dívka, která utekla z nápravného zařízení pro mladistvé a stala se členkou party vykradačů chat. A podruhé babička, která konečně přestala překážet mladým a udusila se kouřovými plyny díky ucpanému komínu. Případy jasné a jednoduché jako novinová noticka. Ale s pozadím temným jako půlnoční silnice, vydlážděná ostrými kameny, jako je sobectví, chamtivost, krutost a bezohlednost. I těmi drobnými střípky – nedostatkem lásky a neodpovědností.

Co by asi udělal kapitán Mráz, kdybych ho vyhledala a svěřila se mu se vším všudy? Jen ta pouhá myšlenka mi přinesla okamžitou úlevu. Co na tom, že vlastní příčina, proč jsem se do věci zapletla, ten stupidní noční nájezd a ještě stupidnější předcházející pokus o vendettu na rodu Patníků, by byly odhaleny. Ve světle surové skutečnosti se to všecko jevilo jako dětinská hra do minulosti zahleděné, drobátko vyšinuté holky.

Co by bylo jednodušší než složit své břímě na bedra muže zákona a v klidu vyčkat, až ten schopný pán, vyzbrojený všemi prostředky, vypátrá vraha a odevzdá ho spravedlnosti.

Bylo by, kdyby nebylo dvou maličkostí: Donaldovy účasti – a přítomnosti mého bratra před vraty OÚNZu v podezřelou hodinu. Protože Donalda by to mohlo stát sklouznutí z životní dráhy a Péťu… o tom jsem raději neuvažovala.

A chtít kapitánovi naservírovat porci polopravd by bylo nebezpečnější než mlčet docela.

*

Jenže jsem už neměla na vybranou. Když jsem zcela vyčerpána dorazila k svému obydlí, spatřila jsem už ze dvora záda muže, opírajícího se o zábradlí pavlače proti mým dveřím.

Na schodišti jsem narazila na rozdychtěnou slečnu Mimi v ušmudlaném župánku.

„Stojí tady už hodinu,“ zaševelila. „Nabízela jsem mu, že může počkat u mne, ale nechtěl.“

Při pohledu na to, co župánek nestačil zakrýt, mě to nepřekvapilo.

Naše šuškání mužem pohnulo. Jeho nohy stanuly na horním stupni strmého schodiště. Nohy v elegantních sportovních botkách a nad nimi celý ten elegantní sportovní chlapík, poručík Verner, opora Mrázova týmu jakož i pilíř místního prvoligového házenkářského oddílu. Nedivila jsem se Mimi, že se ho pokoušela polapit na své pochybné půvaby. A drobátko jsem pozapomněla na důvod jeho návštěvy, pobavena výrazně obranným postojem, který zaujal při spatření vysloužilé krásky. „Čekáte na mne?“

„Ano. Potřebujeme vaši… kdybyste šla raději se mnou.“ Doplnila jsem nevyřčené a sestoupila zase na dvůr. Protáhl se kolem Mimi jako had a nasměroval mě k sídlu filiálky ministerstva vnitra. Znala jsem Vernera.

V tomto krásném okresním městě, slynoucím čiperným kulturní a sportovním životem, se lidé stejné vrstvy museli časem někde setkat. A navíc jsem ho znala jako jednoho z Mířiných ctitelů, hazardujícího pro ni se svým sluchem v přívalu decibelů, které vyluzovala Péťova skupina.

Jako ostatní All The King’s Men byl velice výkonný. Ale nebyl to ten pravý důvěrník pro vysvětlování mého takříkajíc přidruženého zločinu. Cupitala jsem vedle něj s vděčností za jeho šetrné mlčení.

Moje váhání mezi sdílností a primitivní pohnutkou všecko zapřít se znatelně klonilo ve prospěch rozumu. Kromě toho jsem si nedovedla představit, jak čelím lžemi arzenálu logiky a důkazů kapitána Mráze. Jít takhle s ním, vytáhl by ze mne všecko už cestou.

V předsíni Mrázova oddělení jsem automaticky zamířila k jeho kanceláři.

„Tam ne,“ ozval se poručík. A pokynul mi do sousedních dveří.

*

V malé místnosti, která svědčila o tom, že její uživatel příliš neholduje administrativní činnosti, byla pouze zásuvková skříňka, registratura, psací stůl, dvě židle – a Donald. Opíral se o okenní parapet, a když jsme vešli, zvolna se obrátil. Při pohledu na jeho pokleslá ramena a ustaranou tvář mě opustila podstatná část optimismu, který jsem si vsugerovala cestou sem.

Poručík mi nabídl židli a sám usedl ke stolu. Pro jistotu jsem se ještě jednou rozhlédla. Ale kapitán Mráz se tu vskutku nikde neskrýval.

Poručík sejmul voskované plátno s psacího stroje.

*

Po půlhodince rozhovoru, který se podobal hře, při níž se smí na otázky odpovídat pouze ano – ne, se poručík kupodivu trpělivě odsunul od stroje s neposkvrněným listem papíru na válci.

„Tak připouštíte, že jste včera večer vnikla do ordinace doktora Patníka v budově OÚNZu.“

„Ano.“

„Uznáváte stopy, které jste tam zanechala, za důkaz vaší přítomnosti v uvedenou dobu.“

Pohlédla jsem bez zájmu na fotografii otisku mé dlaně, sejmutého ze skla knihovny, jakož i na řadu drobnějších otisků z obalů knih. „Ano.“

„Řekněte mi tedy, co jste tam dělala?“ Napadla mi gardnerovská zaklínací formule – odmítám odpověď, protože by mohla vést k mému obvinění. A řekla jsem jenom – „ne“.

Poručík si povzdychl, vstal a vrhl postranní pohled k dlouhé postavě, která jako polní strašák mlčky statovala při mém výslechu.

„A nebylo to náhodou takhle: přišla jste do ordinace doktora Patníka s jeho synem. Jak jste se setkali, na tom nezáleží. Třeba jste ho sledovala. Dostihla jste ho před OÚNZem a on, aby se vyhnul scéně na ulici, vás vzal dovnitř. Tam jste se pohádali. Uhodila jste ho a on upadl naznak na stolek. Mohla to být nešťastná náhoda.“

„Ne,“ řekla jsem téměř vesele. „Proč bych to dělala?“

„Nechtěla jste, aby odjel. Věděla jste, že se nechce vrátit. Byl by pro vás definitivně ztracený.“

„Copak on se nechtěl vrátit?“

„Copak by mohl po propašování té dívky na Západ?“ Zamyslela jsem se. „Dobrá – ale jak bych se dověděla, co má v plánu?“

„Od svého bratra,“ pravil poručík potměšile. „Ten byl přece do všeho zasvěcený.“

„Ne!“ vykřikla jsem a vzápětí skousla rty mezi zuby. Tak sem tedy směřoval. Proto ta krkolomná historie. „Tak mi uveďte jeden přijatelný důvod, co jste tam dělala,“ odvětil okamžitě.

Sklopila jsem hlavu. „To řeknu – kapitánu Mrázovi.“ Poručík zledovatěl. „Soudruh kapitán má teď jinou práci. Chtěl vás vyslechnout sám, ale musel odejít,“ pravil upjatě.

Prohrála jsem to u něj na celé čáře.

Pokročil ke dveřím, na prahu se zastavil. „Počkejte tady chvíli,“ pravil přes rameno a vypadl. Počkala jsem pár vteřin a potom, aniž bych se hnula, jsem zašeptala. „Donalde. Co vědí?“

„Měla bys jim raději všecko říct,“ pravil normálním hlasem.

„Ty ses zbláznil! Všecko?“

„Ano.“

„I – o tobě?“ otázala jsem se s nevírou. Donald se pohnul a stanul nade mnou jako kostlivec z horroru. „Copak nechápeš, na co se tě vyptával?“ Vyšplhala jsem se očima po kostkách na jeho saku až k přepadlé tváři.

„Na tu tvoji druhou návštěvu. Když ses tam vrátila sama.“

„Ty ses zbláznil,“ řekla jsem chabě. „Vždyť Míra už uznala, že se mýlila.“

„Míra možná. Ale já ne. Já jsem tě totiž viděl taky.“ Byla to rána mezi oči, ale vykřesala z mého mozku jasnou myšlenku. „A cos tam dělal ty?“

Poručík Verner vstoupil rychle a tiše, jako by celou dobu poslouchal za dveřmi,

„Můžete jít domů. Ale nikam jinam – rozumíte? A nedělejte žádné hlouposti.“

Vyskočila jsem. „Soudruhu poručíku – řeknu vám to. Ale napřed…“

Netrpělivě mě přerušil. „Teď ne.“

Obrátil se k Donaldovi a pravil záhadně. „Na tom tvém nápadu s tím telefonem něco je.“ Zazářili na sebe.

Zablekotala jsem několik nesouvislých slov, ale poručík opětoval svoji výzvu.

„Jděte. Kapitán chce s vámi mluvit osobně. Čekejte doma.“

Očividně jsem tu byla na obtíž.

Vymotala jsem se z kanceláře a ven z budovy na ulici, v té chvíli už zase ozářenou nesmělým únorovým sluncem. Proměnlivým jako moje akcie na té burze života a smrti.

*

Dnes jsem porozuměla pravdě pana Hemingwaye: že lidé mohou žít a uspokojovat své fyzické potřeby, zatím co kolem nich vybuchují miny, otevírají se krátery a odcháze jí přátelé.

*

Nalila jsem do plechového umyvadla vodu a opláchla si ruce a obličej. Odložila jsem ten módní, leč nepříliš pohodlný kožený oděv a oblékla si sukni a svetřík. Uvařila jsem si čaj a přinesla si ho na stolek k proutěnému křesílku.

Moje mysl byla klidná a metodická. V nejlepším rozpoložení, aby roztřídila a do správných šuplíčků uložila ten zpřeházený ranec vědomostí, které za dnešek načerpala. Vrátila jsem se o dvacet čtyři hodiny zpátky a snažila se připomenout si sled událostí a vstupy jednotlivých osob tak, jak jsem je měla ověřené nebo podle jejich tvrzení.

patnáct hodin jsem odešla z kanceláře a přibližně do sedmnácti třiceti jsem obcházela telefonní automaty po celém městě. Asi od půl šesté do sedmi jsem seděla u Donalda. Před šestou jsem se napojila na Patníkův telefonický hovor. Asi v sedm jsme se vydali do města, cesta trvala asi dvacet minut.

V té době navštívil Zbyněk Míru a poslal ji do vegetárky, kde jsme ji v půl osmé našli.

Z vegetárky odcházíme asi v devatenáct čtyřicet pět. Dalších deset minut jdeme k OUNZu, obhlížíme situaci; asi deset minut uvnitř, potom dalších deset minut cesta domů. Můj návrat sem asi ve dvacet patnáct, za dvacet až třicet minut přichází Péťa. Opouští mě kolem dvacet jedna patnácti.

Ale teď: přibližně ve dvacet třicet se pohybují kolem OÚNZu Míra, Donald – a Péťa. V přízemí je tma, ale to nic neznamená. My jsme se tam taky pohybovali beze světla.

Neuspokojovalo mě to. Pořád jsem v tom nemohla objevit žádný řád.

Vzala jsem tužku a papír, zamyslela se a nakreslila si tabulku.

18.00 19.00 19.30 20.00 20.15 45

JáJi L4-) o •$“O UO s>‚a I•ca04 coN Zo3 so-oDon. Míra dtto OONZOÚNZnávštěva veget. Zbyňka Péťa OÚNZ příchodke mněZbyněku Míry – –? – – OÚNZ?

Zírala jsem na to soustředěně a někdo mi tam scházel. Tak jsem ho tam připsala:

MUDr. telefon ?

Hloubala jsem nad tím a nebylo to k ničemu. Nevyjevilo mi to žádnou očividnou, leč právě proto přehlédnutelnou okolnost.

Nebylo to přesné – ke všem časovým údajům jsem si mohla připsat ASI. Ale toto nebyl případ, který lze rozřešit na základě dvouminutové diference mezi věžními hodinami a telefonní Alžbětou.

Telefon! Jak jsem mohla být tak zabedněná. Bylo nabíledni, s kým doktor hovořil. Mohla jsem to klidně doplnit na Zbyňkův řádek. Nepochybovala jsem, že to Donald pochopil, jakmile promluvil ve vegetárce s Mírou. A jenom své bezmezné tuposti jsem mohla vděčit za to, že mi to nedošlo ani při Mířině vyprávění událostí před jejich neuskutečněným odjezdem.

Soustředila jsem se na upamatování jejích slov. A bylo mi jasné, co si ještě musel Zbyněk před odjezdem zařídit. Takže on věděl o tom dopise – i co s ním hodlá jeho otec podniknout. Během týdne, co si ten cenný dokument MUDr. Patník opatroval v šuplíku a ve své černé duši vybíral nejvhodnější způsob protiútoku, neodolal zřejmě nepředhodit to synovi jako důkaz oprávněnosti mého zavržení. Ale jak ten synáček našel odvahu k odporu proti plánu despotického patriarchy? A taky – proč mu na tom záleželo? Vždyť jsme se téměř ani nezdravili a kromě toho – vždyť se právě připravoval k odjezdu z dějiště mé záhuby.

Že by se v něm ozvalo svědomí nebo zbytek problematického citu, který ke mně kdysi choval? Těžko přijatelné vysvětlení. Jenže – proč tedy? A navíc, proč proti sobě popuzoval otce v okamžiku, kdy na něm vyžadoval mimořádnou laskavost: půjčení vozidla, které nezbytně potřeboval?

Ledaže by…

Vrátila jsem se ke své tabulce. Kam šel Zbyněk od Míry? Proč nečekal na otce ve vegetárce sám, když si schůzku doslova vynutil?

Několik minut po osmé jsme odcházeli z OUNZu a ještě nic nenasvědčovalo hrůznému rannímu nálezu. Zbyněk se tedy mohl dostavit na schůzku s otcem včas a nepřenechávat vyřízení tak delikátní záležitosti Míře. Ale doktor Patník tam vůbec nepřišel. Slíbil to Zbyňkovi, jen aby se ho zbavil?

V každém případě Zbyněk navštívil toho večera otcovu ordinaci. Sahala jeho odpovědnost ke mně tak daleko, že byl ochoten otci dopis ukrást?

Zadívala jsem se na shodnou poznámku u tří jmen kolem dvaceti třicet.

Co tam dělal Donald? Vrátila se Míra vskutku hned do vegetárky? A Péťa – opravdu nevešel dovnitř? Dejme tomu, že Donald cestou dovnitř zahlédl Zbyňka. Protože si už – na rozdíl ode mne – domyslel, že s Patníkem hovořil on, a protože věděl, že Míra naň čeká ve vegetárce, vzbudilo to jeho zvědavost a šel za ním. Zbyněk zamířil k OUNZu, Donald ho následoval. Zbyněk byl odjakživa nervově labilní a toho večera zajisté tím víc. Donaldovi, ač tvrdil opak, stále záleželo na Míře. Určitě považoval jejich rozchod za přechodné nedorozumění. Jenže teď Míra na několik týdnů odjížděla, a to právě se Zbyňkem. Donald mohl chtít Zbyňka upozornit na svůj náhled na jejich trojúhelník. Při jeho pedantsky poctivé povaze bylo dokonce možné, že s ním chtěl uzavřít jakousi gentleman’s agreement, aby Zbyněk nevyužíval této výhody. Jelikož však Zbyňkovi byly jakékoliv džentlmenské způsoby cizí, následuje hádka, rvačka, pád – konec. Donald prchá, přičemž zahlédne Péťu. Nebo Míra: přece jen vstoupila dovnitř a našla tam Zbyňka. Ten se pochopitelně rozčílí, co tam pohledává, proč není tam, kam ji poslal. Míra je velmi bystrá a citlivá holka. Leccos kolem odjezdu se jí mohlo nelíbit. Zbyněk se ji snaží vystrnadit, ona se vzpírá, trvá na tom, že odejde až s ním. Následuje totéž, co v případě Donalda. Míra prchá, na konci ulice se ohlíží, vidí Péťu. A konečně Péťa. Jestliže Zbyněk věděl o dopise a marně se snažil otce přimět, aby jej proti mně nepoužil, mohl to nakonec svěřit Péťovi. Ten pochopitelně trvá na tom, aby Zbyněk dopis získal. Doktor Patník však odmítne dopis vydat – viz odposlouchaný telefonát. Péťa nechce bez dopisu odjet. Zbyněk se bojí, že jeho plán s Brigitou se zhatí. Vyláká otce na schůzku a v době, kdy je v OÚNZu čistý vzduch, tam jde dopis hledat. Péťa čeká venku, Zbyněk se dlouho nevrací, Péťa jde za ním, přičemž je spatřen Mírou a Donaldem. Zbyněk je zoufalý, tvrdí, že se nedá nic dělat, že otec má dopis u sebe. Péťa trvá na svém – nedostane-li dopis, neodjede. Následuje opět hádka, atd. Péťa prchá.

Tak by to muselo být a nejinak. A Péťa by v tom případě věděl o mých starostech a jeho péče o mne, kterou projevoval při své návštěvě, by byla motivována obavou, že dopis Patník proti mně opravdu použije. Ale – byl by se za těchto okolností vydal Péťa na zájezd? Čekání na Zbyňka v motelu mohl sehrát. Kdyby se nebyla objevila Brigita, s čímž nepočítal, protože o tomto Zbyňkově meloušku neměl tušení, mohl po jisté době čekání navrhnout tak jako tak odjezd. V NSR mohl počkat, jak se vše vyvine, a podle okolností se případně nevrátit. Odtamtud nám těžké delikventy většinou nevydávají.

Když však Brigita zkomplikovala situaci, mohl pochopit, že nastal příznivý obrat, protože Bezpečnost bude pravděpodobně hledat souvislost vraždy s nezákonným činem, k němuž se Zbyněk připravoval. A sám měl možnost postavit se do příznivého světla odhalením připravované věci. Tím pádem tu mohl zůstat a být mi záštitou v případném nebezpečí.

Všechny tři verze měly mezery a slabiny. Všecky se mohly podobně udát.

Jestliže Zbyněk opravdu zemřel kolem půl deváté, pak by mohly pravdu prokázat vskutku jen ty minuty rozdílu času mezi pohyby těch tří. A obávala jsem se – nebo doufala? – že na to nestačí ani mozek a aparát kapitána Mráze.

Moje úvahy přerušilo zadrnčení okenní tabulky. Vyskočila jsem a přitiskla nos na sklo. Nad pavlačí se vznášel boubelatý růžový obláček, a jak jsem se rozkoukávala, nabýval rubensovských tvarů Mimi. Z našpulené pusinky vycházely nesrozumitelné zvuky a buclaté prstíky znovu zabubnovaly na sklo. Vyšla jsem ven.

„Máte u mne telefon,“ zašeptala dramaticky. Toto zařízeni jsem ve svém obydlí postrádala.

Následovala jsem ji do toho muzea neuvěřitelných divadelních portrétů křehké tanečnice, která před patnácti lety, na nejslibnějším vzestupu své dráhy, díky nedbalému léčení banálního onemocnění meziobratlových plotének ztratila pohyblivost, povolání a posléze našla smysl života v dortech, vermutu a zvědavosti. Sáhla jsem po vyvěšeném telefonním sluchátku a Mimi se bez ostychu pohodlně usadila proti mně.

Telefon se ozval hlasem mého bratra. „Kdes zase byla?“

„Proč jsi neodešel od Míry se mnou?“ dotázala jsem se opatrně. Nedávné úvahy mě naladily nedůvěřivě. „Nechtěl jsem, aby si myslela, že se domlouváme. A potřeboval jsem si něco ověřit.“

„Už sis to ověřil?“ Mlčení. „Péťo?“

„Poslyš… Měla bys jim to říct.“

„Co?“

„Všecko. O tom dopise a žes tam byla…“

„Myslíš…,“ špitla jsem váhavě. Ale o to čiperněji přeskakovaly elektrony v mém mozku.

„Panebože – nehřej si na detektivku. To jenom v knížkách někdo vždycky zamlčuje věci, které se zločinem ve skutečnosti nesouvisejí, následkem čehož se stane hlavním podezřelým.“

„A jsi si jistý, že to se Zbyňkovou smrtí opravdu nesouvisí?“ dotázala jsem se důrazně a snažila se tou otázkou vyjádřit všechno, co nahlodávalo moji důvěru.

V několikavteřinové pauze nabylo sluchátko váhy mlýnského kamene.

„Ano. Jsem,“ pravil konečně Péťa pevně. „Ten dopis mám totiž já. A dostal jsem ho zcela legálně – i když nedobrovolně.“

„Jak to! Copak tys to věděl?“

„Ano. Poslyš, nemohu ti to takhle vysvětlovat. Jdi…“

„Musíš!“ vykřikla jsem. „Od samého začátku nic nevím – všecko se dovídám z druhé ruky. Míra, Donald, ty – všichni něco víte, něco děláte, a já se v tom motám jako slepec. Nepůjdu nikam, když mi neřekneš, kdy jsi se Zbyňkem mluvil.“

Péťa slyšitelně povzdychl. „Nemluvil jsem se Zbyňkem. Ten o tom dopise vůbec nevěděl.“ Poskytl mi možnost odpovědi, ale zcela zbytečně. Mimi zavrtěla tučnými hýžděmi a naklonila se dychtivě kupředu. Zapraskání křehkého křesílka zaznělo jako výkřik ze spánku.

„Doktor Patník mi před dvěma dny s potěšením oznámil, jakého přehmatu ses dopustila a jaké to pro tebe bude mít následky. Samozřejmě jsem ho žádal, aby s tím nic nedělal. Zaručoval jsem mu, že se zdržíš jakýchkoliv dalších akcí proti němu i Zbyňkovi.“

„Tak to tys mu telefonoval?“

„Telefonoval? Prosím tě. Takové věci se nevyřizují po telefonu.“

V základech mé pracně vybudované a zdánlivě dobře propočítané stavby se objevily povážlivé trhliny.

„Hovořil jsem s ním předevčírem – to jsem se o tom dozvěděl. A včera večer jsem tam pro to šel, jak už jsi snad pochopila.“

Nepochopila jsem nic.

„Copak on byl ochoten ti to dát?“

Péťa se suše zasmál. Připomínalo to štěknuti zlého toulavého psa.

„Ochoten tedy moc nebyl. Jenže já jsem na něj vyrukoval s něčím, o čem zas on nerad slyší mluvit. Střílel jsem naslepo, a náhodou jsem se trefil. Na rozdíl od tebe – ačkoliv jsem byl nucen použít něco z tvých manýr, milá sestřičko.“

„Co to bylo?“

„Po tom ti nic není,“ pravil Péťa drsně. „Doufám, že ještě teď nepomýšlíš na nějaké voloviny.“ Ale já jsem myslela na něco docela jiného. „Takže když jsi byl u mne, měl jsi ten dopis v kapse?“

„Ano. Šlo to rychle, mluvil jsem s ním sotva pár minut. Čekal na mne nahoře na ambulanci a dům nechal otevřený. Volal jsem mu už zvečera, že přijdu. Napřed se vzpíral. Ale stačilo, abych mu řekl, odkud volám, a změkl. Tak jsem si ověřil, že jsem usuzoval správně, a večer jsem na něj vybalil tu story, kterou jsem si ze dvou třetin vykombinoval. Vyšlo to.“

Poslouchala jsem netrpělivě. „Tos mi to nemohl říct? To jsi mě nechal lítat v domněnce, že ten dopis použije?“

„Milá sestřičko,“ pravil můj bratr sarkasticky, „ač jsem byl nucen se od tebe leccos přiučit, nehodlám nastoupit životní dráhu vyděrače. Dal mi dopis – a já jsem mu slíbil, že ty i já ho vypustíme z naší sféry zájmů. Copak jsem mohl vědět, co se v tvé podnikavé hlavě vylíhne, až ti otrne? Odjížděl jsem – totiž myslel jsem, že odjíždím. A bylo lepší tě nechat trochu se trápit, než trnout ty dva měsíce strachy, do čeho se zase namočíš.“ Sevřela jsem sluchátko, jako by to byl krk mého bratra. „Odkud voláš?“

„Od Donalda. Právě jsem mu to všechno řekl.“

„On už je doma?“

„Doma? Kdepak. Dnes půjdou pozdě spát všechny orgány zákona. Jsem na prokuratuře.“

Zadumala jsem se. Moje stavba byla pobořena. Jenže… zdálo se mi, jako by odpadly ty zbytečné přílepky, kterými ji moje fantazie vyzdobila. Zbyly čisté, logické linie, místy sice trochu porušené, ale podřizující se nevyhnutelnosti pravdy.

„Je tam kapitán Mráz?“

„Tady ne. Ale počkáme na tebe a půjdeme za ním společně.“

„Dobře,“ řekla jsem. „Tak na mne počkejte.“ Zavěsila jsem a Mimi vydechla úlevou. „Dívat se na vás bylo napínavější než hledět na televizi,“ pravila a její mohutná paže zmizela pod stolečkem, aby se v zápětí vynořila s načatou lahví griotky. Nalila si do ulepené skleničky, mne poctila obdobně a blaženě usrkla. Přijala jsem ten nápoj, rudý a lepkavý jako krev. „Proč jste mi neřekla, že Péťa na mne včera čekal u vás?“ Mimi rozpačitě poposedla. Vypadalo to, jako bych zadupala na hromádku růžového rosolu.

„Když potom večer přišel znovu… Myslela jsem, že… já mám totiž dojem, že vám to vadí, když tady někdy chvilku posedí,“ vyklopila konečně zdráhavě. Bylo mi nanic.

„On je hrozně hodný chlapec… strašně mě mrzí, že si snad myslíte bůhví co, nic na tom není… Když já jsem pořád tak sama!“ Zakryla si tvář buclatými dlaněmi a rozplakala se.

Přehlídla jsem ten ubohý pokojík. Co tady měla? Trochu tepla a pohodlí. Pár fotografií, nad kterými mohla vzpomínat a snít o kariéře, které by třeba tak jako tak nedosáhla. Nový televizor, jenž se tu roztahoval jako parazit na pavoučích nožkách. A spoustu prázdných i plných lahví od cinzana, vermutu, griotky, slabých to odvarů po omamném nápoji slávy a úspěchů. Chudák Mimi. Kdysi ztratila všecko a zbyly jí jenom ty nejprostší požitky.

Mohly jsme mít časem velmi, velmi společného.

*

Znovu jsem šlapala po vychozených schodech a přes dvůr. Chodník před domem byl suchý a ulicí povíval vlahý vzduch jako nesmělý předvoj nadcházejícího předjaří. A jako by přinášel netrpělivě očekávané poselství: tam, kde včera touto dobou bylo pusto, loudaly se dnes dvojice a procházeli se staří lidé se psy. Když jsem přecházela ulici, musela jsem dát přednost partě výrostků, ženoucí se na kolech po celé šířce vozovky a divoce objíždějící dvě volhy, zaparkované přímo před vchodem. Zastavila jsem se na témže místě, odkud jsme včera s Donaldem rozechvěle pozorovali temná okna v přízemí i rozsvícená v prvním poschodí budovy OÚNZu. Dnes svítila všechna. A rozsvítilo se i v mé hlavě. Odposlouchaný telefonický hovor a předmět, o němž se mluvilo. Místo, odkud včera odpoledne Péťa Patníkovi telefonoval. Věc, kterou jsem odnesla z pracovny, ač jsem tam pro ni nepřišla. Schůzka ve vegetárce, na kterou se dostavila jen Míra. Zájezd do Frankfurtu, který byl jenom záminkou, aby se mohl uskutečnit útěk Zbyňka a Brigity.

Podstata tohoto plánu i jeho neúspěchu. A nakonec i zchromlé nohy bývalé tanečnice.

To všecko jako holé kamenné kvádry se spojilo vlastní vahou v torzo stavby. A nebylo třeba ani řídké malty mé logiky, aby to drželo pohromadě.

Nepokračovala jsem v cestě na prokuraturu, jak jsem Péťovi slíbila. Prošla jsem mezi oběma vozy a zamířila do budovy. Ze dveří se vynořil uniformovaný příslušník a zastoupil mi cestu.

„Musím mluvit s kapitánem Mrázem,“ řekla jsem mdle. Padla na mne únava jako stín. „Sem teď nemůžete.“

Za mými zády se ozvalo: „Počkejte tady.“ Poručík Verner za volantem volhy se natáhl přes sedadlo a otevřel dvířka.

Uposlechla jsem ten chladný velitelský hlas a usedla vedle něj.

Na zadním sedadle seděl ještě někdo. Tiše a odevzdaně, jako by dřímal v teplém přítmí vozu. Otočila jsem se k poručíkovi a hlasem bezvýrazným jako ta postava vzadu jsem začala vyprávět. Nehezký příběh, který se skládal ze spousty drobných, špinavých historek. „Odpoledne jsem vám nechtěla říct, co jsem tady včera večer dělala. Šla jsem sem hledat dopis. Dopis, který jsem napsala doktoru Patníkovi a ve kterém jsem mu vyhrožovala, že rozhlásím jistá nepříjemná fakta. Jestli to chcete slyšet konkrétně: šlo v podstatě jenom o jeho morální stanovisko v některých situacích mé známosti s jeho synem. O nic, co by bylo postižitelné zákonem. Ale věděla jsem, že kdybych s tím šla na jednoho člověka, který doktora nemá rád, použije toho k poškození jeho pověsti a pozice v hierarchii zdravotnických a společenských funkcí. A to mohlo u tak ambiciózního kariéristy dost znamenat.

Abych tomu dopisu dodala váhy, žádala jsem za mlčení peníze. A to zas bylo zapříčiněno mým názorem na stupnici hodnot toho pána.

Byl to čin neuvážený a amatérský a po zásluze se obrátil proti mně. Doktor Patník hodlal dopis předat mému nadřízenému.

Z objektivních důvodů s ním ale nemohl mluvit dřív než včera odpoledne. Abych tomu zabránila, odešla jsem po třetí hodině z národního výboru a vytáčela bez přestávky číslo doktora Patníka, abych mu blokovala telefon nebo ho přiměla jej vyvěsit. Bylo to nesmyslné, ale v té době jsem docela ztratila hlavu. Přece však to posléze bylo k něčemu dobré.

Něco po půl šesté jsem šla k Jiřímu Kačerovi. To už jsem pojala zoufalý plán, získat dopis třeba násilím. Od Kačera jsem ještě jednou volala do OÚNZu a náhodou jsem se napojila na hovor doktora Patníka. S kým mluvil, to jsem v té době nevěděla, protože druhého účastníka jsem vůbec neslyšela. Ale z rozhovoru bylo jasně patrné, že doktor odmítá něco, co ten druhý na něm vymáhal. Nakonec doktor souhlasil se schůzkou ve vegetárce – hodinu jsem však neznala. Zdůraznil ale, že tu věc s sebou nevezme.

Byla jsem přesvědčena, že se jedná o můj dopis. Svěřila jsem se s tou záležitostí Kačerovi a požádala ho, aby šel se mnou do OÚNZu. Odposlouchaný hovor mě k té návštěvě ještě povzbudil, protože zaručoval nepřítomnost doktora Patníka, o němž je známo, že takřka denně pobývá v ústavu do noci. A taky zmínka, že si tu věc nevezme s sebou, skýtala naději, že ji tam najdem. Sama bych se tam neodvážila, hlavně proto, že se prostě bojím v prázdném a tmavém domě. A potom, byla jsem si vědoma, že kdyby mě tam doktor přistihl, mohl by mě obvinit z dalšího nezákonného činu.

Kačer odmítal účast na takovém dobrodružství, ale nakonec jsem ho přece uprosila.

Kolem sedmé jsme odešli z jeho bytu, ale nikoliv rovnou do OÚNZu. Zastavili jsme se ve vegetárce. Tam jsme potkali Míru Hanzlíkovou. Podle jejích slov zde měla schůzku. To bylo asi půl osmé. Ve vegetárce jsme se zdrželi sotva deset minut.

O dalších deset minut později jsme byli tady. Vím, že pracovna doktora Patníka je v přízemí. Tam byla tma, ale nahoře se svítilo. Domovní dveře nebyly zamčeny. Vstoupili jsme a vnikli do pracovny. I tam bylo odemčeno. Hledali jsme bezvýsledně sotva pár minut, když se rozsvítilo světlo na schodišti. Muselo být rozžato shora, takže jsme se báli, že někdo sestoupí do přízemí a přistihne nás. Utekli jsme.

Nepodařilo se nám prohledat pracovnu důkladně. Světlo se rozsvítilo, právě když jsem prohlížela zásuvku psacího stolu a přitom jsem odložila na jeho desku – tohle.“

Položila jsem na plochu před volantem ohmatanou krabičku. Poručík Verner se nad ni sklonil, pootočil ji jedním prstem, aby mohl přečíst nápis, a opět vzhlédl s nezbadatelným výrazem.

„Při tom kvapném odchodu jsem ji se stolu sebrala. Bez úmyslu – prostě proto, že tam nepatřila a já jsem myslela jen na to, aby po nás nezůstaly stopy.“ Přes poručíkovu tvář se zdál přelétnout posměšný úsměv. Nedbala jsem toho.

„Odešli jsme sice bez výsledku, ale aspoň bez dalšího maléru. Kačer mě doprovodil, pak jsme se rozloučili. Šla jsem domů příliš vyčerpaná, než abych zamýšlela další akce.

Před devátou přišel můj bratr. Byla jsem přesvědčena, že o tom všem nic neví, a protože měl toho večera odjet na zájezd do NSR, nic jsem mu neřekla. Nechtěla jsem mu dělat starosti. Péťa odešel asi po čtyřiceti minutách a já jsem zůstala sama až do rána.“

Poručíkovy ruce spočívaly klidně na volantu a jeho oči na mé tváři. Postava na zadním sedadle nejevila známky života.

„Dnes ráno, od chvíle, co jsem přišla do kanceláře, jsem čekala pohromu. Když přišla, vypadala jinak, než jsem předpokládala. Dozvěděla jsem se, že Zbyněk je mrtev. Potom jsem zjistila, že Péťa je tady, a od Míry jsem se dozvěděla o Zbyňkově plánu s Brigitou a o tom, co se událo v motelu.

Míra mi řekla ještě další věci: že Zbyněk ji požádal, aby čekala ve vegetárce na jeho otce, jelikož tam s ním má schůzku a nemůže na ni přijít včas. A že mé viděla vstupovat do budovy OÚNZu. A taky že droga, kterou měla být omámena, se shoduje s timhletím. To poslední mi v tom okamžiku nic neříkalo. Ale z předchozího jsem se dovtípila, že osoba, kterou Míra považovala za mne, byl Péťa. Nějakou dobu jsem se dokonce obávala, že…“ Odmlčela jsem se. Přestože to byla domněnka už vyvrácená, nedokázala jsem ji vyslovit nahlas. „Ale to se posléze vysvětlilo. Péťa skutečně byl u doktora Patníka. Přišel tam záhy po našem odchodu. Ta schůzka byla sjednaná, proto jsme našli všechno otevřené. Doktor na Péťu čekal a měl k tomu závažný důvod, ale o tom zatím nebudu mluvit.“

Poprvé jsem zahlédla v poručíkově tváři zájem.

„Bylo mi jasné, že Míra nemohla vidět vstupovat do OÚNZu mne – byl se mnou přece Kačer. Ani čas se neshodoval. Tím víc jsem byla znepokojena, když i on tvrdil, že viděl osobu, kterou považoval za mne, znovu v této ulici. Oba – Kačer i Míra – tu byli ve stejnou dobu. Oba k tomu měli svůj důvod. Nevím, jestli spolu hovořili či ne, ale to není pro tento příběh důležité.“ Nevěděla jsem, proč bych mu měla vyslovovat pohnutky Kačerova návratu k OÚNZu. Byla to Donaldova soukromá záležitost, protože on sem nesledoval Zbyňka, ale Míru, za níž se vrátil do vegetárky, když se zbavil mne. Chudák, taky měl svoje vlastní starosti. „Kačer mi svoje podezření proti mně vyjevil až při mé návštěvě u vás. Ale měla jsem pochopit, že vám už o všem vyprávěl. Jak jinak byste tak rychle identifikovali moje otisky. Nehledě k tomu, že on jich tam jistě taky spoustu zanechal a vy jste nic nenamítal, když jsem o něm ve své výpovědi ani nemukla.“

Byla jsem nesmírně unavená a hlas mi vypovídal službu. V ústech jsem měla nakyslou pachuť po Mimině griotce a toužila jsem po kapce jakékoliv tekutiny. „To je všechno?“ zeptal se poručík.

„Péťa ten dopis od doktora dostal. Díky tomu, že na něj věděl něco lepšího – nebo horšího – než já.“

„Ano? Copak?“ pravil poručík.

„Ve stejném domě jako já, na téže pavlači, bydlí jedna bývalá tanečnice,“ začala jsem zdráhavě. Postava vzadu se nepatrně pohnula.

„Je to invalida. Před lety jí nezodpovědný – nebo neschopný lékař zavinil chronické onemocnění, které postihlo motorické nervy nohou, takže je chromá. Ten lékař k ní měl pravděpodobně i jiný vztah než jako k pacientce. Ona není moc chytrá a taky ho snad měla ráda, kdo ví. Možná že při známé stavovské solidaritě lékařů by jí stejně nebylo nic platné, kdyby se na něm chtěla hojit. Za ztrátu milovaného povolání, za zničený život, za předčasné stáří.

Péťa se s ní znal. Občas na mne u ní čekal a spřátelil se s ní. Ona je chudák, lapá lidi na schodech, aby měla s kým promluvit. Všichni už na ni zapomněli. Každému je pro smích.“

Poručík odvrátil hlavu. Přála jsem mu ten pocit, který právě zakoušel.

„Péťa je ohromný kontaktář. Umí naslouchat a každého bere vážně. Nehraje to, je opravdu takový. I v těch nejbanálnějších důvěrných sděleních hledí najít podstatu,“ vysvětlovala jsem nesouvisle.

„Mimi mu asi vyprávěla všecko – nebo téměř všecko. Ten doktor jí taky asi dává dodnes nějaké peníze. Moc ne, ale stačí jí to na cukroví a na pití – a k vděčnosti. Doktor Patník byl před léty neurolog. Péťa přišel na to, že on je ten Mimin lékař, a v nouzi, když šlo o mne, to použil. Zmrzačená tanečnice byla přece jen silnější argument než ty moje pitomosti.“

Ale to ještě nebylo všechno. Zbývalo nejhorší, a třebaže mě nikdo nenutil, musela jsem dovyprávět ten příběh do konce. Jako bych tím to, co bude vyřčeno, navždy vymazala ze své paměti.

„Z rozhovoru s Mírou mi vysvitlo jedno: že druhý účastník hovoru, který jsem vyslechla, byl Zbyněk. Donald to jistě pochopil hned ten večer ve vegetárce. Jenže já jsem měla v tom okamžiku plnou hlavu jiného problému. Když mi to konečně došlo, domnívala jsem se, že doktor řekl Zbyňkovi o mém dopise a ten ho na otci vymáhal. Nenalezla jsem zprvu pro jeho počínání důvod, ale nakonec mi napadlo, že o tom řekl Péťovi a ten chtěl, aby jej Zbyněk před odjezdem získal zpátky. Kdyby byla tato verze pravdivá, znamenalo by rozřešení katastrofu pro mne a pro Péťu. Jenže Péťa mi řekl, že Zbyněk o dopise nevěděl. Co tedy vymáhal na svém otci? Co mohl tak naléhavě potřebovat před odjezdem? A co vůbec dělal ten večer?

Kolem šesté volá Zbyněk otci do OUNZu a chce na něm věc, kterou mu otec odmítá dát, ale přistoupí na schůzku ve vegetárce, jak je zřejmé z Mířiny výpovědi. Ale přestože Zbyněk na schůzku tolik naléhá, nejde tam a pošle za sebe Míru, ačkoliv stačilo prostě nepřijít. Jenže v tom případě by doktor asi nahlédl do vegetárky a odešel. A třeba se vrátil do své pracovny.

Zbyňkovi však nešlo o setkání s otcem, ale o jeho nepřítomnost v OUNZu. Zvláště proto, že otec mu řekl, že tu věc si s sebou ani nevezme.

Doktor Patník však do vegetárky vůbec nešel. Pravděpodobně mu to znemožnila schůzka s Péťou. Zbyněk nemohl Míře říct, co po otci skutečně chce. Proto se vymluvil na auto. Ale v době, kdy já s Kačerem jsme přišli do ústavu, auto před domem nestálo. Dá se tedy předpokládat, že doktor mluví pravdu, když říká, že si Zbyněk vzal auto už odpoledne.“

Bylo mi, jako bych klikatou stezkou stoupala do táhlého kopce. Za každou nejbližší zatáčkou jsem tušila vrchol, následoval však jen kratičký přehledný úsek a znovu klička a tak to šlo do nekonečna. Připadalo mi, že už mluvím celé hodiny.

„Doktor Patník byl v době naší návštěvy v ústavu. Čekal na Péťu nahoře na ambulanci. Proč tam? Asi proto, že se obával, že když se ho Zbyněk ve vegetárce nedočká, přijde ho hledat sem, a nechtěl, aby byl přistižen při schůzce s Péťou. Předpokládal, že uvidí-li Zbyněk v přízemí tmu, vůbec nevstoupí.

Dát Péťovi dopis pro něj jistě nebylo lehké. Během čekání byl nervózní, vyšel na schody a rozsvítil si. To vyplašilo mne a Kačera, a přimělo nás to k ústupu. Po našem odchodu se tu vystřídá Péťa a na ulici Míra a znovu Kačer. Doktor Patník zůstává. Potom přichází Zbyněk. Domnívá se, že Míra zdrží otce ve vegetárce, a jde si pro věc, kterou musí mít k uskutečnění svého záměru s Brigitou. Pro věc, kterou mu otec sice obstaral, ale nakonec odmítl dát.“ Natáhla jsem ruku a naposled se dotkla osudné krabičky, odrážející se od černého povrchu přístrojové desky. „Aby bezpečně provedl záměnu obou děvčat, potřeboval drogu, která Míru zbaví vlastní vůle, nikoliv však vědomí. Tohle je věc používaná pouze na psychiatrických klinikách při kritických stavech těžkých pacientů. Člověk se po ní chová jako beránek – jako by byl v hluboké hypnóze. Nevím, pod jakou záminkou o ni Zbyněk otce požádal. Fakt je, že ten ji sice přinesl, ale posléze se přece rozhodl ji Zbyňkovi nedat.

Zato jsem ji vzala já. Náhodou, nedopatřením. Nebýt toho, snad by se Zbyňkovi podařilo ji v otcově stole najít a jeho plán by se uskutečnil.

Místo toho však našel doktor Patník svého syna, jak prohledává jeho pracovnu.

Nemohu vědět, co si řekli. Jestli Zbyněk v rozčilení neprohlásil, že se nehodlá vrátit. Nebo jestli to doktor nakonec nepochopil sám. Možná že to ani nebylo třeba, stačil pouhý akt Zbyňkovy vzpoury proti otcově autoritě. Doktor Patník vládl rodině železnou rukou – a ta ruka srazila Zbyňka tak nešťastně, že si zlomil vaz o kovovou hranu stolečku.“

*

Uniformovaný příslušník ustoupil z cesty muži, který vycházel z budovy. Kapitán Mráz pokynul a poručík Verner vystoupil z vozu. Následovala jsem ho. Když jsem se obrátila, abych za sebou zavřela dvířka, spatřila jsem v mdlém světle, ozařujícím vnitřek vozu, tvář nehybné postavy na zadním sedadle. Strhanou tvář s vyhaslýma očima. Patřila doktoru Patníkovi.

masožravé rostliny

Malý pokojík nevzbuzoval dojem domova, ani dokud byl ještě plný mých věcí. Teď tady po mně zbylo jenom několik prázdných lahviček na toaletním stolku a spousta starých časopisů v koši. Veškerý můj movitý majetek byl uložen ve dvou úhledných plochých kufrech. Vyjímaly se v tomto ošumělém kumbálku jako frak v bazaru. Na žlutě natřené posteli se nestydatě rozvalovaly nahé peřiny. Nejistě stojící skříň najednou hlasitě zívla oběma veřejemi a papírek, který ji udržoval zavřenou, spadl rovnou přede mne.

Shýbla jsem se pro něj. Byla to rychlíková jízdenka s datem dvacátého prvého června. Dnes bylo třiadvacátého září, první den podzimu a poslední mého pobytu v této stále šeré nudli, v tomto ne moc čistém a trochu podezřelém hotýlku.

Popošla jsem k otevřenému oknu, jediné přednosti mé rezidence. Vedlo sice na dvorek, sloužící jako skládka starých krámů, ale vzhledem k tomu, že se nacházelo v podkroví třípatrového domu, skýtalo pohled do koruny velikého kaštanu. A ten byl příčinou, že jsem tu vydržela až do konce, i když jsem po počáteční nouzi o byt měla posléze na vybranou. Když jsem sem vstoupila poprvé, větve stromu byly plné malých bílých vánočních stromečků. Kvetl opožděně tenhle starý kaštan, i v tomto chladném podhůří pohraničních hor. Snad se rozmýšlel vyslat květy mezi špinavé, oprýskané zdi, nad zem pokrytou odpadky vládce přírody. Ať už tomu bylo jakkoliv, kvetl, a já jsem denně zblízka sledovala, jak křehké kvítky opadaly, zelené kuličky dozrávaly v kulaté ježky a ty teď právě začínaly vydávat atlasově hebké, hořce vonící plody. Natáhla jsem ruku a nechala lístek vyklouznout. Padal krouživě jako malá vrtulka a dole slabounce cvrnknul do rezavých rour od kamen.

Karel přistoupil ke mně, objal mě zezadu pod pažemi a zabořil obličej do mých vlasů. Stála jsem tichoučce a chránila se sebemenší odezvy. Stála jsem jako myška a moje tělo odolávalo jakémukoliv naléhání. I moje nitro. Po měsících, kdy je protínal plamen zoufalství a posléze nenávisti, bylo nyní mrtvé a vyprahlé jako spáleniště. Zhluboka vydechnul a tlak jeho paží povolil. Vzal mě za rameno a obrátil k sobě. Zvedla jsem k němu tvář chladnou a prázdnou jako podzimní nebe nad horami. Pohlížel do ní chvíli upřeně, potom mě pustil a beze slova zamířil k mým zavazadlům.

„Dem?“ zeptal se se strojenou lhostejností. Vykročila jsem za ním.

Hodil kufry na zadní sedadlo oktávie, stojící před hotelem, otevřel mi dvířka a nastartoval způsobem, který svědčil o chladném vzteku. Objel náměstí a vzal to krátkou jednosměrnou uličkou do široké zahradní třídy, směřující k nádraží.

Choulila jsem se vedle něj ve svém jarním kostýmku a pociťovala jenom chlad a únavu. A pocit prázdnoty, který se dostavil po týdnech nejistoty, tápání, napětí, nebezpečí a nakonec poznání a beznaděje. Rána zpola zahojená změnila se v bolák, který navždy rozleptal moji duši. Neúprosná a nevypočitatelná prozřetelnost se strašlivou důkladností vykonala trest. Mohla jsem být spokojena. Ale dala bych přednost vymazat všecko, počínaje mým příchodem do tohoto města.

Karel zajel ke kraji a zastavil. „Chtěl jsem, abys tady zůstala, než se – nějaký čas,“ opravil se rychle. „Respektuju, že se mnou nechceš žít navždy. Ale nechápu, proč odmítáš moji momentální péči – třeba jenom jako lékaře.“ Nervózně vytáhl zmačkaný balíček cigaret. „A buď si jistá, že tenhle druh péče potřebuješ. Předpokládám, že ti nejsem odporný… Jestli budeš takhle pokračovat, sklapneš jako přetažené péro.“

„Jestli budeš takhle pokračovat, brzo mi odporný budeš,“ řekla jsem unaveně. „Myslela jsem, že jsme o tom už skončili. Včeras byl báječný, milovala jsem tě, protože jsi mě nechal na to všecko alespoň na pár hodin zapomenout. Skoro zapomenout,“ dodala jsem obezřele. Pohlédl na mne vztekle. „Skoro milovala, řekni. Skoro je tvoje oblíbené slůvko, viď?“

Otočil klíčkem zapalování a pomalu se rozjel. „Fakt je, že ty se vůbec nechceš z toho dostat.“

Auťák popadal dech do příkrého vršku před nádražím. Na malém parkovišti se otáčel lázeňský autobus a skupinka posezónních hostů couvla do závěje žlutého listí. Oktávie musela zastavit těsně před vrcholem stoupání a byla jsem moc ráda, že Karel bude mít plné ruce práce uvést ji opět do chodu. V rychlostní skříni zaharašilo, jako by se v ní obracel kostlivec, a přískokem jsme se přehoupli přes kritický bod. Dvě padesátileté čtyřicátnice, které s despektem pozorovaly náš příjezd, zvětřily Karla a omládly o dalších deset let. „Snad nám neodjíždíte, pane doktore!“ zvolala jedna z nich lahodným hlasem. Karel ji pozdravil profesionálním úsměvem. „Ale kdepak, dámy. Uvidíme se zítra při prohlídkách.“ A obešel vůz s jistotou doktora, zvyklého pohybovat se před žárlivýma očima potrhlých a přecitlivělých pacientek. Vystoupila jsem taky a pokročila k živému plotu na okraji stránky, svažující se k cestě, po níž jsme přijeli. Prstenec hor přede mnou byl zastřen lehoučkou organtýnovou oponou. Polední slunce rozsvítilo na svazích měděné záblesky a zaplálo na žlutých střapcích, které šílený aranžér navěsil do korun dosud zelených bříz. Byl podzim, kouzelný a nostalgický čas v tomto kraji. Otočila jsem se ke Karlovi a něco v mých očích způsobilo, že z jeho tváře zmizely výčitky. Bok po boku jsme prošli nádražní budovou, pamatující France Josefa, na nástupiště ozdobené jako všechna podobná nástupiště truhlíčky se zaprášenými petúniemi. Karel zamířil k prostřednímu ze tří vagónů, ze kterých sestával celý vlak, tady na konci světa rychlíků. Mimoděk jsem se pousmála.

– Nesedej nikdy do prvního vagónu. Ani do posledního. – Jestlipak to taky kdysi říkala Karlovi maminka. Maminka. Prázdniny a cesty k babičce s ní a s Jeníčkem. Jednou jsem mu přiskřípla oknem kupé prsty, protože mně, devítileté slečně, šlo na nervy šmejdění a okopávání tříletého caparta. Ječel potom zbytek cesty a já se užírala vzteky a hanbou, protože sympatie spolucestujících se obrátily od rozumné mladé dámy k uslzenému broučkovi, cucajícímu si prstíky.

Ach bože, pomyslela jsem si zoufale. Cožpak tomu nikdy nebude konec?

Šla jsem za Karlem oslepená slzami a úzkostlivě dbala, aby mi nenahlédl do tváře. Uložil má zavazadla do prázdného kupé první třídy a zastavil se mlčky proti mně, s rukama v kapsách a s neprůhlednýma tmavýma očima. „Tak ahoj.“

„Ahoj.“

Otočil se, prošel rychle chodbičkou a slyšela jsem už jenom zabouchnutí dveří vagónu a nesrozumitelný, pronikavý hlas průvodčí. Vlak se pomalu rozjížděl. Nepravidelné dunění přešlo v monotónní hukot a do kupé zavanul pach páry a kouře. Opřela jsem hlavu o plyšové opěradlo, zavřela oči a pustila si už posté ten film hodný pana Jeana-Luca Godarda.

*

„Musíte si to ovšem domluvit s lékařem,“ pravila nakonec rezignovaně odbarvená blondýna v kanceláři léčebného domu. „Ale já…“

„Jinak to nejde,“ přerušila mě. „Říkám vám jasně, že externí pacienty nepřijímáme. Kapacita lázeňských zařízení stačí sotva pro řádné hosty. Když ale nedáte jinak, jděte si na ambulanci.“ Pohlédla na tabuli se jmény lékařů na přemístitelných štítcích. „Dnes je tam pan doktor Adam. Možná že budete mít štěstí,“ poznamenala s nepochopitelnou zlomyslností.

Vyšla jsem z chladné, sto let staré budovy do nazlátlého šera ještě starší lipové aleje. Znovu za ty tři týdny, které uplynuly od mého příjezdu, mě ohromila líbezná atmosféra časného horského léta.

Tuto dobu se Praha zalyká v rozpáleném prachu a zelené ostrůvky se beznadějně brání příkrovu šedi a „ozónu“ z výfuků automobilů. Zde vládla zeleň v desítkách odstínů, které se ještě během čtyřiadvaceti hodin mnohokrát měnily a nakonec byly každý den jiné. Chodila jsem denně procházkou z městečka tři kilometry nahoru do lázní, nejdříve po silnici a později po staré Muzikantské stezce, z níž se otvírala fantastická vyhlídka na celé to panoráma namodralých horských hřebenů na obzoru, zelených kopců a křivolakých údolíček se stráněmi tu a tam pruhovanými neuvěřitelnými políčky. A jak jsem v široké aleji, pověstném „kole bláznů“, které jako zelený věnec korunovalo homolovitý kopec, na jehož úbočí ležela bílá sanatoria, potkávala ukázněně se promenující lázeňské hosty, napadlo mi, že nějaký skotský střik nebo podobná procedura by prospěla i mé znavené tělesné schránce.

Tohoto nápadu jsem teď začala litovat. A jen navzdory štiplavé dámě v kanceláři jsem se loudala dál a se směsí zvědavosti a znechucení vstoupila do palácových dveří v průčelí zázraku z bílého kamene a třpytivého skla. V prostorné hale, v níž přežívaly zbytky přepychu pamatujícího rozmařilá třicátá léta, stál zády ke mně muž ve světlém obleku a pohlížel vzhůru na schodiště pokryté modrým plyšovým kobercem. Zůstala jsem stát a váhavě se rozhlížela po půlkruhu dveří bez označení. Muž se otočil. Měl bledý, unavený obličej se srostlým obočím a něčím chlapeckým kolem úst. Zírala jsem na něj s otázkou na jazyku.

„Hledáte někoho?“ zeptal se konečně. „Doufám, že ne mě,“ dodal přívětivě.

„Doufám taky,“ odvětila jsem stroze. „Hledám ambulanci.“

„Tak přece. Mám holt smůlu,“ pravil s politováním. „Tak pojďte. Nebo – moment.“ Pohlédl rychle na schodiště, po němž se snášel dolů filmový div. Na sobě měla bledě modrý úbor a na hlavě měděnou přilbu z pravých, nebarvených vlasů. Malinko šikmé oči zeleného odstínu, jaký se vyskytuje snad jen v největších mořských hlubinách, jako by neměly zcela lidský výraz. To bylo moje první setkání s Tamarou. „Dovolíš na okamžik. Přijdu za tebou potom do jídelny,“ řekl pan doktor omluvně.

Krasavice mě přelétla vznešeně opovržlivým pohledem. To mě potěšilo, protože jsem si vedle ní připadala jako vrabčák vedle plameňáka. Ale plameňák přece nemusí opovrhovat vrabcem.

Pohlédla na zápěstí. Skvěly se tam briliantové hodinky, které nevypadaly na bižutérii. „Budu tam do čtvrt na jednu,“ pronesla hlasem hodícím se k bytosti z ledu. A odvinila kolem mne do prosluněného poledne. Pohlížela jsem za ní v naději, že se v té záři rozplyne jako rampouch.

Uslyšela jsem zacinkání klíčů za zády. „Prosím,“ řekl pan doktor a ustoupil, abych mohla vejít do ordinace.

*

Ale celá kúra trvá tři týdny,“ pravil doktor Adam varovně. „Jestli si myslíte, že tím jenom zabijete pár deštivých půldnů, nemá cenu se do toho pouštět.“

„Vždyť je krásně,“ odvětila jsem naivně.

„Počkejte, až začne pršet. To tady trvá vždycky dýl než krásné počasí.“

„Já mám času dost. A na počasí mi nezáleží,“ řekla jsem tvrdohlavě.

Pohlédl na mě pronikavě zpod tmavého obočí. „Vy máte tak dlouhou dovolenou?“

„Jak dlouhou budu chtít,“ odpověděla jsem stručně. „Hm.“ Vytáhl formulář, a když spatřil můj zděšený pohled, nečekaně se usmál.

„Řeknete mi jenom to nejdůležitější. Musím vás přece objednávat na nějaké jméno.“

„Marta Kryštofová. Narozena –,“ a odříkala jsem mu svá data. „Bydlím dole v hotelu Slávia.“

„Ale tam přece nebydlíte trvale?“

„Ne. Jsem z Prahy.“

Zapsal si moji adresu. „Zaměstnání?“

„Toho času žádné.“

Odložil tužku. „Vyhrála jste ve Sportce?“ dotazoval se zvědavě.

Zasmála jsem se. „Ne. Žiju z úspor.“ Zvedl obočí.

„Odešla jsem před měsícem z místa, kde jsem pracovala,“ vysvětlovala jsem. „A do nového zaměstnání můžu nastoupit až na podzim.“

„A copak jste dělala?“

„Manekýnku.“

Vrhl po mě pochybovačný pohled. Pak mě přelétl oceňujícím mužským pohledem a já jsem cítila, jak se mě zmocňuje vztek.

„A pročpak jste toho nechala? Takové pěkné zaměstnání…“

Potlačila jsem odseknutí. „Ze zdravotních důvodů.“

„Tak?“ V očích mu bleskl profesionální zájem. „Byla jste nemocná?“

Nasadila jsem svou nejledovcovatější tvář a otevřela pusu, abych uronila kapku jedu. Ale předešel mě. „Nejste u kadeřníka, víte? Ačkoliv tam se dámy nejvíc vypovídají. Jsem váš lázeňský lékař.“ Usmál se pojednou velice mile. Vylovil krabičku cigaret a nabídl mi. „Promiňte. Ale přijdete si a řeknete – chci se osprchovat, a já abych z vás všechno tahal jako z chlupaté deky. Nemůžete prodělat vodoléčbu bez vyšetření. Při některých nemocech nebo vadách to může docela i ublížit. Nechci se vtírat do vašeho soukromí, ale…“

V bílé ordinaci, zalité poledním sluncem, byl velmi bledý. Hnědé kučeravé vlasy mu padaly do čela a ruka s cigaretou se mu trošku chvěla.

„Vy mi promiňte,“ řekla jsem pokorně. „Otrávila mě ta slečna v kanceláři. A za poslední týdny jsem si dost odvykla stýkat se s lidmi.“ Najednou jsem se opravdu cítila jako u lékaře. „Nebyla jsem asi doopravdy nemocná. Totiž – na nic jsem se neléčila. Byla jsem jenom vyčerpaná. Fyzicky i nervově. Přemáhala jsem to několik měsíců, a potom jsem najednou už nemohla. V mém povolání není těžké odejít – mnohem těžší je se tam udržet. Jsem původně módní návrhářka a až se dám dohromady, budu zase dělat v tomhle oboru u stejného podniku. Takže teď jsem vlastně tichou dohodou na jakési neplacené dovolené.“ Dala jsem si sluka a stopla nedokouřenou cigaretu v bílém kameninovém popelníku. „Měla jsem nějaké starosti. Rodinné – a tak,“ řekla jsem nedbale.

„Takže jste vlastně případ jako ušitý pro tyhle lázně,“ pravil pan doktor a povzbudivě se usmál. „No, asi jsem.“

Mrkl na hodinky. „To by bylo všechno. Dám to do kanceláře té protivné slečně a zítra – ne, pozítří si tam zajdete pro –,“ odmlčel se a zasmál se. Pravděpodobně protestu v mých očích. „Pozítří je pátek. Tak přijďte až v pondělí. Sem v devět ráno. Uděláme malé vyšetření a hned si můžete dopřát ty vytoužené skotské střiky.“ Zazářila jsem na něj vděčně. Doprovodil mě ke dveřím, prošel rychle halou a ještě mi podržel křídlo skleněné vstupní brány. Potom proklouzl za mými zády a uháněl si to perspektivně se zužující alejí ke kruhovému pavilónu jídelny.

Musela jsem přimhouřit oči jako při náhlém přechodu z černobílého filmu do širokoúhlého barevného v nejkýčovitějších barvách. Na konci aleje kolem mne přefičela bílá Simca 1501. Seděla v ní rudovlasá kráska, a to, jak si to v pravé poledne stříhala po lázeňské kolonádě, mi potvrdilo její privilegované postavení. Ale pana doktora Karla Adama jsem spatřila mnohem dříve než v pondělí v devět hodin ráno.

*

Sobotu jsem trávila v posteli. Měl totiž pravdu můj vševědoucí pan doktor. Když beznadějný déšť pleskal do zelených dlaní kaštanu za mým oknem a hory se zahalily do hluboké anonymity mraků a par, nedalo se dělat nic jiného než ležet, pít a snít. To první jsem zvládla spíš z nedostatku vůle než čehokoliv jiného. Tím druhým jsem chtěla zabít to třetí. Ale tady, v tomto kraji, v tomto městečku a v pokojíku, jehož blízké stěny se sestupovaly stále víc, se nedalo něco jenom tak zabít. Nic kromě člověka. Začala jsem strašlivě litovat, že jsem sem přijela. Co jsem tu měla dělat? Šílený nápad, že když se dotknu těch míst, kde Jenda strávil poslední týdny života, zbavím se těch pochyb, té mučivé nejistoty, najdu odpověď na to strašlivé proč. Zatím se mi jen zhroutilo to pracně vybudované lešení, které mi pomáhalo držet se zpříma, a byla jsem na nejlepší cestě stát se zase tím uzlíčkem nervů a slz, jakým jsem byla od Nového roku a po celé jaro. Lepší bylo do úpadu pracovat a v noci se ohlušovat beatem a pitím. Pít, ale ne sama. Ne takhle.

Vstala jsem v šest večer a zachvěla se chladem. V pokoji bylo ovzduší jako v jeskyni. Zamáčkla jsem zvlhlou cigaretu a přesunula se k zrcadlu. I když to byl poloslepý křáp, nedělala jsem si iluze, že ve skutečnosti vyhlížím líp. Hleděla na mě cizí tvář – obličej, skládající se z očí, nosu, úst, které jako by k sobě nepatřily. A vlasy, moje přirozeně světlé, obdivované vlasy se mi lepily ve ztemnělých pramenech na krk. Otřásla jsem se. Hodila jsem na sebe koupací plášť a vydala se šerou chodbou do koupelny, páchnoucí lyzolem a plynem.

Po hodině strávené v nažloutlé vaně a stejně dlouhé době usilovného šlechtění před zrcadlem jsem mohla být spokojena.

Nalila jsem si poslední skleničku koňaku a přistoupila k oknu.

Venku bylo ticho, jenom větřík ševelil v mokrém listí. Sáhla jsem po cigaretě, ale prázdná krabička vydala jen smítku tabáku. To definitivně rozhodlo. Hodila jsem si přes ramena bílý plášť do deště a vydala se do temných, neznámých uliček, plných stínů. Venku se zdálo všecko lepší. Déšť ustal, jen drobounce mžilo. A nebyla ani taková tma. Na náměstí zářilo několik výkladních skříní a hodiny na věži radnice ukazovaly půl deváté. Za mnoha okny modře svítily televizní obrazovky. V Praze se teď teprve začínají plnit vinárny a bary. Pánové jsou ještě poměrně střízliví a slečny svěží a nezmačkané. Jestlipak si někdo vzpomene na dobrou přítelkyni Martu s očima slavné Marlény a s potřeštěnými nápady, které zakončovaly mnohé veselé noci? Ušklíbla jsem se.

Kdopak by na mě ještě myslel, tam, kde se žije z noci na noc.

Z druhého konce náměstí zařinčel jazz a z osvětleného obdélníku dveří vyplulo několik postav. Šla jsem pomalu za hlasem trubky jako za flétnou pohádkového krysaře.

*

V místnosti bylo k nedýchání. Jeden jediný ventilátor sváděl nerovný boj s oblaky kouře, jež stoupaly z boxů jako z prádelních kotlů a vinuly se kolem svítidel z mléčného skla puntíčkovaných od much. Bylo mi záhadou, jak mohly mouchy v tomto ovzduší přežít, ale nepochybně tu byly. Důkazem bylo podobně poskvrněné bílé sáčko barmana, rýsujícího se na pozadí zaražených zrcadel.

Prošla jsem křížovou palbou potměšilých pohledů a několika nejapných poznámek. Ale než jsem došla k baru, seznala jsem, že moje naděje na poklidnou večeři byla přinejmenším pošetilá.

O desku, připomínající spíš pobryndaný výčep, se opíralo několik malých, ramenatých Řeků se snědými zbrázděnými obličeji. Věděla jsem už, že patří k místnímu koloritu.

Rozhodla jsem se koupit si jenom cigarety, ale konec konců, když už jsem tady byla, jedna sklenička mě tolik nezdrží.

Barman viděný zblízka mohl opravdu sloužit jako reklama na prostředek k hubení much. Před použitím. Dokonce i ve tváři se honosil třemi černými bradavicemi. Nemohla jsem od největší z nich odtrhnout oči. Seděla mu na levém chřípí jako masařka.

Povědomý hlas mě vyrušil ze zaujatého pozorování. „Dobrý večer, slečno.“

V nejtemnějším koutě u baru, pod líně se otáčejícím větrákem, byl nedbale pohozen můj známý pan doktor a splňoval dokonale představu muže ošlehaného větry barových ventilátorů.

„Dobrý večer,“ odvětila jsem přívětivě. Neboť jsem rychle a zcela nesprávně usoudila, že po tomto setkání nevítaný zájem o moji osobu pohasne. Zíral na mě s mírným obdivem.

„Platí váš výraz mému zjevu vůbec, nebo jen mé návštěvě v tomto reprezentačním podniku?“ řekla jsem, aby řeč nestála.

„Abych řekl pravdu, tak jsem vás opravdu nepoznal,“ doznal poctivě. „A pokud jde o to druhé – sem nechodí ženy samy. Jenom zdejší doroty – a i ty chodí ve dvojicích.“

„Ale já tady nemám žádnou kamarádku,“ pravila jsem nevinně. „Mám jenom hrozný hlad. Dají mi tu najíst?“ Pan doktor na mě mrkl podezíravě a potom se najednou zazubil. „Pojďte, vy moje neodbytná pacientko. Postarám se o váš žaludek stejně jako o vaše nervy.“

*

Na náměstí ve stínu radnice stála béžová oktávie. Pan doktor nastartoval motor, pak se natáhl na zadní sedadlo a položil mi na kolena bílou nemocniční houni. „Zabalte se. V tomhle –,“ pohlédl s despektem na moje vysoko odhalené nohy, „vám brzy ztuhnou klouby.“ Deka zavoněla nemocnicí a já jsem se bezděky zachvěla. „Copak jsem vám říkal?“

Ale já se nechvěla zimou. Odjakživa jsem patřila k lidem, kterým vůně vyvolávají živější vzpomínky než cokoliv jiného. A moje poslední setkání s tímto pachem bylo spojeno s cestou nekonečnou chodbou, ústící do místnosti s kamennými, příšerně prostřenými stoly. Zapudila jsem mocí ty nebezpečné asociace a pohlédla na profil muže vedle sebe. Rovné obočí se setkávalo nad kořenem velkého, židovského nosu. Výraznou bradu popírala příliš zranitelná ústa s pokleslými koutky, ohraničenými hlubokými rýhami. Byla to ne zrovna šťastně vyhlížející tvář – a najednou mi připadlo velice samozřejmé, že tu sedím vedle ní.

„Pročpak máte béžový auťák?“ zeptala jsem se všetečně. Pohlédl na mě úkosem. „Ráda překvapujete lidi, viďte. A nejen neobvyklými otázkami.“

„Já? Vůbec ne. Ale nenávidím béžovou barvu.“ Přitáhla jsem si deku. Opravdu se hodila v tento téměř sychravý večer. „Nevím, že bych zrovna vás nějak překvapovala.“ Chvíli se soustředil na řízení. „Napřed se objevíte a samozřejmě se domáháte lázeňské péče. To není obvyklé.

Potom se vynoříte jako džin z láhve v místním hambinci a vypadáte najednou úplně jinak než bezbarvá slečna přede dvěma dny.“

Projížděli jsme spoře osvětlenou ulicí, lemovanou tmavými siluetami stromů. Na konci blikal červený semafor u železničního přejezdu. Muž v ajznboňácké uniformě přestal otáčet klikou a zvedl ruku na pozdrav. Doktor poděkoval dlaní přitisknutou na sklo a projel těsně pod napolo spuštěnými závorami. Přeřadil, přidal plyn a ponořili jsme se do husté tmy, světélkující v záři reflektorů. Neříkala jsem nic.

„Jestli vás tak zajímá barva mé káry, je to barva sanitek, víte. Chudák doktor vezme za vděk nejsnáze dosažitelným lakem.“ Seděl nakloněn dopředu a upřeně hleděl do mléčného prázdna před námi. „Cigarety jsou ve schránce. Dejte mi taky jednu.“

Vyndala jsem krabičku a podala mu zapálenou cigaretu. „Nejsem tak zvědavá, nemyslíte? Ani se neptám, kam mě vezete.“

„No přece na tu večeři, ne?“

„Předpokládám, že ne do lázeňské jídelny,“ pravila jsem zlomyslně.

Červené světýlko před jeho tváří se zachvělo. „Podívejte, slečno…“

„A neříkejte mi pořád slečno. Jsem vdaná, víte? Na to jste se mě zapomněl zeptat.“

„Hm.“

Z mlhy se znenadání vynořilo osvětlené okno prosklené verandy. Zastavili jsme a náhlé ticho přerušil zuřivý štěkot psa.

*

Obličej nahrbeného, tuberácky vyhlížejícího muže se rozzářil. „Vítaj, Karle. Lehni, Bore,“ křiknul dolů, kde se zmítalo bílé klubko. Sestoupil po kamenných schodech, ozářených tepanou lucerničkou. „Aj ta němá tvář má radost, žes nás navštívil,“ řekl s výčitkou. A teď teprve uviděl mne. Pohlédl na mne dlouze a pak se překvapivě krásně usmál. „Neznám vás, ale vítám každého, koho Karel přivede sebú.“

Vystoupila jsem a obrátila se ke vchodu nad schodištěm.

*

Seděli jsme ve výklenku sálu, v němž pravidelně rozestavené stolky připomínaly políčka prázdné šachovnice.

Vyklouzla jsem ze střevíců a natáhla nohy ke krbu, v němž praskala březová polena. Ten oheň umocňoval pocit pohody po výborné večeři. V mých žilách zas proudila krev, vlahá a rudá jako víno.

Lojzík ke mně obrátil tvář. Kostnatými prsty si pohrával s paličkami, které občas slabě cinkly o struny cimbálu jako vánoční zvonečky.

Když jsme vstoupili, byl ten cimbál první, co mi padlo do oka. Stál tu jako posel z jiného světa, vedle něj opletený demižon, a to vše hlídané černobílou kolií. „Ale bylo mi trošku smutno, tož jsem si zahrál,“ řekl prostě Karlovi. Byli oba z jedné jihomoravské vesnice, z toho kraje sluncem prohřátých vinic, jak jsem se dověděla během večera. Můj světácky vyhlížející pan doktor míchal do řeči stejná slůvka nářečí. A jak jsem tak ty dva poslouchala, napadlo mi, jestli sem jezdí taky s tou krásnou arogantní rudovláskou. Usmála jsem se tomu. Hodila by se sem jako bižutérie ke slováckému kroji. Lojzík promluvil, jako by mi četl myšlenky. „Máte ráda cimbál?“

„Nevím,“ řekla jsem rozpačitě. „Nikdy jsem ho neslyšela. Leda v rádiu.“

Karel se zasmál. „Tato dívka patří k beatové generaci, Lojzíku. Cimbál pro ni znamená asi tolik, co pro tebe elektrická kytara.“

„Kdo má rád hudbu, má rád každú pěknú muziku,“ řekl Lojzík. Uchopil paličky a sklonil hlavu. Pak zazněl čistý, divoký akord a místností se rozlila vůně vadnoucí vinné révy.

*

Oheň v krbu dohoříval a my jsme ohřívali v dlaních poslední sklenku vína, když Lojzík, aniž zvedl hlavu, řekl: „Montiho čardáš. Ten jsem nehrál od té poslední noci, kdy jste tu byli ještě všichni. Robert, i ten chudák chlapec – Jenda.“

Zatajila jsem dech a srdce se mi na okamžik zastavilo.

*

„Jste unavená,“ řekl Karel. Stočil vůz do stínu před hotelem a zastavil. Náměstí vypadalo, jako by se za těch pár hodin nic nezměnilo. Jen několik oken pohaslo a po zjasnělé obloze táhly řídké mraky. Seděla jsem tiše a zírala do zamlženého předního skla. Opřel paži o sedadlo za mými zády. Potom lehce položil dva chladné prsty na moji pravou tvář a otočil mou hlavu proti sobě. Obličej mu ozařoval zbloudilý, všetečný paprsek. „Líbilo se vám tam?“

„Ano. Moc.“ Pohnula jsem se a podařilo se mi nenuceně se zbavit jeho paže. A stejně hladce a ledabyle jsem promluvila: „Co myslel tím – jak mluvil o vaší poslední návštěvě?“

Poposedl a obličej mu pohasl. „Lojzík je můj starý kamarád. Není zrovna zdráv – to jste si ostatně jistě všimla. Když přišel sem, jezdil jsem k němu velmi často. Měl jsem tenkrát několik přátel – byla to dost proměnlivá parta, ale někteří lidé k ní patřili nastálo. Nemyslím, že by o ně Lojzík stál, ale těšilo ho, když jsem přijel alespoň s nimi. Občas jsme se u něj pořádně rozšoupli. Není pro něj zrovna nejlepší zaměstnání dělat hospodského, ale… Tady je mu nejlíp.“

Zapálil si. Zapomněl mi nabídnout a já visela očima na žhnoucím bodě před jeho ústy. „Naposled jsme tam slavili Silvestra. A tehdy tam došlo k ošklivé věci. Jeden člen naší party – osmnáctiletý chlapec – zastřelil lva společnosti, Roberta Gillara. A pak se zastřelil sám. Byl to hrozný Nový rok a následující dny byly ještě horší.“ Choulila jsem se pod bílou houní. „Proč to udělal?“ řekla jsem přidušeně.

Neodpověděl mi. „Od té doby jsem u Lojzíka takhle neseděl. Byl potom nemocný. Ale já jsem ho neléčil. Nějaký čas jsme se všichni navzájem vyhýbali – byla to samozřejmě reakce na ty hrozné hodiny, které jsme byli nuceni strávit pohromadě. Lojzík – bůhví proč – trpěl podivným komplexem viny. Myslím, že byl přesvědčen, že tomu mohl zabránit. Chudák.“

Zamlčel se a pohlédl ke mně, jako by se chtěl přesvědčit, že jsem ještě tady. „Nevím, co mě dnes přimělo tam jet. Asi jste to byla vy. Hodíte se tam líp než kterákoliv jiná žena, kterou znám.“ Vzal do dlaně pramen mých vlasů, matně svítících v přítmí. „A jsem moc rád, že jsme tam byli,“ řekl vřele.

Nevnímala jsem nic. Neposlouchala jsem ho. „Proč to udělal?“ opakovala jsem úpěnlivě.

Odtáhl se a řekl hlasem, z něhož vyprchalo všechno očekávání:

„Byly tam dost složité vztahy mezi několika lidmi. Robert byl umělec – výtvarník. Byl to opravdu někdo. Byla to nesmírně silná individualita. Ale jako člověk nestál za nic. Totiž – měl svou vlastní morálku nebo spíš náboženství, které začínalo a končilo s ním. Byl například skvělý společník, ale člověk s ním musel být neustále ve střehu. Myslím, že by se mu moc líbilo být pánembohem ve chvíli, kdy vyhazoval z nebe vzpurné anděly.“ Pokračoval pomalu, jako by přesvědčoval sám sebe. „Ten chlapec byl něco jako jeho žák. To bylo něco pro něj – cítil se jako renesanční mistr, uctívaný učedníky. Jenže měl jen toho jednoho a pěkně ho týral. To, co od něj Jenda vytrpěl, by nesnesla ani žena,“ řekl se sžíravou trpkostí. „Toho večera ho vyhodil. Nebylo to poprvé, ale tentokrát to udělal obzvláště ponižujícím způsobem. Řekl mu, že už má dost jeho lísání, že je dobrý jen k tomu, aby dělal mazlíčka nějakému uslintanému dědkovi. Byl to velmi hezký a citlivý chlapec. Vypadal jako dívka s těmi dlouhými světlehnědými vlasy – ale nikdo jsme si ani na okamžik nemysleli, že by inklinoval k tomuhle. Určitě si to nemyslel ani Robert. Jenže pak tam Jenda už nemohl zůstat. A nedovedl ani odejít – jinak.“

V prvním záblesku svítání byla jeho tvář šedivá. Spočinul na mně zapadlýma očima. „Proboha. Nemyslel jsem, že to s vámi takhle zacvičí.“ Vzal rychle deku z mých kolenou a zabalil mě do ní až po bradu. „Vezměte si ji s sebou. A uhánějte do postele.“ Vyskočil a otevřel dveře na mé straně.

Pohlížela jsem na něj vyděšeně. „Prosím vás, ne. Já tam nechci.“

Odhadl mě mžikem a rychle usedl zpátky. Vůz se rozjel a já jsem se neslyšně rozplakala.

*

Usoudila jsem, že už se nedá dělat nic jiného, tak jsem pomalu otevřela oči a obezřele prokoukla clonou blond vlasů.

Karel seděl u otevřeného okna a pil kafe z velikého šálku, modrého jako dnešní obloha. Měl na sobě světle hnědé kalhoty a khaki košili a pohlížel na mě očima, v nichž se tajil otazník. Ležela jsem na rohovém gauči, a nebýt deky, která mi už prokázala tolik dobrých služeb, mohla jsem si připadat jako lady Godiva. „Ahoj,“ pronesla jsem hlasem, který mohl vyjadřovat cokoliv na světě.

Vstal, se šálkem v ruce usedl na kraj kanape a soustředěně míchal lžičkou v kafi. „Tykáme si, nebo vykáme?“ otázal se vážně.

Dala jsem se do smíchu. „Vzhledem k tomu, že se už známe dost douho…“

„Vzhledem k tomu, žes tu v noci vypila skoro půl lahve koňaku, divím se, že nevyužíváš práva dokonalé amnézie.“ přerušil mě.

„Moje amnézie se bohužel vztahuje právě jen na koňak,“ řekla jsem lítostivě. „Byla to první, nebo druhá půlka lahve?“

Položil šálek a vstal. „Vidím, že jsem se v tobě zmýlil. A to hned několikrát. Měl jsem okamžitě poznat, že se o sebe dovedeš postarat. Stal jsem se obětí věčného mužského omylu.“

„Nestal. Já jsem včera opravdu potřebovala ochránce – i když ne před těmi řeckými frajery.“

Zamračil se na mě. „Chápeš vždycky tak rychle? Je to skoro nebezpečné.“

„Ne každého. A ne všechno.“ Přijala jsem naplněnou napoleonku. „A kdypak ses zmýlil poprvé?“

„Když jsem tě prvně viděl. Ale to jsem ti už včera říkal. A potřetí se asi mýlím právě teď.“

„Ano,“ řekla jsem. „Ale – errare humanum est. A – in vino veritas. A koňak je přece reinkarnace vína, ne? Tak se napij se mnou.“

*

„Neznáš výbornou zásadu anglických gentlemanů – nepít před západem slunce?“ zeptal se a dolil mi poslední kapku. „Nejsem gentleman, jsem lady,“ pravila jsem lehkomyslně. Do pokoje padal oknem, opatřeným mříží, proud světla a kreslil na mé kůži exotické obrazce. „Jsem jako tetovaná, viď? Chceš říct, že bych neměla pít? Je to zdravější než baštit prášky. Alespoň to tvrdí chytří páni doktoři.“ Přejel mi rukou od ramene ke krku. „Jestli chceš, aby tato pleť zůstala pořád tak hebká…“

Podrážděně jsem ucukla. „Proboha. Kdyby člověk myslel pořád, jak ho co může změnit… Znám dívku, která se nesměje, aby nedostala vrásky. Ani nepláče. Já budu kouřit, pít a milovat, jak budu mít chuť. Protože nevím, jestli ta moje hebká pleť neztratí zítra teplo a vláčnost navždycky.“ Namotal si na prst pramen mých vlasů. „Kde se bere tolik skepse u tak mladého stvoření? Doufám, že ne z trpkých zkušeností?“

„Ano,“ souhlasila jsem. „Právě že jenom ze životních zkušeností.“ A myslela jsem to vážně.

Poklekla jsem na pohovce a vyhlédla z okna. V bujně vzrostlé zeleni rozžehlo červencové poledne nazlátlé plaménky. „Měli bychom být někde u vody,“ řekla jsem. „Je to hřích promarnit tolik slunce.“

„Nic není snadnějšího. Vstaň a pojedem.“

„Vypadala bych dost zajímavě v těchto šatech na plovárně,“ pravila jsem s politováním. „A plavky nemám ani v hotelu.“

„Říkal jsem něco o plavkách? Nepředpokládám, že je nosíš pod touhle hadí kůží.“ Vzal do dvou prstů moji modrozelenou róbu a hodil mi ji. „Tam, kam pojedeme, nebudeš plavky potřebovat.“

*

Veliký plochý balvan, vyčnívající nad hladinu, hřál, jako by uzavíral jícen sopky. Překulila jsem se na břicho a ponořila ruku do čiré, nazelenalé vody, průzračné až do dna. „Takhle to vypadá na Hvaru,“ řekla jsem zamyšleně. „Jenom nebe je tam jiné a ta zeleň, ta tam schází.“ Nevelký zaplavený lom ležel v kotlině, jejíž strmé břehy byly pokryty nejrozmanitější vegetací. Tam, kde se neudrželo nic jiného, bujely alespoň borůvky. „Takže tady je to lepší,“ řekl Karel se zavřenýma očima. „Vždycky je to lepší tam, kde právě jsme.“

„Ty jsi zvláštní děvče. Nikdy si nic nenalháváš, viď?“ Posadil se a vysypal hrst úlomků do vody. „Je to trochu skličující druh poctivosti. Ale hlavně velmi pohodlný.“ Hodila jsem vlasy za hlavu, až jejich konce zčeřily hladkou vodní plochu.

„Ležíš tu jako žertva připravená k obětování bohu Slunci,“ řekl Karel a přejel mi hranou dlaně přes hrdlo. Zachvěla jsem se. „Tohle mi nedělej.“ Vstala jsem, překročila koupací plášť a zadívala se do šedozelené hlubiny. Stěny lomu se tam pod vodou stupňovitě svažovaly. Sotva patrné vlnění hladiny změkčovalo hrany potopených kamenů. Pod převisem se černal nepravidelný otvor. Chvilku jsem odhadovala hloubku, potom se napjala a skočila. Slyšela jsem Karlovo nesrozumitelné zvolání, ale nedbala jsem. Projela jsem těsně pod hladinou, vynořila se několik metrů od břehu, zhuboka se nadechla a ponořila se do průzračných hlubin.

Níž byla voda citelně studená. Plavala jsem těsně kolem šedohnědých stěn, surových a neohlazených. Nerostla tu ani jediná řasa – v tomto lomu nebylo života. Blížila jsem se k převisu. Prostor pod ním byl hlubší, než shora vypadal, a docházel mi dech. Pohlédla jsem nahoru. Vlasy mi pluly kolem hlavy jako ramena chobotnice a nade mnou se mihnul velký stín. Karel podklouzl pode mne a vytlačil mě nahoru na hladinu.

Vylezla jsem z vody a teprve na sluníčku se rozklepala.

„Co to mělo být,“ drkotala jsem bradou.

„Jenom to, že pod tím převisem se letos utopili dva kluci. Je tam taková ostrá hrana – a není tam vůbec vidět.“

Oblékla jsem si koupací plášť a jektala zuby.

„S tebou je zábava jako v márnici. Vodíš mě schválně na taková poznamenaná místa?“

Pozoroval mě upřeným pohledem. Poklekla jsem, shrnula vlasy do jednoho pramene a snažila se je vyždímat. „Vypadáš teď jako chlapec… Tohle se tě ale moc nedotklo, viď?“ řekl najednou. „Ačkoliv jsi tam mohla zůstat taky.“

Posměšně jsem se mu uklonila. „Děkuji vám, zachránil jste mi život. Teď musíš říct – není zač, každý na mém místě by učinil totéž,“ poučovala jsem ho. „S tím víc nesvedu,“ povzdechla jsem si a nechala pokusů o stažení svého skalpu.

Karel si pohrával s nezapálenou cigaretou. Když zjistil, že je rozmočená, mrštil s ní daleko do vody. Chvíli se tam houpala, než se docela rozlepila.

„Copak tě včera tak rozházelo? Nemyslím, že bys trpěla chorobnou přecitlivělostí.“

„Byla jsem unavená,“ řekla jsem stručně. „Byl bys mě nejspíš rozbrečel i pohádkou o vlkovi a kůzlátkách.“ Soustředěně si vybíral nejmíň provlhlou cigaretu. „Chceš říct…“

„Nechci nic říct,“ přerušila jsem ho. Stočila jsem se do klubíčka a opřela o jeho koleno. Vlasy mi už prosychaly a kroutily se v praméncích kolem uší jako hádci. „Ty seš profesionální vyšetřovatel, víš to? Jak to, že ses mě ještě nezeptal na moje manželství?“

Shlížel na mě přivřenýma očima. „Hned k tomu dojdu.“

„Ušetřím tě otázky. Můj muž dělá v Propagfilmu. On mě víceméně udělal. Jako manekýnku.“ Vzala jsem mu z prstů hořící cigaretu, zatáhla a odkašlala si. „To už je dávno. Šest – sedm let. Jenže od té doby objevil spoustu jiných dívek. On je holt taková kolumbovská povaha.“

„To ses vdávala velmi mladá. Maminka ti to dovolila?“

„Ano. Totiž – já nemám matku, víš? Naši se rozvedli, když mi bylo deset. Maminka se pak znovu vdala. Žije v Kanadě. A táta se oženil, když mi bylo patnáct. Potom měl ještě nové dětičky a – no prostě nebyla jsem tam zrovna moc vítaná. Můj sňatek to všecko krásně vyřešil,“ skončila jsem nelítostně.

Karel mi přejížděl pevnými, teplými prsty po páteři. „Nějak mi to k tobě nesedí. Ty se nezdáš patřit mezi děvčata, která potřebují získat zaopatření tímto způsobem.“

„Ach, nemyl se. Tehdy jsem ho opravdu milovala. Byl to takový pohledný, duchaplný frajer s ohromnýma ambicemi…“

„Sourozence nemělas?“

Zatrnulo mi. „Ale jo,“ řekla jsem lhostejně. „Dva malé nevlastní brášky. Ani mě neznají.“

„Ty nemyslím,“ řekl Karel tiše. „Jakpak ses jmenovala za svobodna, Martičko?“

*

Stála jsem na pokraji jezírka už zase oblečená a shlížela na svůj obraz na hladině. „Fakt nevím, co mi vyčítáš,“ řekla jsem nakonec netrpělivě. „Mluvila jsem pravdu.“ Pan doktor seděl na oblém kameni a mlčky na mě koukal. Vyplýtvala jsem mnoho slov a teď jsem cítila, že míň bych pokazila mlčením. Ale nesměla jsem promarnit takovou šanci. Ted, když mi náhoda přihrála člověka, který stál ve středu těch událostí – a navíc muže, který o mě jevil nepopiratelný zájem – nemohla jsem si dovolit hned ho zase ztratit. Vůbec jsem nedoufala v podobnou příležitost. V tom jsem taky nelhala. Přece si nemohl myslet, že jsem si naplánovala takovou souhru náhod I A nemohl mi mít za zlé, že jsem mu hned nevysypala svůj vztah k té historii. Ve chvíli, kdy Lojzík promluvil, byla jsem šokovaná víc než on teď. Pomalu jsem se vrátila k jeho sedátku a zastavila se krok před ním. Mlčky. První promluvil on.

„Odpusť mi to. Ale pochop, snažím se na to půl roku zapomenout. Něco takového vyšine člověka na hezkou řádku dní. Nejhorší je se v tom patlat, rozebírat, kombinovat různé eventuality… A potom se objevíš ty a přiměješ mě – třebaže neúmyslně – jet k Lojzíkovi a mně spadne kámen ze srdce, protože si zdánlivě ověřím, že teď už to beru jako fakt a ne jako problém. To mě taky vede k tomu, že vyprávím ten příběh tak, jak ho vidím. A znovu si potvrzuji, že tu není nic, čím by se člověk měl užírat. Nic než ta známá fakta, která jsem nemohl ovlivnit. A půl roku je dost dlouhá doba.“ Objímal mě kolem boků a já jsem byla ráda, že mi nevidí do tváře. Tenkou tkaninou jsem pocítila na pokožce jeho dech.

„Vím, že u tebe je to složitější. Pochopil jsem, co pro tebe tvůj bratr znamenal, když jsi mi vyprávěla historii svého vdávání. Bylo ti osmnáct a jemu dvanáct, vid. Bylas přesvědčena, že mu musíš zajistit možnost věnovat se tomu, k čemu měl mimořádný talent. Zůstali jste vlastně dva z bývalé šťastné rodiny. A nahrazovali jste si navzájem všechno ostatní.“

Ano. Bylo to všecko tak, jak povídal. Chudák můj malý bráška. A pan doktor Adam byl výborný psychoanalytik. Karel vstal a pevně mě k sobě přitiskl. „Kdybych nebyl šťasten, že jsem tě potkal, řekl bych ti, že jsi sem neměla jezdit. Ale snad je to líp. Musíš za tím udělat tečku. A já ti pomůžu, jak jen budu moci.“

Pan doktor na mě pohlížel otevřeným okénkem auta. „Uvidíme se zítra večer?“

„Snad zítra v devět v lázních, ne?“

Chodník ještě sálal horkem, ale vzduch byl už chladný. Do vůně kvetoucích líp zavanul občas čerstvý dech blízké říčky. Za mými zády přešla skupinka pěti lidí. Pozdravili se s Karlem a já jsem cítila v zátylku jejich pohledy.

„Tak ty trváš na tom nesmyslném nápadu,“ řekl rozmrzele.

„Jistě,“ pravila jsem s nepředstíraným údivem. Poklepával prsty o okraj okénka. „Myslel jsem, že bys od toho mohla upustit. Měl jsem dojem, že chceš hlavně zabít čas – a s tím ti mohu pomoci příjemnějším způsobem.“ Ach tak, pomyslela jsem si. A hlavně pak způsobem, který je méně na očích. „Ono mi toho času i tak dost zbude,“ řekla jsem mile. „A vždyť se nemusíme spolu ukazovat, ne?“

Prudce ke mně vzhlédl a zrudl. „Tos mě špatně pochopila,“ řekl stroze.

Trefila jsem do černého. „Tak zítra. Ahoj.“ Motor zakašlal jako starý tuberák a auťák se rozjel.

*

V pondělí před polednem jsem šla chodbou vonící párou a typicky lázeňskými pachy a nohy se pode mnou podlamovaly. Dvě hodiny nelidského zacházení by vyždímaly energii i ze supermana. Uvažovala jsem, jestli se mi toho nadbytku péče dostalo coby protekční slečně pana doktora, nebo jestli tak zacházejí i s lidmi opravdu nemocnými. Tlusté zdi budovy, pamatující zakladatele lázní – stejně robustního sudetského sedláka – vydechovaly příjemný chlad. Zastavila jsem se u vchodu a váhala opustit lichotivý stín. Po písčité cestě, svažující se od hlavní aleje, se šinula béžová oktávka. Za jejím volantem se vyskytoval pan doktor v zářivě bílé uniformě.

Můj obličej musel vyjadřovat úlevu a přemíru radosti, protože sotva vystoupil, potměšile se usmál. „Očekával jsem, že uvítáš tento skromný dopravní prostředek. Máš řidičák?“

Nebyla jsem mocna slova. Vlezla jsem do auťáku a položila ruce na volant. Pohlédla jsem na Karla zářícíma očima. „Díky.“

Hleděl na mě se zadostiučiněním podmíněným nejenom mým zbědovaným stavem. „Jestli chceš, přijeď pro mě kolem šesté. Kdyby se ti to nehodilo, nedělej si starosti. Někdo mě sveze dolů. Sejdeme se na večeři v restauraci Lípa. Víš, kde to je?“

Pokynula jsem a nastartovala. Vůz mě poslechl ochotněji než svého zákonitého majitele. Šťastně jsem si pomyslela, že moje včerejší bodnutí mi přineslo víc než jenom chvilkové potěšení.

Byla jsem už téměř pod kopcem, když v poslední zatáčce se vynořila simka, zatroubila, těsně mě minula a pár metrů přede mnou zastavila. Zabrzdila jsem rovněž a vystrčila hlavu z okénka.

Ze čtyřkolového zázraku elegance vystoupil dvounohý zázrak a plavně se šinul ke mně. Zůstala jsem sedět a měla dost času prohlídnout si ji od hlavy k patám. Měděné, dokonale hladké vlasy měla nedbale svázané do volného uzlu v týle. Ta nikdy nemusela užívat falešných kadeří, to bylo jisté. Magnóliová pleť kontrastovala s fialovými skly okulárů v obroučkách barvy blízké barvě vlasů. Obdařila mě zdrženlivým úsměvem.

„Promiňte,“ řekla příjemným altem, tentokrát bez toho kovového podtónu. „Viděla jsem vůz doktora Adama. Předpokládala jsem, že v něm sedí on.“

Nemínila jsem jí přihrávat. „Nic se nestalo.“

Dívala se na mě s neurážející zvědavostí. „Mohla jsem to ovšem poznat podle jízdy. Karel tu vždycky jezdí bez plynu.“

Vzdala jsem to. „Ano, tady si to o to říká. Ale já s tím jedu poprvé, víte. Tak jsem raději nechala zařazenou rychlost.“

Její úsměv vyjadřoval souhlas. „Samozřejmě. Ale můžete s ním zacházet úplně, jak jste zvyklá. Není ještě tak špatný. Náhodou ho znám. Kdysi patřil mně.“ Nebylo mi zcela jasné, o čem – nebo o kom – mluví. Vřele jsem se na ni usmála. „Nezacházela jste s ním asi nejlíp.“

Pochopila beze zbytku. „To teda ne. Ale ještě odvede slušné služby.“ Rozuměly jsme si výborně. Vznikla krátká pauza. Kráska se najednou nahlas zasmála. „Karel má dnes ke mně přijít na večeři. Předpokládám, že na to zapomněl. Byla byste tak laskavá a připomněla mu to? Bude mě těšit, když přijdete s ním.“ Usmívala se na mě bezelstně. „Nebo víte co? Vezmu ho rovnou s sebou a vy přijeďte sama. Bydlím v té velké vile v parku – jediné na pravém břehu řeky.“ Byla jsem obrazem rozpaků a váhání. To ji těšilo. Pokynula mi hlavou a už od vozu zavolala. „Představí nás samozřejmě večer. Jen pro informaci – jsem Tamara Gillarová.“

Zvuk rozjíždějící se simky zapadl v chaosu, který se rozvířil v mé hlavě. Seděla jsem několik okamžiků nehybně. Potom jsem mechanicky uvolnila ruční brzdu a sešlápla zbytek kopce bez plynu. Už mě nemohlo nic překvapit. Alespoň v tuto chvíli jsem si to myslela. Rozhodla jsem se, že její pozvání přijmu. I kdybych jí tím měla poskytnout sebevětší potěšení. Trumfy jsem měla v ruce já – ledaže by mě Karel zradil.

*

„Tak jsem tehdy v šestačtyřicátém na počátku zimy emigroval ze Švýcarska do Československa.“ Pootevřenými dveřmi ke mně dolehl několikahlasý výbuch smíchu. Vypravěč pokračoval nakřáplým hlasem: „Bylo mi dvacet a byl jsem hubený, trudovitý mládenec. Měl jsem všeho všudy jedny kalhoty a sáčko, na zdejší poměry sice ohromně frajerské, ale to vědomí mě moc nehřálo. Prvním mým tuzemským kusem garderóby byly ohavné pletené rukavice, od buzíka, který se mě ujal v tramvaji.“ Velkou vilu v rádobystaroanglickém slohu jsem našla na první pohled. Stála daleko od cesty za plotem ohromné zahrady, která vzadu souvisela s parkem. Branka byla otevřená. U vysokých dveří, prosklených tabulkami olovnatého skla, jsem marně hledala zvonek. Viselo tu sice něco na způsob klepadla ve tvaru ženské hlavy, ale neodhodlala jsem se toho použít. Ostatně dveře se otevřely zcela lehce a beze zvuku, ačkoliv by jim slušelo historicky věrné zaskřípání.

Za nimi se rozkládala hala, proti očekávání dostatečně osvětlená značným počtem vysokánských oken. Po levé straně stoupalo schodiště; napravo byly dvoje dveře z mořeného modřínu. Za vzdálenějšími z nich se ozývaly zmíněné hlasy. Usoudila jsem, že není slušné setrvávat v tomto podezřelém postavení, a odhodlaně jsem strčila do pootevřeného křídla.

„… ve dvaadvacítce na Klárově. Na to nezapomenu nikdy,“ dokončil úplně holohlavý muž s fialovým nosem a sípavě se zasmál. Stála jsem přímo proti lenošce, obklopující jeho mohutné tělo. Spatřil mě a rysy mu ztuhly úžasem, který se pomalu rozplýval v něco, co se mi vůbec nelíbilo, co se nepříjemně podobalo výrazu člověka, který se potkal s přítelem, jehož považoval za mrtvého. Rychle jsem pokročila a věnovala mu úsměv. „Vám se ve Švýcarsku nelíbilo?“

„Naopak. Ale jim se tam nelíbil můj nos, slečinko.“ Vstal a kráčel mi v ústrety s napřaženou rukou. „Siebeneichler. Váš vstup je v souladu s pověstí krásného fantomu, kterou jste si v tomto zapadákově vysloužila.“ Tamara se zvedla z pohovky vedle hudební skříně. „Zapomněla jsem zřejmě zavřít za Astorem,“ řekla rozmrzele. „Karle – buď tak hodný.“

Nervózně vyhlížející Karel přešel kolem mne a vrhl na mě znepokojený pohled. Ignorovala jsem ho a rozhlédla se po pokoji. Bylo tu poskrovnu nábytku, ale přesto a přes svou rozlehlost nevypadal prázdný. Celá jedna stěna byla prosklená a tohoto teplého letního večera téměř beze zbytku zasunuta či vysazena, takže do místnosti vstoupila zahrada a s ní zelené vonné šero. Poslední z přítomných a snadno přehlédnutelnou – byla drobná, ne moc úpravně vyhlížející mladá žena, které veliké brejle dodávaly intelektuálského vzezření. Teprve později jsem si všimla, že za silnými skly se skrývají velice chytré oči. Karel musel hned za dveřmi nasadit rekordní tempo, protože byl zpět coby dup a hodlal zřejmě setrvat po mém boku s věrností hodnou středověkého rytíře. Usmála jsem se na něj letmo a vykročila k staropanensky vyhlížející ženušce. „Jak se zdá, neznáme se tady už jenom my dvě.“ A představila jsem se.

„Koumarová. Těší mě,“ pravila vážně a podala mi malou pevnou ruku.

*

Jak vyšlo najevo, pán, jehož nos vadil Švýcarům, byl primář psychiatrické léčebny – jinak řečeno blázince. Slečna Koumarová byla hlavou místního úřadu památkové péče a ochrany přírody a ač malá tělem, oplývala dary ducha, jak jsem brzy měla příležitost se přesvědčit. Pan primář Siebeneichler vtipkoval ještě chvíli na téma svého poválečného návratu do vlasti, ale k souvislému vyprávění se už neměl. Nicméně jsem pochopila, že jeho otci se podařilo ujet na začátku války se synem do Švýcarska a současně s příchodem míru tiše zesnout v Basileji. Když mladý Eduard zjistil, že stopy matky a dvou sester končí v Osvětimi, obrátil se k tomu jedinému, co mu zbylo ze ztraceného dětství – k zemi, ve které se narodil. Rychle jsem si spočítala, že není ani tak starý, jak zchátrale vypadá, a usoudila jsem, že se asi v ničem nešetří.

Konverzace se mým příchodem obrátila v nevázané plácání, ve kterém doktor Siebeneichler hrál prim. To mi umožnilo utrousit tu a tam nějakou více méně duchaplnou poznámku a nechat plynout tok vlastních myšlenek. S úžasem jsem zjistila, že úzkost, s níž jsem vstupovala do míst a mezi lidi, kteří byli součástí posledních měsíců Jendova života, zůstala za plotem zahrady. Snad jsem přece jen udělala dobře, snad to bylo jenom to neznámé, co mi bránilo smířit se s jeho tragickým koncem. Možná že když tu prolezu každý kout, zbavím se toho morbidního nutkání hledat nějaká imaginární fakta a příčiny. Rozhlídla jsem se pozornýma očima a přešla k místu, kde končily parkety, a začínala zahrada. Ovanula mě vonným dechem, ale já jsem to nevnímala.

Listí ze stromů spadlo a samet trávníku nahradil sněhový příkrov. Cvrčkové zmlkli a rozhostilo se ticho vánoční noci. „O svátcích nepřijedu,“ psal Jenda ve svém posledním listu. „Vím, že tě to bude mrzet, ale musím tady to dovést ke konci.“

Slova, která o týden později nabyla pravého významu. Vrátila jsem se rychle zpět. Na tohle tu není místo ani čas. Bála jsem se otočit tváří v tvář lidem za mými zády. Podél boční stěny se táhla nízká skříňka, pokrytá ledabyle poházenými listy kreslířského papíru. Hrábla jsem mezi ně a upřela nevidoucí oči na skizzu, prozrazující profesionálně zběhlou ruku. Pomalu se mi rozsvěcovalo. Ležely tu už půl roku, tyto trosky práce Roberta Gillara, z piety nebo z lhostejnosti? Brala jsem do ruky jeden list za druhým. Byl to různorodý materiál, od tors, připomínajících anatomické obrazy, přes nesrozumitelné změti křivek až po několik stránek nečitelných výpočtů. A tu se mi dostala do ruky kresba, prozrazující jinou ruku. Zatajil se mi dech. Byla to poměrně pečlivě propracovaná skizza ženské postavy. Něco z držení těla mi bylo povědomé. Ano, byla to Tamara. Tamara viděná očima mého bratra. „Prohlížíte si pozůstalost po mém muži?“ ozvalo se vedle mne. „Chtěla jsem s tím už dávno něco udělat, ale nějak se mi do toho nechce.“ Pohlédla na list v mé ruce. „Ale to nekreslil Robert,“ řekla překvapeně. „Ne,“ pronesla jsem tiše. „To kreslil můj bratr.“ Do ticha, které se rozhostilo po mých slovech, ozval se hlas primáře Siebeneichlera. „Tak jsem se přece nemýlil, když jsem vás tu poprvé potkal.“ Vstal a jeho paže mě odvedla od dvou zelených plamenů v Tamařině bledé tváři. Postrčil mě do ochranné náruče klubovky a opřel se o lenoch, jako by ji chtěl ještě podepřít. Držela jsem kresbu v ledových prstech a pohlížela přes celou místnost na Tamaru, stojící nehnuta, jako by pózovala. Do tváře se jí pomalu vracel život. „Kdybych vás sama nepozvala, řekla bych, že nebylo příliš ohleduplné sem přijít,“ řekla kupodivu jemným hlasem. Ale pohled, kterým postihla Karla, popíral tón jejích slov. „Ani ke mně – ani k vám samé.“ Siebeneichler na ni vrhl nesrozumitelný pohled. „Je tady a na tom nic nezměníš,“ ozvala se nečekaně slečna Koumarová. „A nemyslím, že bychom se měli tvářit, jako by tu někdo utrpěl úraz.“,

Promluvila jsem slabým, ale pevným hlasem. „Mohu si ten obrázek nechat?“

Tamařinou tváří se mihl sotva patrný záblesk úlevy. „Samozřejmě. Budu ráda, když jej budete mít právě vy.“ Večírek byl jasně u konce. Plameny svítící v mnohoramenném svícnu se prodloužily a ozdobily se vlajícími pentlemi čoudu. Tamara zatáhla za šňůrku a rozsvítila řadu čoček na stěně.

Vzduch před vilou byl o poznání studenější než v pokoji. Stáli jsme pod schody a vzhlíželi nahoru k Tamaře. V masivním rámu dveří, s velikou černou dogou po boku, vypadala jako obraz krásné, pyšné a zlé orientální panovnice.

„Na shledanou za čtyři neděle,“ zavolala hlasem, který se nesl nad řekou jako volání osamělého ptáka. „Kam jede?“ zeptala jsem se překvapeně. „Vy to nevíte? Ovšem, mluvilo se o tom, než jste přišla. Jede do Tater na školení. Pracuje v lázních jako rehabilitační sestra.“

Zmocnil se mě nepochopitelný nepokoj a zklamání. „Zavezu tě domů,“ ozval se Karel přičinlivě. „Ach, půjdeme raději pěšky,“ promluvila za mě slečna Koumarová. „Máme společnou cestu. A je to kousek.“ Karel se nespokojeně pohnul. Ale primář Siebeneichler mu vzal slovo. „Jen se projděte, děvčata. Myslím, že o naši společnost nestojíte.“

Vzal moji ruku do dlaní. „Byla jste už v blázinci?“ Dala jsem se do smíchu. „Ne. Ale jsem na nejlepší cestě tam.“

„Tak si to přijďte omrknout. Možná se že tam dovíte ledacos zajímavého. Dobrou noc.“

Pohlédla jsem na Karla a podala mu klíče od oktávky. Zaváhal a zavrtěl hlavou. „Jen si je nech. Primář mě sveze.“

„Tak ahoj.“

Zmizeli ve tmě a my jsme se vydaly po cestě podél šumící vody.

*

Minuly jsme most či vlastně jen dřevěnou lávku směřující přes řeku k městečku. Slečna Koumarová si to šlapala pořád rovně. Tma nebyla neproniknutelná. Cestička vedla ve stínu kopce, za nímž vycházel měsíc. Ale ten se dal zatím jen tušit za mříží vzrostlých stromů: jeho první paprsky laškovaly v oparu lpícím jako pavučina na hladině řeky.

Slečna Koumarová najednou odbočila nahoru, kde park přecházel v les. Cestička byla kamenitá a vymletá. Za dešťů sloužila zřejmě jako koryto vody, ale slečna šla pevně a jistě. Jako by tu chodila noc co noc. A najednou se tma rozevřela a před námi ležel terasovitý, okrouhlý plácek, pokrytý pískem, jiskřícím ve světle vítězného měsíce jako ledové krystaly. A uprostřed něj jako fantastický pták se vznášel přízrak, éterický přes hmotu kamene, z něhož byl vytesán.

S úžasem jsem si uvědomila, že jsem tu už jednou byla. Ale to bylo při mých toulkách parkem za jasného slunečního dne, kdy barvy kolem zastiňovaly ten kus šedého, podivuhodně tvarovaného pískovce. Chtěl své – ožíval jako pohádková bytost teprve pod polibkem chladných rtů té Bílé paní, šinoucí se zvolna svou každodenní cestou po sametové obloze.

Odněkud od země se ozval hlas slečny Koumarové: „Robert věděl, kam ho má umístit. I když odjakživa prohlašoval, že mu houby záleží na obecenstvu, byla to jenom póza. Měl svou absurdní logiku – stejně jako ji má tato věc. Tvrdil, že tohle dílo dovede pochopit jenom člověk, který sem zabloudí za měsíční noci. A když se nikdo takový nenajde, tím hůř pro něj. Byl to veliký kumštýř – a velký komediant,“ dodala hořce.

Poslouchala jsem hlas přicházející z rozhraní světla a stínu a pronášející myšlenky mrtvého muže jako hlas z onoho světa. Teprve cvaknutí zapalovače, jehož plamének se odrazil v brýlích slečny Koumarové, mě vrátilo do skutečnosti. Seděla na hranolu, který tu obrůstal mechem. Usedla jsem vedle ní. Kámen byl drsný a vlhký. „Bylo to známé jméno. Ale tohle je první věc, kterou vidím.“

Zadýmala mocně a cigareta zaplála. „Neříkejte. Viděla jste jich jistě už spousty. Mnoho veřejných budov, postavených před takovými deseti lety, se honosilo monumentálními plastikami od Roberta Gillara.“ Pohlédla jsem nedůvěřivě na drobnou siluetu. „To myslíte vážně?“

Nepovažovala za nutné na moji otázku odpovědět. Nerozuměla jsem tomu. Tvůrce tohoto divu, připomínajícího okno do Platónova světa idejí, a řemeslník, vyrábějící paskvily, nazývané „odborníky“ uměním pro umění. Věci, které v očích prostého člověka postrádaly nejen smysl, ale vůbec estetický vzhled. Slečna Koumarová zahodila cigaretu a zapálila si novou.

„Ano. V té době byl nesmírně žádaný. Ale ve skutečnosti to byla libra masa, kterou zaplatil za ukojení své touhy po realizaci svých děl. Tohle,“ a řeřavý bod v její ruce opsal oblouk směrem k podivuhodné plastice, „nebyl vhodný prostředek k rychlému komerčnímu úspěchu. Na začátku své dráhy byl jedním z nejslibnějších příslušníků avantgardy. Ale cesta k vrcholu byla dlouhá a plná překážek a trvala by léta. A najednou se mu naskytla příležitost ta léta přeskočit – a on se jí chopil.“

„Ale proč? Vždyť přece nemusel…“

„Nemusel. Jenže nešlo jen o umělecké prosazení. Všecko začalo soupeřením na jiném poli. Byla v tom – Tamara.“ Měsíc už urazil kus své vzdušné pouti a halil se do mantily modřínových větví proti nám. Socha, osvětlená teď z jiného úhlu, nabyla nového výrazu.

„Byla jsem ve stejném ročníku jako ona – ovšem na jiné fakultě. Studovala tělesnou výchovu a já architekturu. Když jsme se seznámily, viděla jsem v ní především dceru jejího otce, prominentního architekta, autora projektů mnoha diskutabilních, nicméně realizovaných staveb. Vidím se, jako by to bylo včera, jak jsem s posvátnou úctou vstupovala poprvé do jejich vily, připomínající spíš výstavní pavilón než rodinné sídlo. Žilo se tam společensky a po čase jsem tam už docházela bez ostychu. A jednou jsem s sebou přivedla Roberta.“

Odmlčela se a já jsem se zachvěla strachem, že míra její sdílnosti je vyčerpána. Ale hluboký hlas se ozval znovu. „Byl talentovaný, ctižádostivý, ale už ne tak nezkušený, aby neměl potlučenou hlavu. Na Tamaru se odjakživa slétali mužští jako mouchy na mršinu, a on se brzy mezi nimi zaskvěl jako stálice první velikosti. Ona nepotřebovala žádný přívažek ke svým půvabům, ale náhodou ho měla. Nevím, jestli je vám známý kolotoč, který se rozběhne při přípravě a realizaci výtvarného doplnění objektu i výzdoby uměleckými díly. Zadání navrhuje autor projektu. A komise většinou s jeho návrhem souhlasí. Tamařin otec byl pověstný jako bezohledný diktátor. A před jeho zetěm se otevíralo nesmírné pole působnosti.

Poslouchala jsem ten monolog z temnot se zatajeným dechem.

„Tak se s ní Robert oženil. Chudák. Tenkrát ještě nevěděl, že se oženila ona s ním. A taky by nebyl připustil, že současně se stal kolečkem mašinérie velkého byznysu a že jeho umělecké ambice jsou pouhou utopií.“ Měsíc se skryl za nepropustnou hradbou korun stromů a stříbrná pochodeň na palouku pohasla. Slečna Koumarová kouřila poslední cigaretu.

„A tak se pustil se vší tou nesmírnou energií, jíž byl schopen, po dráze, která se před ním otevřela. Prominentní postavení, oslňující prostředí mezinárodních výstav – to byl po několik dalších let život Roberta a Tamary. A Robert byl učenlivý. Rychle převzal způsoby svého tchána: bezohlednost, schopnost bez skrupulí využívat lidí kolem sebe a jednat s nimi podle jejich potenciální použitelnosti pro své cíle. Tamara vedle něj vystupovala v rouše andělském. To už je její vlastnost – jí záleží na sympatiích každého.

Jenže to všecko skončilo v jediném dnu, kdy Tamařina otce smrtelně zasáhl infarkt. Nějaký čas se Robert ještě držel, pokud mu vystačily smlouvy, které měl uzavřeny. Ale další už nedostal. Všichni, u nichž měl otevřené konto odplaty, se s ním štědře vyrovnali. Nedovedl se pokořit a prosit tam, kde dříve suverénně vládnul – a ani by mu to asi nebylo nic platné. Byla to Tamara, která zasáhla. Nemohla žít v atmosféře neúspěchu a ponížení a obratně vymanévrovala z toho všeho sem, nacházejíc pro to přijatelné důvody. Tehdy to považovala pouze za strategický ústup z pozic. Tehdy. Později už ne.“

„Ale z čeho potom žili?“

„Ach – s tím starosti nikdy neměli. Z dob, kdy byl Robert na výsluní, jim zbylo tolik, kolik normální občánek nevydělá za celý život. Tu vilu, v níž Tamara dodnes bydlí, koupili asi za třetinu částky, kterou utržili za rezidenci v Praze. A potom – Tamara vydělává, to jste nepochopila? Pracuje v lázních jako vrchní sestra rehabilitačního oddělení. A je nejen jednou z nejschopnějších sil zdejšího zdravotnického týmu, ale i snad vůbec nejoblíbenější. Jak mezi pacienty, tak mezi zdejšími lidmi. Statečná, obětavá manželka – vlastně dnes už vdova po muži budižkničemu a pijanovi.“

Zahodila zbytek cigarety, vstala a protáhla se. „Každému hrají chvilku – jak jste už asi z této vyprávěnky pochopila.“

Seděla jsem dál a pohlížela tam, kde jsem tušila její brejličky. „A proč jste mi to všecko povídala?“ Zasmála se a řekla hlasem, z něhož vyprchalo kouzlo skřítka našeptávače a který zase zněl veskrze prakticky: „Proč? Přemýšlejte o tom. Jestli na to nepřijdete sama, než dojdeme k vašemu hotelu, můžete se zeptat znovu. Ale myslím, že to nebude třeba.“

*

Nepřišla jsem na to. Ještě ani druhý den před polednem, kdy jsem se po mizerném zbytku noci probudila v nepohodlné hotelové posteli a opakovala si v duchu historku z minulé noci. Ale přesto jsem neměla v úmyslu se slečny Koumarové zeptat. Ne ze strachu, že budu vypadat jako tupec, ale protože mi bylo jasné, že přijít na to sama má větší cenu. A tak jsem si raději lámala hlavu, zpitoměnou množstvím aspirinů, které jsem spolykala, protože ta noční procházka měla zatím jeden výsledek, a sice náramnou rýmu, sedící mi u kořene nosu jako kolíček na prádlo. Mlha nad řekou a posezení na kameni udělaly své. A tak můj fyzický stav spolu s neřešitelným problémem, shodně podtrženy pohledem na nízkou oblohu, mě uvrhly do apatie, plné pochmurných myšlenek. Zaklepání na dveře mnou trhlo jako elektrický výboj. „Dále,“ zvolala jsem, dřív než jsem si uvědomila, že je zamčeno. A tak jsem se čile zvedla z postele. Ale nebylo zamčeno. Jak jsem se v noci vrátila s hlavou zmatenou, dopustila jsem se opomenutí a nechala dokonce klíč v zámku zvenčí. A to mělo za následek, že první člověk, kterého jsem toho dne spatřila, byl obskurní dědek, hnipající většinu času v recepci hotelu. Utkvěl na mně uslzenýma očkama a po tváři se mu rozlil chlípný úsměv. Zastihl mě uprostřed pokoje v nylonové noční košili, přilepené na tělo, jako bych právě vylezla z vody. Když se dost vynadíval, zakrákoral: „Máte u mě telefon.“ A dodal: „Ale radši abyste si vzala něco pořádnýho na sebe,“, a zmizel stejně rychle, jako se objevil. Poslala jsem za ním polohlasem nadávku, přeťapkala ke dveřím a zastrčila závorku, jaké bývají na veřejných záchodcích. Ale musela jsem si přiznat, že mu nemohu tak moc vyčítat.

Shodila jsem košili, natáhla pytlík z režného plátna, který byl toho léta posledním výkřikem módy, a vydala se po stopách pana recepčního.

Seděl už zase ve svém kotci a s důvěrným zašilháním mi přisunul telefonní přístroj. „Haló,“ řekla jsem otráveně.

„Ahoj,“ ozval se mužský hlas. „Pročpak jsi dnes nepřišla na procedury?“

Nebyla jsem mocna slova. Úplně jsem na to zapomněla.

„Není mi nějak dobře,“ pravila jsem po zámlce.

„Copak,“ řekl okamžitě.

„Ale – celkem nic. Trošku jsem asi nastydla.“

„Tak zůstaň v posteli,“ nařizoval hlas s lékařskou rozhodností. „Jakmile budu tady hotov, přijedu se na tebe podívat. A přinesu ti nějaké léky.“

„Z postele mě vytáhl tvůj telefon. A když už jsem z ní vylezla, nemíním se do ní vrátit.“

„To je nesmysl,“ řekl odmítavě. „Mluvíš jako malá holka. Jen si pěkně lehni a požádej pana Seidla o čaj s rumem. Nebo mi ho dej k telefonu.“

Pohlédla jsem na pana Seidla. Mžoural na mě potměšile, ale byla to asi jeho představa příjemného úsměvu. Zřejmě mě v duchu převlékal z pytlovitých minišatiček do poloprůsvitné košilky.

„Vyberu si ošetřovatelku sama, až budu nějakou potřebovat,“ odsekla jsem. Chudák Karel sklízel ovoce zaseté panem Seidlem.

V telefonu zarachotil jiný hlas: „Mluvíte meziměstsky?“

„Ne,“ řekla jsem s potěšením.

„Tak zavěste, prosím.“ Čehož jsem s chutí uposlechla. Přehlédla jsem pana Seidla, otvírajícího odulou pusinku k navázání konverzace, a loudala se po schodech nahoru k svému útulnému a přívětivému pokojíčku. Vstoupila jsem do pokoje a sklesla na postel v náladě pokud možno ještě ponuřejší než před půlhodinou. Je málo tak deprimujících míst jako hotelové chodby v dopoledních hodinách. A co teprve chodby tohoto útočiště lidí bez domova. Zjistila jsem už, že tu bydlí většinou zaměstnanci nedalekých kamenolomů a rudného průzkumu, pro které podnik nenašel levnější ubytování. A nedivila jsem se jim, že se tady zdržují co nejméně a ještě se obvykle musí posilnit na návrat v některém výčepu. V takových hotelích asi dochází k vraždám osamělých lidí, k zločinům pro pár korun nebo neuvážené slovo u hospodského stolku. Otřásla jsem se a sáhla po cigaretě. Kouř účinkoval na moje zanícené sliznice jako vitriól, ale nálada se mi pozvedla.

*

Na dveře se ozvalo energické zaklepání a než jsem mohla reagovat, vstoupil Karel, šířící kolem sebe atmosféru profesionální horlivosti. Při pohledu na moje nahá kolena, svítící z oblaku kouře jako dva pomeranče, nasadil okamžitě výraz prudkého nesouhlasu.

Pohlížela jsem na něj vzdorovitě. „No tys to vzal hopem.“ Při zvuku mého zastřeného hlasu se nesouhlas stupňoval v pohoršení. Přistoupil ke mně a dramatickým gestem mi hodil přes nohy přikrývku. Potom otevřel okno dokořán.

„Jsem asi pěkně sobecká, že mě nedojímá tvoje péče. Ale bohužel je mi jenom k smíchu.“

Karel na mě pohlédl s přezíravým politováním. „V tomhle počasí tu můžeš klidně stonat pár týdnů. A nebyla bys první, kdo si tady uhnal chronickou bronchitidu. Právě v tomto zdravém horském ovzduší. Nehledě k tomu, že pokud budeš mít třeba jenom rýmu, nemůžeš chodit na vodoléčbu. Kterou sis tak důrazně vynutila,“ dodal ironicky.

Zastyděla jsem se trošičku, ale rychle jsem ten pocit potlačila. „No, ale můžu zatím dělat jiné věci.“

Zahleděl se na mne podezíravě. „A copak, smím-li se ptát?“

„Kvůli troše kejchání se přece nemusím stranit přátel?“

„Ach, ty už tady máš přátele?“

„Přátele nebo přítelkyně,“ řekla jsem nedbale a zahalila se do kouřové clony.

Očividně se naštval, ale pravil neobyčejně upjatě: „Nevěděl jsem, že se tak rychle spřátelíš.“

„Ale tos mohl. S tebou jsem se přece sblížila napodruhé,“ řekla jsem přívětivě.

Rysy mu ztuhly a hleděl na mne se staženými rty. Zasmála jsem se a odhodila přikrývku. Protáhla jsem nohy a spustila je na podlahu. „Nesmíte tak snadno naletět zkaženým paničkám z Prahy, pane doktore. A nesmíte si myslet, že po nějakých důvěrnostech můžete s nimi nakládat jako se svým soukromým vlastnictvím.“ Jeho tvář nemohla vyjadřovat méně, než vyjadřovala. Divila jsem se, proč ještě neodešel, a zlomyslný duch mě popouzel vyzkoušet, kolik ještě snese. Ale nebylo mi to dopřáno.

Obličej mu najednou roztál: „Lituji, že jsem tě zastihl v takovém rozpoložení,“ řekl beze stopy nevůle. Sáhl do kapsy a položil na noční stolek dvě krabičky s léky. „Až ti bude líp a až tě moje přítomnost nebude provokovat, víš, kde mě najdeš. Doufám, že to bude brzo.“ Vysekl mi starosvětskou poklonu a dveře se za ním zavřely. Zírala jsem na ně zamyšleně.

*

Pocit, že moje dýchací cesty se stávají nepropustnými, mě donutil sáhnout na krabičky dřív, než jsem měla v úmyslu. Ležely na nočním stolku a vedle nich se blýskal klíček od oktávie. Musel ho tam vidět. Nevzal si ho, protože si byl jistý, že za ním přijdu, nebo právě proto, abych za ním musela přijít? Ale sanorin mě momentálně zajímal víc. Provedla jsem na sobě nepříjemnou operaci a se slzícíma očima přistoupila k oknu. Mraky se roztrhaly a probleskovalo sluníčko. A zároveň se mi rozjasnilo v hlavě. Mezi včerejším rozhovorem se slečnou Koumarovou a dnešní hroší kůží pana doktora Adama byla nějaká souvislost. Jaká, to se ukáže.

*

„Pozdrav vás bůh, rusalko! A dnes opravdu bledá To vás včera Mařenka vodila po procházkách do rána?“ Nic jsem nemohla slyšet raději než hlas nosatého primáře z blázince. Blýskla jsem mu před očima plavou hřívou a obdařila ho vřelým úsměvem. „Dobrý večer. Opravdu jsem včera tu procházku přehnala.“

„Na to je nejlepší dobrá večeře. A hlavně důkladně zapitá,“ mínil pan primář. „Smím vás pozvat?“

„S radostí přijímám.“ Vydali jsme se napříč náměstím.

„V tomto lázeňském městě se můžete kdekoli napít vody, ale pořádně se tu nenajíte. Leda se mnou.“ Ušklíbl se a vzal mě pod paží. Nevadilo mi to. Přizpůsobili jsme navzájem svůj krok a šlapali po kočičích hlavách s vidinou příštích požitků před sebou.

*

Večeře byla vskutku vynikající. Nějaká gulášová směs s houbami, připravená kuchařem, který se přišel s panem primářem osobně pozdravit. A přátelský vrchní vyčaroval dokonce láhev Chianti rosso a nalil nám do skleniček na modrobílém kostkovaném obruse.

Rozhlédla jsem se po venkovsky vyhlížející restauraci s kostičkovanými záclonkami na oknech. „Tady je to hezké,“ konstatovala jsem.

Souhlasně přikývl. „Můžete sem chodit jíst. I když vy –,“ změřil mě odhadujícím pohledem, „toho asi moc nezbaštíte. Emil si vás bude pamatovat.“ Pan vrchní, který nám zrovna měnil popelník, důstojně přikývl. Zadívala jsem se na primáře s úsměvem. „Čemupak se usmíváte, děvče?“

„Ale, jenom jak jsou doktoři různí. Jeden mě dnes málem přivázal k posteli s čajem a aspirinem, a vy mě napájíte vínem.“

Zachechtal se. „To je nejen lékařská, ale i životní praxe, paní Kryštofová. Hezká děvčata jako vy si zaslouží v posteli lepší společnost než čaj a aspirin. A mnoho nemocí je zaviněno tím, že se člověk v pravou chvíli nenapije,“ pravil poučně a dolil mi.

A tak jsem k němu pojala důvěru a vyprávěla mu svoje příhody od našeho rozloučení před Tamařinou vilou. A jak jsem hovořila a popíjela přitom životodárný mok, srovnávalo se mi to a zapadalo do sebe. Když jsem skončila, nepotřebovala jsem už žádné vysvětlení. Poslouchal mě mlčky, s moudrýma očima, upřenýma povětšinou na opaleskující sklenku.

Když jsem se odmlčela, pohlédl na mě s porozuměním, a jak se mi zdálo se zábleskem starosti. „A vy byste ráda věděla, co ti dva měli za lubem?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Teď už ne. Alespoň myslím, že už nepotřebuju vysvětlení.“

Napila jsem se. „Marie Koumarová je velice chytrá žena. A chtěla mi dát na vědomí, že není radno míchat se do záležitostí Tamary Gillarové. I když je to věc už vyřízená – alespoň pro ni.“

„Správně.“

„A Karel si mě chce udržet pod kontrolou. Proto si nechal líbit moje nezpůsobnosti,“ dokončila jsem cynicky. „Nesmíte mu přikládat jen chladně vypočítavé pohnutky,“ řekl pomalu pan primář. „Viděl jsem vás včera pohromadě. Myslím, že má o vás starost. O vás – ne o tu druhou. Proto nechce, abyste se v tom šťourala.“ Vybuchla jsem. „Nepřijela jsem se sem v ničem šťourat. A jestli se tu chovají lidi podivně, není moje vina, že to u mne vyvolává různé myšlenky.“

„Lidi se většinou chovají jinak, než čekáme,“ řekl zamyšleně.

„A co vy… Vy byste se smířil s něčím… s něčím… když…“ Beznadějné jsem se zaplétala. Ponuře se usmál. „V životě jsem se musel smířit s moc věcmi. Ale nechci vám tady představovat moudrého kmeta,“ dodal rychle. „Musíte sama vědět, kam až si můžete troufnout. Ať už se rozhodnete jak chcete, máte proti sobě ženskou, která vám nedovolí rejpat se na jejím písečku. A ta má nejenom nejostřejší frontové zbraně z vlastního arzenálu, ale i zázemí, o kterém se vám ani nezdá.“ Ponořila jsem se do temných myšlenek. V místnostech se rychle šeřilo a Emil rozsvítil světla. Poslední kapky chianti, stékající po tenkém skle poháru, se zaleskly jako krůpěje krve.

*

O měsíc později jsem sjížděla serpentinami lázeňské silnice k městečku. Léto vrcholilo a usedlíci tvrdili, že nepamatují tak nádherné prázdniny v těchto deštivých pohraničních horách. Zeleň byla už tu a tam poskvrněna zábleskem žluti, která se jako memento zjevovala v korunách stromů. Podzim už posměšně pomrkával krví podlitýma očkama jeřabin a pomalu, ale s neúprosnou vytrvalostí ukusoval z krátícího se dne. Milovala jsem nadcházející roční období s tím svátkem barev, mlhavými jitry a palčivými poledny, kdy slunce jako by chtělo vynahradit nadcházející čas smrti a opuštění. Pod povrchem té zralosti, halící se do fantastického hávu, byla moudrost, odevzdání a podivuhodná jistota nesmrtelnosti. Milovala jsem podzim stejně, jako jsem neměla ráda předjaří s jeho neklidem a nestydatým odhalováním jizev po uplynulé zimě.

Ale letos se ten klid nedostavoval. Naopak, čím více se schylovalo ku konci léta, tím častěji mě přepadal neklid, strach a nechuť k té prázdninové selance s panem doktorem Adamem a zároveň obavy z návratu do životní reality…

Karel měl pravdu, napadalo mě, když jsem se v noci probouzela vedle něj. Měla jsem zapomenout a ne drásat ránu beztak hlubokou. Měla jsem být vděčna, že mi bylo dopřáno prožít jedno nádherné léto, naplněné milováním se všemi šalebnůstkami, které dovede kolem něho zkušený muž vykouzlit. Měla jsem vychutnávat obratně zrežírované výlety, končící v některé horské chatě, kde se s námi zacházelo jako s vládními hosty. Měla jsem se nechat unést atmosférou dýchánků ve dvou v zeleném přístřeší bytečku pana doktora. Co na tom, že to mělo příchuť sentimentálního kýče. Byla to hra, v níž jsem hrála roli princezny. A onen pocit, že Karel to vše aranžuje pro vlastní sobecké uspokojení, že sám vystupuje v úloze osamělého vlka, do jehož života vtrhla dívka z velkoměsta, a s přesnou mírou vkusu mi servíruje svoje oblíbené efekty –, ten mě konec konců neměl co přepadat. Jen chorobně citlivá ženská mohla vnímat ten závan rutiny a říkat si, že méně někdy znamená více. Měla jsem přijmout, co mi bylo nabízeno, a odjet zároveň s naplněním léta. Podzim jsem už mohla trávit v Praze. V mé útulné garsonce vysoko nad městem by se hezky vzpomínalo na žhavé letní noci.

A byla bych daleko od jedovaté krásky se zelenýma očima, v nichž byl utopen klíč k celé té ponuré historii konce jednoho, mně tak blízkého života. Vždyť bych snadno našla alibi. Dva lidé, jistě chytří, objektivní a mně naklonění, mě varovali.

Ale nebylo to nic platné. Čím víc se blížilo září, tím rychleji bledly barvy Karlova rytířského pláště a tím hlouběji se do mého nitra propaloval zelený plamen s rudou korunou. A v jeho záři bledly výstražné semafory v podobě primáře Siebeneichlera a slečny Koumarové. Dnes byl poslední den mých lázeňských procedur. Protáhly se trochu, díky mé občasné nedůslednosti. Byla jsem vysprchovaná, vymasírovaná a vypocena ze všech neduhů. Dostalo se mi péče, hodné obtloustlých manželek zbohatlíků, které se tu léčily ze svých neuróz a mindráků. Ale přesto se v poslední zatáčce podobalo moje rozpoložení stavu takové paní zbohatlíkové, které právě přinesli zvěst o krachu jejího muže. Jako zhmotnění mých myšlenek se proti mně vynořila simka, řezajíc vesele zatáčku, v poslední chvilce se mi vyhnula a zastavila téměř na stejném místě jako před několika týdny. Šlápla jsem na brzdu, pohlédla dozadu, zařadila zpátečku a pomalu se vracela k místu setkání.

Tamara mě vítala na okraji silnice se zářivým úsměvem ve snědé tváři. Jestliže jí magnóliová pleť dodávala vzhledu orientální královny, tak nyní vyhlížela jako vládkyně stepí a hor. Nelíbilo se mi vzhlížet k ní jako poddaný, tak jsem vystoupila taky. Podala mi ruku jako staré přítelkyni. „Vítám vás,“ předešla jsem ji elegantně. Zasmála se nahlas. „Vidím, že se tu na mě za ten měsíc docela zapomnělo, jsem tu vítána jako host a z vás se stala domorodka.“ Přelétla mě rychle pohledem. „Ale vypadáte výborně,“ řekla uznale. Prohlížela si mě chvíli zamyšleně a potom se obrátila ven ze silnice. „Viďte, že tady tomu,“ a obsáhla posunkem panoráma před námi, „se nevyrovná nic na světě.“ Pohlédla jsem na ni s pochybností. „Nevěděla jsem, že jste taková lokální patriotka.“

„No, to nejsem. Nebo asi jsem,“ zasmála se znovu. Vůbec dnes oplývala perlivým smíchem.

„Víte, já jsem neměla nikdy domov. Až tady.“ V mých očích musela spatřit připomínku tragédie, která právě zde poznamenala její život.

„Ano,“ řekla najednou bez úsměvu. „Ale když máte někde skutečný domov, nemůže vás od něj nic odradit. Třeba ho na čas opustíte, ale nakonec se tam zas vrátíte. Protože ono to všecko časem pomine a zůstanou zas jen ta neviditelná pouta, ukutá v dobách, kdy jsme ještě nebyli tak otrlí.“ V krásné tváři se mihl trpký stín, nebezpečný tím, jak vzbuzoval sympatie. „Máte asi pravdu,“ řekla jsem téměř proti své vůli. „Ale pro mne vždycky znamenal jeden člověk víc než jakékoliv místo na světě.“

Hleděla dolů do údolí a nereagovala na moji narážku. Rudé vlasy a bronzová pleť jí propůjčovaly vzezření krásné kovové sochy. Nedivila jsem se, že muž žijící s ní byl schopen vytvořit tak podivuhodné dílo, jaké zdobí měsíční plácek na svahu protějšího kopce. Zuřivé zahoukání nás vytrhlo z myšlenek. Brunátný muž za volantem fiata vystrčil hlavu. Vítr mu vzal slova od úst a šetrně k nám donesl jenom „… krávy!“ Jelikož měl pravdu, neboť naše vozy mu bránily v průjezdu, usmály jsme se na sebe s okamžitou solidaritou. „Hulvát,“ řekla.

„Blbec,“ souhlasila jsem. „Ale musíme to odpíchnout!“

„To teda musíme!“ Stiskly jsme si ruce tím nejpřátelštějším stiskem, jaký si lze představit.

„Uvidíme se jistě co nejdříve,“ stačila ještě zavolat. Potom práskla do koní a hladce se rozplynula na černozlatě pruhované silnici.

Očekávala jsem, že mě Karel začne shánět, tak jsem nejela do hotelu. Zaparkovala jsem nedaleko Tamařiny vily a ponořila se do šumění řeky a stromoví v parku. Po delším bloumání po trávě i jehličí jsem se ocitla u plastiky Roberta Gillara. Usedla jsem na známý kámen a strávila tam dvě hodiny s hlavou prázdnou a srdcem plným hořkosti.

*

Rozhodla jsem se najíst se v milé hospůdce, kam mě uvedl pan primář Siebeneichler a jejíchž kvalit jsem od té doby hojně využívala. Ještě jsem se pořádně neusadila, když se přihrnul vrchní Emil. Jenže dnes ne s doporučením mého menu. Hráli jsme spolu takovou malou hru – vždycky mi podal jídelní lístek, ostatně chudičký, já ho s předstíraným zaujetím prostudovala a nakonec ho bezradně požádala o radu. A nikdy jsem nechybila. Ale dnes mi s kamennou tváří oznámil: „Volal pan doktor Adam. Mám mu zatelefonovat, přijdete-li sem.“ Neschvaloval pana doktora Adama.

Nadzvedla jsem se, ale potom jsem znovu usedla. „Zavolám mu sama, pane Emile. Ale napřed se najím.“ Emil spokojeně odťapkal na plochých nohou. Tentokrát mi přinesl jídlo rovnou. Jedla jsem bez chuti grilované ledvinky. Setkání s Tamarou zcela rozptýlilo bezstarostnou atmosféru uplynulého měsíce. Smyslové okouzlení opadlo a já tu zase byla s nervy zjitřenými jako v ten večer, než odjela. Nesmysl. Je zase tady – co na tom? Ať je tu či jinde – nic se nezměnilo. Celou tu dobu její nepřítomnosti jsem byla klidná. Nikdo mě přece nenutil, abych se oddávala líbánkům s Karlem. Opravdu nikdo?

Co když to u něj byl vypočítaný záměr? Přimět mě, když už jsem tady, abych pustila z hlavy tu historii. A jak lze nejlíp zaměstnat mladou ženu, osamělou a nešťastnou?

Ale který muž by se dovedl tak přetvařovat… A proč se přetvařovat? Bylo to pro něj stejně příjemné jako pro mne. Ale pro někoho mohlo být moc důležité odvést moje myšlenky jiným směrem. Odstrčila jsem téměř nedotčený talíř. Ted jsem si uvědomila, co mě znepokojilo. Tamara byla dnes úplně jiná než dříve. Pod suverénní společenskou maskou se netajila žádná ostražitost. Byla klidná – byla si jistá, že nehodlám do ničeho šťourat. Ten minulý měsíc ji o tom přesvědčil. Ale potom ji někdo musel informovat, co se tu dělo. A zase jsem byla u Karla.

Opřela jsem čelo o ledovou dlaň. To k ničemu nevedlo. Proč by se konec konců měl někdo bát, že vytahuju na světlo tu zašlou tragédii? Jenom proto, že jim všem je nepříjemné znovu se k ní vracet? Ano, musel to být pro všechny šok, když se tu najednou objevila Jendova sestra jako posel ze záhrobí.

Ale teď… Neměli důvod, aby je ta záležitost soužila do nekonečna. Ledaže… Ledaže by na oficiální verzi něco neklapalo. Ale to nemohlo být totéž, co znepokojovalo mne. Oni neměli příčinu nevěřit, že Jenda byl vrahem. Vrahem proto, že ho někdo ponížil. Vzrušeně jsem sáhla po cigaretě. Všudypřítomný Emil tu byl v mžiku s ohněm. Ani jsem mu nepoděkovala. Proč mě to nenapadlo dřív. Jenda nebyl chlapec, který by se nechal týrat pro bezmezný obdiv k nějakému mistrovi. Ale mohl by ledacos překousnout, kdyby chtěl zůstat nablízku nějaké ženy. V hlavě mi bušil parní stroj. Jak to do sebe zapadá. Jenom já jsem věděla, jak zranitelný byl Jenda v tomto místě. Snad proto, že vyrostl bez matky. A takoví muži se prý snadno připoutají ke starší ženě. Že nebyla mateřský typ? Byla to zralá žena, neobyčejně přitažlivá. A co víc – byla to osobnost. Mělo mě to napadnout hned, když jsem Tamaru poznala. Seděla jsem zdrcena ve svém koutku. Zachytila jsem Emilův znepokojený pohled a zmohla se na matný úsměv. „Není mi dobře, pane Emile. Půjdu radši na vzduch.“ Přikývl souhlasně. „Pan primář je dnes v sanatoriu?“

„Ano. Byl tu včera a říkal, že se staví pozítří – tedy dnes už zítra. Budeme mít kančí kýtu,“ dodal slibně. „Výborně. Přijdu taky.“ Zvedla jsem se a vykoukla oknem na dlážděný dvůr, který sloužil jako parkoviště. U oktávky stál Karel a pohlížel ke vchodu. Mrkla jsem na Emila a vyklouzla chodbičkou zpola zarovnanou bednami lahví a ven zadními dveřmi na opačné straně restaurace. V Emilových očích zahrálo zlomyslné uspokojení.

Měla jsem naspěch, tak jsem ani neuvažovala, kam jdu. V bezpečné vzdálenosti od Karla jsem se zastavila a mrzutě si uvědomila, že zároveň s jeho společností jsem se zřekla i dopravního prostředku. Čímž se moje zamýšlená cesta za primářem Siebeneichlerem zkomplikovala. Loudala jsem se parčíkem, na jehož konci bylo autobusové nádraží, a tu jsem dostala nápad. Na to, co jsem si chtěla ověřit, nebyl pan primář správným zdrojem informací. To byla ženská záležitost – a kdo byla jediná další zúčastněná žena? Slečna Koumarová. A tak jsem změnila kurs a vydala se k sídlu ochránkyně památek a přírody.

*

Od našeho prvního setkání, které mělo tak nečekaně důvěrné zakončení, neviděla jsem Marii Koumarovou často. Setkaly jsme se několikrát v téže restauraci a omezily se na výměnu pozdravů. Když jsem jednou měla příležitost promluvit s ní beze svědků, tvářila se upjatě a hovořila stroze. Můj pokus navázat na důvěrný tón oné noci ji očividně nepotěšil. Zazdálo se mi, že jsem ji něčím zklamala. Tím líp. Nemýlím-li se, mohu to dnes napravit. Dům vypadal, jako by potřeboval péči, ne-li památkářů, tedy alespoň fasádníků. Ale místnost, ve které sídlila slečna Koumarová, byla upravená a světlá. Slečna obcházela s konvičkou v ruce malou plantáž pokojových rostlin, a jak jsem se tak na ni koukala, uvědomila jsem si, že je vlastně stará panna. Podivné – nebýt konvičky v ruce drobné slečny, tak nějak ztracené v té veliké místnosti v pustém starém domě, nebylo by mě to ani napadlo. Odpověděla mi na pozdrav, ale nejevila ani formální potěšení. Bleskově jsem zauvažovala. Slečna Koumarová byla příliš inteligentní, než abych z ní něco vytáhla při planém klábosení. Chci-li obnovit důvěru, kterou ke mně tehdy chovala, musím být upřímná. Alespoň v nejnutnější míře.

A tak jsem spustila bez úvodu. „Přišla jsem se vás na něco zeptat.“

Její oči za silnými skly byly lhostejné. „Ano?“

„Nejste zrovna přístupná,“ řekla jsem s nuceným úsměvem. „Nečekala jsem, že po našem prvním rozhovoru mě přijmete skoro nepřátelsky.“

„Prvním a posledním,“ pravila stroze. „To ale není moje vina. Mám dojem, že moje následující chováni bylo v souladu s instrukcemi, které jste mi udělila.“

Sundala brejle a zvedla obočf.

„Moment,“ zarazila jsem ji. „Dobře, nedala jste mi žádné instrukce. Ale musí vám být jasné, že jsem vaše vyprávění přijala jako výstrahu. Jako pokyn, abych se do ničeho nepletla. Není to tak?“

Otřela si pečlivě brejličky a pevnou rukou je umístila na nose.

„Na co jste se chtěla zeptat?“

„Byl Jenda zamilovaný do Tamary?“ Otázka zaplnila prostornou pracovnu jako otravný plyn. „Na to jste přišla teprve dnes?“ zeptala se slečna Koumarová sarkasticky.

„Ano,“ řekla jsem pokorně. „Teprve asi před hodinou.“ Odložila znovu svoje dioptrie a najednou roztála. „Nedivte se mi, Marto. Když jsem se s vámi setkala tenkrát u Tamary, okamžitě jsem vás poznala. Neviděla jsem vás totiž poprvé. Byla jste tu přece v lednu na Jendově pohřbu. Byli jsme tam taky – já a primář Siebeneichler. Ale nedivím se, že jste si nás nevšimla. A nebylo vhodné to připomínat.“

Sklonila jsem hlavu zasažena do srdce.

„Myslela jsem, že jste sem přijela s nějakým úmyslem. Když jsem vás později pozorovala, domnívala jsem se, že jsem se ve vás zmýlila. A –,“ zaváhala.

„A řekla jste si, že k tomu, co tady provádím, jsem si mohla vybrat jiné místo. A jiného muže,“ pravila jsem bez obalu.

Pokrčila rameny. „Vy jste to řekla.“

Potlačila jsem nelibost. Nikoho by nepotěšila tak nepokrytá kritika. Zvláště když byla oprávněná. „Nemohu vám vysvětlovat, co mě k tomu vedlo. Bylo by to rozvláčné povídání. A asi zbytečné,“ dodala jsem poctivě. „My dvě máme pravděpodobně na většinu věcí podstatně odlišné názory.“

„Ano,“ souhlasila klidně. „Proč jste tedy přišla právě za mnou?“

„Protože jsem očekávala, že mi na přímou otázku odpovíte pravdivě.“

Mlčení, které nastalo po mých slovech, mi bralo veškerou naději.

„Vy jste tak strašně jiná než Jenda,“ řekla posléze. „Na první pohled máte mnoho společného. Hlavně fyzicky a potom něco, co se dá nazvat kouzlem osobnosti. Ale to, co u něj bylo spontánní, je u vás jenom slupka.“ Nechtěla mě urazit, a taky jsem to nemínila tak brát. „Asi jsem měla tvrdší život,“ pravila jsem mírně. Blýskla po mně brejlemi. „Pokud vím, měli jste dost společný osud. Vy jste byla dokonce starší. A chlapci jsou většinou citlivější než děvčata.“

Přes všechnu snahu mě začínala dopalovat. „Ano. Na začátku jsme asi byli stejní. Kdyby byl Jenda starší, možná že bychom dopadli právě naopak. Víte – při našem vztahu být tím dospělým nebyl právě lehký závazek.“ Věděla o mně zřejmě všechno. Ale přesto jsem jí ještě měla co říct. „Nechci se ve vašich očích ospravedlňovat. Konec konců – teď není důležité, myslíte-li si o mně, že jsem děvka.“

Hleděla na mne rozpačitě. „Nejsem puritánka, nemyslete si. Ale máte pravdu, že se mě nepříjemně dotklo vaše soužití s Karlem. Počkejte – má to svoji souvislost. Jenda byl opravdu zamilovaný do Tamary. Zamilovaný tak, že pro ni úplně ztratil soudnost. Mohla jsem to sledovat od začátku.“ Její slova otevírala propast, temnou a hlubokou, a bála jsem se zahlédnout její dno. „On nepatřil mezi ty chlapce, kteří vidí v každé svůdné ženě příležitost. Z počátku pro něj neexistovala – ne, to ne. Tak dokonale krásné stvoření nemohlo neexistovat pro hocha tak citlivého ke kráse. Ale určitě ji obdivoval jenom jako krásný přírodní úkaz. Jenže – v tom manželství byly dost podivné vztahy. Tamara nemohla svému muži odpustit, že se v něm zklamala. To, co bylo z počátku úžasné, se najednou jevilo jako pouhá cetka. Oficiální věhlas záhy pohasl, a co z něj zbylo, bylo podle dnešních měřítek spíš – pro posměch. Že to z něj udělala sama, nechtěla připustit. Robert opravdu něco uměl, ale byl slaboch – podle ní. Ona je jako oheň a led. Co odolá jednomu, podlehne druhému. Robert by snad mohl začít znovu, ale ona by mu to nikdy nedovolila. Protože u ní nade vše převládá jedno. Nikdy nepřiznat, že se mýlila.“ Sála jsem její slova jako písek vodu a ukládala je v paměti jako evangelium.

Oči slečny Koumarové plály podivným ohněm. „Ne, že by o něj ještě stála. Myslím, že jako muž pro ni už neexistoval.“

Pohlédla na mne s krutým zábleskem v drobné tváři. „V době, kdy se to stalo, byl jejím milencem Karel. Když jste sem dnes přišla, myslela jsem, že se chcete ptát na to.“

V tom okamžiku mi svitlo. Ale sklonila jsem pokorně hlavu.

„Jenže o Karlovi nikdo nevěděl. To nebyl její styl, ukazovat pravou kartu. A taky by to nebylo Roberta dost ponížilo. A tak pobláznila chudáka Jendu a týrala je oba.“

Odmlčela se. „Nemyslím, že to chtěla dohnat k takovému konci. Ale rozhodně má na tom velikou vinu.“ Zůstala sedět jako unavená, malá sova se splihlým peřím. Když vzhlédla, sklopila jsem rychle oči, protože jsem pochopila, že slečna Koumarová milovala Roberta Gillara a že jeho smrt nikdy Tamaře neodpustí.

*

Přechod z chladných zdí do prohřátého ovzduší pozdního srpnového odpoledne byl příjemný jako teplé pohlazení. Přesto jsem měla ještě před hotelem kůži vlhkou a studenou, jako bych vystoupila z krypty. Nemohla jsem teď o tom všem přemýšlet. Zbláznila bych se. Vešla jsem do svého pokojíku a opřela se o dveře, jako bych tak mohla zabránit někomu vstoupit. Jenom ad mé tu nikdo nenajde. Ať všichni zapomenou, že tady vůbec jsem. Nebyla bych snesla žádného z lidí, s kterými jsem se v posledních týdnech docela ráda stýkala.

V koutě za dveřmi stály moje kufry. Ne zcela vybalené – v tomto horkém létě jsem vystačila s několika hadříky. Prach pokrýval světlou kůži a ulpíval na mých vlhkých rukou jako bláto. Začala jsem vkleče přerovnávat změť prádla a svetříků. Najednou jsem zavadila o něco chladného a oblého. Usedla jsem na podlahu a vylovila ze strakaté závěje láhev. Byl to dobrý koňak, aromatický nápoj od břehů Nilu. Ani mi nevadilo, že byl teplý. Přeléval se z hrdla do hrdla lehce jako světelný paprsek. Vstala jsem a přesunula se s lahví na postel. Tělem se mi pomalu rozlévalo teplo.

Teď odtud přece neuteču. V mé ztýrané hlavě se zvolna formovala myšlenka. Pomalu, pomaloučku, jako když se kuřátko ve vejci probouzí k životu. A najednou skořápka praskla a bylo na světě. Ďábelské kuře, vysezené teplem mé krve, mého těla.

Stočila jsem se do klubíčka a usnula. Probudily mě údery věžních hodin… devět, deset. Ale nebyla jsem si jistá, jestli jsem počítala od začátku. Měla jsem hlad a žízeň a nadbytek energie. Do pokoje vanul nahořkle vonící vzduch.

Převlékla jsem se do nezmačkaných bílých džínsů a svetru a sešla do přízemí. Za ulepeným pultem seděl pan Seidl a pil z upadaného půllitru. Vytřeštil na mě krvavá očka. Přívětivě jsem se naň usmála. Ani pohled na něj mě nemohl zbavit nálady.

„Vy jste tady?“ zeptal se vcelku zbytečně. „Jak vidíte.“

„Ale… Myslel jsem, že nejste doma.“

„Na tom snad nezáleží, ne?“

Pan Seidl zmizel v hlubinách své kukaně a vynořil se ještě o něco mrtvičnatější. V ruce třímal sešitek, hodný žáka poškoláka. Naslinil špinavý prst a jal se v něm soustředěně listovat. „Máte tady vzkaz. Telefonický.“

„Ale,“ podivila jsem se upřímně. Hlavně tomu, že si to musel zapsat. Existoval jen jeden jediný hlas, který pronášel do tohoto telefonu moje jméno. „Volala vás Praha. Asi v osm hodin. Myslel jsem, že tu nejste. Neviděl jsem vás přijít,“ pravil dotčeně. V mysli mi zavířilo tisíc možností. Kdo mě, proboha, vyslídil? Totiž – komu na tom mohlo záležet? Nenalezla jsem odpověď.

„Asi jste tady zrovna nebyl,“ řekla jsem nepřítomně. „Je to prý naléhavé. Máte kdykoliv ihned volat…,“ a přeslabikoval šestimístné pražské číslo. Nic mi neřeklo. Ale vypadalo to opravdově. „Tak mi je, prosím vás, objednejte,“ povzdechla jsem a vyhoupla se na pult.

Čekali jsme s panem Seidlem už půl hodiny a hypnoticky pozorovali černý přístroj s kličkou, zdejší rozkošnou archaickou zvláštnůstku.

„Víte co?“ řekla jsem konečně. „Skočím pro pivo. Kdyby se ozvali, ať počkají. Je to konec konců na můj účet a v tuhle hodinu není tolik hovorů,“ zatrhla jsem jeho pokus o protest. Sbalila jsem půllitr čpící zvětralým pivem a vydala se za kořistí.

Přinesla jsem obě piva a talíř obložených chlebíčků bez úrazu. Panu Seidlovi zazářila očka. Ale než jsem se mohla pustit do hodování, zadrnčel telefon. Pan Seidl se na něj vrhl jako sup. „Ano – ano, předávám.“

Vzala jsem od něj sluchátko a koutkem oka zahlédla, jak se zmocnil chlebíčků. „Kryštofová. Prosím.“

Mužský hlas, korektní a pečlivě artikulující, mi byl zcela neznámý. „Tady Paulus z Modexu. Děkuji vám, že jste tak brzy zavolala.“

Ani to mi nic neřeklo. Instituce mi byla sice známá, ale jméno? Na vteřinu jsem pojala podezření, že jde o originální žertík některého z mých důvtipných přátel. Ale z hlasu na druhém konci drátu vanula serióznost a nepřehlédnutelná šéfovská jistota.

„To nic. Náhodou se mi to hodilo,“ odvětila jsem opatrně. Maličko zaváhal. „Rád bych vám učinil jistou nabídku.“

„Prosím,“ řekla jsem překvapeně. „Měli bychom zájem o vaši spolupráci.“

„Ale já…“

Pan Paulus mě nemilosrdně přerušil. Ani nemusel. „V pondělí začíná výstava módního zboží. Otevíráme při ní poradnu pro ženy – má poskytovat komplexní instruktáž, jak se oblékat, česat, líčit a pohybovat v souladu se svým typem. Už to leckde bylo, není to žádná novinka. A vždycky to mělo ohromný úspěch a poptávka převyšovala kapacitu. Ale nikdy to ještě nefungovalo v Praze. Máme předběžně zjištěno, že o naše služby bude veliký zájem.“ Nestačila jsem se rychle přenést do toho světa profesionálních starostí. Vydala jsem neurčitý zvuk, který pána stačil ujistit, že ho poslouchám.

„Bude to zajímavá práce. Ovšem náročná. Jedná se zatím jenom o dva týdny, ale máme reálnou naději, že poradna zůstane zachována jako trvalá pobočka našeho ústavu.“

„Nevím,“ řekla jsem posléze. „Jak vás napadlo obrátit se zrovna na mě?“

Elegantně se vyhnul přímé odpovědi. „Jste přece manekýnka. A velmi úspěšná. A k tomu módní návrhářka. To je ideální kombinace. A pro vás by to bylo skvělé uplatnění.“

„Ale – kdo vám na mne dal typ? A jak jste mě nalezl?“ zeptala jsem se už polopatě.

Pan Paulus se začínal zlobit. „Paní Kryštofová, tuto šanci by uvítaly všechny vaše kolegyně. Bez výjimky. Jsme svolní být velmi tolerantní, pokud jde o vaši současnou další činnost v oboru. Naopak, vliv našeho salónu se zvýší, bude-li v něm pracovat úspěšná a známá manekýnka.“

Vyrostla jsem alespoň o pět centimetrů. Přesto jsem odpověděla zdrženlivě. „Ale já mám pro budoucnost už jiné plány.“

„Pokud jsem byl informován, počítá se s vámi v mezinárodním měřítku. V tom bychom vám samozřejmě nebránili,“ dodal věcně.

To jsou novinky, pomyslela jsem si chladně. A červík pochybnosti vystrčil hlavičku ze sladkého jablíčka, které mi pan Paulus tak nezištně házel do klína. „Chápete, že mě vaše nabídka překvapila. Buďte tak laskav a pošlete mi návrh smlouvy. Slibuji, že vám odpovím v nejkratší době.“

„Bohužel. Jak jsem vám řekl, poradna se otevírá za týden. Je nutné, abyste se vrátila do Prahy co nejdříve. Pokud možno zítra ráno. Během tohoto týdne byste prodělala nejnutnější instruktáž. Nepředpokládám, že by vám první dny dělaly potíže. A potom už to pojede samo. Mohu vás zítra odpoledne očekávat?“

„Bohužel,“ opakovala jsem. „Vaše nabídka je skutečně velkorysá. Slibuji vám, že o ní budu uvažovat a do týdne vám dám závaznou odpověď.“

Pan Paulus přestal vábit a jevil už nepokryté rozhořčení. „Jestli se vám to nehodí, musím se vzdát té příležitosti,“ odsekla jsem nakonec nezdvořile.

Trošinku změkl. „Dobře. Ale budu vám zavázán, když se rozhodnete co nejdříve. Dejme tomu – do tří dnů?“ smlouval.

„Samozřejmě.“ Dopřála jsem mu trošku úspěchu. „A v každém případě vám děkuji.“

Hlas pana Pauluse zněl už zase sebejistě. „Tak na brzkou shledanou.“

*

Cítila jsem se, jako by tu vzdálenost mezi mnou a panem Paulusem nemusel urazit jenom můj hlásek, ale celá má tělesná schránka. Kdo z mých přátel mohl být v tuto hodinu na telefonu? Mnozí – ale na kterém. Možná jen… ano, paní Věra. Ctnostná panenská pětačtyřicátnice, naše „Madam“, podle přezdívky frajerů, kroužících kolem plejády manekýnek. Dáma, pro niž je péče o svěží vzhled první starostí na světě. Přehlídky ještě nezačaly a tak nejspíš spočívá na svém cudném loži se všemi krémy a vodičkami předpisově vetřenými. Bude mi potěšením ji z něho nadzvednout.

Tentokrát to šlo rychle. „Čekejte,“ pravila anonymní slečna na centrále.

„Hermanová,“ ozval se dívčí hlásek. „Dobrý večer. Tady Kryštofová.“

„Martičko?“ Překvapení bylo nelíčené a podobalo se dokonce potěšení. Trochu mě to zahřálo. „Nezlobte se, paní Věro, že vás přepadám v noci.“

„Ale to nevadí. Vrátila jsem se z divadla a právě se chystám do postele.“

Dovedla jsem si to představit. Podle mého názoru by ta hodina spánku navíc byla paní Věře užitečnější než intenzívní kosmetická péče.

„Co je s vámi? Nikdo jsme si nemysleli, že se tak dokonale ztratíte ze světa.“

„Praha není celý svět, paní Věro,“ řekla jsem melancholicky. „A někdy je užitečné to objevit.“ Paní Hermanová si slyšitelně povzdychla. „Máte pravdu, Martičko. Ale málokdo z nás má k tomu odvahu. Žijeme tu tak trochu jako zvířátka v zoo.“

Byla to přece jen inteligentní dáma. Ale kvůli těmto meditacím jsem ji o půlnoci nevolala. A tak jsem jí stručně pověděla obsah telefonátu s panem Paulusem. Vyslechla mě pozorně.

„Opravdu?“ V tom jediném slovu bylo veliké překvapení a malinká závist.

„To je ohromné, Marto. Je o to veliký zájem. Abych se přiznala, sama bych neodmítla spolupráci. Jsou tam neomezené možnosti. Mám přece zkušenosti,“ dodala mnohoznačně.

Rozuměla jsem jí. Nebudou tam chodit jen dívky. Právě naopak. Pohrnou se tam ženy, které dávno ztratily pel mládí. A bude tam přikapávat pěkný vedlejší příjem. „Já to asi nevezmu, paní Věro. Nějak mi to nesedí.“ Slyšela jsem, jak nevěřícně vydechla. Potom najednou zavrkala: „Ale Martičko, snad jste se nám tam nezamilovala?“

No dobře, ať si to myslí. Dámu v jejích letech to vždycky naladí sentimentálně. Povzdychla jsem pokrytecky. „Ale proto vás nevyrušuju. Ráda bych zjistila, jak to, že si vyhlídli právě mne.“

Paní Věra uvažovala. „To tedy nevím. Jak jste mi to reprodukovala, chce pan Paulus získat speciálně vás. A to je divné, že? Ne že byste nebyla výborná,“ dodala rychle, „ale při tom zájmu…“

Vypadalo to beznadějně. „Prosím vás, co tam vlastně chtějí všechno nabízet?“

Paní Věra čiperně spustila: „Prostě poučit každou ženu, jak využít přirozených předností a zakrýt nežádoucí vady. K tomu tam bude při ruce kosmetička, kadeřnice, poradkyně pro vhodné oblékání, pohybovou výchovu a dokonce rehabilitační pracovnice…“

Paní Věra nadšeně švitořila, ale já už dál neposlouchala. „Rehabilitační pracovnice? Nač, prosím vás?“ přerušila jsem ji.

„Ach, vy si asi představujete rehabilitaci jako cvičení pro tělesně postižené. Ale uvažte, že mnoho mladých žen po prvním dítěti ztratí správné držení těla, zvykne všelijak si hovět a posléze ztratí i veškerou grácii a vůbec postavu. A přitom by stačilo pár snadných cviků a…“ To stačilo. Souvislosti byly jasné. Dozajista jsem se nemusela podezřívat z falešné jasnozřivosti. Takový zájem o průměrnou manekýnku na místo, o které usilují dámy s konexemi paní Hermanové! Děkuji za doporučení, Tamaro. Doufám, že vás to moc nestálo. Rozhodně jste nemusela zaplatit způsobem, uznávaným jako platidlo v podobných případech. Jak jsem se ve vás mýlila. Nevypadáte na filantropicky založenou dámu. Ale co, připravila jste mě o bratra, můžete mi za to nabídnout slušnou existenci. Ve srovnání s jepičím životem manekýnky je to ohromná šance. A nic za to nechcete. Nic, než abych zmizela z vašeho panství.

V telefonu bylo už chvilku ticho. „Haló,“ řekla jsem honem.

„Už jsem si myslela, že nás přerušili,“ ozval se rozpačitý hlásek.

„Ne, ne. Poslouchala jsem vás.“ Nevěděla jsem rychle, co říct. „Tak ještě jednou, nezlobte se za to pozdní volání. Chtěla jsem si jenom ověřit serióznost nabídky a nevzpomněla jsem si na nikoho líp informovaného než na vás.“

„To je v pořádku, Martičko. Doufám, že budu taky první, komu přijdete povědět, jak to běží. Dobrou noc.“ Přes moje vytáčky nepochybovala ani chvilku, že nabídku pana Pauluse přijmu. A to mi potvrdilo domněnku, jak velice se musela moje příznivkyně exponovat, a tím pádem, jak silně jí muselo záležet na mém odklizení. Opustila jsem telefonní přístroj, přisunula zvadlému panu Seidlovi svoje pivo s opadlou pěnou a lítostivě spočetla drobečky na talíři od chlebíčků. Vykoukla jsem ze dveří a rychle se stáhla zpátky. Ochladilo se, od hor přišustil vlezlý déšť a rozehrál na stříšce nad vchodem truchlivou podzimní předehru. Vydala jsem se do svého pokoje vybalit punčocháče a teplé svetry.

*

Starý muž, procházející se v ústavním parku, vypadal spíš jako do problémů zabraný vědec než jako blázen. Řekla jsem to primáři Siebeneichlerovi a ten se pousmál. „Taky že to není blázen. Je tady z vlastní vůle. A je za to dokonce vděčný.“

Seděli jsme v přívětivé vyšetřovně a jen dveře bez klik a mříže na oknech připomínaly, že se nacházíme v psychiatrické léčebně. „To nemá kam jít?“

„Přesně řečeno nemá ke komu jít. Před pěti lety mu zemřela žena. Po půl roce se pokusil o sebevraždu a potom ho podle předpisů poslali na pozorování k nám. Říká vám něco jméno –,“ a vyslovil jméno známé koncertní pěvkyně. „Tak to byla jeho žena. Žil vlastně do poslední chvilky jejím životem. Dělal jí impresária, korepetitora, obstarával jí dokonce klavírní doprovod. Byl velmi nadaným hudebníkem. Mohl snad být dobrým virtuosem. Ale podřídil úplně svůj život jejímu, a když zemřela, zbyla z něj jenom prázdná slupka.“

Stařec pečlivě sbíral několik spadlých listů z uhrabaného písku cestičky.

„Musel se naučit znovu žít. Začínal u nás jako novorozené dítě. Jako člověk bez minulosti, bez pout a vztahů ke světu. Nemá nic než tento ústav a nás. Tak jsme si ho tady nechali.“

„Ale – jak se vám to podařilo? Když je docela normální?“

„Chováme ho tady jako těžký případ maniodepresivní psychózy,“ ušklíbl se pan primář. „Ostatně – je normální z psychiatrického hlediska. Ze sociálního ne. Podařilo se nám ho jenom přimět, aby trpělivě čekal na smrt. V širém světě by byl bezradný.“

„Stáří je strašná věc,“ řekla jsem zamyšleně. „Nedovedu si představit, že budu stará.“

„A kdo to dovede? Ale nebojte se. Stáří není hrozné. Vždyť zároveň s vámi stárne celý váš životní styl. Abych mluvil v pojmech vaší generace – vaše písničky a jejich interpreti, vaše móda, filmové idoly…“

„Považujete nás za hezky povrchní,“ řekla jsem dotčeně. Zasmál se. „Vůbec ne. Ale co líp charakterizuje mládí než to, co jsem vám vyjmenoval? Je to kvintesence doby, má drahá. Myslíte, že my jsme byli jiní?“

„Někdy si připadám, že už stárnu. Jenda – a byl mladší než já – se mě jednou zeptal, jestli se mi nezdá, že to bylo lepší, když jsme jezdili stopem a pili rum.“ Zavrtěl hlavou. „Před dvaceti lety jsme neměli ani ten rum a jízdu stopem. Scházelo nám hodně věcí – ale přebývalo jedné. Mládí. Jsou to reciproké hodnoty, mládí a to ostatní. Ale kdo to ví? Váš bratříček byl neobyčejně chápavý chlapec.“

Visela jsem na něm úpěnlivým pohledem. „Vy se vyznáte v lidských duších. A znal jste ho. Věříte, že byl vrahem?“ Jeho tvář se změnila. Sotva postřehnutelně přijala profesionální výraz. „Kladete špatně otázku, Marto. Kdybyste se mě na to zeptala, než k tomu došlo, řekl bych – ne. Kdybych to byl předpokládal, cítil bych vinu, že jsem nezasáhl. Protože jako psychiatr jsem mohl vidět u všech hlavních aktérů jisté abnormální rysy. Ale, bohužel, nelze předpokládat do důsledků všechny zvraty v lidském jednání.“

„Vy mi nerozumíte,“ řekla jsem zoufale. „Nebo se vyhýbáte odpovědi.“

Zíral na mne pohledem, jakým medik zkoumá biologický preparát. „Vy nechcete rozumět mně. Chápu vás – jako Jendovu sestru. Tím říkám všechno. Ale před vámi stojí fakt. A na tom se nedá nic změnit.“

„Ale dá.“ Hlas se mi drolil jako zvětralý kámen. „Jsem si skoro jistá, že to bylo jinak. Docela jinak.“ Vzduchem prolétl oslňující výboj. Zasáhl primáře Siebencichlera přímo mezi oči.

Téměř jsem šeptala. „Co když to bylo právě naopak? Robert Gillar byl přece brutální, impulsívní člověk. Byl to muž ve středních letech a zenit měl za sebou. Neuspěl v práci ani v osobním životě. Musel na Jendu strašně žárlit a nenávidět ho. Jenda měl před sebou otevřenou cestu ke všemu, co on promarnil. A právě tento chlapec mu sahal po tom posledním, co mu zbylo jako symbol zdánlivého úspěchu. Ona věděla, čeho má použít jako biče. Muselo ho to zatraceně pálit – a tak… Neměl co ztratit. Zastřelil Jendu a potom sebe. Ale Tamara nemohla přece být ženou vraha a sebevraha. Být vdovou po zavražděném je přece jen přijatelnější.“ Primář sáhl po cigaretě a pevnou rukou zažehl zapalovač. Neozval se žádný výbuch a reaktivní směs ionizovaných plynů se změnila opět v normální atmosféru. „Ano. Mohlo to tak být. Bylo by to dokonce psychologicky přijatelnější.“

Zapálil si a teprve potom mi s omluvným posunkem nabídl. Svírala jsem cigaretu v dlani jako nůž. „Přiznávám, že v prvním okamžiku, když jsme zjistili, že jsou oba mrtvi, jsem uvažoval jako vy.“ Pustila jsem smítky tabáku na podlahu, otřela si dlaň a přijala od něj novou cigaretu.

„Ale mýlil jsem se. Stejně jako vy. Protože bylo nezvratně prokázáno, že Jenda se zastřelil sám a Robert Gillar byl zastřelen.“

Jeho hlas byl hlasem boha při posledním soudu.

*

Primářův červený fiat zahnul na parkoviště u Emilovy restaurace a zastavil. Položila jsem ruku na jeho paži. „Ručíte za to, že se nedalo nic naaranžovat?“ zeptala jsem se s jiskérkou naděje.

Zavrtěl hlavou. „Děvče zlaté. Dnešní kriminalistika používá metody, které se nedají oklamat. Ani zfalšovat – máte-li na mysli tohle. A mohu vás ujistit, že jsem měl oči velice dobře otevřené. A přestože nedosahují přesnosti laboratorních přístrojů – i ty mi stačily. Byl to úplně jasný případ.“

Vzal jemně moji ruku a položil mi ji do klína. Vystoupil a otevřel mi dvířka. „Odpusťte starému prosektorovi lidských duší. A pojďte se najíst. Emil nás už vyhlíží a nesmíme ho zarmoutit.“

Vystoupila jsem, a zatím co zamykal vůz, promluvila jsem spíš k sobě než k jeho zádům. „Mohla bych pochopit, že se Jenda zabil. Ale nikdy neuvěřím, že zabil někoho jiného.“

Zdálo se mi, že jeho schýlená ramena maličko strnula.

*

„Tak ty chceš odjet.“ Karel stál s kouřící konvici v ruce ve dveřích a pátravě mě pozoroval. „Vychladne ti voda,“ řekla jsem.

Přistoupil ke stolu a káva v hrnečcích zavířila a vystoupila v čokoládových závějích na povrch. Ale ani vonná pára nedovedla zahřát ovzduší v místnosti. „Nechci odjet,“ řekla jsem. „Dostala jsem však mimořádně výhodnou nabídku. Ale to by znamenalo okamžitě nastoupit.“

Zíral na mne nevěřícně a nezdálo se, že by o tom věděl. „Vždyť jsi říkala, že záleží jenom na tobě, jak dlouho tady zůstaneš.“

„Ano,“ vysvětlovala jsem trpělivě. „Ale tohle jsem nemohla předvídat.“

Soustředěně míchal kávu a odhodlával se k proslovu. „Jestli v tom hrají roli finanční důvody, nemusela by sis dělat starosti. Můžeš být u mne – nebo třeba dál v tom strašném hotelu, jestli se ti to líbí líp,“ dodal rychle. „Vzhledem k tomu, že jsi vdaná, nemohu ti nabídnout nic jiného.“

Hleděla jsem na něj chvíli a potom jsem se dala do smíchu. Smála jsem se ještě, když jsem usedla na opěradlo jeho křesla a pokusila se ho obejmout. Podrážděně ucukl. „Promiň,“ pokoušela jsem se ovládnout. „Ale strašně mi to připomnělo jednu situaci, která… Ale na tom nezáleží.“ Včas jsem si uvědomila, že není vhodné vyprávět mu, jak mě můj muž požádal o ruku. Přesunula jsem se zpátky na kanape a složila nohy pod sebe. „Není to opravdu z finančních důvodů. Za tu dobu, co jsem tady, jsem moc neutratila. Takovým způsobem bych tu mohla žít půl roku.“ Ale nepodařilo se mi napravit to nešťastné faux pas.

„Ach tak. Zapomněl jsem, že ty jsi taková kytička, která potřebuje svěží vzduch pražských barů. Tady tě to už nebaví, vid?“

Dívala jsem se na tu odvrácenou hlavu a bylo mi smutno. Bylo mi líto, že po tom všem jsme si nerozuměli, že jsem se s ním nemohla rozdělit o břemeno, které jako noční můra rdousilo moji duši a přesouvalo všechny moje projevy do groteskní polohy. Nemohl mě urazit. Ale nemohla jsem mu pomoci. Ani sobě. Ve mně žila jen jediná vášeň, která mě stravovala jako jarní slunce sněhuláka. A nakonec zbude jen loužička slz.

Promluvila jsem něžně: „Karle. Nebudeme se přece vzájemně urážet a ubližovat si. Neřekla jsem, že odjíždím – jenom že bych to podle nejlepšího uvážení měla udělat. Nechovej se ke mně tak, abych nakonec zůstat nemohla. Viděla jsem, že trpí. Ale nemohla jsem ho požádat o odpuštění, že jsem ho jenom chtěla podrobit zkoušce, jestli je zasvěcený do té pěkné malé intriky vyexpedovat mě do Prahy. Protože jsem neměla ani stopu úmyslu se jí podvolit.

Vybrala jsem z Karlova kartáče několik svých vlasů a přiblížila tvář k zrcadlu. Nemohla jsem nevidět, že ty dva měsíce tady mi náramně prospěly. Moje pleť nepotřebovala žádný make up. Byla hebká a teple zbarvená a přes mnoho probdělých nocí temné kruhy pod očima docela zmizely. Jaký lhář je tělo, pomyslela jsem si. Nebo je snad omyl všecko to ostatní? Nebylo by lepší držet se biologických instinktů a neobírat se mrtvými a jejich problematickými právy?

Odvrátila jsem se od zrcadla a smazala ten kýčovitý obrázek. K Jendovi mě vázalo přirozené pouto, pevnější než ke kterémukoliv jinému člověku na světě. Vrozené pouto krve a ani smrt je nemohla přetrhnout. Zavřela jsem za sebou dveře a usedla vedle Karla do oktávie. A vydali jsme se podruhé po silnici, na jejímž konci stála Lojzíkova pohostinná hacienda.

*

Na rozdíl od naší první mlhavé jízdy bylo dnes úplně jasno. Ale měsíční svit už dotěrně pronikal korunami stromů a listí zapomnělo svůj sladký šepot a tiše šustilo. Zanedlouho, jednoho rána, pomyslela jsem si s údivem, zafouká vítr a stromy zahájí ten nejsmutnější striptýz na světě.

Dnes se nelinulo přátelské světlo oknem verandy. A nevítal nás ani Borův štěkot, ani dlouhá postava Karlova přítele. Dveře byly zavřeny a dům tichý a opuštěný jako hrobka.

Pohlédla jsem tázavě na Karla. „Lojzík je nemocen,“ řekl stroze. „Byl měsíc v sanatoriu a měl by tam být ještě teď. Ale utekl jim a nutit ho znamenalo by ho zabít. Rychleji,“ dodal trpce. Natáhl paži dozadu a vzal lékařskou brašnu. Ještě jsem ho s ní nikdy neviděla a kupodivu mu dodala v mých očích vážnosti. Nechali jsme auto v ostře ohraničeném stínu budovy a vydali se kolem bílé zdi, zářící v měsíčních paprscích. Nízké dveře na úrovni chodníčku nebyly zamčeny. Vstoupili jsme do haly, spoře osvětlené starou, petrolejku imitující lampou. Těsně vedle vchodu stoupalo nevysoké schodiště na galerii, lemující celou jednu delší stěnu. Za kuželkovitým zábradlím se rýsovaly několikerý dveře. Pod galerií byly další, masivní a okované, vedoucí zřejmě do sklepa. Dům stál na mírném svahu, takže pro sklepy, pěkně veliké, jak jsem se posléze přesvědčila, nebylo třeba příliš hluboko kopat. Tato poloha vysvětlovala také to, že boční vchod, kterým jsme dnes vstoupili, nebyl přístupný po schodech jako vchod přes verandu v průčelí.

Prošli jsme dveřmi na levé straně haly – proti galerii – do restaurace, dnes nevytopené a osvětlené pouze světlem pronikajícím sem z kuchyně. Krb, který nás minule zahříval, čpěl vystydlým ohništěm.

Ale v kuchyni bylo teplo, a Lojzík, který se chabě nadzvedl v klubovce blízko kachlového sporáku, se na nás dychtivě zazubil. Polekala jsem se ho. Vesta z ovčích kůží, obrácených chlupy dovnitř, nemohla utajit, jak je strašlivě vyhublý. Jeho dlouhý obličej byl žlutý a podobal se ze všeho nejvíce tváři nemocného koně. „Vítajte,“ řekl chraptivě a napřáhl ke mně neuvěřitelně dlouhou paži. Hrdlo se mi sevřelo a rychle jsem k němu přistoupila. Ale Karel mě předešel a pohotově ho usadil zpátky. Jak dosedl, očividně se mu ulevilo. Přistrčili jsme si židle a usedli každý po jedné straně lenošky. Karel se rozhlédl po místnosti. „Kde máš Bora?“ Lojzík se zatvářil rozpačitě. „Nemám už Bora. Dal jsem ho – poslal jsem ho domů.“

Karel na něj nevěřícně zíral. „Ty blázne,“ vybuchl najednou. „Co tě to najednou… Ach ty osle.“ Vstal a postavil se proti němu v bojovné póze. Lojzíkovu tvář přelétl zahanbený úsměv. „No, víš, nějak se mi nelíbil. Já teď s ním nemůžu chodit ven, a pouštět ho samotného – to by zdivočel. Nebo by ho ještě někdo zastřelil.“ Horlivě přednášel pečlivě připravené důvody. Karel ho přerušil. „Okamžitě se vrátí. Vždyť on – vždyť vy dva bez sebe pojdete, vy idioti! Vím moc dobře, proč jsi ho poslal pryč. Bojíš se, aby od tebe nedostal tubem, ty – ty medicínský analfabete.“ Potřásl hlavou a přesunul svoji židli vedle mne. „Kdy ho odvedli?“

„Dnes ráno. Vzal ho Stárek. Ten průvodčí. Umí to se psy,“ řekl Lojzík váhavě.

„Dovedu si to představit. Že se nestydíš ho tak týrat. Jestli to nepůjde jinak, pojedu pro něj sám.“

„Nemohla bych pro Bora jet já?“ ozvala jsem se nesměle. Karel se zamyslel. „Ty? Ne, to nejde. S tebou by nešel. Jak jsi ho vůbec přiměl, aby šel se Stárkem?“ Hleděli na sebe chvíli a najednou se oba rozchechtali. Seděla jsem mezi nimi jako ve snu. Mezi člověkem, nepochybně umírajícím, a jeho nejlepším kamarádem, který byl ještě k tomu lékař, a nemohla jsem pochopit, jak se mohou tak bláznivě smát té dojemné psí historii.

*

Karel stál u obrovského kuchyňského stolu, na němž si rozložil svoje lékařské nádobíčko, a pozorně naplňoval injekční stříkačku. Když přistoupil k Lojzíkovi, odvrátila jsem se. Spíš jsem cítila, než slyšela, jak sebou trhl. Když jsem naň po chvíli pohlédla, užasla jsem, jaká změna se s ním udála. Oči mu zjasněly a ramena se napřímila. Vyhlížel skoro svěžeji než při naší minulé návštěvě. Vstal a spiklenecky se zašklebil. „Donesu vám něco moc dobrého,“ a zmizel v rozlehlých prostorách restaurace. „Co mu to pícháš?“ zeptala jsem se Karla potichu. „Něco, co by žádný kolega neschválil,“ řekl tvrdě. „Ale vrací mu to alespoň na pár hodin víru, že je zase normální, životaschopný člověk. To je jediné, co se pro něj dá udělat.“

Zírala jsem na něj zamyšleně. Co o něm vlastně vím. Byl to docela cizí člověk.

Lojzík se vrátil s rozzářeným obličejem. Slavnostně napřáhl pod lampu láhev a napjatě nás pozoroval. Byla to Barack pálenka, aromatický destilát z maďarských meruněk. Přijali jsme ji s projevy uznání.

„Tak,“ podal mi skleničku. „A sedněte si, Marto, sem. Mám už dost té houpačky. Hodí se líp pro křehkou dívku.“

Viděla jsem, že i ta nepatrná činnost ho vyčerpala. „Ale mně se tu sedí výborně. A nejsem křehká dívka –,“ ale spatřila jsem Karlův výstražný pohled. Tak jsem si bez dalších námitek přesedla.

„Děláte chybu. Mohla bych v ní sedět celou noc.“

„Taky doufám, že budete. Ostatně, zdá se mi, že potřebujete trochu péče.“

„Proč myslíte?“ zeptala jsem se pobavené. Pohlížel na mne očima, které přijaly už něco z vševědoucnosti smrti. „Když jste sem přišla poprvé, byla jste vyčerpaná a neklidná. Dnes záříte svěžestí, ale tady,“ poklepal si mezi oči, „tady vám sedí něco nedobrého. Nehazardujte s mládím, Martičko.“ Přes tvář mu přelétl stín. Pohlédla jsem nešťastně na Karla. Ale ten mě nevnímal. „Ona je totiž Jendova sestra,“ pronesl hlasem křehkým jako sklenička v mé dlani.

Lojzíkova ruka na opěradle klubovky se sevřela a klouby vystoupily jako na ruce kostlivce.

„Proč jste mi to neřekli hned,“ řekl drsně a naléhavě se předklonil

„Nevěděl jsem to tehdy ani já,“ odpověděl Karel. „Od té doby se přihodilo mnoho věcí, Lojzo. Důležitých pro ni – i pro mne. Nepřeháněj význam toho faktu.“ Lojzík si ho nevšímal. „Vy jste se sem přijela dovědět, jak to všecko bylo,“ konstatoval.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne tak docela. Chtěla jsem vidět místo, kde zemřel můj bratr. Neměla jsem tušení, že se mi to podaří tak důkladně.“

Podobal se vypelichanému supovi, jenž studeně pozoruje zachvívající se kořist.

Nehodlala jsem opakovat ty nesčetněkrát nahlas i v duchu prošlé domněnky. Z lenošky jako by na mne přešla malátnost jejího majitele.

„Měli jste mi to říct,“ řekl tvrdohlavě. „Anebo ne. Měl jsem to poznat sám.“

Naklonil se ke mně, že jsem neviděla než jeho nepřirozeně;;;;;;;; zářiči oči. „Jste mu přece tolik podobná.“ Schoulila jsem se do koutka a úzkostlivě hledala Karlův pohled. Ale on viděl jenom Lojzu.

Lojzík vydechl, složil se do židle jako neladná hromada kostí a pokývl hlavou. „Máte právo dovědět se to na místě, kde se to přihodilo. A vy to nevíte, že ne?“ V mém nitru sváděl boj soucit s touhou chopit se té ďábelské příležitosti. Protože tento člověk mi nebude lhát. Nebude mi nic podávat šetrně zabalené v hedvábném ubrousku. Je sám tak blízko smrti, že pro něj ztratila děs. A najednou mě napadlo, jestli právě ten tušený konec není příčinou, pro kterou tak horečně touží vyprávět o smrti dvou mladých, zdravých mužů. Protože on i přes Karlovy drogy věděl, proč musí poslat svého psa pryč.

Zapomněla jsem na vše a přisála se na něj očima, jako by to byly dva magnety, schopné vytáhnout na světlo i ta nejtemnější tajemství.

*

„Ten večer vůbec začal špatně. Měl jsem přes vánoce dovolenou a vrátil jsem se ráno ze Slovácka. Karla napadlo, že by bylo hezké slavit Silvestra u mne, místo u Gillarů, jak měli v plánu. Tak je všechny obtelefonoval a já se vydal domů všecko připravit. Sjížděli se sem postupně – první Robert. Ten přišel už odpoledne, pěšky sněhem, kterého bylo tenkrát spousty, a s prázdnou lahví v kapse. Seděl tady u mne a popíjel svařené víno. Ani jsme moc nemluvili. Najednou prohlásil, že chce, aby Jenda odjel. Že je to to nejlepší, co může udělat. Nebo že dopadne jako on. Vypadal unaveně a nemocně. A potom začal mluvit o své ženě. Nepoužíval zrovna učesaných výrazů, ale to bylo u něj běžné. Často vybuchoval bez zjevných důvodů, jako by musel dát průchod všemu, co se v něm nahromadilo. Tak jsem si pomyslel, že asi žárlí. A dokonce jsem byl rád, že –,“ pohlédl letmo na Karla, který tu seděl jako figurína, a dokončil nejasně: „– že prostě tentokrát nevětří správným směrem.“ Netušil, že mu rozumím. A že mi na tom nezáleží. „Asi v šest přijela autobusem Marie Koumarová. A hned po ní primář Siebeneichler. Ten nám oznámil, že Karel přijede později, že vzal asi na dvě hodiny službu za kolegyni.“ Znovu se podíval na Karla jako na člověka, který v nejkrásnějším proudu lhaní ztratí nit. Sáhl po lulce a začal ji nepřítomně nacpávat.

„Před osmou přivezla Tamara Jendu. Vstoupila, jako když vypukne ohňostroj. Ale to je už její vlastnost, za kterou nemůže. Její zjev a temperament – působí tak stále i na lidi, kteří ji znají už dlouho. Jenda byl bledý a očividně se přemáhal, aby se alespoň trošku přizpůsobil ostatním. Jenže se neumel přetvařovat. Viděl jsem, jak se nutil vypít třeba jen jedinou skleničku. Vyprázdnili jsme už pár lahví, ale bylo to jenom víno. Jen Robert už toho měl podstatně víc, jenže ten snesl takřka neomezeně mnoho, než na něm bylo něco znát. Pár minut po Tamařině příjezdu – právě jsme slyšeli Karlovu oktávii – došlo k trapné věci. Robert –,“ a vylíčil mi to v podstatě stejně jako Karel. „Karel přišel právě do nejlepšího. Zůstal stát ve dveřích – byli jsme všichni jako přimražení. Jak jsem říkal, od Roberta jsme byli na ledacos zvyklí. Ale taková lavina vulgárností na hlavu chudáka Jendy, který se, bílý jako ta stěna, o kterou se opíral, vůbec nebránil – to bylo nesnesitelné. Ať říkal cokoliv, všem nám byl jasný pravý důvod jeho běsnění. A ona jediná klidně seděla v téhle klubovce –,“ ukázal na mě lulkou, „– a hřála si ruce o sklenici vína s tváří holčičky, kterou právě našli zatoulanou v lese.“

Odmlčel se. A se skloněnou hlavou seděl jako socha. „Robert přestal stejně znenadání, jako začal. Bylo to podivné. Téměř jako by odříkával připravenou úlohu. Rozhlédl se zahanbeně, potom něco zamumlal a protáhl se kolem Karla do jídelny. Vyhlédl jsem za ním a viděl jsem, jak usedl na polena u krbu a zíral do studeného ohniště. Potom Marie něco pronesla. Ona má zvláštní schopnost zachraňovat nepříjemné situace. Začali jsme se všichni chovat, jako by k ničemu nedošlo, a snažili jsme se Jendu nechat na pokoji. Aby měl čas se vzpamatovat. Jednu chvíli jsem si všiml, že Tamara, těsně u něj, mu něco potichu říká. A zdálo se mi – jestli to vůbec bylo možné, že zbledl ještě víc. Ale nemohl jsem se do toho plést. A najednou mezi námi nebyl. Chtěl jsem se jít po něm podívat, ale Siebeneichler mě zadržel. Nepospíchej – řekl. Dopřej mu čas, aby byl zase schopen nás snést.“ Visela jsem očima na plaménku, jenž blikal škvírami kolem dvířek sporáku, a moje srdce se zachvívalo stejně jako on. Viděla jsem svého bratra samotného v poslední noci jeho života. A viděla jsem tuto místnost a v ní lidi, které jsem znala, jak se tu veselí… A zvolna se ve mně rodila zášť, k nim všem. K žoviálnímu primáři Siebeneichlerovi, pro něhož každé utrpení bylo malicherné. K nenápadné slečně Koumarové, která myslela jenom na to, jak utěšit Roberta Gillara. A ke Karlovi, s nímž jsem byla už dva měsíce téměř jedno tělo, i k smrtelně nemocnému Lojzíkovi, který tu z dosud neznámých důvodů nás i sebe bičoval.

Tamaru jsem si vůbec bála připomenout. Lojzík zvedl hlavu a horečka v jeho očích pohasínala. Obličej mu zešedl a jako pavučina jej pokryla únava. Ale promluvil znovu. „Původně jsme chtěli sedět u krbu. Ale bylo už pozdě a v jídelně byla zima. A nikdo netoužil setkat se s Robertem. Tak jsme zůstali tady. Asi kolem desáté si Tamara vzpomněla, že před svátky viděla ve sklepě ještě nějaké víno, o kterém jsme si mysleli, že je už vypito. Přeli jsme se o to a nakonec jsme se je vydali hledat. Robert už v jídelně nebyl. Nenapadlo mě se o něj starat. Ani Tamara se nerozhlédla. Měl ostatně jenom dvě možnosti, kromě návratu mezi nás. Buď na verandu, nebo do haly. Z obou se dá vyjít ven, – zadními dveřmi jste dnes přišli. Že by mohl jít k pokojům, nepřišlo mi na mysl. I když byly připraveny k přenocování, nikdo neočekával, že se bude spát. Ráno se chtěli všichni rozjet domů.“

Držela jsem stále v ruce skleničku. Obrátila jsem ji do sebe, jako by to byla voda. Ostrá pálenka mi vehnala slzy do očí.

„Tak jsme s Tamarou prošli halou a zamířili pod galerii do sklepa. Je veliký, ale posléze jsme víno skutečně našli. Vzali jsme každý dvě lahve a vydali se zpátky. U dveří objevila Tamara košík s ubrouskem, tak tam lahve uložila a otřela si ruce. Mlčeli jsme. Neměl jsem jí co říct – nebylo by to nic hezkého. Zvuky z kuchyně sem nedoléhaly, a najednou v tom tichu práskl nad námi výstřel. Ani na okamžik mě nenapadlo považovat ten zvuk za něco jiného. A Tamaru také ne. Reagovala bleskově, jako by to čekala. Zatímco já jsem strnul, vyřítila se s ubrouskem v ruce ze sklepa a slyšel jsem, jak běží po schodech nahoru. Ale to jsem už byl také venku a utíkal přes halu a jídelnu do kuchyně. Myslel jsem jenom na to, že jsou tady dva lékaři. Že by byli už zbyteční, mě vůbec nenapadlo.“

Opřel se nazad a obrátil ke mně strhanou tvář. Na spáncích mu stál pot a ústa vyhlížela jako ústa mrtvoly. Ale ještě jednou se sebral.

„Ale v jídelně jsem se zarazil. Slyšel jsem hluk a rozčilené hlasy. Obrátil jsem se a skokem byl zpátky ve dveřích haly. Přímo proti mně, nahoře na galerii, stál v otevřených dveřích prostředního pokoje Robert. Ale v tom okamžiku se ozval další výstřel a vzápětí třetí. Robert se pootočil, padl na zábradlí a po něm se svezl na podlahu. Bylo to všechno strašně rychlé. Mezi prvním a třetím výstřelem uběhlo sotva deset – patnáct vteřin. A bylo po všem.“

Na místnost padlo ticho jako pohřební příkrov.

„Když jsme přišli nahoru, byli oba mrtví. Jenda ležel na tváři a zpod hlavy se mu rozlévala krev. Robert byl střelen přesně do srdce a v jeho očích přežíval děs. Třetí střela se našla ve dveřní zárubni po jeho levé ruce. Musel jít za Jendou, z důvodu, který se už nedovíme. Ale chlapec nesnesl další týrání. První ranou ho netrefil. Třetí si vpálil do hlavy. Pistole ležela pod Jendovou pravou rukou. Byla to stará německá zbraň, kterou Tamara vozila ve schránce vozu, prý jako talisman. Musel ji tam vzít, když od nás odešel. Na stole stála láhev vína, stejná, pro jakou jsme s Tamarou šli, byla to její oblíbená značka. A čistý list papíru.“

Přerušila jsem ho dychtivě. „Ale to znamená, že… Mohlo to být taky tak, že ho Robert přistihl nad papírem s pistolí u ruky. Pokusil se mu ji vzít a přitom došlo nešťastnou náhodou k výstřelu, který Roberta zabil. A když Jenda viděl, co se stalo…“

Zavrtěl soucitně hlavou. „Viděl jsem Roberta stát ve dveřích. Byl zastřelen ze vzdálenosti tří metrů.“ Poslední hvězdička naděje pohasla.

„A kde byla Tamara?“ vzpomněla jsem si najednou: „Byla tam přece první.“

„Stála nad Jendou. Obličej měla prázdný a tiskla si k ústům špinavý ubrousek. Jediné, co na ní vypadalo živoucí, byly její vlasy. Měly stejnou barvu jako rudé jezírko u jejích nohou.“

*

Lojzík se nezhroutil. Ve své chlupaté vestě polo ležel v masivní židli jako pošlá ovce. Z očí mu vyprchal horečnatý svit, ale řeřavěl v nich nepatrný uhlíček a toužebně se ke mně upínal.

Ale já jsem neodpovídala. Propadla jsem se do vesmírné prázdnoty a jednotlivá fakta, která jsem právě seznala, plula kolem mne jako kluzké ledové kry. Nevěděla jsem, které se zachytit, byla jsem ohromená, vysílená a strašlivě toužila ponořit se ke dnu a utonout. Protože žít znamenalo bojovat, rvát se rozdrásanýma rukama s těmi ledovými hranoly a.nakonec z nich postavit jenom nedostupnou věž beznaděje a zoufalství.

První se vzchopil Karel. Zůstal stát nerozhodně nad námi, jako by se rozhodoval, které z obětí zemětřesení má dříve poskytnout pomoc. Zapomněla jsem na jeho přítomnost a zírala na něj s hrůzou jako na přízrak, který se od oné noci potuluje domem. Uhlík v Lojzíkových očích pohasl. A v tom okamžiku se venku ozval pronikavý štěkot psa.

*

Opírala jsem hlavu o orosené okénko co nejdále od Karla. Seděl sklesle za volantem a jenom žhnoucí konec cigarety dosvědčoval jeho přítomnost. Pak zazněl hlas, plechově, jako by přicházel ze vzdáleného megafonu.

„Ten večer jsem byl s Tamarou já. Nemusel jsem nikoho zastupovat. To byla jen výmluva.“

„Jenda to věděl.“ Neptala jsem se.

„Čekal na ni celé dvě hodiny ve voze. Ale to jsem nevěděl – přísahám. Řekla mi to mnohem později. Až bylo po všem.“

Ano. Rány na Jendově živoucím těle mi byly odhalovány nemilosrdně jasně. Ale už mě neděsily. A někde na samé hranici vědomí zablikala nesmělá jiskérka. Zatím jenom skomírala, ale mohla způsobit požár, který dokáže proměnit chaotickou tmu v oslňující jas. Rychle jsem ji přikryla, aby ji nepříznivý vítr nezafoukal. „Jak jsi mohl dopustit, aby se Lojzík dal do toho vyprávění?“ zeptala jsem se věcně. „Měla jsem strach, že zemře, než to dokončí.“

V Karlově hlase zazněla úleva. „On se hrozně trápí, že tomu mohl zabránit. Kdyby byl běžel za Tamarou a ne pro nás. Při jeho nemoci to má stejně neblahý vliv jako fyzické změny. Od té doby to s ním jde pronikavě s kopce.“

„Očekával, že ho z toho obviníš. Ověřoval si to už u každého z nás. A všichni jsme se mu to snažili rozmluvit. A ne jenom ze soucitu. Ale ty jsi Jendova sestra.“

„Bylo štěstí, že ten člověk přivedl zpátky Bora,“ řekla jsem zamyšleně. Vzala jsem z Karlových prstů nepatrný zbyteček cigarety a vyhodila jej z okénka. Oktávie se pomalu rozjela.

*

Dva dny nato – dny, které jsem strávila jako trosečník, který se vzdal úsilí o záchranu vlastními silami a odevzdal se přízni mořských proudů, předal mi pan Seidl tuhou obálku. Obsahovala kartičku popsanou souměrným písmem.

Protože nedoufám v možnost náhodného setkání a nemohu doufat, že byste se ozvala z vlastní iniciativy, zvu vás touto cestou na zahájení letošní lovecké sezóny. Tamara Gillarová – a telefonní číslo.

Obrátila jsem kartičku a na druhé straně, orámováno mysliveckými emblémy, stálo, že sedmého září se koná v Johannesově chatě slavnostní schůze místních nimrodů. Dále následoval nezajímavý výčet jednotlivých bodů programu a na konci se skvěla slibná poznámka, že bude následovat přátelské posezení a zábava. A úplně dole na vytečkovaném řádku bylo rukou vepsáno moje jméno a tištěný text ujišťoval, že jsem srdečně zvána jako čestný host.

Honosné jako spolek baráčníků. Ale hodinu nato jsem stála v jediné místní telefonní budce a čekala na spojení s Tamarou.

„Ano, je to uzavřená společnost. Skoro jako tajné bratrstvo,“ zlehčovala posměšně to pozvání. Ale zároveň se mě snažila navnadit vyhlídkou na rozpustilé radovánky. „Rozhodně se nebudeme nudit,“ pravila nakonec. „A je tam nádherně. Johannesova chata leží na náhorní planině ve fantastickém prostředí. Jsou tam rarity, které se nikde jinde nenajdou. Mechová jezírka a nedotčený prales – a to právě v nejpříznivější roční době.“

„Ale já pojedu velice ráda,“ řekla jsem pobaveně. „Jenom bych ráda věděla kdy a čím. Vzhledem k tomu, že se mi dostalo pozvání od vás, nepovažuji za vhodné žádat někoho jiného o taxikářskou službu.“

„Ale Karel tam bude taky. Jako člen Horské služby to má povinné,“ zaznělo ze sluchátka zlomyslně. Dobrá rána. Ale střílíte na imaginární branku. Tuto drobnou informaci jste mohla získat levněji. Ale křivdila jsem jí. Pozvání bylo upřímné.

„Já tam jedu už ráno. Musí se ledacos připravit, a to bývá obvykle moje starost. Budu ráda, když pojedete se mnou. Určitě si vyšetříme čas na procházku. Konec konců, je to v tomhle hnízdě příjemná změna. Ted už se tu nedá moc podnikat, viďte?“

„Nedá,“ pravila jsem příjemně. „Jsem ráda, že jste si na mne vzpomněla. Stejně se chystám odjet. Tak to bude docela hezké rozloučení.“

Ze sebevědomého hlásku zaznělo překvapení. „Tak vy se chystáte… No co. To se přece dalo čekat.“ Překvapení se začalo podezřele podobat úlevě. „Tak v osm ráno se pro vás zastavím. A teď jděte raději spát. Zítra se asi moc nevyspíte.“

Pohlédla jsem na hodinky. Bylo teprve devět. Jaká péče o moji svěžest. Nebo si chce pojistit, abych už dnes s nikým nemluvila? „Máte pravdu,“ pravila jsem poslušně.

Nakonec jsem stejně dala na její radu. Ale dlouho jsem se nemohla zahřát ve vlhké studené posteli.

*

Tamara řídila se stejnou bravurou, s jakou dělala vše ostatní. Jediným nasazením volantu projížděla zatáčky na stupeň přesně.

„Jezdíte výborně,“ nezdržela jsem se.

„Znám to tady, to je vše.“ Plynule vyjela více než sto – osmdesátistupňový oblouk. „S auty to máte jako s lidmi. Musíte jim přesně stanovit, odkud kam si mohou dovolit.“

„A jako s muži,“ doplnila jsem potichu. Najížděly jsme v ostrém úhlu na uzoučký most s betonovým zábradlím. V protisměru se blížil koňský potah. Přidala plyn, ani o zlomek vteřiny později, než zatáčka dovolovala, a minula rozkývané postraňky o vlásek. Za rychlost reakce by se nemusel stydět ani brankář hokejových reprezentantů.

Les, obklopující z obou stran silnici, ztrácel poznenáhlu pestrou škálu barev. Brzy převládla jen temná zeleň smrkového jehličí a šedohnědá barva kůry. A čím výš jsme stoupaly, tím chudší byla vegetace. Pokřivené smrky vyrůstaly z půdy pokryté šedozeleným kobercem. „Rašeliník,“ ozval se vedle mne Tamařin hlas. „Tady začíná prales, o kterém jsem vám říkala. Je skoro nepřístupný. Bezpečně se tu dá chodit jenom po několika uměle vybudovaných cestách, které se zachovaly ještě po německých usedlících.“

Přehouply jsme se přes poslední stoupání a les se znenadání rozestoupil. Krajina tu byla téměř plochá a na obzoru uťatá, jako by tam končil svět. Bylo to smutné a prázdné místo, oživené jen několika tu a tam roztroušenými staveními.

Tamara zastavila u největšího z nich, dřevěné chalupy v nefalšovaném sudetském slohu. Přes černé stěny nepůsobila ponuře. Z komína stoupal kouř a v okenním rámu se objevily dvě hlavy. Byly jsme očekávány. Správce domu byl vzpřímený starý Němec s hranatou lebkou, pokrytou šedivým ježkem. Jeho žena zato vyhlížela jako typická hausfrau. A oba, stejně jako celá chalupa, byli úzkostlivě čistí a upravení. Tamara nás stručně představila a aniž by se dále o mne starala, začala ihned plynulou němčinou projednávat přípravy dnešního večera. Pomalu jsem se loudala za tou nesourodou trojicí. Dřevem obložené stěny byly vyzdobeny vyřezávanými, zasklenými vitrínkami. V nich se skvěli v životní velikosti vycpaní ptáci – bažant, tetřev a několik dravců s krutými zobany a zakřivenými spáry. Ale byly to jenom poloviny ptáků, jako by je někdo podélně čistě rozťal nesmírně ostrým sekáčkem. Jukali z přírodního pozadí větví, mechů a kousků kamínků, jako by chtěli každou chvíli vzlétnout.

Vlídná hausfrau se po mně konečně ohlédla. „Líbí se vám to?“ řekla neohebnou češtinou. „Natiirlich. Das ist wundersam.“

Široce se usmála. „To dělal můj dědeček,“ pokračovala německy. „Je to velice vzácná památka. Ale dalo nám moc práce udržet je pohromadě.“

„Jistě,“ souhlasila jsem. „Musejí už být dost křehcí.“

„Tak jsem to nemyslela. Hodně lidí by si chtělo odnést některého na památku. Několikrát jsme je museli zachraňovat za dost nepříjemných okolností,“ svěřovala se mi s vychytralým úsměvem v bledě modrých očích. „Máme tu ještě jiné hezké věci. Chcete si je prohlédnout? Nebo až večer…“

Tamara se vynořila ze dveří, jimiž jsem zahlédla kuchyň čistší než laboratoř. „Všechno bylo v pořádku. Jako obvykle,“ konstatovala spokojeně. „Nebylo vůbec třeba jezdit sem dříve.“

Taky jsem si to myslela. Ale z jiných důvodů, než jaké měla na mysli ona.

*

Kráčely jsme po jednom z oněch umělých chodníčků, sestavených ze slabých, příčně položených kamínků. Místy už podlehly vlivu vody a neodbytného bahna. Mlaskalo vespod a na zvlášť zchátralých úsecích se prodíralo mezi zbytky dřeva jako roztavená černá guma. Ale nepůsobilo dojmem špíny. Voda zůstávala čirá i v našich šlépějích. Bylo to tady opravdu všecko podivné. Příroda jako by neuznávala roční období. Vyloučila ze své palety všechny teplé barvy časného podzimu a zdrženlivě si dopřála jen střízlivou zeleň a hněď, lomenou šedí. Nedovolila smrkům dosáhnout velikosti jejich bratří za obzorem a přes všechnu vláhu kolem držela jejich pokroucené kmínky a větve blízko sukovitých kořenů. Ale hlavně vyhostila všechny drobné obyvatele lesa a zřekla se jejich švitoření ve prospěch vševládnoucího ticha. Byla to mrtvá krajina, neskutečná jako kulisa k filmu z pravěku. Tamara šla několik kroků přede mnou s rukama v kapsách jelenicového kabátku. Její hlava jako by posbírala všechny ty chudičké paprsky, nesměle se prodírající nízkými mraky. Ale kupodivu tu nepůsobila vtíravě. Hodila se sem. Stejně jako ten kousek země odmítla vžité konvence a šla pyšně svou vlastní cestou. A pod jejím chladným, nedotknutelným zevnějškem se tajila houževnatá síla, směřující bezvýhradně k jejímu prospěchu. Chodníček už byl vyznačen jenom dřevěnou drtí, která pružně a úlisně uhýbala pod našima nohama. A pojednou zanikl docela. Před námi se rozprostíral nízký šedozelený koberec, který jako prsten obepínal úplně černou vodní hladinu.

Tamara udělala několik kroků a obrátila se ke mně. „Tak tohle je mechové jezírko. Nikdo neví, jak je hluboké. Nemá dno. Pod vodou je několik desítek metrů silná vrstva mechu a rašeliny.“

Popošla ještě kousíček a dupla nohou. Asfaltově lesklý povrch, tu a tam proťatý zlomenými pahýly, se líně pohnul. „Nemá ani definitivní tvar. Občas kus břehu zmizí a jinde zase naroste nový.“

Pohlížela jsem do temné a bezedné hloubky. A myslela jsem na jinou tůň, na povrchu stejně nevinnou a stejně nebezpečnou.

„A tamhle je – podívejte se! Máme štěstí.“ Udělala několik obezřelých kroků a přiklekla k zemi. „Ne, tamtudy nechoďte!“ zvolala výstražně. „Tady – tak, obejděte to.“ Sklonila jsem se vedle ní a spatřila přízemní růžici s podivně vyhlížejícími tyčinkami.

„To je rosnatka okrouhlolistá. Masožravá rostlinka.“ Ulomila kousíček mechu a upustila jej do středu růžice. Tyčinky se začaly sklánět a jako chapadla ohmatávat domnělou kořist. Zachvěla jsem se odporem. „Tamaro,“ řekla jsem tichým, pevným hlasem. „Vy jste zabila svého muže.“

„Jak jste na to přišla.“ Mohlo to být stejně doznání jako výsměch.

Mlčela jsem. To, co ve mně dlouhé týdny koncentrovalo, aby nakonec vyvrcholilo v té kratičké větě, zanechalo po sobě nesmírnou prázdnotu. Skláněly jsme se vedle sebe nad tím nenasytným kouskem živé hmoty jako dvě sestry. A široko daleko kolem nás nebylo jiného projevu života. Najednou zvedla hlavu a celá se hadovitým pohybem vztyčila.

„Jste blázen,“ vyhrkla prudce. „Jste bláhová, že se tím ještě obíráte.“

Vzhlížela jsem k ní jako k nelidské kněžce. Do dlaně, kterou jsem se opírala o mech, pronikal chlad a hasil horečku, jež se mi šířila tělem. „Nemohlo to být jinak.“ Skrčila jsem se na bobek a podepřela si vlhkou dlaní tvář. „Když jste přišla nahoru, našla jste Jendu mrtvého. Byla jste u něj první. A druhý, kdo tam vstoupil, byl váš muž. Musel se procházet venku, a když uslyšel výstřel, běžel zadními dveřmi dovnitř a za vámi do pokojíku. Snad stál pod Jendovým oknem a litoval toho výstupu, kdo ví. Dveře jsou hned pod prvním stupněm schodiště. Musel přijít vzápětí po vás. Nikdo ho neviděl. Lojzík už byl v jídelně – nemohli se spolu srazit.“

Pohlížela jsem na její štíhlé nohy ve sportovních střevících. Stály pevně na břehu mechového jezírka. Ale shora mě sežehovaly dva plameny.

„To jste si uvědomila v okamžiku, kdy jste se setkali nad Jendovým tělem. A mezi vámi ležela vaše pistole. Zvedla jste ji, Robert couvl a vy jste střelila. Umíte s ní zacházet, viďte? A máte pevnou ruku. Ostatně musela jste ji mít. Nesměla jste ho jenom zranit. Musel být na místě mrtev. Jenda by ho netrefil do srdce, snad ani kdyby mu přiložil zbraň na prsa. Byla by to příliš velká náhoda.“ Zvedla jsem se. Krev mi ustoupila z hlavy a v očích se mi zatmělo. Viděla jsem Tamaru jako přes zamžené sklo. „Obdivuju vaši fantazii,“ řekla klidně. „A logiku. Ale vycházíte ze špatné premisy. Jenda a Robert se střetli toho večera ještě jednou. Ale to už Jenda nedržel jako telátko na porážce. Konečně se mu postavil jako muž.“

„To není možné. Takový výstup by přece neproběhl v klidu. Museli byste něco zaslechnout, když jste šli do sklepa. A kdyby Robert šel nahoru, zatímco jste hledali víno, slyšeli byste zase jeho kroky na schodišti. Ale všude bylo ticho. Takže to nemohlo být jinak,“ opakovala jsem unaveně.

„Když se Robert zhroutil, slyšela jste přicházet ostatní. V mžiku jste si uvědomila, že ho mohli spatřit ve dveřích, a vypálila jste ještě jednou. A položila pistoli tam, kde jste ji našla. Nikdo nepochyboval, že Jenda zabil Roberta i sebe. Nikdo nepředpokládal tak bleskovou schopnost kombinace a rozhodnutí. Ta pistole byla vaše, viďte. Nemusela jste si ani dělat starosti s otisky prstů. Ostatně, držela jste ubrousek, umazaný stejným prachem, jaký musel mít na dlani i Jenda. Z láhve, která stála na stole. Riskovala jste a vyšlo vám to.“ Skončila jsem a můj hlas dozníval hluše nad mrtvou hladinou. Ale druhý hlas, jasný jako zvuk stříbrného zvonku, rozčeřil ticho. „A proč bych to dělala, prosím vás?“

„Měla jste ho už dost,“ řekla jsem bezvýrazně. Působilo mi nesmírnou námahu vysvětlovat jí věci, které nám oběma byly nad slunce jasné. „Potřebovala jste se zbavit neúspěšného manžela, který se opíjel a tropil výtržnosti. Ta scéna s Jendou vás jenom popohnala. Zítra ji mohl ztropit vám. A rozvést se s ním jste nechtěla. Toho by využil k pěknému skandálu. Jemu na tom nezáleželo. Naopak. Mohl by jen připomenout světu toho zapomenutého protagonistu výtvarného umění. A navíc – vy nedovedete prohrávat. Nikdy byste nepřiznala, že jste se tak zmýlila.“

Tamara promluvila z nesmírné dálky: „Nezáleží mi na tom, co si myslíte. Máte dost rozumu, abyste s tím nechodila na trh. Zavřeli by vás leda do blázince. Domněnky hysterické manekýny!“ Hlas triumfoval a vysmíval se. „Vyšetřovalo se to důkladně. Robert byl přece významný člověk. A nikdo si nedovolil mě obvinit.“ Přistoupila těsně ke mně. „Nesejde mi na vás. Ale nedovolím vám, abyste si vymýšlela odporné důvody pro podporu toho nesmyslu, a vytrubovala je do světa. Můj muž byl velký kumštýř a nenechám vás špinit jeho jméno. Dost na tom, že ten váš imbecilní bratříček vyprovokoval…“ Zarazila se. Pohlížely jsme si zblízka přímo do očí. A najednou se její vášnivě sevřený obličej uvolnil a udělala krok ke mně. A další. Ustupovala jsem před tou krásnou, vítěznou tváří, která šla proti mně s neúprosností osudu. Nesnesla jsem ten pohled a sklopila oči. A tu pod jejíma nohama zem zívla širokými černými ústy. Horizont se začal zvolna naklánět, napřáhla jsem ruce, abych zadržela Tamařin pád na mě.

V poslední vteřině, než se nade mnou zavřela hladina, zahlédla jsem mužskou postavu, která se vyřítila z lesa a vyrazila výkřik ostrý jako ptačí skřek, který zanikl v rozvířené hlubině.

*

Blížila se Praha se svým příkrovem mlhy a kouře. S temnými siluetami komínů nad blikajícími jiskérkami světel. Praha – ta stará věštkyně, s vyhaslou křišťálovou koulí plynojemu na Palmovce, ozdobená bižutérií věžáku na Invalidovně, v jehož oknech se lámalo světlo jako na fasetách skleněného démantu. Praha, která ještě nikdy nebyla tak přízračná. Fantastičtí křehcí ptáci jeřábů, vznášející se tu a tam nad jejími střechami, ten dojem ještě umocňovali.

Každým stále pomalejším otočením kol, kterým se vlak blížil k nádraží, vzdalovala jsem se tomu městečku, poklidně dřímajícímu v podzimním oparu a zabydlenému přízraky horečnatého snu. A dvěma hrobům, Jendovu, na kterém brzy první mrazík spálí kytici raných chryzantém. I tomu druhému, kde v bezedném bahně, číhajícím pod mlčenlivou vodní hladinou, navěky leží rudovlasá kráska se zelenýma očima a srdcem nelítostným jako ta krajina vůkol.

Jak by to bylo dopadlo, kdyby Karel, když se dověděl v hotelu, že jsem odjela s Tamarou, se nerozjel za námi? Kdyby byl čekal v Johannesově chatě, místo aby se vydal k mechovému jezírku? Co ho to hnalo za námi, aby nakonec přišel – alespoň pro jednu z nás – pozdě? Věděl od začátku, jak to bylo. Nechal mě tlouct se jako rybu na břehu po celé ty tři horečnaté letní měsíce. A Lojzík to taky věděl. Měla jsem jim mít za zlé, že mlčeli? Karel a Tamara byli tenkrát milenci. A Lojzík byl jeho přítel od dětství. Dnes jsem nemohla spravedlivě posoudit, zda jejich úsilí vyhnout se do poslední chvíle pravdě, nebylo oprávněné. Stál třetí život za to, čeho jsem se dopátrala? Ano, byla to vražedkyně, dokonce dvojnásobná, neboť morálně byla odpovědná i za Jendovu smrt. A potenciálně dokonce trojnásobná. Kdyby se nebyl utrhl břeh mechového jezírka s námi oběma, byla by mě nemilosrdně srazila do hlubin. Kdo by jí dokázal, že k tomu nedošlo jen mou vlastní neopatrností? Snad jenom příliš mnoho mrtvých kolem ní by mohlo vzbudit podezření. Ale necítila jsem uspokojení nad jejím koncem. Ani nad tím, že jsem dosáhla vytčeného cíle. Už pominul ten pocit hrůzy a bezmoci z nevysvětlitelného činu mého bratra. Zbyla jen prázdnota – musela jsem se téměř učit normálně žít, jako ten stařec v ústavu.

Vlak už stál a já jsem jako poslední opouštěla prázdný vagón. Vystoupila jsem na druhém nástupišti a zmizela v davu.

dům bez oken

Místnost působila dojmem prázdnoty, přestože její plocha byla využita s nejvyšší účelností. Anebo snad právě proto. Křehký týkový nábytek byl určen do jiného pokoje v jiném domě z jiné doby. Ne do tohoto secesního vinohradského činžáku s vysokými stropy a okny úzkými jako okna klášterních cel.

Jenom veliká kameninová váza uprostřed žluté krajky, utkané z opadaných lístků chryzantém, tu vyhlížela úměrně. A potom tichá postava, sedící nehybně ve vysokém křesle. Smrt je dostatečně majestátní pro jakkoliv veliký prostor.

Dnes stejně jako častokrát předtím vrhala kovová lampa skrze láhev bitteru rudé odlesky na zrcadlově hladkou desku stolu. Jen malý, matně černý předmět, takřka skrytý ve vysokém vlasu koberce, sem nepatřil. Pravá paže mrtvého muže visela volně přes postranní opěradlo křesla, jako by na něj ukazovala.

Stála jsem tu už hezkou chvíli, opřená o stěnu blízko dveří, a v mé plavé, prostovlasé hlavě nebylo myšlenky ani pocitu. Poznenáhlu mě začalo prostupovat horko. Stáhla jsem si rukavičky a ten pohyb mi vrátil schopnost reakce. Utkvěla jsem očima na telefonním přístroji; mrkal na mne výsměšně z nízkého stolečku u nohou mrtvého. Zaváhala jsem a potom jsem raději pomalu vycouvala do předsíně a vyšla ven na schodiště, nezavírajíc za sebou dveře.

*

Na ulici mnou pronikla listopadová mlha, obalující jako řídká vata plynové svítilny, které vrhaly skomírající zář na pusté chodníky. Z otevřených dveří hospody v sousedním domě se linul proud světla, pohrávající si s chuchvalci kouře, halas podnapilých hlasů a tóny harmoniky, z níž neumělá ruka vyluzovala donekonečna první takty „Na Pankráci, na samým vršíčku…“

Ve výčepu mě ovanula atmosféra prádelny okořeněná pachem koželužny. V tom pluly porůznu rudé lívance tváří a zněl jadrný hlas pana Kirchmana: „Tak už to, sakra, zahřej celý, ty umělče!“ zdůrazněný mocným bouchnutím půllitru o hliníkový plech pod pípou. Zazářil na mě falstaffovským obličejem: „Cigarety?“ a vylovil z vitríny osamocenou krabičku. „Schválně pro vás. Abyste nemusela v noci běhat po Vinohradech.“ Štamgasti stojící kolem se otočili, aby viděli osobu ženského pohlaví, již pan Kirchman tak vyznamenává.

Pan Kirchman nebyl žádný misogyn. Neuznával pouze všeobecně platnou pravdu, že žena je nejdokonalejší tvor po člověku. Veškerý čas, který netrávil za pípou, věnoval totiž chundelatým a zlým německým ovčákům, kterým vládl rukou stejně laskavou, leč pevnou, jako návštěvníkům Zátiší.

Pan Kirchman a já jsme byli kamarádi. Vyblejskla jsem ho kdysi náhodně na ulici s nejmilejším z jeho pejsků a příležitostně mu snímek věnovala. Nebyl moc povedený, ale miláček pana Kirchmana byl na něm zobrazen „do posledního chloupku věrně“, jak pravil jeho majitel, který tak ke mně pojal velkou úctu. Časem mě, s okolky a upejpáním zcela atypickým pro obávaného vládce pověstného vinohradského zapadáku, požádal, jestli bych mu pro výstavku jejich spolku „neudělala eště ňáký foto“. A protože jsem zrovna neměla nic lepšího na práci, fotila jsem toho předjarního dopoledne na cvičišti kynologického klubu pana Kirchmana a Astora v pozici „zůstaň“ a Astora visícího za chrup na takovém hadrovém rukávu na paži pana Kirchmana a funícího pana Kirchmana s Astorem na psí překážkové dráze. A byl z toho plný film pana Kirchmana a hlavně Astora, realisticky zobrazeného při vrcholných psích výkonech. Kynologové bledli závistí a ostatní psové pod chlupy zajisté taky. A proto mi bylo Zátiší i srdce pana Kirchmana otevřeno dokořán.

Sebrala jsem krabičku goldenwestek z mokrého pultu a nešikovně z ní vytáhla cigaretu. Trudovitý mladík v uniformě amerických zemědělských dělníků a československých frajerů mi bleskl před nosem pistolkovým zapalovačem. Upustila jsem cigaretu jako spálená. Hošík se radostně zašklebil. Pan Kirchman zkušenýma, leč nikoliv neomylnýma očima odhadl, že mám dost. „Udělám vám kafe,“ pravil shovívavě. „Ale ne tady. Dnes je to tu pro vás moc živý,“ a hbitě mi otevřel dveře do kuchyně. „Maj tady večírek páni od uhlí. Oslavujou návrat pana Habáska – jubilejní. Právě ho pustili podvacátý.“ Udělala jsem krok k telefonu, který se krčil vedle stříbrné a okudrlinkované pokladny jako nevolník vedle rytíře v brnění. Pan Kirchman se hrdě zašklebil a zatočil kličkou. Těžký šuplík vyskočil s rachotem a cinkáním jako čertík ze škatulky.

Položila jsem ruku na sluchátko. „Prosím vás,“ a moje hrdlo vydávalo podobné zvuky jako útroby staré kasy. „Zavolejte esenbé.“

Úsměv pana Kirchmana pohasl, jako by mu došel proud. Vystrčil trojnásobnou bradu a oči mu profesionálně ztvrdly. „Copak. Co se děje.“ A uložil láhev štoku, kterou mě jeho štědrá ruka hodlala povzbudit. Opřela jsem se oběma rukama o stůl a otevřela ústa – ale nevyšel z nich ani hlásek. Pan Kirchman se rozhodl s pohotovostí bývalého boxera. Několika kroky se ocitl ve dveřích, natáhl paži a z temného koutu za nimi vylovil ruměného mladíka v uniformě, který tu diskrétně popíjel malé pivo. Popostrčil ho do kuchyně, překročil práh a tiše za sebou zavřel dveře. Odřízly nás od páchnoucího a veselícího se davu ve výčepu jako železná opona.

*

Poručík Theimer měl hezký hranatý obličej a rudohnědou pleť jako člověk, který tráví většinu času na čerstvém povětří. Jinak byl celý laděný do jedné barvy a geometrického tvaru – vypadal jako soustava hranolů v šedém. Jeho atletické svaly halil prima oblek z anglické látky. Kštice tak světlá, že jenom pozornému oku prozrazovala šediny, mohla v jeho věku znamenat jenom moc dobrý nebo moc špatný život. Zkrátka byla to zajímavá osobnost, s jakou jsem se nenadála setkat mezi „příslušníky“. Byt teď zářil jako vánoční stromeček. Svítila kovová lucernička v předsíni, zářivka v kuchyni a dokonce dvě polokoule na stěnách koupelny. A samozřejmě čtyři svítidla, porůznu umístěná ve velkém čtvercovém pokoji. Můj koberec byl pošlapán botami dvou poručíkových pomocníků – čiperného fotografa, který právě skončil brilantní ukázku své profesionální zdatnosti – což jsem dovedla ocenit – a pána s uslzenýma očima, který se s objemným černým kufříkem u nohou truchlivě skláněl nad nehybnou postavou v křesle. Vypadal jako agent spolku přátel žehu.

Zpoza vysokého opěradla se vynořil krevnatý muž, který pozorně zkoumal temnou skvrnu v už voskově bledém spánku. Znechuceně zasupěl a sebral z válendy pohozený svrchník. Poručík naň netrpělivě pohlédl. „No tak, doktore…“ Doktor zalovil v kapse a potom si rukávem otřel mrtvičnatou tvář.

„Fuj, tady je vedro,“ upřel na poručíka zlomyslná očka. „Moc vám toho tedy nepovím. Krom té díry v pravém spánku, a tu jste snad objevil i beze mne – nic víc tady k vidění není. Ani stopa po tom, že by kulka vyšla ven. Podívejte se na to zblízka…,“ a oba se znovu naklonili nad mrtvého. Smutný pán je poslušně následoval. „… a revolver se přitom dotýkal hlavy. Nepochybně to byl tento –,“ nebezpečně tvarovaný kus kovu ještě stále ležel na původním místě, „ale to vám s jistotou řeknou až na prosektuře. Počítal bych ale nejspíš se sebevraždou,“ dodal šeptem.

Poručík svraštil s nelibostí obočí. „Kdy zemřel,“ vyštěkl stroze.

Doktor se spokojeně uchechtl. „Hádám, že ne víc než přede dvěma a ne méně než před jednou hodinou – ale raději si ho nechte hned odvézt. V tomhle horku – to vám za pár hodin neřekne nic zaručeného ani sám ministr zdravotnictví.“ Spokojen se svým závěrečným žertíkem přehodil si kabát přes ramena a s úlevným zafuněním vypadl.

V pokoji zavládlo ticho. Strnulá postava u stolu, ponořená do velikého míru, jako by uplatnila nad nimi svoji převahu. Poručík konečně obrátil oči ke mně. Oči nečekaně mírné a zamyšlené a já jsem si znepokojeně uvědomila, že naše pocity jsou v tomto okamžiku totožné. A to se mi nelíbilo. Nestála jsem o to, setkat se v této situaci s někým, kdo by mi nahlédl do duše. Naopak hodlala jsem dopřát svým myšlenkám nejhlubšího soukromí. Mé nitro neskýtalo utěšený pohled.

„Mohu zavřít topení,“ pravila jsem posléze. „Je na plyn.“

„Počkejte,“ zadržel mě poručík před porcelánovým vypínačem radiátoru. A otočil litinovou páčkou, umístěnou přímo na potrubí.

Dějství, ve kterém jsem jen statovala, skončilo a začalo druhé, v němž jsem měla hrát nežádoucí hlavní roli.

Během půlhodiny, která uplynula od okamžiku, co mě sem pochůzkář a štamgast pana Kirchmana přivedl zpátky, připadala jsem si téměř jako nezúčastněný divák. Ten mladistvě vyhlížející příslušník s nejnižší hodností vyvinul zřejmě pod tlakem špatného svědomí z té nedopité malé desítky horlivou činnost. Takže po svém návratu našla jsem tu už zabydleného poručíka Theimera s jeho malým štábem. Stručně mě uzemnil na téměř stejném místě, na němž jsem setrvávala v rozjímání před – jak se mi teď zdálo – celou věčností. A ačkoliv mě tam nechal dost dlouho stát, ať už skutečně nebo zdánlivě bez povšimnutí, teď nastala chvíle mého zevrubného prozkoumání. Měla jsem dost času se na to připravit, ale nehledě na nelad, který panoval v mé mysli, nebylo to v mé povaze. Tak jako jindy v prekérních situacích spolehla jsem se na svůj dar improvizace.

„Jsem Renata Gersenová,“ pravila jsem jako na společenském dýchánku.

Poručík zvedl hezké rovné obočí. „Ten pán byl tedy váš manžel.“

Pohlédla jsem na něj smrtelně vážně. „Ne. Můj muž je Jan Gersen.“

Poručík se usmál. „Výborně. Vím už, kdo jste, a vím taky, že jsme tady ve vašem bytě. K tomu stačí všimnout si vizitky ve dveřích.“ Sáhl do kapsy a vytáhl povědomou kartónovou průkazku. „A tady stojí, že tamten pán se jmenoval Michal Lorenc a za živa byl osvětlovačem v televizi. Příští měsíc by mu bylo třiatřicet let. A bydlel v Gorazdově ulici číslo osm.“

Odmlčel se, abych mohla strávit ohromující množství jeho vědomostí. „Můžete mi vylíčit, co se tu přihodilo?“ dodal přívětivě.

Usedla jsem na válendu, sepjala ruce v klíně a zašveholila hlasem mrtvým jako podzimní listí: „Přišla jsem domů. Našla jsem tady… to, co vidíte teď. Šla jsem dolů do hospody telefonovat. Tento telefon…“ Poručík zvedl ruku: „Počkejte. Tohle by k ničemu nebylo. Kdy jste přišla domů?“

„Nevím. Asi – v osm hodin. Vlak přijíždí v sedm čtyřicet… a šla jsem rovnou domů.“ Zvedla jsem k němu napjatou tvář. „Byla jsem pryč dva dny. V Brně – měla jsem tam… práci.“ Poručík mi naslouchal bez nejmenšího projevu povzbuzení.

„Přišla jsem domů…,“ opakovala jsem a klubíčko myšlenek se proti očekávání neodvíjelo, „Zdržela jsem se tady snad pár minut.“ Nadechla jsem se a stiskla ruce, až mi zbělely klouby.

„Pane poručíku. Můj muž je v Indii. V New Delhi. Pracuje pro Unesco.“

„Tak?“ řekl poručík Theimer.

Suše jsem polkla a podřídila se příkazu těch šedivých očí. „Byla jsem tam s ním. Tři měsíce. Potom jsem se musela vrátit. Nesnáším to tam.“

„Chápu,“ řekl poručík Theimer s nečekanou účastí. „Vedro – a tak.“

Pohlédla jsem na něj udiveně. „No to mi zrovna nevadilo. To spíš monzun. To na vás padne taková deprese, že můžete jenom někam zalézt – a pít. A než to skončí, jste zralý na protialkoholní léčení.“

Zapomněla jsem na místo a osobu, s kterou tady rozprávím. „Nedovedete si to představit. Jste na jednom z nejlidnatějších míst na světě, a připadáte si osamělejší než někde na pólu.“ Náhle se mi vrátil ten pocit tolikrát marně zaháněný. Ta beznadějná samota uprostřed pařeniště všech možných forem života, bujících v tom vedru a všudypřítomné vlhkosti. Co jsem si měla počít já, Středoevropanka z kamenné pohádky nad Vltavou, v té snobské kosmopolitní společnosti lidí z Unesca a zamini. „A Indové?“ zeptal se poručík, jako by mi četl myšlenky. „Indové.“ Sevřela jsem ústa. „Setkala jsem se tam jenom se dvěma druhy Indů.“

Ale farizejský úsměv na tváři poručíka Theimera mě rychle přiměl přerušit sociologické úvahy o Indii a Indech. Jeho otázka vyzněla zcela jednoznačně. Přejel mě mráz a s velkým úsilím jsem se vymanila ze zajetí vzpomínek. Nebyly vhodné pro tuto chvíli. Nebyly vhodné nikdy. Zbývala po nich jenom veliká chuť napít se. „Tak jste se tedy vrátila.“

„Ano. Asi před rokem.“

„A od té doby nejste v pořádku,“ konstatoval. „Ach, po téhle stránce jsem v pořádku dokonale,“ pravila jsem s nelibostí. Legrační, jak je člověk citlivý, když se pochybuje o jeho zdravých nervech. A navíc – příliš živě jsem reagovala na poručíkovy narážky. Příliš snadno ze mne vytahoval moje curriculum vitae. „Za pár měsíců jsem se dala do pořádku. A teď už zase pracuju.“

Poručík přehnaně zvedl obočí: „A kdepak, prosím?“

„Ale nikde. Totiž – jsem fotografka na volné noze.“

„A vynáší to?“

„No, dělám většinou snímky do odborné literatury. To chce hlavně konexe. A semtam udám snímek v některém časopise. Stačí mi to tak na punčochy a na cigarety,“ řekla jsem poctivě.

Poručík se nedbale opíral o rám dveří. Hleděl na mě zpod těžkých víček jako káně na ubohou malou myšku. Podobné pohledy jsem znala – jinde. A za jiných okolností.

„A dál?“ zeptal se úsečně.

Pochopila jsem, že společenská idylka skončila.

„On… Měl klíče od tohoto bytu. Věděla jsem, že tu na mě bude čekat.“

„Jak dlouho jste se znali?“

„Asi půl roku.“

„Totiž, chtěl jsem se zeptat, jak dlouho měl klíče k vašemu bytu,“ řekl poručík potměšile. „Půl roku,“ zašeptala jsem. „Musím se něčeho napít.“ Ukázal na bitter stojící dosud na stole. „Prosím.“ A naklonil se kupředu, jako by se chtěl pokochat mým smrtelným záchvěvem. Slupkou sympatického chlapíka prorážely teď hrany ostré jako břitva.

Zvedla jsem se a přinesla sifonovou láhev a sklenice. V kuchyni jsem překonala chuť napít se něčeho ostřejšího. A cestou zpět jsem si uvědomovala své pověstně krásné nohy a že mám příliš krátké šaty pro tuto situaci. Nezdálo se, že by mi to mohlo právě teď posloužit k dobrému. Poručík i jeho dva pomocníci sledovali každý můj krok jako diváci na tenise dráhu míčku. „Tak vy jste tedy spolu půl roku žili,“ konstatoval konečně poručík s jistotou televizního komentátora. Chránila jsem se dát najevo popuzení. „Tak se tomu říct nedá,“ vysvětlovala jsem. „Přicházel sem občas. Dvakrát – třikrát za týden. Někdy se taky delší dobu neobjevil.“ Moje slova mně samé zněla falešně.

„A na to potřeboval klíče?“ zeptal se poručík ironicky. Dívala jsem se mu pevně do tváře očima stejně šedivýma jako jeho. Co tobě budu povídat. Co ty víš o příchodech uprostřed dusných letních nocí, o loučeních za časného rána, kdy se člověk chvěje chladem – a nejen chladem. Co ty víš o tom všem a ještě o mnohém jiném, myslela jsem si a najednou jsem cítila, jak mi po tvářích kanou slzy. Slzy lítosti a úlevy, odplavující všechnu tu špínu a hořkost posledních týdnů.

Poručík se na mne nedíval, ale promluvil hlasem zjemnělým jako pohádkový vlk, když přišel potřetí oklamat kůzlátka. „Byly mezi vámi neshody?“

Pokrčila jsem rameny. „Byly. Od samého začátku. Nebyli jsme moc šťastní ani předtím a naše… náš vztah nám k tomu nepomohl. Končili jsme to několikrát. Poprvé týden půté, co jsme se poznali. Ale byli jsme oba natolik osamělí, že jsme se nakonec vždycky zas sešli.“

„Cožpak on neměl nikoho kromě vás?“ zeptal se tklivě poručík.

„Ach, měl samozřejmě někde manželku. Ale to nebral nikdo vážně. Jako když někdo nosí deštník, ať je počasí na déšť nebo ne.“

Poručík zavětřil jako ostražitý teriér. „Nikdo to nebral vážně? Měli jste tedy nějaký okruh společných známých?“ Dala jsem si v duchu pohlavek. „Ale – jenom takovou sadu lidí, kteří chodí pravidelně do stejné hospody.“ Předpokládala jsem doplňující otázku, tak jsem dodala: „Do Slunečnice – té vinárničky na nábřeží. Jestli to náhodou neznáte – vepředu je denní vinárna, vzadu noční s programem. Vystupují tam většinou poloamatéři či univerzální profesionálové. Malíři tam čtou svoje verše a herci pořádají vernisáže. Ale bývá tam výborná hudba – všelijaké avantgardní skupiny a vůbec je to tam celkem nekonvenční.“

Poručíkovi zaplály oči sivým plaménkem. Přikývl. „Ano. Dost nekonvenční. Tak tam jste tedy vy dva patřili,“ řekl zamyšleně a mně bylo, jako by mě rovněž odepisoval z řad živých.

„Váš manžel tu knajpu zná taky?“ vypálil najednou nevybíravě. Dostala jsem vztek. „Jistě. Říká, že tam chodí cáklí bohémové a zoufalci.“

Poručík mě ohromil: „Kdysi jsem tam chodil taky. Ale nevím, do které z těch dvou kategorií bych patřil.“

„Vy jste tam mohl chodit jenom jako pozorovatel. Nebo jako kořen,“ pravila jsem s drzým potěšením a poručík Thelmer se zasmál.

Uslzený pán rozhrnul závěsy na oknech. Kapičky vody, které se srážely na skle, vytvořily stříbrnou síť, světélkující v záři plynové lampy. V pokoji se nepostřehnutelně rozlila atmosféra zimního večera, jako před vánocemi, dávnými bílými vánocemi dětství.

V předsíni zazněl zvonek. Zasmušilý pán šel otevřít a vrátil se s doprovodem, který dokonale harmonoval s jeho zjevem. Pohlédla jsem úpěnlivě na poručíka – pokynul mi očima ke dveřím kuchyně.

Muži s nosítky udělali svou práci nepietně rychle. Když jsem se vrátila, bylo křeslo prázdné a okno otevřené dokořán. Do pokoje vtáhla nevlídná listopadová noc a bylo po vánoční idyle.

Oba poručíkovi asistenti odešli současně s nosítky a on stál zamyšleně uprostřed pokoje. Zůstala jsem ve dveřích a z ulice ke mně dolehl zvuk odjíždějícího vozu. Tak tedy odcházíš, Michale. Ty, který ses dovedl pohybovat s nebezpečnou grácií nezkrotného tvora, ležíš teď rychle tuhnoucí na márách a tvoje nádherné svaly, které vydržely všecko to pití a nepořádný noční život, se brzy změní v beztvarou hmotu. Tvoje tělo, které ti poskytovalo tolik radosti, a nejenom tobě, poslouží teď už jen jako hrubý materiál v pitevně, kde je budou zkoumat s chladnou nezaujatostí. Dostals víc než svůj díl lásky, milování, něžnosti – i když ti to pořád bylo málo. Snad sis chtěl vynahradit, o co tě připravila válka, když ti jako dospívajícímu chlapci vzala rodiče. Snad. Přesto jsi byl vybaven líp než většina tvých vrstevníků, a kam jsi to dotáhl. Jenom na nejpůvabnějšího playboye nočních lokálů. I to atraktivní prostředí, v němž jsi pracoval, ti posloužilo jako doplněk tvé ledabylé pózy. Nedbalé, ale přesto pečlivě nastudované, tak pečlivě, že snad jenom já jsem našla a prohloubila trhlinku v jejím hladkém povrchu. No, alespoň jsi zůstal do konce věrný svému stylu. Odešels v plném lesku – a co lepšího tě mohlo potkat. Co víc ještě bylo před tebou. Za pár let by z tebe byl omšelý frajer, lovící po barech zajíčky. Nebo by ses usadil a zfotrovatěl. Takhle se staneš legendou. Krásnou legendou o potomku Napoleonova vojáka Michala Laurenta, který pro lásku opustil svého generála a usadil se v Čechách. A plodil syny – půvabné, nebezpečné a lehkomyslné. I tys byl dezertér, Michale. A dnes jsi zaplatil krví dluh svého předka.

Dva sivé plameny v poručíkově tváři se mi propalovaly až na dno duše. Mocí jsem se vytrhla z rozjímání a přerušila mlčení. „Nečekal tu na mě asi dlouho živý.“

„Proč myslíte?“ řekl ihned.

„Topení. Nevšiml jste si? Stačí půlhodina, aby se pokoj vytopil, a pak dávám knoflík na minimum. Byl by to zavřel, kdyby…“

„Dobrá,“ řekl poručík. „A co z toho?“ Otočil se na podpatku, vyšel do předsíně a vzal z věšáku šedý nepromokavý plášť. Když si zavazoval pásek, prohodil: „Nemáte v úmyslu zase odjet z Prahy?“

„Ne,“ odvětila jsem pomalu. „Budu s vámi ještě potřebovat mluvit.“

„Kdy?“ zeptala jsem se o chlup dřív, než jsem chtěla. Potěšeně se zašklebil. „Nevím. Třeba zítra – nebo pozítří. Rozhodně buďte k dispozici.“ Vysekl mi poklonu a jeho kroky už doznívaly na schodišti. Pozhasínala jsem všechna světla až na rampu nad pracovním pultem v kuchyni, usedla ke stolu a složila hlavu do dlaní.

*

U párkaře dole na Můstku stáli dva bledí výrostci s pouzdry na hudební nástroje. Blížila se půlnoc a mlha zhoustla. Kolem reflektoru tramvaje řinčící dolů od Muzea se chvělo přesně ohraničené mléčné kolo. Nasedla jsem do dvacítky a získala tak cíl své dosud bludné cesty. Blízko Vltavy byla mlha ještě důkladnější. Několik taxíků u Národního světélkovalo jako svatojánští broučci. Sinalé obličeje lidí na refýži se vynořily a zase zmizely, podobny nazelenalým tvářím utopenců v kalných vlnách. Malostranské náměstí bylo pusté jako náměstí posledního městečka v pohraničí. Moje kroky se rozléhaly takřka svatokrádežně. Dům byl celý temný, ale věděla jsem, že ateliérové okno v podkroví nemohu z ulice vidět. Ohavné typové dveře, hyzdící barokní vrata, se nezamykaly. Obé strany průjezdu, zasklené malými tabulkami v bíle nalakovaných rámech, působily dojmem nemocniční chodby. Dveře v nich byly zamčeny, ale to mě nezajímalo. Branka ve dvoře, uzavírající vstup na kovové schůdky, mizející podél zdi někde mezi pavlačemi a vikýři, se dala otevřít jednoduchou fintou. Zábradlí bylo příjemně vlhké a studené. Měla jsem chuť je olíznout. Vůbec bych se nejraději postavila někde nahá a nechala stékat mlhu v chladivých praméncích po své rozpálené kůži. Co na tom, že se skládá nejmíň z poloviny z kouře a sazí. Co mě může pošpinit.

Dlouhou, neosvětlenou chodbu, páchnoucí terpentýnem, ukončovaly dveře do ateliéru. Opřela jsem se o ně a čekala, až se mi utiší srdce. Ale stejně byly zamčené. Stála jsem chvíli v té nevlídné chodbě a únava mi malovala před očima oslnivě bílé spirály. To byl konec, konec mé cesty a žádná moc na světě mě nemohla přimět k dalšímu putování. Pomalu jsem se vrátila k poslednímu schůdku, usedla na něj a zírala dolů do tmy.

*

„No nazdar,“ řekl Cyril a zahleděl se mi upřeně na kolena. Jak stál o několik schodů níž, byla jeho tvář právě v jejich úrovni. David stanul za ním a zapaloval si cigaretu. Ve světle zápalky byl jeho obličej se sklopenýma očima tvrdý a uzavřený.

„Nazdar Metoději,“ pravila jsem sladce. Nenáviděli jsme se srdečně od jednoho tuze veselého večera ve Slunečnici, kdy jsme se setkali poprvé. Vyznamenal mě tenkrát víc než vřelým zájmem, netuše, že jsem Renata Gersenová, pověstná i mezi tou odvázanou bohémskou sebrankou, a hlavně pak milenka toho bezkonkurenčního pražského playboye Michala Lorence. Načež usoudil, že jsem nehodná přízně budoucího velkého literáta, a neopomenul to při žádné příležitosti dát najevo.

„Neseď na těch schodech. Nachladíš si ledviny a nikdo ti nebude věřit, že to nemáš z pití,“ pravil duchaplně.

„Můžu tě překročit?“

„Ne,“ řekla jsem a podala mu obě ruce.

Trhl a já vstala tak lehce, že se zapotácel dozadu.

Stáli jsme okamžik všichni tři mlčky. David odhodil přes zábradlí nedokouřenou cigaretu. Padala do tmy jako malá létavice. Protáhl se kolem nás s odvrácenou tváří a řekl bezvýrazně:

„No tak pojďte.“

V ateliéru byla zima a nepořádek o něco větší než obvykle. Knihy v policích z neohoblovaných prken byly pokryty vrstvou prachu, starou několik týdnů Na stole, ve změti papírů, tub, špinavých šálků a prázdných lahví jediná věc působila dojmem čistoty a pořádku: ve velikém kameninovém hrnci nastrkané čistě vyprané štětce. Sáhla jsem si na ně – byly suché jako troud. To bylo špatné. David rozsvítil svíci v hrdle láhve od Klášterního tajemství a posadil se na matrace, pokryté huňatým ovčáckým kožichem, které tu zastupovaly postel.

„Není tu nic k pití,“ řekl zachmuřeně. „Je půl třetí. Teď už nikde nic nedostaneme.“

„Ale jo,“ ozval se Cyril čiperně. „Já vím o jednom pajzlíku tady kousek. Otázka je, kdo tam dojde.“

„A kdo na to dá, to není otázka,“ řekla jsem posměšně a hodila mu peněženku.

Zatvářil se, ale David vstal a zamířil na chodbu. „Pojď, domluvíme se.“ Cyril ho následoval s poťouchlým úšklebkem.

„Jen si jdi. Stejně budu já poslední, kdo odtud odejde,“ pomyslela jsem si a hodila sebou do rozedraného ušáku u studených kamínek. V hlavě mi hučelo jako v telegrafním sloupu. Ach Davide, Davide. Moci tak u tebe zůstat a zastavit čas – nebo ne, vrátit ho do toho večera, kdy jsem tu poprvé seděla. Tady se člověk nemusel stydět ani za tak zprofanované věci, jako je přátelství, důvěra a víra. Ba i tak profláknutý pojem jako láska tu mohl mít zase ten prastarý, prostý význam. Ale od té doby uplynuly měsíce, a co tenkrát bylo nadějí, utonulo v mlhách podzimu. K čertu s tím vším držením figury a tvrdého povrchu, snažíme se navzájem vyzkoušet jeho pravost a zraňujeme se, jen se dostat co nejhlouběji až na tu citlivou tkáň, ze které jsme všichni stvořeni. A čím lépe umístěná rána, tím jasněji září gloriola kolem hlavy šermíře, který ji zasadil. A nikdy to nebude jiné. Protože v temných, civilizovaných pralesích této planety přežívá ten nejúskočnější.

David se vrátil. Zastavil se nade mnou a shlížel na mne hnědýma očima, zastíněnýma téměř dětskými řasami. „Přijde hned. Vydržíš to chvíli bez pití?“ A natáhl svoje kostnaté tělo na matrace.

Obrátila jsem se k němu jako slunečnice za sluncem. Vzduch mezi námi se chvěl neslyšitelným tónem a byl to on, kdo vzdychl a zavrtěl hlavou. „Renko…“ Kroky za dveřmi mu přinesly zřetelnou úlevu.

Cyril přihalasil s dvěma lahvemi tramínu. „Mužem pít do rána, jestli nemáš moc velkou žízeň, Renato.“ Podělil nás plnými sklenicemi. Vypila jsem ji naráz a zjistila, že jsme na tom všichni stejně. „No tak, kdo tady má největší žízeň?“ Cyril se ušklíbl a rozlil zbytek vína z první lahvičky. Lítostivě s ní zatřepal nad poslední sklenkou. „Copak jsi tady zatím udělala Davidovi?“

Sklopila jsem oči a pravila vážně: „Porušila jsem pravidla. Přišla jsem sem, a ještě k tomu bez pozvání a v nevhodnou chvíli.“

„Měla by ses omluvit,“ mínil Cyril.

„Di do prčic“ a „promiň“ řekl David z části k němu, z části ke mně.

Rychle jsem sklouzla na kolena, opřela se lokty vedle Davidovy hlavy a sepjala ruce. „Davide, prosím tě, odpusť mi to. Už to nikdy neudělám. Přísahám, že to bylo naposledy.“

Naše oči byly od sebe na dvě dlaně. Viděla jsem jeho smrtelně vážný pohled a snažila se dát do svého pohledu všecko to, co jsem mu nemohla říct. Že je to ta jeho vrozená slušnost, opravdovost a upřímnost ke všemu. Ten naprostý nedostatek cynismu, kterým jsme byli my všichni ostatní poznamenáni. To, co jsem na něm dovedla vidět právě já, snad proto, že jsem o těch pět let starší a že jsem taková děvka – a že jsem jako on bývala trochu taky a ani ne tak moc dávno. A že právě díky tomu všemu má něco, co se docela objeví až za takových osm deset let, až mu bude alespoň třicet, ale co už dnes dělá z jeho mansardy útočiště lidí, kteří se ještě docela nezotavili z oněch vysmívaných dětských nemocí. A tak že se ode mne nesmí odvracet právě teď – protože je jediný takový, koho znám, protože mi dovede porozumět, protože je tak citlivý a vnímavý a nemůže být v tomto století kybernetických výpočtů a chladné techniky šťastný a spokojený. Protože i když stejně jako já ztratil víru v ideály, nenahradil si ji jako mnoho jiných vírou ve věci. A proto se rozešel s tatíčkem zbohatlíkem a celým tím haurovským způsobem života a maluje si tu svoje vize budoucnosti.

To všechno jsem nevyslovila v tom prchavém okamžiku a David konečně řekl: „No dobře. Tak ti tedy odpouštím.“

Cyril na nás koukal pohledem napůl zlomyslným, napůl závistivým. „Tak ahoj.“ Popošel k oknu a přehodil nohu přes parapet na čtyřiceticentimetrovou římsu, táhnoucí se po fasádě k sousednímu domu. „Mějte se blaze. Začíná tu být pro mě nějak horko.“ A zmizel tiše jako netopýr. David se vztyčil, vytáhl zpod kožichu tenkou deku a modrý koupací plášť a sfoukl svíčku. „Dobrou noc,“ a slyšela jsem, jak se uvelebuje na zemi pod oknem.

Shodila jsem všechny svoje svršky a schoulila se do hebké ovčí srsti. Slyšela jsem jen svoje srdce a potom Davidovo přemáhané zajektání. „Ale ty se klepeš zimou! Tam nemůžeš spát. Honem pojď sem, nebo nastydneš,“ řekla jsem rozhodně. David vstal a bosýma nohama přeběhl ke mně.

Drátěnka se chvěla v rezonanci, jak s ním klepala zima, tak jsem rozevřela kožich, přivinula se k němu a zabalila nás oba. Objal mě ledovýma rukama a v našem polibku se rozplynula noc a mlha, zoufalství a smrt a všechna bída světa.

*

Dívala jsem se do bílé tváře s ohromnýma šedivýma očima, orámovanýma shora stříbrným líčidlem od Lancoma a zdola tmavými kruhy od přírody. Něco v těch očích se mi nelíbilo. Tajilo se v nich napětí a hrozba jako v hladině přehrady těsně před protržením hráze. Povzdychla jsem nad tím, pročísla prsty temně plavé mikádo a vplula do rozlehlého akvária nad Vltavou, které se kromě nádherné vyhlídky mohlo honosit už jen průvanem a mizernou obsluhou. Obvyklá polední společnost seděla tu jako ve výkladní skříni. Studenti, lidé s natolik svobodným povoláním, že si mohou dovolit strávit v tuto dobu příjemnou hodinku u kávy, muzikanti a flamendři, kteří právě vylezli z postele s povadlými tvářemi a hledají tu spřízněnou duši, s níž by přečkali ty dvě tři hodiny do otevření denních vináren. Zanedlouho je vystřídají naondulované a nalíčené kávové stařenky, šířící kolem sebe pach zvětralého pudru a zaprášeného plyše – ale ty zde bohudík zatím nebyly.

Prošla jsem do zadní části kavárny, která vcelku připomínala velké L. Byla tam sice ještě o něco horší obsluha, ale zato o něco menší průvan. Usedla jsem ke stolečku s jedinou židlí a s vyhlídkou na Vltavu, pustou v tenhle smutný podzimní čas. Pramičky byly dávno uloženy k zimnímu spánku a ani rackové dnes neplachtili nad hladinou. Otřískaný, světle zelený fiatek projel po nábřeží pod oknem a Aleš přitiskl na pozdrav dlaň na okénko. Za pár minut přišel lehkým krokem Indiána, tak přiléhavým k jeho zjevu. Měl úzké oči, tak tmavé, že nebylo vidět panenky, orlí nos a jemnou nevýraznou bradu. Hladké černé vlasy se lámaly o límec jelenicového saka.

Po celou dobu, co kráčel ke mně, dívali jsme se na sebe bez úsměvu. Přisunul si volnou židli. „Ahoj,“ řekl a usedl. V jeho tváři převládala šeď nad obvyklou snědou barvou. „Ahoj,“ opakovala jsem a vytáhla dlouhými stříbrnými nehty goldenwestku z krabičky, kterou odložil na stůl. Hrála jsem si s cigaretou mezi prsty, dokud nevylovil zapalovač.

„Nevím nic víc, než jsem ti řekla do telefonu,“ pravila jsem pohlížejíc na něj přes plamének. Hleděl na mě, loket stále opřený o mramorovou desku, a palcem rozžíhal a zhasínal zapalovač. Potom ho naráz schoval do kapsy. „A co se chceš dovědět ode mne?“

„Ale ty musíš něco vědět, Alši.“ Naklonila jsem se naléhavě dopředu. „Michal nebyl žádný tajnůstkář. Věděla jsem spoustu věcí. Byla jsem u toho, když dojednával mnohé kšeftíky – ať už u barpultů nebo na mém telefonu. A u mne doma – často tam ledacos přinesl. Nezajímalo mě to. Nestarala jsem se o to. Moc věcí kolem něho bylo pro mne terra incognita. Nemluvil třeba nikdy o své ženě. A o zaměstnání a třeba ještě o jiných věcech. Nikdy jsem se ho na nic nevyptávala. Ostatně ty to víš. Znals naši historii líp než kdokoliv jiný.“

„O ty různé jiné věci se nemusíš starat ani teď. To s tím určitě nemá nic společného,“ řekl Aleš suše. Stopla jsem cigaretu a zavrtěla hlavou. „Něco to přece musí být… Bojím se, co bude dál. Nemohu jen tak vyčkávat, musím se dovědět… musím se dovědět víc.“ Pohlédla jsem na něj zkoumavě. „Ty přece taky nevěříš, že se…“

Alšova tvář se podobala indiánské masce. „Chtělas to přece ukončit?“

„Ty blázne! Kvůli tomu – a Michali“ zasmála jsem se zoufale. „Ano. Chtěla jsem to ukončit. Chtěli jsme to střídavě oba – už mockrát. Ale na tom přece nesejde, viď?“ Aleš položil dlaň na moji ruku, chladnou a vlhkou jako mramor pod ní. „Nestarej se o to, Renko. Ty do toho všeho nepatříš. I když bylas – co ses tam objevila – nejúspěšnější dívkou v celé té myší díře. Nebo právě proto. Teď máš příležitost z toho vypadnout. Distancuj se od té věci, Renko,“ pravil výstražně.

Odtáhla jsem netrpělivě ruku. „Sama vím, kam patřím,“ řekla jsem tvrdohlavě.

Aleš se stáhnul. „Chtělas se mnou mluvit, ne? Jestli nechceš slyšet moje mínění, tak nevím, o co ti jde.“

Bouchla jsem jako třaskavá kulička. „Víš moc dobře, o co mi jde. Ty a Michal…“

Aleš na mě pohlížel očima tvrdýma jako černé démanty. Takhle ne. Proboha, tak jsi nikdy nic nevyhrála, pomyslela jsem si. Takhle můžeš na ženské, ale ne na muže, jako je Aleš. Za chvíli začneš dupat a hystericky ječet. Už teď začínáš být směšná.

„Byli jste přece kamarádi,“ pravila jsem umírněně. „Za kým jsem měla jít než za tebou?“

Černé démanty pohasly, „To je v pořádku, Renko. Ale,“ v hlase mu zazněl nebezpečný spodní tón, „můžu ti to dát po lopatě. Jenže to nebude třeba, viď.“

Otevřela jsem pusu, ale zase jsem ji beznadějně zavřela. „Nechceš přece dělat úplný neviňátko?“

Pohlédla jsem na něj ohromnýma očima. „Alši. Chtěla jsem zrovna s tím vším skončit.“

Usmál se křivě. „Vždyť ti to taky říkám.“

„Ty mi nerozumíš. Ne takhle,“ řekla jsem s odvrácenou tváří. „Honza se má vrátit. Už napořád.“ V jednom z těch okamžiků ticha, které občas nastávají v bzučení kavárny, zazněl můj hlas jako z ampliónu. „Rok jsem od rána do večera nemyslela na nic jiného. Posledního půl roku jsem nemyslela na nic. A teď bych se raději viděla v márnici – místo Michala.“

„Kdy přijede?“

„Za čtyři dny. V sobotu. Vím to už od minulého týdne.“ Seděli jsme mlčky a sledovali provoz na nábřeží jako dva neznámí lidé, kteří se náhodné sešli u stejného stolu. Obrátila jsem na Aleše utrápené oči. Pohlížel na mě s něčím mezi nejistotou a soucitem.

„Musím už jít, Alši. Mám – mám taky hrozný hlad. Poslední moje jídlo byl včerejší oběd.“

Stáli jsme proti sobě na chodníku, oba téměř stejně velcí, štíhlí a barevně tak odlišní, jako bychom ani nebyli téhož plemene. Jako rančerova bílá a zlatovlasá dcera a indiánský válečník z ilustrace k westernu.

Aleš mě váhavě políbil na tvář. „Ahoj, Renko. A – přemýšlej o tom, co jsem ti říkal. Jestli teda chceš o něčem přemýšlet.“ Obrátil se, vstoupil do vozovky právě na zelenou a seběhl po schodech vedle Národního divadla. Rozhodla jsem se, že se jeho radou budu řídit. S výhradami.

*

Hnala jsem se rychlostí zdaleka ne přiměřenou této horské silnici. Ale bylo mi jasné, že pokud udržím motor v obrátkách, mohu i tak prudký svah vyjet na trojku, a tak jsem v zatáčkách jen málo ubírala plyn, o brzdění ani nemluvě. Tam, kde silnici nedávno rozšiřovali, a krajnice ještě nebyly upravené, šklebily se díry po pařezech a pokroucené pahýly kořenů se vzpínaly a chrastily ve větru – dokonalá kulisa k horroru. Byla nejhorší hodina dne, kdy ještě není docela tma, a povrch vozovky splýval s lehkou mlhou, plížící se při zemi jako milióny pavučin babího léta. Ale babí léto bylo už dávno pryč a listopad v těchto polohách byl nejnepřívětivější roční dobou – než napadne sníh. Nahoru stoupaly strmé stráně, zarostlé smrkovým lesem, místy pokryté žlutou podzimní trávou, která na pokraji hvozdu přecházela do šedofialového odstínu vřesu. Směrem dolů je tu a tam protínaly přímky průseků, jimiž prosvítala světélka chalup v údolí.

Serpentiny jsem měla už za sebou a auťák vesele poskočil kupředu na nevelkou rovinku – sedlo pod Červenou horou. Po obou stranách zářily osvětlené verandy dvou horských hotelů. Měla jsem hlad a v puse vyschlo a chuť po horečce – přesvištěla jsem kolem jako rudý blesk. Nenamlouvala jsem si, že když usednu v teple a světle pohostinných zdí, že budu schopna urazit těch zbývajících patnáct kilometrů k cíli. Držela jsem se tedy volantu jako záchranného kola a jenom koutkem oka jsem zahlédla na parkovišti světlý auťák. Ve světelném obdélníku, vrženém velkým oknem, svítil jako sněhulák a měla jsem dojem, že jsem na poznávací tabulce zahlédla ABB – a dál už nic. Na konci planiny jsem vyhodila rychlost. Sjížděla jsem dolů na neutrál a sledovala, jak se ručička teploměru pomalu vrací do žádoucí polohy. Horší bylo, že červené světélko, oznamující, že hladina benzínu v nádrži je nebezpečně nízko, svítilo teď už nepřetržitě. A dojet k otevřené pumpě v tomto kraji bylo stejně pravděpodobné jako uvidět na kleči u silnice sedět papouška. Pomyslela jsem si, že brzy budu vidět únavou jiné věci než tropické ptactvo. Sunula jsem se do údolí s jistotou slepce, který po dvacet let den co den chodívá stejnou ulicí. Znala jsem tady každý rigol a projela bych tu bezpečně i se zábleskem vědomí. Bůh nám zachovej podmíněné reflexy. S každým metrem klesání nořila jsem se teď hlouběji do hravých vln potůčku vzpomínek. Vinul se nevinnými lučinami mládí, ale byl zrádný – tajily se v něm tůně temné jako samo podsvětí, se dnem pokrytým rozhlodanými vraky. Tak honem zpátky a drž se toho, co cítíš pevně v ruce. I kdyby to bylo jenom to nestálé kolo, kterým ovládáš ten rezavějící, elegantně tvarovaný kus plechu. Nebo tu brzy nebude čeho se přidržet. Když jsem konečně měla kopce definitivně za sebou, byla už opravdová tma. Rozsvítila jsem reflektory a zároveň poslední jiskru vědomí ve své hlavě. Jeli jsme oba z posledního, auťák i já, a všichni horští duchové stáli zatím při nás. Poslední kilometry po silnici, teď už zase křivolace se vinoucí mezi chalupami. Můstek, za nímž vozovka pokračuje v ostrém úhlu, a třpytící se světla lázeňských budov v úžlabině mezi kopci. Projela jsem kolem parčíku u autobusového nádraží a zahnula vlevo, kolem oprýskané hospody, temné a opuštěné. Na jejím štítě vystupoval temnější obrys postavy, připomínající mi jako vždycky Poeova Kocoura. Kývající se lampa nad křižovatkou a reflektory mého vozu jediné vzdorovaly tmě. Zbytek mé cesty se už dal počítat na metry. Když jsem se blížila k plovárně, motor začal pokašlávat. Zahnula jsem mezi veliké lípy před vchodem, vypnula zapalování a setrvačností dojela do pochybného úkrytu jejich nahých větví. Zatáhla jsem ruční brzdu, zamkla vůz a zhluboka se nadechla toho tak známě vonícího nočního vzduchu. V puse jsem měla kus plsti, v nohách mravence a do rukou se mi jen pomalu vracel cit. Vykročila jsem podél plotu – sto kroků, padesát, pět, vrazila jsem ramenem do branky z drátěného pletiva, která nikdy nešla pořádně zavřít, a prošla zanedbanou zahradou k domovním dveřím.

*

Stavení bylo napůl vilka, napůl horská chalupa. Přízemí z neomítnutého kamene, nízké patro či spíše podkroví ze zvětralé sruboviny. Střecha, ztrácející se v temnotě a stínu dvou vzrostlých hrušní, byla pokryta břidlicí. Po straně stoupalo sedm schodů k dřevěnému přístřešku, jaký chrání dveře horských domků před sněhem. Na dlaždicích nad schody se bělal nějaký list – ale na tom mi pramálo záleželo. Odemkla jsem dvoukřídlé, do půli zasklené domovní dveře s ozdobnou mříží a ovanul mě studený, vlhký vzduch kamenných nevětraných místností. Knoflík, kterým se vždycky při odjezdu vypínala elektrika v celém domě, byl za dvojími zamčenými dveřmi a klíče od nich byly ukryty v důmyslném a na sebe navazujícím systému skrýší – ještě podle zvyků mého dědečka. Ale nemela jsem chuť šmátrat v pavučinách a prachu, a tak jsem raději zabočila do síňky, z níž vedly jednak opetlicované a dobře zamčené dveře do zadní zahrady, jednak druhé dveře na úzkou verandu, ze tří stran zasklenou okny z malých tabulek. Dvě z nich byla obrácena do zahrady, třetí na dřevěné schodiště stoupající do poschodí.

Veranda voněla přezrálými jablky, jak jsme je přede dvěma měsíci s Michalem natrhali a poskládali na nenatřený stůl. Spolu s ním tu byla už jenom lavice či spíš prkno pod oknem a kožená pohovka v rohu – a bylo toho tady až dost. Protáhla jsem se podél lavice, cestou sebrala jablko, studené a šťavnaté, a zakousla se do něj. Shodila jsem střevíce a odkopla je bůhví kam. Po paměti jsem vydolovala z hloubi pohovky vlněnou deku, zabalila se do ní a propadla se do pohostinného objetí staré kůže a rozvrzaných per. Tělem se mi zvolna rozlévalo teplo a blahý pocit bezpečí, který jsem nepoznala nikde jinde než v tomto starém domě.

Otevřela jsem oči a zůstala ležet bez pohybu a se všemi smysly napjatými do tmy. Během mého krátkého a tvrdého spánku se něco v ovzduší domu změnilo. Něco, co jsem nedovedla pojmenovat a co znají plaší a divoce žijící tvorové, mi řeklo, že někdo porušil soukromí mého útulku. A znovu se ozval zvuk, který mě probudil – zapraštění rozeschlého dřevěného schodiště. Znala jsem je tak dobře z dob, kdy jsem se po něm sama kradla k ránu se střevíci v ruce, že jsem nemohla doufat, že by jej způsobilo něco jiného než krok člověka. Opatrně jsem pootočila hlavu. Okno na schodiště už nebylo tak temné. Někdo si nahoře svítil slabou baterkou. Ani se nepokoušel jít moc opatrně. Na posledním schodě se zastavil. Schodiště končilo skleněnými dveřmi, po jejichž pravé straně pokračovalo dřevěné zábradlí obklopující horní halu. Dveře neměly zvenčí kliku, byla vysazovací a visela na háčku na jejich vnitřní straně v dosahu ruky. V oněch dávno zašlých časech, kdy člověk dával zásadně přednost cestám neschůdným a ilegálním, přelézala jsem často zábradlí schodiště a potom zvenčí zábradlí kolem haly a riskovala, že zpuchřelé dřevo povolí a já si polámu údy pádem z pětimetrové výšky na dlažbu. Ale vetřelec nebyl žádný dobrodruh.

A byl dobře obeznámený s místními zvláštnostmi. Slyšela jsem cvaknutí kovu v otvoru pro kliku a potom pokračovaly kroky přes rozvrzané palubky dál ke dveřím letního pokoje. Obezřele jsem se nadzvedla a zaskřípění per pohovky mě srazilo zpátky.

Letní pokoj nebyl zamčený. Sledovala jsem v duchu každý krok nočního návštěvníka, jak prochází tím nepořádkem narychlo opuštěné místnosti, kolem veliké rozestlané postele – vrznutí dalších dveří mě nepřekvapilo. Byla to nástěnná dvířka přístěnku s mansardovým stropem, plného nepotřebných menších kousků nábytku, krabic se starým šatstvem a s knihami, které kdysi jeden z mých strýčků vystříhal z novin a svázal do laciných desek. Ve starém domě se všechny zvuky rozléhaly jako v kryptě. Neměla jsem nejmenší naději hnout se nepozorovaně z místa. Teď už jsem věděla, pro co si přišel. Mohlo mi to být jasné od okamžiku probuzení. Věděla jsem i to, že má za sebou cestu stejně dlouhou jako já. Světlý auťák na Sedle měl skutečně pražské číslo – mohla jsem je dopovědět zpaměti. Vznesla jsem bleskový dík k nebesům za lákadlo horské chaty – kterému jsem já odolala – a za moji nechuť spát v tom velkém, rozházeném pokoji. A hlavně za to, že jsem neměla v nádrži o pár kapek benzínu víc. Chviličku bylo nahoře zcela ticho, a potom se zvuky opakovaly v obráceném pořádku. Zadrnčely tabulky z barevného skla ve dveřích a schody praskaly pod kroky o něco těžšími a taky jistějšími než prve. Žlutý kotouč rozsvítil na okamžik zářivé barvy grábštejnských renet, potom zarachotily klíče v domovních dveřích a to bylo všechno. Před domem se ozval zvuk startéru a potom tón motoru rozjíždějícího se vozu.

*

Vydechla jsem a smyčka kolem mého hrdla povolila. Dotkla jsem se čela, bylo mokré, jako bych ležela v dešti. Spustila jsem nohy na podlahu a zbytečně ostražitě došla ke dveřím. Stála jsem chvíli s rukou na klice a pak se otočila zpátky. K čemu teď zasunovat závoru. A proč chodit po domě a děsit se stínů. Přízraky se nedají zadržet zamčenými dveřmi – a líp setkat se s duchy než s některými z živých. Bylo mým štěstím, že jsem nedala vůz před dům a sebe do poctivé postele. Protože pak by nový majitel věci, pro niž jsem ujela těch tři sta kilometrů a která teď ležela na sedadle simky, řítící se půlnoční tmou ku Praze, zanechal za sebou víc než jenom šlápoty v prachu. To bylo jisté jako smrt.

*

Druhé probuzení bylo příjemnější. Bledé listopadové sluníčko se bez velkého úspěchu dobývalo zamženými tabulkami, ale slunce je slunce a člověk už od dob, kdy žil v jeskyních, má hned lepší náladu, když je alespoň tuší nad sebou. Kostkované kalhoty a vlněný svetr neutrpěly příliš coby pyžamo, ale jinak můj zevnějšek volal po množství studené vody.

Pod schodištěm byla mělká betonová nádrž, podobná napajedélku pro ptáky, uprostřed s modrou pumpou, s rukojetí ohlazenou dotyky rukou. Za strašlivého vrzání a sténání spustil se nejprve tenký pramének, který do tmava zbarvil vyprahlý beton, a potom najednou vychrstl silný ledový proud, zmáčel mi nastavenou paži včetně rukávu a dům ožil desítkou zvuků. Jako by voda byla krví, jež se rozproudila v jeho zkornatělých cévách. Děda šel dolů s vědrem a křikl – „zase se meješ u pumpy“ – a z otevřených dveří kuchyně se ozýval babiččin kafemlejnek. Té babičky, která mě vychovala a která po dědově smrti odešla do domova důchodců a tam za půl roku umřela steskem a osaměním. Protože já jsem se potloukala bůhvíkde a byla jsem příliš zaměstnaná svým vlastním žitím a užíváním, než aby pro mě její smrt moc znamenala. A jestli, tak jenom podvědomou úlevu. Tak jsem pumpu honem umlčela, neboť dál by mohly následovat jiné zvuky, dědovy kroky, když už umíral na rakovinu a do posledního dne se vlekl pro vodu a ručičkama potaženýma kůží, křehkou jako kůže ulomeného ještěrčího ocásku, cloumal táhlem. A hlas Michala, tichý a chraptivý hlas oné noci: „Přivedlas mě sem, když jsem od tebe chtěl odejít. A teď zůstanem spolu, kdyby nás to mělo oba zničit.“

Stoupala jsem vzhůru a voda na konečcích prstů zanechávala tmavé stopy na vyschlém dřevě schodiště. Ve velké místnosti s okny obrácenými na sever bylo pološero. Záclony z přírodního lnu, s modrými květy, lemovaly okna, o něž se zvenčí opíraly holé větve hrušně. Nepořádek, který tu vládl, se zdál být nepořádkem místnosti obydlené a na chvíli opuštěné. Podušky v dvojité posteli jevily otisk dvou hlav. Láhev bitteru na mramorové desce jednoho nočního stolku a – nikdy jsem neměla ráda těžká vína – láhev koňaku na druhém. Na kulatém stole, pokrytém temně modrým vyšívaným ubrusem, moje kelímky a lahvičky s krémy a líčidly a načatá krabička pelmelek. Štíhlá kostelní váza, ověnčená kyticí jeřabin, mi připomněla tu zářijovou barevnou explozi. Měděné umyvadlo na židli mělo uvnitř zelený proužek po vyschlé vodě. Zírala jsem na to všecko lhostejnýma očima. Nechtěla jsem se vracet na to nebezpečné území vzpomínek. Přicházejí po špičkách něžné a líbezné, a vzápětí za sebou vlečou ty druhé jako okovy. Vzpomínky pálící v duši jako vitriol.

Otřela jsem si ruce do ručníku, pohozeného přes pelest, a otevřela tapetované dveře do mansardy. Uviděla jsem přesně to, co jsem čekala. Čistý obdélník v prachu na podlaze, tam, kde ještě před půlnocí stál černý hranatý kufřík, podobný těm, ve kterých hudebníci nosí svoje nástroje.

Zavřela jsem, přešla po vybledlém modrém koberci a u dveří zaváhala. Vrátila jsem se ke stolku a sebrala pelmelky. Jeřabiny se pod mým dotykem rozsypaly po ubruse jako kapky krve. Odzátkovala jsem láhev s koňakem a přičichla. Nebyl o nic horší než kterýkoliv jiný koňak. Napila jsem se zhluboka a otřela si pusu hřbetem ruky. Připadala jsem si jako stará prostitutka, když našla dům, ve kterém prožila veselé mládí, proměněný v zaprášené muzeum. „A teď, milé děti,“ řekla jsem nahlas, „zase do práce.“ A sešla jsem dolů, zavírajíc za sebou všechny dveře.

*

Byla jsem zase doma na Vinohradech. Bylo pozdní odpoledne, chvíle, kdy se noční ptáci probouzejí k životu. Choulila jsem se na válendě v tlustém županu a oddalovala o minuty okamžik, kdy budu muset vstát, dát se do pucu a vyměnit teplo a bezpečí svého pokoje za sychravou a nástrah plnou Prahu. Telefon u mé hlavy zarputile mlčel. Hleděla jsem na něj už kolik hodin, jako by byl věštkyní, která odměnou za moje trpělivé čekání zodpoví všechny otázky. Vstala jsem a protáhla se. Zodpovězené otázky by mi konec konců nebyly moc platné. To, co mě trápilo, nebyly záhady, ale tvrdá fakta a nutnost je urovnat. Jak, to jsem v této chvíli ještě nevěděla. Rozhodně jinak, než se zdály řadit doposud.

Telefonní zvonek na mě působil jako katapult. Skočila jsem po sluchátku a hlas, který jsem neznala, prohlásil: „Dobrý večer. Tady je Theimer.“

„Dobrý večer,“ opakovala jsem mechanicky a z přístroje se ozvalo nevysvětlitelné zachraptění.

„Tak zítra vás čekám v deset hodin.“

„Ano?“ pravila jsem se zřetelným otazníkem.

„To jste se ani nepodívala do dopisní schránky – když jste přijela?“ zeptal se vyčítavě.

Zalapání po dechu jsem se pokusila kamuflovat coby vzdech. „Ne.“

„Dnes byste měla spát ve své posteli. Není zdrávo v tuto roční dobu a při vaší křehké konstituci podnikat výlety do vyšších poloh. Ať už horských nebo pod střechy,“ vysmíval se docela zřetelně. Najednou zanechal kousavého tónu a dodal komisně: „Slíbila jste mi, že se budete zdržovat v Praze. Že jste to nedodržela, přičtěte si ke své škodě.“ To mi pomohlo najít hlas. „Vy jste na něco přišli?“ Poručík se suše zasmál. „Neupřete nám snad alespoň jistou snahu – když už ne inteligenci.“

„Myslela jsem, že sebevraždy se nevyšetřují tak důkladně. Nebo máte nějaké pochybnosti…“ Bakelit v mé ruce byl kluzký jako mýdlo. A mikrofon mlčel. „Haló…“

„Ano?“ Jistěže, vyhnul se elegantně jednoznačné odpovědi. „Nebo znáte někoho, komu by váš přítel dovolil přitisknout mu revolver ke spánku?“

„Ne,“ hlesla jsem.

„Tak vidíte. Jen přijďte zítra. To už tu budeme mít všecko pohromadě,“ pokračoval snaživě. Měla jsem pocit mouchy, které zlý chlapeček utrhl křidélka. „Na shledanou.“ Zavěsila jsem a zamyslela se. Poručík Theimer nebyl jenom frajer – byl taky chytrý. Nebezpečně chytrý. Zcela se vymykal bagatelizujícím představám o prostomyslných esenbácích. Otevřené skříně a rozházené šuplíky, které jsem našla doma po svém návratu, rozhodně nebyly jeho dílem. Po něm bych tu nenalezla ani prášek – kdyby nechtěl. A konec konců měl právo to tady kdykoliv prohledat s mým vědomím.

Ostatně mohla jsem tušit, kdo byl tím slídilem. Znala jsem jeho chůzi i siluetu na temném schodišti. Ba poznala bych stopy jeho bot. A duplikátní klíče od domku v pohraničí chyběly ve svém šuplíčku. Simka je silnější vůz než moje embéčko a on je proklatě dobrý řidič, když dokázal vyrovnat můj náskok právě na té trati. Rozsvítila jsem v koupelně, dodala si mondénní šmrnc pomocí černého a stříbrného maskára, natáhla na sebe jedovatě zelené šaty a stejnou porci dolních končetin, jakou jsem tím pádem odhalila nad koleny, ukryla zdola do vysokých bot ze stříbrné kůže. Vykartáčovala jsem své polodlouhé mikádo, až mi vlasy ležely na hlavě jako přilba. Nakonec jsem si omotala kolem boků řetěz z patinovaných stříbrných článků a vypadala přesně tak, jak chtěla dnes vypadat všechna děvčata.

Když jsem v předsíni snímala z věšáku kabát, zazněl telefon podruhé. Zatím co jsem se pomalu vracela, hnaly se moje myšlenky rychlostí světla.

„Renato,“ ozval se Alšův hlas s úlevou, „kdes byla?“

„Kde bych byla. Doma.“

„Prosím tě. Sháním tě už od včerejška.“

„Asi to zase nefungovalo,“ lhala jsem plynně.

„Hm.“

„No tak jsi mě teda sehnal. Co chceš? Jsem právě na odchodu.“

„Jo? A kampak?“ Vzdálený hlas zaváhal. „Neměla bys – nemohla bys dnes zůstat doma?“

„To bych tedy nemohla. Padají tu na mě čtyři stěny a strop, víš?“ vysvětlovala jsem ochotně. „Jenom aby na tebe někde jinde nespadlo něco jiného,“ řekl Aleš varovně.

„Ale jdi. A copak?“ dotazovala jsem se užasle. Ale rozhlédla jsem se po neuklizeném nepořádku a přejel mě mráz.

„Nebuď blázen. Myslíš si, že ti spolknou spoustu povídaček a nechají tě jenom tak pobíhat? Jdou po tobě, Renato. A jestli máš jenom trochu soudnosti, zůstaneš dnes večer doma. Anebo – speciálně bych ti nedoporučoval okolí Národního divadla. Rozumíš?“ Zamyslela jsem se a před očima se mi vynořila malá skupinka, která odpoledne při mém příjezdu postávala před sousedním domem. Pan Kirchman se svým nerozlučným čtvernohým společníkem rozprávěl tu zachmuřeně s obstarožním pánem, který vypadal spíš jako zakyslý ouřada než jako někdo z jeho obhroublých hostů. Když jsem po chvíli otevírala okno, prohlížel si společník páně Kirchmanův bláto na kolech mého embéčka, zatímco hospodský ke mně zvedl ustaranou tvář. Usmála jsem se na pozdrav, znepokojení v očích pana Kirchmana se prohloubilo. V tom okamžiku mi ta krátká němohra nic neřekla, ale teď mi napadlo, že pan Kirchman z titulu svého věhlasného cvičitele psů měl dobré styky s Bezpečností. Což mu kupodivu nikterak nekazilo reputaci mezi recidivisty, kteří se večer co večer odevzdávali do jeho péče. Jak šeptal hlas lidu, nejednou odvrátil od nich trestající ruku zákona a napřáhl ji správným směrem – na neurvalé a ničitelskými pudy posedlé mladíky. Pan Kirchman byl profesionál v každém směru a ze všeho nejvíc nenáviděl nekalou amatérskou konkurenci.

„Snad… možná, že máš pravdu. Ale teď už je to stejně jedno.“

„Jak to?“ řekl ostře.

Zaváhala jsem. Ale nechtělo se mi vyprávět příhody posledních čtyřiadvaceti hodin a podrobit se křížovému výslechu. „Tak. Uvidíme se večer?“

„Nevím. Asi těžko.“ Ze sluchátka zavanul nesouhlas. „Tak ahoj.“ Položila jsem telefon a zvolna popošla k oknu. Ulice byla prázdná a moje červené embéčko se jen nesměle zardívalo pod povlakem uschlého bláta.

*

Místo na parkovišti za kolosem Národního divadla jsem kupodivu našla okamžitě. Embéčko tu bylo i v tomto sychravém počasí zdaleka nejšpinavějším vozem. Přehlédla jsem pohrdání ve tváři omšelého šviháka ze sousedního zbrusu nového fiata, které se při objevení mých kolen a dalšího příslušenství změnilo v blahovolné zaujetí. Vysunula jsem se docela, zamkla vůz a odkráčela bez jediného pohledu.

Neónový lem kolem vchodu propůjčoval tmavému průjezdu vzhled opentlené díry do pekla. Než se člověk dostal do země zaslíbené, bylo nutné projít dvorkem, ozdobeným popelnicemi a basami prázdných lahví, jež vydávaly kyselý zápach. Podle jejich množství se dalo usuzovat, že Slunečnici navštěvují lidé trpící neuhasitelnou žízní. A protože dnes, ať už následkem deště nebo prasknutím nějaké roury, byla dlažba průjezdu i dvoru jedna velká louže, byl tady položen chodníček z dřevěných panelů, pěkný, čistý chodníček, zářiči žlutí nového dřeva, zatím jen tu a tam poskvrněný šlápotami.

Zůstala jsem stát na jeho začátku, obklopena studenou aureolou neonu, a zírala na panoráma Hradčan proti kouřově šedému nebi, na siluety nahých stromů na nábřeží a na světla, vibrující tu a tam na hladině Vltavy. A za mými zády se ozval zvuk kroků na dřevěném chodníčku. Stejný zvuk, jaký mě vyrušil ze spaní minulé noci. Byly to tytéž kročeje, našlapující lehce a ostražitě, a hrdelní hlas vedle mne pronesl: „Nazdar, křepelko,“ zastíraje jako vždy vadné er předstíráním německé výslovnosti a přízvuku.

Hleděla jsem dál nehnutě před sebe a řekla lehce: „Nazdar, Borisi.“ Nepotřebovala jsem se dívat na tu vlčí tvář s propadlými tvářemi a trochu šikmýma očima, ostře orámovanou rozměrnými kotletami ze stran a kučeravými vlasy nad čelem. Byl to zajímavý obličej, v detailech ošklivý, ale měl bůhvíproč úspěch v ženských očích. Tvář rošťáka a grázla a já jsem k jejímu majiteli chovala odjakživa nechuť, protože jsem tušila, že se za ní skrývá stoprocentní krysa. A vždycky jsem se chránila dát mu to najevo, protože se to jednak nedělalo v té tolerantní společnosti – až na občasné exhibicionistické výstupy obzvláště cáklých individuí – a protože mi můj instinkt říkal, že by každý útok na svoji osobu splácel tichým, zavilým záštím. Ale teď mi bylo jasné, že se střetnutí nevyhnu. Protože k němu došlo vlastně už minulé noci, a i když to byl on, kdo neodjel s prázdnou, vedu zatím jedna nula. Strčil ruce do kapes koženého taxikářského kabátku. „Zůstaneš tady?“

„Nevím. Možná.“

„Mám teď ještě nějaké rito.“

Poprvé jsem na něj pohlédla očima nevinnýma jako batole.

„Nemáš nějak náladu, co?“ zeptal se potměšile. „Odkdy se staráš o moje nálady,“ odpověděla jsem už z hloubi průjezdu a otevřela dveře do vinárny. Sledoval mě s tváří ponořenou do hustého stínu a točil na prstě svazkem klíčů. Jeho odpověď zanikla v tremolu Karla Gotta na konci Času růží. Vyhoupla jsem se na barovou židličku, zastavila magneťák, zmáčkla knoflík pro zpětný chod a pustila to ještě jednou. Složila jsem předloktí na bar a poslouchala zaujatě tu lkající melodii, která se ještě neomrzela, ačkoliv ji už několik týdnů vyhrávaly všechny reproduktory, magnetofony a rozhlasové přijímače česky i německy na všech vlnových délkách. Tato část Slunečnice byla maličká členitá místnost. Hned proti dveřím se nacházel barpult s pouhými čtyřmi židličkami, intimně stísněnými, a s obvyklým příslušenstvím zrcadel, skla a lahví s honosnými etiketami. Nad ním se vznášel model flibustýrské lodi, dokonale patinovaný kouřem cigaret, které tu vyhulily celé generace, takže vypadal, jako by vskutku prošel bojovou palbou. Spodní stěnu pultu tvořilo zezadu prozářené sklo, pestře omalované bytostmi, které mohly vzdáleně připomínat polozvířecí postavy z mytologie. Oblouk, jímž se procházelo ke stolkům, byl lemován kovanými kudrlinkami a masivní stolky, křesla a lavice kolem zdí byly omšelé právě na hranici zchátralosti. Byla to zkrátka mrňavá, ošumělá, zakouřená špeluňka s nenapodobitelnou atmosférou, postřehnutelnou možná jen pro lidi, jímž byla druhým nebo nakonec jediným domovem.

Zatímco neúnavný pan Gott podruhé dolkával, dostalo se mi od dvou stolů pozdravného pokynutí a od Falady dvou deci beaujolais. Falada byl opakem trojjediného boha. Spojoval v jedné osobě barmana, číšníka a diskrétní informační službu. Přesně věděl, kdy má promluvit bez otázky, a naopak kdy je třeba být ke všem dotazům hluchý. A pokud se týká vševědoucnosti, mohl pánubohu úspěšně konkurovat, takže když vynechal svůj obvyklý dispečink – „pan Lorenc tu dnes už byl – ještě nebyl“ – by mě vlastně nemělo překvapit. Přesto mě to vyzvalo k zamyšlení. Jen nevinné robě by tu nepočítalo s návštěvou poručíka Theimera.

Popíjela jsem svoje beaujolais a pozorovala Faladu, jak leští sklenice a ukládá je do regálu. Zachytila jsem jeho pohled v zrcadle a slabě se pousmála. Koukal na mě soustředěně, bez úsměvu v bílé číšnické tváři. A tu jsem poznala, že Falada má strach. Panebože – pomyslela jsem si. Falada, ten nezničitelný Falada, pendlující tu mezi živoucími a neživými nádobami na alkohol, se bojí. V okamžiku sklopil oči a v zrcadle se objevila jiná tvář. Boris se bez hluku připlížil, letmo si prohlédl osazenstvo a obkročmo usedl na židličku vedle mne.

*

„Dvakrát myslivce,“ utrousil. Zapálil si cigaretu a chladně si mě prohlížel od vysoko odhalených nohou po tvář bezvýraznou jako kadeřnická maketa hlavy bez obličeje. Pochvalně se usmál: „Ty jsi ohromná. Báječná – fabelhaft. Když to vezmu od konce – máš určitě nejkrásnější nohy v Praze. A máš taky styl. Neznám ženskou, která by se ti vyrovnala.“ A širokým posuňkem obsáhl nejméně tři a půl světových stran.

Odklepla jsem ledabyle goldenwestku a ukryla ostražitost za mořskou šeď lhostejných očí. Nejbližší stůl postřehl, že se něco děje. Pavučinka, fotomodelka a manekýnka, sedící se dvěma mládenci s ostrými ptačími obličeji, ustala v hovoru a dívala se na nás v očekávání. „Jiná s tvými přednostmi by rejžovala třeba u filmu – alespoň v reklamním. Ale tobě to není zapotřebí. Máš peněz dost – i valuty. Máš auťák. Máš byt. To taky není k zahození.“ Zachytila jsem zvědavý pohled Pavučinky a opětovala jej s výrazem nudy a znechucení.

„Jsi úplně nezávislá. Patří to k tobě jako tahle prima kolínska.“ Položil ruku na prohřátý nylon pod okrajem mých šatů.

Ano, pomyslela jsem si. Jsem kus, mám peníze a žádný pedantský šéf mě devět hodin denně nesekýruje jako ty tisíce pracovitých včeliček. Ani nemusím trávit večery či noci s důležitými užvaněnými pitomci, aby si mě vybrali do té či oné stupidní reklamy. Mohu tu pít až do rána a zítra v poledne vyrazit do Podóla v posledním modelu plavek. Mám právě všechno to, co je těžko dosažitelným ideálem všech těchto libových krásek. A spadlo mi to z nebe. Nevysloužila jsem si to těžkou prací v horizontální poloze. Asi právě proto si toho náležitě nevážím, ba dokonce to přijímám hříšně samozřejmě. Ano, je to všechno tuze příjemné – proč by ne? Usmála jsem se pomalu a smutně a Boris se ke mně naklonil a řekl potichu: „Máš tolik předností, že i na takového starého vlčáka, jako byl Michal, to bylo moc.“ Udělal řečnickou pomlčku a zašilhal na mě. Prohloubila jsem smutek svých očí v bezednou propast a lítostivě povzdechla. Ani moje řasy, ani dlaň, kterou jsem si hřála sklenku, se nezachvěly.

V tváři mu bleskl vztek. „Tak si nemysli, že budeš pořád nejchytřejší a povznesená nade všechno.“ Přemohla jsem nechuť a vzala ho za ruku, spočívající stále na mém koleně. „Ale já nechci být nejchytřejší, Borisi. Chci jenom od toho všeho pryč. Nemůžu se tím už zabývat, nebo bych se zbláznila. Michalovi tím nepomůžu a já – co s ním odešlo z mého života, je pryč.“

„Myslíš?“ zacenil se posměšně. „Po mrtvých zbývá pozůstalost. O to se nestaráš?“

V kanceláři zazvonil telefon a Falada zmizel za zeleným závěsem oddělujícím místnost velikosti koupelny v paneláku od prostoru za barpultem. Za tři vteřiny vystrčil hlavu. „To je pro vás,“ pokynul Borisovi; „Pan režisér Klevar volá, jestli jste volný.“

Boris kývnul. „Že jedu.“ Sáhl do kapsy a přebral hrst zmuchlaných bankovek. Hodil na pult dvě pětky a sklouzl ze židle, jako by přeskakoval patník. Žluté oči mžouraly těsně vedle mé tváře a jeho ruka uchopila pevně moje zápěstí. „Dolů, křepelko“ zavelel. „Neuškodí ti trocha čerstvého vzduchu,“

Seděla jsem jako přišitá a druhou rukou pevně sevřela skleničku. Ale byl rychlejší. „Jenom žádné exhibice, Renato,“ pravil výhružně! „Mám s tebou co mluvit a nebudu tě dnes v noci shánět po všech možných lokálech.“ Skýtali jsme utěšený pohled dvojice v něžném objetí. Tlak na má zápěstí zesílil. Mlčky jsem se svezla ze židličky a po jeho boku opustila Slunečnici. Nikdy se mi nezdála tak útulná a přívětivá.

Sotva se za námi zavřely dveře, pokusila jsem se vymanit z jeho sevření s úspěchem kůzlete v hadím objetí. Zkroutil mi paže za záda a shlížel potěšené na moji tváři, planoucí vzteky za prameny rozházených vlasů. Bleskurychle mi sevřel obě zápěstí v jedné ruce a chladně a ledabyle mě políbil.

Potlačila jsem chuť plivnout mu do obličeje. „Pusť mě, surovče.“

Pohlédl na mě zvědav, pak se zábleskem obdivu a povolil stisk. Vylovil z kapsy dvě cigarety a jednu mi strčil do pusy. „Skoro by stálo za to ucházet se o Michalovo místo. I když se uprázdnilo tak podivně.“

„Není tu žádné volné místo,“ vyrazila jsem s. námahou a zametla vztek ze své tváře. „Jsem jako zmrzlá ryba. Moje srdce je dvojnásob ledové.“

„O tvém srdci nikdo nemluví. A co se týče toho chladu – říká se, že nepotřebuješ moc, aby ses rozehřála.“ Usoudila jsem, že bude vhodné předejít dalším pokusům o moje rozmrazováni, a vykročila do ulice. Borisova simka s vypnutou světelnou tabulkou TAXI stála naproti. Sotva jsme se přiblížili, vrhly se na nás dvě zimomřivé dvojice. Muži byli naježeni jako bojovní kohouti a připraveni vyjít vítězně ze souboje o kýžený dopravní prostředek. Boris na ně ani nepohlédl. „Obsazeno,“ a nasedli jsme za mávání a ujišťování obou neodbytných pasažérů, že jedou právě tam, co my, zatímco obě dámy v pozadí si mě opovržlivě měřily.

Schoulila jsem se na sedadle a hleděla mlčky před sebe na vozovku, ubíhající neslyšně pod koly vozu. Vlevo se mihlo parkoviště s mým embéčkem. Boris zachytil můj pohled, míjející jeho tvář, a ušklíbl se na mě staženými koutky úst.

Tisíc jasných žároviček se rozsvítilo v mé zatemnělé hlavě. Mimo jiné mě jedna z nich upozornila, že se ani nemusel ptát, kam má pro Klevera přijet.

*

Neznala jsem to tady, ale očividně jsem o nic nepřišla. Byla to ošklivá periferní ulice, jakých má Praha na tucty. Přešla jsem přes pruh trávníku, neznajícího určitě zeleň ani v máji, a vstoupila na chodník vydlážděný zborcenými dlaždicemi. Dům za plotem zaneřáděné zahrádky se honosil mezi ostatními jakousi sprostou okázalostí. Jako ty staré milostpaní, skrývající páchnoucí špínu pod spečenou parukou a oblakem zvětralé Chat Noir. Snad tu kdysi měla být vilová čtvrť a dům byl výsledkem nepodařené pozemkové spekulace. V každém případě tu teď stál jako stará běhna mezi udřenými pradlenami, s okny slepými a prázdným rezavým rámečkem na vizitku. Boris odemkl branku klíčem z kroužku, na němž měl i klíček od vozu. Domovní dveře nebyly zamčeny a předsíň za nimi byla temná jako moje vyhlídky do budoucna. Zasunul po paměti závoru a přešel kolem mne s jistotou domácího pána. Pootevřenými dveřmi pronikalo trochu světla. Právě dost, abych bezpečně prošla mezi několika žlutě natřenými věšáky, jaké bývají v čekárnách. Pokoj, do něhož jsem vstoupila, zabíral určitě dobré dvě třetiny přízemí. Byla to prostorná hala, zařízená s procovským přepychem předválečných let. Mahagonový nábytek dávno pozbyl svůj lesk. Skvělé barvy pochybného peršanu se ztratily pod špínou a místy byly úplně sešlapány. Na stěnách neurčité barvy vynikaly tu a tam světlejší obdélníky, prozrazující, že tam kdysi visely obrazy, některé úctyhodných rozměrů. A na masivním stole s nohama okovanýma stříbrem svítila lampa s popraskaným stínidlem do zachmuřených tváří Darka Klevara a Aleše Vlacha. Popošla jsem do světelné elipsy, vržené silnou žárovkou, složila se na obstarožní pohovku pod rozžhaveným infrazářičem, a rozhlédla se po nich. Boris zůstal stát u paravánu, potaženého potrhaným hedvábím s orientálními draky, a shlížel na nás s tváří vítězoslavnou a krutou jako z portrétu Džingischánova válečníka.

Dárek Klevar byl vysoký, statný čtyřicátník s obličejem i postavou přerostlého obézního dítěte. Hlavu měl v poměru k ostatnímu tělu malou a porostlou kučeravými vlasy barvy šedé litiny. Když se pohyboval, klátil končetinami jako výrostek. Nechal si říkat režisér a patřil k té drobné havěti, hemžící se na okraji pražského literárního, divadelního a filmového světa a neustále hovořící o scénářích, které nikdy nebudou realizovány, a o filmech, které jaktěživ nezhlédne oko kamery. Udržují se na hladině pracnými manipulacemi a blahovůlí těch úspěšných, kteří z generační solidarity a hlavně zarputilé snahy uhájit svoje smetiště před mladými dravými kohoutky, házejí kosti méně povedeným vrstevníkům. Všichni ti intelektuálíčkové, pěstující si honosné mindráky, aby zamaskovali ty skutečné, špinavé a všivé. Komplexy méněcennosti, skrývané pod výbuchy exhibicionismu. Všechny druhy impotence, utajované za rádoby duchaplným plácáním ve společnosti exkluzivních slečen, které potřebují publicitu stejně jako jejich protějšky.

Ale vcelku to byl příjemný chlapík s dobrými způsoby – a to se dalo říct o málokom z nich. Měl vždycky na svoji útratu – a to se dalo říct už jen o mizivém procentu této kasty – na sklenku cinzana pro nějakého zajíčka a na pohodlný život pro svoji krásnou a pitomou ženu, jejíž legendární postava začínala už nabírat přebujelé tvary. Aleš zíral upřeně na špičky mých bot. „Nemuseli jste si hrát na western,“ řekla jsem jedovatě. Vztáhla jsem k němu ruku a on mi do ní vložil sklenku koňaku. „Stačilo říct. Byla bych sem přišla – nebo kamkoliv jinam.“ Alšův pohled na Klevara a Borise mohl vyjadřovat jen – vždyť jsem vám to říkal. Ale Boris promluvil nahlas a zřetelně. „Ponecháváme si raději výhody na své straně,“ a elegantně přepadl do třetí klubovky. Klevar se ozval tichým hlasem: „Potíž je v tom, že ty jsi moc samostatná, Renato. A nevypočitatelná. Není na tebe spolehnutí.“ Pozvedl skleničku a pozoroval zlatě opaleskující tekutinu. Pak obrátil zamyšlený pohled na mě. „Nemám strach, že bys něco mohla shodit. V tom bys nakonec lítala s námi. A možná ještě hůř.“

Pohnula jsem se pobouřeně, ale nepustil mě ke slovu. „A nemyslíme si ani, že bys chtěla zaujmout Michalovo místo. Ačkoliv – nepochybně bys na to stačila. Natolik tě známe– nebaví tě obchody tohoto druhu – jakékoliv obchody. Jsi moc impulsívní, to je to. Víš vůbec, kolik tohle nese?“

„Ne,“ vykřikla jsem. „A nechci to vědět. Nechci s tím mít už nic společného, rozumíte? Nevnucovala jsem se vám do toho. Celá moje chyba je v tom, že jsem neodmítla Michalovi některé věci. Nevyhodila jsem ho, když si přitáhl ty zatracené krámy. Co mi bylo po tom, jak shání peníze? Měl denní režii dvě kila. Co mi bylo po tom? Pro mě je nepotřeboval.“

Obrátila jsem sklenku dnem vzhůru a do očí mi vhrkly slzy. Zavrtěla jsem hlavou. „S tím je konec. Nebudu vám do ničeho fušovat – ani ze sportu, jestli myslíte tohle.“ Dívali se na mě všichni tři – Boris posměšným úšklebkem, Dárek s vizáží růžolícího batolete. A byla to Alšova indiánská maska, která promluvila. „To nejde. Hodilas kámen do vody a rozvířilas kruhy.“

„Aleš chce říct,“ pravil Dárek Klevar tiše, „že v tom musíš pokračovat s námi, ať chceš nebo nechceš“. Jestli to nevíš“ – přes tebe jde většina spojení. A nejsou jednoduchá, to mi věř. Přes tvůj byt a telefon – takhle ve velkém se fotky nedají prodávat po pajzlech. Nebo na nádraží. A filmy… Máš přece doma perfektní fotokomoru?“ Farizejsky se na mne pousmál. „Nesmíme přece zklamat staré svinaky.

„A kromě toho sichr je sichr. A takovou potvoru, jako jsi ty, holka, nemůže člověk držet v hedvábných rukavičkách,“ zazubil se Boris a naklonil láhev k mé skleničce.

Tentokrát jsem byla rychlejší a zlatožlutá tekutina mu v mžiku smáčela tvář. Postavil rychle láhev na podlahu, bleskové se vzpřímil a vlepil mi dvě facky, až se mi před očima rozsvítil májový ohňostroj. Aleš se vrhl kupředu právě včas, aby zabránil mé další inzultaci. Vyskočila jsem z kanape jako kočka a vjela nehty do Borisovy tváře, zkřivené vzteky a námahou vyprostit se z Alšova sevření. Podkopl mi ze strany nohy, což mě ve vteřině poslalo zpátky. Boris se pokusil vyprostit se judistickým chvatem. Aleš se bez námahy pohnul a složil ho s žuchnutím do klubovky.

Klevar se na tu scénu koukal se zřetelným nesouhlasem. „Vidíš, jsi moc impulsívní. To je právě to, čeho se bojíme. Nikdo z nás si nemůže dovolit ztratit tenhle zdroj příjmů. Nikdo, ani Aleš, rozumíš.“ Dál jsem neposlouchala. Ani Aleš? V tom by se daly objevit spásné možnosti. „Měli byste mě nejraději zabít, co?“ zamumlala jsem přes kapesník na krvácející puse. „Moje řeč,“ zavrčel Boris sotva slyšitelně. Dárek mlčky sledoval moje oči, které postupně zaregistrovaly spoustu křesel, tři prostorné pohovky a perfektní zatemnění těžkými temně modrými závěsy. V jedné z přihrádek mahagonového sekretáře ležel dozajista černý kufřík, podobný kufříku saxofonisty. Nebo alespoň jeho těžký obsah – kulaté hliníkové krabice se svitky filmů popsaných záběry, jejichž režisérem musel být sám ďábel ve své nejchlípnější podobě. Když usoudil, že už jsem se dost narozhlížela, hodil mi tuhou hnědou obálku. „Tohle si můžeš prohlídnout taky.“

Vysypala jsem na klín několik fotografií a krev v žilách se mi změnila v sodovku. Bublinky mi se šuměním stoupaly do hlavy a ta málem praskla jako přefouknutý míč. Byly to dokumentární snímky, ne moc kvalitní a neměly nic společného s pornografií. Prosté, nenaaranžované záběry ženy v koupelně v různých stupních svlékání, s obličejem strhaným únavou a alkoholem. Obrázky, které se nedaly vydávat za nic jiného než za to, co skutečně byly. Za záznam konce jedné noci, pořízené určitě bez vědomí objektu. V takovém stavu se nedala fotografovat žádná žena.

Tvář na snímcích byla strašná. Nikdy bych si nepřipustila, že bych mohla takhle vypadat. Byla v ní otupělost a lhostejnost a celé peklo toho, co muselo předcházet. Byla to mrtvá tvář a já v tomto okamžiku byla jejím přesným originálem. Bublina v mé hlavě praskla a zvuk, který jsem uslyšela z dálky, byl něčím mezi pokusem o smích a zaúpěním.

Na rozbitém rtu mě pálil alkohol. Odstrčila jsem chabě ruku, která mi tak štědře nalévala přímo z láhve. Klevarovy infantilní rysy se zpevnily v hroudy masa, které mu naskočily na čelistech. Aleš se nade mnou tyčil jako rudý náčelník nad obětí u mučednického kůlu. Posadila jsem se a strčila špičkou boty do jedné z fotografií, ležících jako záplaty na koberci,

„Dobrá. Jestli ode mne nebudete chtít nic víc než doposud… co mi zbývá,“ pravila jsem neupřímně. Ale byla to pravda. Co mi zbývalo než pokračovat v tom, čeho jsem se chtěla s Michalovou smrtí – a hlavně Honzovým návratem – navždycky zbavit. Neměla jsem pochybnosti o použitelnosti fotografií, které Michal tak zákeřně pořídil. Ta bestie Michal. Pojistil si mě i po smrti. Podařilo se mi vztyčit se s obvyklou lehkostí a zavěsila jsem se očima na Aleše. „Můžu jít?“

Bleskl očima po Klevarovi, jehož tvář ztratila pel batolete a vypadala jako výrobek z šedého rosolu. Očividně trpěl nechutnostmi, jimiž ho nelítostný život přinutil špinit si buclaté prstíky. „Odvezu tě.“

Prošla jsem kolem Borise a on zachytil prst na článek mého stříbrného pásu. Zvedl jeden snímek. „Nevezmeš si suvenýr na Michala? A příště se víc zajímej, co je schované v tvém psacím stole.“

Trhla jsem pásem, a když nepovolil, rozepjala jsem sponku a vyšla za Alešem do předsíně.

Měla jsem pocit, jako by se země pod mýma nohama na okamžik zastavila a já se utrhla od jejího povrchu a letěla dál – ubohá malá družice, odsouzená shořet dřív, než opustí atmosféru.

*

Fiat – klouzal tiše po dlažbě posmrkané kapičkami mlhy. Aleš občas otřel sklo, stále znovu a znovu se zamlžující. Objeli jsme smykem kostel svaté Ludmily a vzali to Anglickou a Žitnou dolů, mezi sady na Karlově náměstí až na nábřeží, zahnuli ostře vpravo a před žlutě planoucím neonem Slunečnice zastavili. Vypnul reflektory a rozsvítil vnitřní lampičku. „Dej se trochu do pořádku,“ pravil s očima upřenýma na palubní desku. „Půjdem se napít.“

„Ale já nechci…“ Zmlkla jsem, otočila zpětné zrcátko a jala si otírat rozmazané líčidlo kolem očí. Pusu jsem měla napuchlou a trhlina ve rtu stále krvácela. Udělala jsem pomocí pudru a hřebenu, co se dalo, vrátila pořádkumilovně zrcátko do správné polohy a vystoupila ven dveřmi, které mi Aleš galantně otevřel. Život ve Slunečnici se teď soustředil do zadních prostor. Skládaly se ze dvou sálků oddělených sloupovím. V zadnějším bylo malé jevišťátko, v předním bar a v rohu nízké pódium nepravidelného tvaru pro muzikanty. Plocha obou místností byla zaplněna na hranici možnosti, mezi stolky se sotva dalo projít. V přední byl ještě jakýsi šámbr séparé – výklenek, zpola zastřený závěsy s pouhými dvěma stolky.

Přestože právě končil program a zženštilý cerberus urputně odháněl od vchodu hejno mládeže, hotové vrhnout se dovnitř už za nižší vstupné, prošli jsme dveřmi potaženými kůží bez potíží a zastavili se hned za nimi u baru. Lokál, nabitý do posledního místa, naplňoval vřelý alt, zpívající si jenom tak pro sebe a přece beroucí za srdce víc než efektní projevy popmusikových hvězd. Vyčkali jsme ukázněně, až zpěvačka dozpívala. Za potlesku, který následoval, proplétali jsme se mezi stolky a židličkami do diskrétního koutku za závěsem. Druhý stůl obsadili návštěvníci, neobvyklí v tomto shromaždišti studentů a bohémů. Byla to obstarožní dvojice, jaké se většinou lekají elektronického hluku a vřavy, která zde za okamžik vypukne, a dávají přednost tichým vinárničkám bez hudby a s dvojnásobným věkovým průměrem. Ale tito dva se nechovali jako typičtí příslušníci své generace. Žena, s poprsím vysunutým jako radlice buldozeru, smetla už málem svého, partnera na podlahu. Přidržoval se křečovitě alespoň rohu stolu a odevzdaně se nechával houpat vlnobitím rozbouřených ňader a citů. Zašlé dřevěné obložení stěn a tlumené světlo navozovalo atmosféru důvěrnosti a bezpečí. Vteřinu po nás přikráčela na podnosu stříbrovlasého vrchního láhev beaujolais. Chopila jsem se sklenice a vypila ji dlouhými doušky. Ale nemohla uhasit horečku, která mi vibrovala tělem. „Namažu se, Alši. Neměls mě sem vodit. Chtěla bych tu sedět a pít a poslouchat tak dlouho, dokud neusnu a už se do toho všeho neprobudím.“ Průhledem do lokálu jsem spatřila několik známých tváří a významných pohledů. Jasně, pomyslela jsem si unaveně. Aleš podědil Renku – pokud už vědí, co se přihodilo. A všechno půjde dokola dál.

Z koutku hudebníků k nám doléhaly výbuchy smíchu a ladění basy. Ale nakonec se oblaka dýmu pod nízkým stropem rozechvěla tóny beatu, zesílenými elektronikou. To bylo taky dobré – ohlušovalo to nejen sluch. Aleš mi znovu nalil. „Nejsem ještě opilá. I když tak budu muvit.“ Víno rozpouštělo palčivou trpkost předešlých událostí. „Jsem ohavná mrcha, Alši. Michalova smrt – to bylo pro mě vysvobození. Teď když se má Honza vrátit. Ale proti peklu, které jsem udělala Michalovi ze života, byl ten konec úplnou propustkou do ráje. Vyvolala jsem jeho duši z podsvětí. Přiměla jsem ho, aby mě miloval, a potom jsem ho nechala stát v půli cesty.“

Hovořila jsem spíš ke své skleničce než k Alšovi. „Já potřebuju lásku jako vzduch, Alši. Michal – znáš tu historii. Z počátku to byl takový příběh jedné noci. Ani jeden z nás od toho neočekával nic víc. Ale potom se to opakovalo znovu a znovu, a najednou… Byla to nakonec taková zoufalá záležitost, že – shořel jako troud. Založila jsem požár, abych si měla kde ohřát studené ruce.“ Žena s agresivními ňadry si mě podezřívavě měřila. Zavrtěla jsem hlavou. „Nikdy by se mě nevzdal. Řekl mi to. Ale já jsem nechtěla, aby to tak dopadlo. Věříš mi to?“ Přitiskla jsem bolavé rty na ledovou dlaň. „Ale to, co vypadalo jako vysvobození, se projevilo jako past. Past, ze které mi nic nepomůže. Vybrala jsem si místo biče nůž. Kdo dovede žít s kudlou na krku? Já ne.“ Aleš upíral oči do dálky jako námořník na širou vodní pláň. „Jak zemřel Michal, Renko?“

Otázka mě zasáhla jako blesk. „Co já vím. Zeptej se Borise nebo Darka. Nebo sebe – všichni víte víc než já.“ Obrátil na mne temný pohled. „Co pro tebe znamená tvůj muž?“

A já jsem se k němu obrátila s úžasem a nedůvěrou, jež pomalu ustoupila měkké vlně zaplavující moje nitro. „Ach Alši. Miluju ho tolik. Michal, to bylo jenom – přechodné přístřeší. Kdybych ho tolik nemilovala, kdybych nebyla tak nešťastná a opuštěná, nikdy bych do toho všeho nespadla,“ řekla jsem zoufale a bez naděje, že by mi uvěřil a porozuměl.

Vzdychl a pravil smutně. „Je to jenom přechodné, Renko. Budeme se snažit nechat tě na pokoji. Postarám se o to.“

„Ano.“ Ale věděla jsem, že už je na všecko pozdě. „Ty totiž nevíš… Ještě než se tohle přihodilo, byly tady nějaké potíže. Jeden chlapík, ostatně znáš ho taky, Petr, nařezal své holce. Té tanečnici – Markétě. Stalo se to tam – jak jsi dnes byla. Nemohla vystupovat. Ujely jí nervy a bylo z toho vyšetřování.“ Hovořil pomalu, jako by si nakrásně vymýšlel. „Nevíme, kolik toho – a jestli vůbec něco – vyšlo najevo. Stalo se to minulý týden.

Michal o tom věděl nejvíc. On ty dva vzal do Borisova domu. Tos poznala, že je to jeho barák, ne? Náhodou tam nikdo z ostatních tenkrát nebyl.“ Zarazil se jako člověk v nejkrásnějším proudu lhaní. „Víš, že jsme byli s Michalem kamarádi. Ti druzí dva… Boris je mizera bez jakýchkoliv skrupulí. A je nebezpečný. Potřebovali jsme jeho dům, a tak v tom jel s námi. A Klevara přivedl Michal sám. Chtěl dostat jeho ženu. Byl tenkrát úplně posedlý. Dostal ji a za týden jí měl dost.“

Pokynul prázdnou lahví na vrchního, který se mihl kolem. „To bylo tak před půl rokem. Byli jsme tři – a všichni jsme měli čím dál větší nároky. Tak se to rozjelo velkoryse. A potom ses objevila ty. Nemělas zábrany – a nechala ses krásně využívat.“

Jeho slova na mě padala jako rozžhavená láva. Co jsem toho dnes namluvila. Říkala jsem věci, které bych do dnešního večera před nikým nepronesla nahlas. I když jsem o nich doposud byla sama přesvědčena. Hovořila jsem naléhavě a zoufale, a čím víc toho bylo vysloveno, tím falešněji to znělo. Nemohla jsem přesvědčit Aleše ani sebe. Ví bůh, že jsem nebyla k zahození. Byla jsem taková pěkná, žádoucí kočička – moc prima mazlíček. Byla se mnou taky spousta legrace. Chytrý muž spojuje příjemné s užitečným. A já jsem byla velice příhodný provozní prostředek. Dokonce nepostradatelný. Ta spousta zahraničního materiálu – lehkomyslně jsem dávala Michalovi, o co si řekl a po čase ani neřekl. Jezdila jsem často pryč a nechávala mu svůj byt i s tou fotokomorou, vybavenou na takové úrovni, že druhá amatérská taková v Praze neexistovala. A konečně – byla jsem neocenitelná jako volavka. Za našich nočních poutí po vinárnách mezi Národním divadlem a Můstkem rojili se vždycky kolem mě smetáci ometáci jako mouchy. A můj instinkt pro lidi byl spolehlivější než sebelepší informační kancelář. Potom už bylo téměř bez rizika nabídnout sadu fotografií a posléze pozvání na soukromé promítání. Budou tam taky slečny? Samozřejmě. Ne, tato asi dnes ne. Ale tamhle ta blondýnka. Haló, Pavučinko! Dokonalá, sehraná spolupráce. A páni rádi obrátili kapsy naruby. Vždyť tohle byl dolce vita, jaký uspokojoval všechny jejich potlačované žádosti.

Ne, nemusela jsem se bát, že se Michal bude o mě chtít prát s Honzou. I kdyby měl chuť, jeho komplicové by mu to nedovolili. Ztráceli se mnou dost, ale nemohli si dovolit ztratit všechno. Bylo to všechno docela zbytečné. Ale kdybych to byla pochopila dřív… Co by se bylo přihodilo jinak?

Jenže Aleš mluvil dál. „Teď je to stejně všecko vepsí. Měli bychom si dát nějakou dobu pauzu. Je to moc riskantní – když nevíme, jestli po nás nejdou. Ale my tři se neshodneme. Všechno je společné. Když jsme s tím kdysi, Michal a já, začínali, přinesl základ – nějaké filmy. Dnes jsme výborně vybaveni. Už jenom zlikvidovat to by nebylo snadné. A Boris by to nepřipustil, i kdybychom se já a Klevar stáhli. Pro něj jsou prachy božstvo. Nejenom pro věci, které si za ně může pořídit, pro peníze samé. Sbalili by ho za týden nebo za dva.“ Jako by chtěl ilustrovat tuto řeč o. měnových prostředcích, vytáhl apatický pán u sousedního stolu peněženku. Vrchní přikvačil a rozmáchlým pohybem podtrhl konečnou cifru na účtence. Což rychle vrátilo život té uondané persóně. Jak vysvitlo, nesouhlasil se zaplacením celé útraty z vlastního konta. Žena se k němu blížila hrozivě jako mečoun ke křehké lodičce. Stříbrovlasý vrchní k nim promlouval konejšivě, ale rozhodně. Muž se nakonec ušklíbl, hodil na stůl několik bankovek a znechuceně se odpotácel. Jak vstal, bylo zřejmé, že se sotva drží na nohou. Žena se obrátila nasupeně k našemu stolku, ochotna vylít do účastných uší kýbl nářků a nadávek.

„Boris udělá všechno, aby se cítil jako gróf. A hrozně by tě chtěl, Renko. Byla bys pro něj živoucím důkazem úspěchu.“

„Ano,“ řekla jsem slabým hláskem. Z pití, únavy a toho všeho se mi dělalo nanic. Ženština odcházela a na rozloučenou nám pohodila před očima opovržlivě zadkem. Vyčníval jí dozadu stejně jako poprsí dopředu. „Všichni by tě chtěli. Já taky.“

Mlčky jsme dopíjeli druhou láhev, sami v útulném, dřevem vyloženém šámbru pod zažloutlou pergamenovou lampičkou. Atmosféra něžná jako ptačí hlásek se rozplývala v posledních kapkách beaujolais. Beat si dal pauzu a vinárna šuměla jako horský potok. Zaznívaly k nám synkopy věčného Saint Louis Blues. U klavíru seděl chlapec s bledou tváří pod dlouhými vlasy a s doutníkem v koutku úst.

Zvedla jsem se. „Pojď se ještě napít,“ a Aleš mě následoval. Dostat se k obleženému barpultu bylo nemožné. Opřela jsem se o sloup obložený mozaikou z drobných zrcátek, zatím co Alše pohltil hemžící se roj. Dnešního večera byla ve Slunečnici obzvláště vybraná společnost. Po chvíli se vrátil se dvěma velkými sklenicemi vodky. V minutě jsme byli vtaženi do velkého boxu, nacpáni mezi dvakrát víc lidí, než se tam podle fyzikálních zákonů mělo vejít. Seděla jsem napůl Alšovi na klíně – bylo to přijato zcela samozřejmě. Nabrala jsem si plnou pusu ledové drti a alkoholu. Pavučinka na mě horlivě kývala přes stůl, dlouhé prameny zlatých vlasů rozlité po rudém hedvábí na ramenou. Opřela se o mramorovou desku a snažila se překřičet halas, smích a znovuznějící beat. Pokrčila jsem rameny. Nerozuměla jsem jí ani slovo a nezáleželo mi na tom. Nakonec zoufale ukázala očima dozadu. Stál tam Falada a nespustil ze mne zrak. Usmála jsem se na něj a znázornila prsty plížení. Aleš sledoval můj pohled a sevřel mi rameno: „Chceš už jít?“ Kývla jsem. „Pojďme pěšky. Přes Václavák,“ řekla jsem chraptivě. Přes tu strašlivou směs nejrůznějších nápojů sžírala mě žízeň jako plameny pekelné.

Šli jsme po Národní třídě, kolem dýmajících děr do T-klubu a Barbary, Myší dírou a nahoru po Václavském náměstí. Celou cestu vedle sebe beze slova jako dva stíny. Rameno plynové lampy vrhalo na zeď krajkový stín. Položila jsem paže kolem. Alšova krku a bolavé rty na jeho ústa. „Sbohem, Alši. Sbohem.“ A zanechala ho temnotě noci a myšlenek.

*

O dvě hodiny později jsem vyskočila z postele a tak, jak jsem byla, v mokré nylonové noční košili přilepené na tělo, rozhrnula závěsy, rozrazila okno a vyklonila se ven. Zdálo se mi, že jsem bloudila v neznámém domě v husté tmě. Ohmatávala jsem nábytek – stůl, křesla, skříň. Nataženýma rukama jsem se dotýkala zdi a tápala kolem dokola po stěnách bez jediného výklenku, hladkých a neporušených. Až jsem narazila na dveře a opakovalo se totéž, další pokoj a další dveře, řada místností za sebou jako v zámku. Cítila jsem kolem sebe předměty různých tvarů, ale stěny holé, slepé jako já. Temnota a ticho. Chtěla jsem vykřiknout, ale jak už to ve snech bývá, nevydala jsem hlásku. A tak jsem jen šla a šla, s pažema napjatýma před sebe a s očima bolavýma slepotou. Otevírala jsem pořád nové dveře a říkala si – za těmi už bude světlo nebo noc, průzračná tma plna stínů. A najednou jsem místo na kliku sáhla do prázdna a s trhnutím se probudila.

Dýchala jsem zhluboka mrazivou mlhu a ubohé světýlko plynové lampy bylo tím nejspásnéjším majákem, jaký kdo kdy uviděl. Svlékla jsem mokrou košili a zachumlala se do koupacího pláště. Zavřela jsem okno, ale záclony nechala rozhrnuté. Ulehla jsem s očima upřenýma na světélkující obdélník. Byl listopad 1966 a do úsvitu zbývalo ještě několik hodin.

Začínal den, kdy se vytrvalý poručík Theimer chystal udělat za smrtí Michala Lorence tečku.

*

Vůz stál na polní cestě, lemované z obou stran nestříhanými živými ploty. Listí bylo už skoro všechno spadané a spletí nahých větví, tohoto mrazivého jitra obalených jíním, prosvítaly opuštěné přepychové chaty pražských prominentů.

Seděla jsem za volantem a sledovala Davida, přecházejícího přes šedivou trávu paloučku mezi cestou a stavením. Zastavil se na dva kroky ode mne a zasmušile na mě pohlížel. Kostnatá zápěstí mu vyčuhovala z otřepaných rukávů svetru, potřísněného barvami. Schoval ruce v kapsách odřených manšestráků, ale stačila jsem zahlédnout, jak jsou zhrublé od zažraných temper. „Málokdy jsi mě viděl tak časně ráno – tak střízlivou,“ řekla jsem lehce a usmála se na něj. A spatřila jeho oči, poctivé a nešťastné – a něco v mé duši povolilo. A stejně jako vždycky odplynula mi ze rtů slova falešná a bezcenná jako ta mrazivá skleněná nádhera kolem. „Davide. Zabila jsem Michala. Honza – můj muž, se vrací. Jediný pevný bod v mém životě, který jsem nesměla nechat padnout. A myslela jsem si, že to takhle dokážu. Tak jsem zastřelila Michala. A všechno to bylo zbytečné.“

„Nemohla bys zabít taky mě?“ řekl potichu David. Pohlédla jsem na něj s hrůzou. „Proboha, Davide! Chtěla jsem ti jenom říct, že… všecko je už u konce. Chtěla jsem ti říct sbohem.“

Průzračně šedé a hnědé oči se na okamžik setkaly v záblesku porozumění. Udělal nepatrný pohyb ke mně a potom ustoupil do stříbrné houštiny…

Nastartovala jsem vůz, otočila jej na plácku velkém jako dlaň a rozjela se ku Praze. Noha na pedálu plynu se po chvíli téměř dotýkala podlahy. V uších mi zněl zvuk, který jsem milovala nejvíce – zpívání motoru ve vysokých obrátkách. A pod koly ubíhala silnice, zrádná jako skleněná tabule a přehledná jako šňůra až k té pověstné zatáčce smrti vysoko nad Vltavou, toho jitra temnou a mlčenlivou jako olověné zrcadlo.

směnka na život

Muzikanti přestávali hrát jeden po druhém. Nejdéle vydržel klavírista. Otočil se i s židličkou a ruce mu strnuly ve vzduchu jako nad neviditelnou klávesnicí. Blonďatá zpěvačka přerušila své vrnění a pronikavé zaječela. Muž na schůdcích se pohnul. Stál tam už chvíli, anonymní silueta na pozadí rudého závěsu, zakrývajícího vchod do téhle podzemní špeluňky, a nikdo si ho nevšímal. Nebylo nic zvláštního, že zde čas od času někdo někoho hledal. Ostatně vinárna, sestávající z několika na sebe namačkaných stolků, barpultu velikosti kancelářského stolu, parketu jako dlaň a jakési lóže pro hudbu byla přehledná jako seznam stanic lanové dráhy.

Muž neslyšně sestoupil na parket. Několik párů, které tu předváděly pantomimu na téma, jaké se obvykle rozvíjí jen v přísném soukromí, se uctivě rozestoupilo. Ta úcta neplatila mladé a pružné postavě v koženém kabátku. Ba ani bílé skvrně tváře, zastíněné do čela naraženým tralaláčkem. Bezpochyby ji vzbuzoval nevelký, elegantní revolver v ledabyle pozdvižené ruce. Muž za ním kráčel jako proutkař za svým nástrojem a zosobňoval tak dokonale vítězství hmoty nad duchem, široká ramena, zaplňující větší část barpultu, strnula. Muž, kterému patřila, se pomalu obrátil. Odhalil tvář, v jejíchž očích se zračil pobavený úžas, zvědavost, očekávání. Rozhodně ne strach.

Černá kočka na druhé straně baru se obezřele kradla stranou. Její ruka sklouzla někam dolů. Chlapík v koženém kabátku se nepohnul. Černá věcička v jeho ruce sebou pánovitě trhla. Barmanka znehybněla.

V tom okamžiku zhaslo světlo. V tichu by bylo slyšet upadnout vlas. Což teprve čtyři výstřely, které třeskly v tak rychlém sledu, že zazněly jako jediná přerývaná rána.

Pád barové židličky a žuchnutí těžkého těla byly slabou ozvěnou toho rachotu.

Napjal jsem paže, svírající okraj stolní desky, přeskočil převržený stolek a vrhl se kupředu.

*

„Číslo nevíte,“ konstatoval kapitán Chmelař s urážející jistotou.

Potřásl jsem hlavou. „Vůbec jsem ten vůz neviděl. Ale byl to sporťák – škodovka. A nešel mu jeden válec.“ Kapitán mě sjel šéfovským pohledem. Bylo mi to jedno. I když byl jedním z šéfů nejšéfovatějších, mým šéfem nebyl. V dramatu, které se tu odehrálo, jsem účinkoval jen jako divák – nebo, chce-li kapitán, jako statista. Že jsem příslušník, na tom nic neměnilo. I policajti mohou navštěvovat noční lokály. A dojde-li v nich náhodou k vraždě, není nutně předem zaručeno, že chytí vraha na místě za límec.

Nepochyboval jsem, že by kapitán s mými názory nesouhlasil. On by určitě nenechal toho muže utéct. Jenže já byl jen bezvýznamný příslušník z oddělení hospodářských deliktů – spíš cifršpión než ostrý chlapík. Škoda že kapitán neholdoval nočnímu životu. Protože v tom případě by možná ten muž v šedém obleku neležel na podlaze vedle převržené barové židličky s dalším červeným módním doplňkem na bílé košili kromě temně rudé kravaty.

Ta kravata byla moje. A ten člověk byl ještě před několika desítkami minut můj nejlepší kamarád, Vlastně jediný, kterého jsem kdy měl.

*

Hejno vyděšených nočních ptáků bylo rozehnáno a rozlétlo se do svých hnízd. Kapitánovi experti se činili, až se z nich kouřilo. Kapitán je dirigoval jako dobře sehraný orchestr.

Černá kočka však byla sólistka. Když už nestála za barpultem, ale seděla u jednoho ze stolečků po boku kapitána Chmelaře, vypadala v decentních černých šatech jako dívenka, která si sem odskočila z maturitního večírku. „Proč jste vypnula proud?“ zeptal se jí kapitán přísně. „Chtěla jsem zabránit – – – myslela jsem si, že…“ Mluvila jako člověk, který se soustřeďuje na volbu vhodných slov.

Kapitánovi se to nelíbilo.

„V okamžiku, kdy jsem pochopila, co ten muž chce udělat, uvědomila jsem si, že pod pultem mám vypínač. Myslela jsem, že potmě střílet nebude.“ Pohlédla na kapitána starostlivě. „Neměla jsem to dělat?“

Kupodivu jí nepřisvědčil. Pohlédl k nehybné postavě, v té chvíli zakryté klečícím fotografem.

„Znala jste ho?“

„Ano. Chodil sem často.“

„S kým?“

„Sám. Sedával vždycky u baru.“ Hleděla na kapitána přímo, beze stopy vyzývavosti.

Věděl jsem, která otázka bude následovat, a věděl jsem, že ona to ví taky. „Chodil sem za vámi?“

Pokrčila rameny, malinko shovívavě, malinko netrpělivě. „Tak ano, nebo ne?“ vyštěkl kapitán. „Nevím. Neřekl mi to.“ Vstala, a dívenka najednou dospěla.

„Sem přijde spousta lidí. Někteří jenom jednou, jiní se vracejí. Když jsou sami, sednou si k baru a mají pocit, že našli společnost. Nevadí mi to, pokud nejsou dotěrní. A to on nebyl.“

Kapitán trochu odsunul židli. Pohlédl jí ostře do tváře. „Co jste o něm věděla?“

„Že je to dobře vychovaný, sympatický muž. S úrovní. Inteligentní a taktní.“

Mluvila úsečně a dívala se kapitánovi zpříma do očí. Nedalo se jí nic vytknout, a přece byl její úmysl zcela zřejmý.

– Ta ti to dává, – pomyslel jsem si potěšeně. Škoda že lže. Lže jako školačka a já budu muset – bohužel – uvést věci na pravou míru.

Ale než jsem stačil otevřít ústa, kapitán vstal. Ve tváři byl rudý, zuby zaťaté, hleděl na ni vteřinu pohledem filmového vraha.

Pak se obrátil a popošel k mrtvému. Špička jeho střevíce se zastavila několik centimetrů od revolveru, ležícího na temže místě, kam ho vrah na útěku odhodil. Hleděl na zbraň a síla jeho pohledu málem zmáčkla kohoutek toho večera popáté.

Když na mne pohlédl, byl to opět šéf. „Pojďte.“

Vykročil jsem úslužně za ním. Pod schůdky se zastavil. „Budete muset nejspíš vraha identifikovat,“ řekl přes rameno barmance. Nepatrně pokývla hlavou. „Až ho chytíte,“ řekla.

*

Asi čtrnáct dni předtím jsem seděl v garsoniéře Richarda Jaroše, popíjel jeho whisky a poslouchal poslední nahrávku Johnnyho Cashe. Tyhle dvě záliby jsme měli společné – a potom ještě to, že oba jsme měli za sebou jedno nepovedené manželství a už se neodhodlali k dalšímu pokusu pro dva. Tím ale veškerá podobnost mezi námi končila, protože zatím co já byl jenom jedním z článku aparátu, zabývajícího se velice všedními delikty, stál Richard v čele právního oddělení podniku zahraničního obchodu Globex a jeho kariéra zdaleka nebyla na vrcholu. Magnetofonová páska došla ku konci a cívka se zastavila. Richard vstal, ale místo aby prodloužil naše hudební požitky, popošel k oknu a zahleděl se na iluminaci, kterou skýtala noční Praha. Potom se obrátil ke mně. „Poslyš, udělal bys pro mne něco?“

„To víš, že jo.“ Pozvedl jsem k němu prázdnou sklenici. Vzhledem k tomu, že Richard nakupoval podobné zboží výhradně ve free shopu, stála ho Ballantines asi tolik, co mne tuzemský rum. Ale ačkoliv mezi námi vládl praktický komunismus, tentokrát se ani nepohnul. Odložil jsem sklenku. Richard ztělesňoval obraz rozpaků a nerozhodnosti. „O co jde?“ zeptal jsem se.

Pohlédl na mne rychle, pak se vrátil ke stolu a obrátil sklenici dnem vzhůru. Teprve potom si všiml mé. „Promiň,“ zahučel a štědře napravil prohřešek. „Tak co chceš. Nač ty okolky?“ zeptal jsem se znovu po osvěžujícím doušku.

„Jedna moje známá má nějaké potíže. Ale… je to vlastně nesmysl,“ potřásl hlavou.

Dal jsem se do smíchu. „Copak – manko v hospodě? Tam ty přece nechodíš.“

Překvapeně po mně bleskl očima. „Co ty víš… Náhodou – chodím.“

Tak jsem se téměř trefil do černého. S tím rozdílem, že nešlo o manko, ale o anonymní dopisy. Nepodepsaná, obskurní psaníčka, která dostávala jedna slečna, barmanka v intimním nočním podničku, navštěvovaném převážně štamgasty. Dáma jim zprvu nevěnovala pozornost, ale když neznámý chlípník přistoupil k výhrůžkám, nesplní-li jeho požadavky – jednala se o schůzky na temných a opuštěných místech – svěřila se se svými potížemi Richardovi.

To jsem dovedl pochopit. Richard byl tou pravou kořistí, inspirující slečny k vytroubení halali. Tato dívka byla zřejmě jen rafinovanější než ostatní. Z role dobrovolného ochránce lze pána snadno přemanipulovat do role ochránce z povinnosti.

Jak pokračoval, utvrzoval mě v mém názoru. Slečna projevila podezření, že pisatelem je právě někdo ze stálých hostů. Požádala Richarda, aby vysledoval, kdo ji stíhá vilnými pohledy.

A Richard, ten starý vlčák, který si pro svou neulovitelnost získal přezdívku Moby Dick, jí nalítl. Už dva týdny tráví většinu večerů na barové židli, div že z toho nemá na zadku puchýře. Bohužel, nezjistil nic – a dopisy chodí dál. Protože však toho času musí vypracovat jakýsi elaborát, což mu znemožňuje pokračovat v rytířské službě ohrožené panenské ctnosti, obrací se na mne. „Nejde o nic jiného,“ vysvětloval, „než abys tam párkrát zašel a dával pozor, kdo se jí pokusí podstrčit psaníčko. Nejpitomější na tom je, že ty lístky nachází obyčejně na pultě – pod sklenicí a podobně. Ty na to přece máš cvičené oko.“

Ušklíbl jsem se. Byl jsem cvičený spíš na práci účetního než vševidoucího šerloka.

Ale nemohl jsem se ctí odmítnout. Ostatně – třeba to bude legrace.

„Je aspoň pěkná?“ zeptal jsem se rezignovaně. „Moc,“ odvětil nadšeně. „Fantastická buchta.“ Když jsem šel domů, o patro níž, drobátko jsem o skutečném pozadí té historky pochyboval. Nemusel jsem ani být ‚velký detektiv‘.

*

Florentina byla vinárna v suterénu hotelu Florence a nebyla to žádná extratřída.

Zato žena, míchající za barem nápoje, extratřída nesporně byla.

Mohlo jí být dvacet – nebo třicet… na tom nezáleželo. Měla tmavé vlasy a oči barvy lesního medu. Za celé čtyři večery, po které jsem zde hrál roli rytíře smutné postavy, se na mne jimi ani jednou nepodívala.

Totiž: podívala, ale neviděla mne. Hleděla někam skrze mne, že jsem se mimoděk obrátil, abych spatřil toho, komu platí ten pohled. Pohled, ve kterém bylo očekávání, otázka, výzva – čertví co. Něco, co nebylo určeno mně ani nikomu z lidí, kteří tudy během těch čtyř večerů prošli.

Ty oči byly jako dva nezaostřené objektivy. Zaostřily se při mé páté návštěvě, která už byla víceméně neslužební. Svědomitě jsem podával Richardovi hlášení o průběhu večerů, strávených ve Forentině. Byla všechna stejná: žádný zastydlý puberťák ani chlípný stařec nekroužil kolem předmětu jeho péče. Dámě se dostávalo jen zasloužených, nicméně seriózních projevů pozornosti. Nikdy neprojevila známky rozrušení nebo dokonce pobouření, které by nepochybně následovalo po obdržení dalšího psaníčka. Ostatně nevypadala na to, že by se nedovedla postarat sama o sebe. Nabyl jsem přesvědčení, že by žádný podstrčený lístek ani nečetla, natož aby se jím zabývala. Pověděl jsem to Richardovi a podepřel to mnoha pádnými argumenty, vyplývajícími z bystrých postřehů o povaze a zevnějšku hlídaného objektu.

Poslouchal mě bez zájmu, ani nezvedl hlavu od hromádky průklepů, které rozděloval. Řekl, že je to v pořádku a že už s tím nemusím ztrácet čas.

Když jsem se trochu uraženě zvedl, vzhlédl.

„Děkuju ti.“

Zadržel jsem sarkastickou poznámku, která se mi drala na jazyk.

„Nejsi marod?“ zeptal jsem se zkoumavě. Potřásl hlavou. „Ale ne. Byla to zatracená práce –,“ sjel očima po zaplněném psacím stole, „ale mám to konečně z krku. Potřebuju se jenom vyspat.“

Vykročil jsem ochotně ke dveřím. Richard mě následoval. „A na to,“ řekl mi na prahu, „zapomeň. Byl to takový – pokus. Nepovedený.“ Zasmál se sám sobě. S tím jsem srdečně souhlasil. Tím spíš, že mi to dávalo zelenou pokračovat tam, kde on už zřejmě vyklidil pole. Tak jsem se druhého večera vypravil do Florentiny popáté. V nejlepším ze svých dvou obleků, s novou vázankou – jediná slušná visela na opěradle Richardova křesla – a s pevným úmyslem dostat se do ohniska těch čoček, nastavených na nekonečno.

Jenže první, co jsem spatřil, ještě než jsem sestoupil do jámy lvové – ve které jsem já hodlal být tím lvem – byla Richardova záda a jeho profil dobyvatele, rýsující se na pozadí barového zrcadla jako hlava Césara na římské minci.

Schlíple jsem se kradl dolů a uchýlil se do svého temného koutku. Zas ten starý šmírák – jenže tentokrát už ne pitomý a důvěřivý, ale pln pomstychtivosti. Kráska byla jako vyměněná. Jezírka přetékala medem a ten všechen plynul na hlavu mého kamaráda. Toho hada, který si vymyslel stupidní historku, aby mě přiměl hlídat svůj poklad po dobu, kdy sám kladl další kámen do stupínků své kariéry. Mne, důvěřivého osla bez ambicí. Osla, který mu nestál ani za trochu důvěry a upřímnosti. Ale já mu ukážu. Uvidíme, jak se bude slečna tvářit, až se jí zeptám, zda už podlehla útokům neznámého sviňáka. Takovými představami jsem se kochal, zatím co jsem vybíral nejpříhodnější výrazy a volil nejpřekvapivější entrée do selanky u barového pultu, když…

*

„Toho člověka byste poznal?“ zeptal se kapitán Chmelař. „Střední postavy – spíš malý. Mladý – rozhodně ne víc než třicet. Pohyby, chůze – jako sportovec. Mrštný a obratný, podle toho, jak rychle dokázal zmizet.“

„Mezi těmi nočními můrami nestál nikdo dost pevně na nohou, aby ho dohonil,“ zabručel kapitán s despektem. Zvedl jsem hlavu. Střetl jsem se s jeho upřeným pochybovačným pohledem. Ne. V jeho očích jsem rozhodně nemohl konkurovat člověku, kterého jsem mu právě popsal.

Proč mě vůbec jeho postoj ke mně tak dráždil? Měl mi snad skládat poklony za to, že mi nějaký grázl před očima odbouchl významného člověka? Měl mi děkovat za jedinou informaci, kterou jsem byl s to poskytnout – že vrah odjel škodovkou-kupíčkem s jedním vynechávajícím válcem?

Věděl jsem, že v této chvíli všechny vozy Bezpečnosti to auto hledají. Bude to k něčemu, když je zadrží? Vždyť to mohl být jen náhodně projíždějící vůz. Vrah mohl zmizet ve špatně osvětlené ulici v kterémkoli domě. Kapitán si to jistě uvědomoval, i když mi to neřekl. Nevytkl mi ani to, že místo abych porážel stolky a razil si cestu mezi návštěvníky, měl jsem především zablokovat vchod. Z mého místa hned pod schody to bylo snadné. Spolehlivě a bez rizika jsem mohl zabránit vrahovi v útěku, protože revolver po střelbě odhodil. Tohle všechno mi postupně docházelo. A ještě další: co jsem vůbec měl vidět, když jsem místo Richarda střehl čest té osudné krásky. A co jsem – protože jsem lpěl po něčem docela jiném – neviděl.

Tak jsem to kapitánovi řekl. Všechno – o anonymních psaníčkách, Richardově zájmu o tu ženskou a o stráži, kterou jsem tam po čtyři večery držel. Nechal jsem si pro sebe jen pravý důvod své dnešní návštěvy ve Florentine.

Byl jsem mu vděčný, že nedal najevo, co si o tom myslí. „Domníváte se, že ty dopisy existovaly?“ zeptal se. „Ne.“

Zamyslel se. Z vedlejší kanceláře sem zaléhalo ťukání psacího stroje, neúnavné, vytrvalé, jako by si nějaký pták razil cestu. Pták, který má dost času a trpělivosti. Kapitán hleděl upřeně na dveře. Napadlo mě nesmyslně, že čeká, až se objeví špička zobáčku.

„Ano. To by mohl být motiv. Jestli měl doktor Jaroš důvod nechat si ji hlídat, existuje tu zřejmě někdo další. Někdo, kdo si na ni dělá stejné nároky, jako si dělal on.“ Pokrčil rameny. „Vražda ze žárlivosti? Proč ne. Ale proč právě tam – před očima dobrých dvou desítek lidí!“

„Právě proto, že to bylo i před jejíma očima.“ Vzpomněl jsem si na jejich výraz toho večera. Čím asi přetékají teď, ta záhadná jezírka.

Kapitán mávl netrpělivě rukou. „Copak mohl počítat s tím, že se mu podaří utéct?“

Vstal, popošel ke dveřím, otevřel je. „K sakru, nechte toho!“

Ťukání poplašeně ztichlo.

„Udělejte nám radši kafe,“ řekl kapitán mírněji. Vrátil se ke stolu.

Ten tón a to kafe mi pomohlo vyslovit nahlas to, co mi od příchodu do jeho kanceláře zrálo v hlavě. „Soudruhu kapitáne… jsem už do toho případu jaksi zapletený. Doktor Jaroš byl můj dlouholetý přítel, bydlíme – totiž bydleli jsme v jednom domě. Ledacos o něm vím.“ Dveře se otevřely, datlík vhupkal se dvěma kouřícími šálky. Měla oči stejně temně modré jako kruhy pod nimi. Rychlost, s níž splnila kapitánovo přání, mi připomněla, s kým mluvím.

Postavila kávu na stůl, přelítla jej pohledem hospodyňky a zmizela stejně rychle, jako se objevila.

Chopil jsem se kávy a jal se ji soustředěně míchat.

Kapitán mě chvilku pozoroval. „Dejte si tam přece cukr,“ řekl a vytáhl ze šuplíku krabici.

Zmateně jsem poslechl.

„Pokračujte – co jste vlastně chtěl říct,“ vybídl mě potměšile.

„Že bych – že bych vám případně mohl být užitečný.“ Skočil jsem do toho rovnýma nohama. „Pochopte to. Mám na tom osobní zájem. Rád bych s vámi dělal. Na tomto případě,“ dodal jsem chvatně.

Nevysmál se mi. Ani mě nezpražil za drzost. Dokonce se zdálo, že o mém návrhu uvažuje.

Ale nakonec přece jen zavrtěl hlavou. „Máte přece svoji práci. Pokud vím, je jí u vás víc než dost.“

„Myslel jsem,“ začal jsem a hned zase zmlkl. „Co?“ zeptal se přísně.

„Že byste mohl… vy přece můžete – si mě vyžádat.“ Zatajil jsem dech jednak nad svou opovážlivost, jednak v očekávání ortelu. Přišel – a byl nemilosrdný. „Ne. Zatím k tomu nemám důvod.“ Odvrátil jsem tvář. Pomalu jsem vstal a pohlédl důstojně na velkého šéfa za velkým šéfovským stolem. „Odpusťte. Myslel jsem to dobře.“

Kapitán na mne hleděl s očividným potěšením. „Sedněte si přece,“ řekl vlídně. „A vypijte si to kafe.“ Za hodinu jsem musel uznat, že už mu nemohu být k ničemu užitečný. Vyždímal ze mne všechno. Řekl jsem mu věci, o kterých jsem vůbec netušil, že je vím. O Richardovi, jeho způsobu života, vztahu k ženám a vztahu nás dvou. O mně samém. O barmance z Florentiny. A krk bych za to dal, že uhodl i tu jedinou věc, kterou jsem mu chtěl zatajit.

Chrlil na mne jednu otázku za druhou. Připadal jsem si jako u detektoru lži – jak jsem to znal z televize. Jestli neměl magnetofonovou paměť, nevím, jak si mohl moje odpovědi zapamatovat. Po celou dobu seděl se skloněnou hlavou a míchal lžičkou v prázdném kávovém šálku. Když byl se mnou hotov, měl jsem pro něj asi tolik ceny co sedlina v tom šálku.

„Děkuji vám,“ řekl konečně. „To stačí – pro dnešek.“

Do vedlejší místnosti někdo vstoupil. Ozvaly se kroky a pánovitý hlas.

Kapitán s očekáváním pohlédl ke dveřím. Unavený ptáček v nich stanul s vykulenýma očima. „Je tady.“

Kapitán ji přerušil. „Můžete jít,“ pronesl ke mně. Vymotal jsem se z jeho kanceláře jako moucha, které se podařilo odlepit z mucholapky.

Když jsem zavíral dveře, zahlédl jsem, jak datlík ustupuje z cesty malému holohlavému muži. Znal jsem ho. Jeho monogram – velké zlaté N – se skvěl na pohárech, v nichž nabízeli v Globexu nóbl hostům koňak. Byl to Napoleon.

Byl to generální ředitel Globexu Nedošínský.

*

Rozhlížel jsem se kolem, ale žádný hluboký žal jsem neviděl. Jenom profesionálně pietní masky na tvářích zástupců organizací, jednou provždy odsouzených je reprezentovat na takovýchto nežádoucích, leč nutných obřadech. Rodina tady nebyla. Žádnou neměl. Jenom ten zástup mužů, pod jejichž stejnými černými obleky tloukla stejná, k infarktu spějící srdce.

Pro některé z nich znamenala Richardova smrt volný stupeň na žebříčku kariéry. Pro jiné další jizvu na tkáni toho zbytnělého svalu.

Protože ať byl kapitán Chmelař sebeschopnější, za čtyři dny, které uplynuly od střílení ve Florentine, se vyšetřování v podstatě nepohnulo z místa. A z dobře informovaných míst jsem věděl, že se spíš než na Richardův soukromý život zaměřuje do sféry jeho pracovní činnosti. Do složitých vztahů zahraničního obchodu, mezinárodního práva, obchodní špionáže či kontrašpionáže. Tato stránka Richardova života byla pro mne nečitelná, jako by byla napsána hieroglyfy.

Já jsem znal jen své drobné defraudanty a rozkrádače. Lidičky, kteří si začali s budováním soukromého blahobytu uprostřed socialismu.

A k těm jsem se vrátil, když se za hromadou květin, z níž splývaly stuhy popsané slovy glorifikujícími mého přítele, zavřela symbolická vrata věčnosti.

*

Na mém stole ležel lístek: Hlas se u šéfa. Tentokrát u mého pravého a jediného šéfa.

Pospíšil jsem si mu vyhovět. „Jaké to bylo?“ zeptal se. Pokrčil jsem rameny. „Normální.“

Pohlédl na mne pozorně a nabídl mi cigaretu. Byly to kentky – stejné, jako kouřil Richard. „Nějak tě to rozházelo, co?“

Zapálil jsem si. „Mě? Ne.“ Zhluboka jsem zatáhl z cigarety. „Bylo to velice důstojné a pietní. Ani jediná slzička,“ dokončil jsem hořce.

„A cos čekal?“ zeptal se šéf udiveně. „Neměl stařičkou matku – ani po něm nezůstala vdova s hladovými sirotami.“

Znovu jsem pokrčil rameny. Vzpomněl jsem si na ženu v černém, u jejíchž nohou Richard dokonal. V krematoriu nebyla.

„Zdá se, že jediný pozůstalý jsi ty,“ pokračoval šéf. „Pozůstalý – a mstitel, co?“

Ostražitě jsem na něj pohlédl. Bylo to jasné. Zase jsem si to jednou polepil. Kapitán Chmelař na mne žaloval. Ale křivdil jsem mu.

„Chlapče,“ řekl šéf, „ty jsi tak pitomý. Totálně a fantasticky. Tak nenapravitelně – mladý.“

Podíval jsem se na něj vyjeveně. Držel v ruce složku se známou nálepkou, která byla holdem jeho pedantství.

Věděl jsem, co to znamená. Nový případ.

Podal mi ji. „Na – vem si to. To tě přivede na pořádné myšlenky.“

Přijal jsem poslušně z jeho rukou svůj úděl. U dveří mě zastavil.

„Nemysli si – nebyl to můj kapřic. Nemůžu teď postrádat jediného člověka.“

Stál za svým stolem, šedivý, nahrbený, dva roky přesluhující. Moudrý, nenapravitelně starý. Pomalu mi došlo, co jeho poslední slova znamenala.

*

Kapitán Chmelař si tedy o mne řekl. Byla to však mizerná útěcha. Když si mne nedokázal vytáhnout, byl jeho zájem o mne bezcenný. A já pro něj taky. To bylo zajisté i mínění mého šéfa, protože jinak by mě, přes ty řeči o mé nepostradatelnosti, pustil. Ať se beze mne mohl či nemohl obejít.

Vrátil jsem se do toho kutlochu, který se pokoušel vydávat za kancelář pro dva kvalifikované vyšetřovatele v oboru hospodářských deliktů. Kolega Jílek seděl u svého stolu a pilně odškrtával dlouhý sloupec jakýchsi čísel. „Už ti to dal,“ konstatoval.

Hodil jsem složku na svůj stůl. „Jo.“ Byla útlá, tenoučká. Za pár dní ji bude šéf na mně vymáhat podstatně tlustší. Jílek odstrčil papír. „Tobě to nesedí?“ zeptal se udiveně. „Starej si myslel, že budeš rád.“

„Nevím proč,“ zamumlal jsem otráveně. „Mezi těmi všivými svinstvíčky je to přece elitní případ.“ Zhnuseně pohlédl do seznamu před sebou. „Vkladní knížky! Člověče – v životě si už neuložím ani halíř.“ Vypnul jsem svůj přijímač. Poslouchal jsem už druhý týden jeho úvahy na toto téma.

„… a tys tam přece měl toho svýho kamaráda. Starej projevil politování, že se tak nevhod nechal zavraždit. Mohl ti být užitečnej – byl tam přece velký zvíře.“

„Kde?“ zeptal jsem se nepřítomně.

„V Globexu,“ řekl Jílek uraženě. „Tys to ještě neotevřel?“

*

Globex byl vybudován ze skla, oceli a perfektně výkonných zaměstnanců. Vrátný mě bez průtahů odeslal poslušně fungujícím rychlovýtahem do devátého poschodí. Chodba byla liduprázdná. Kancelářské myšky, které obvykle tak mile zateplují studené ovzduší chodeb podobných institucí, tu zcela chyběly.

Asi to tu mají zařízeno pohodlněji, usoudil jsem a zaklepal na dveře se štítkem ing. Jaromír Kalina, vedoucí obchodní referent.

Protější stěna byla celá prosklená. V místnosti jako v akváriu pluly dvě utěšené rybky. Každá z nich by stála za návnadu. Blondýnka u psacího stroje zvedla hlavu a složila dlouhé nohy do ladnější polohy. Ale obrátil jsem se k té druhé. Podle velikosti psacího stolu, ozdobeného sekretářskou telefonní centrálou a kytkou žlutých růží, jsem usoudil, že tady vládne ona.

„Soudruh inženýr je na poradě u soudruha obchodního ředitele,“ řekla úsečně „Máte s ním sjednanou schůzku?“ Z jejího tónu bylo zřejmé, že tuto eventualitu vylučuje. „O tom bych musela vědět –,“znělo tam jasně. Věnoval jsem jí lítostivý úsměv. „Ne. Mohu na něj počkat?“

Zvedla tmavé obočí, které se ať zásluhou kosmetičky nebo přírody klenulo v půvabných obloucích nad průzračně šedýma očima. A sklopila ty oči na to, čím jsem se jí prokázal.

Když je zvedla, byly o několik tónů temnější.

„Jděte dál.“ Pokynula mi k sousedním dveřím. „Zavolám mu.“

Druhou místnost bych s nepatrnými úpravami s radostí přijal za trvalé obydlí. Podlahu pokrýval temně zelený izoflor. Sedací souprava ukazovala na Skandinávii, zatím co malá zimní zahrada před oknem se hlásila ke zcela jiné zeměpisné šířce.

Stěny zdobily obrazy námořních lodí v tónech šedé, zelené a modré. Jediná skvrna rušila decentní barevnost pokoje: diplom nejlepšího pracovníka ministerstva zahraničního obchodu.

Hm, řekl jsem si. Jakpak asi vypadá kancelář toho malého Napoleona – generálního ředitele Nedošínského? Nejspíš je vyložena drahocenným dřevem a vyzdobena historickými goblény.

Pomalu ve mně rostla nechuť k majiteli tohoto hříšného a – přes ten diplom – kapitalistického komfortu. Nechuť, pramenící z jednoho velice nízkého a zavrženíhodného, ale lidského pocitu.

Muž, který vstoupil, vyvolával však všechno možné, jenom ne závist.

Byl to na první pohled sympaťák. Hezký tím způsobem, který připouštějí u osob svého pohlaví i muži. Sebejistý, energický. Ale přes to vše s něčím velmi nezáviděníhodným v očích. Se starostí a strachem, tím nápadnějším u člověka v takovém prostředí a postavení. Představil jsem se mu. „Dostal jsem váš případ. Počkejte –“ zvedl jsem ruku, když se podrážděně pohnul, „zatím o tom nevím o moc víc, než že jste to oznámil vy. Přišel jsem rovnou za vámi.“

Nedůvěřivě na mne pohlédl a vzápětí se omluvně usmál. „Promiňte,“ řekl srdečně, „ale dostalo se mi tolika nedůvěry v posledních dnech, že, „ výmluvně pokrčil rameny.

To jsem dovedl docela dobře pochopit. Přesto jsem se zeptal. „Proč nedůvěry? Ohlásil jste to přece sám.“ Najednou se rozhovořil. „Ano. Jenže – včera jsem měl letět do Spojených států. Z cesty sešlo. Nezávisle na tomhle – pozdržené vízum. Nemohl jsem to ovšem předvídat – a právě proto si někteří lidé myslí, že tam mám ty dolary ulité.“ Stvrdil svá slova trpkým pokývnutím. „Cesta se odkládá na neurčito. A do té doby by to mohlo přece v bance prasknout.“

„Jak?“ zeptal jsem se. „Odpusťte, ale já o bankovních manipulacích moc nevím.“ Nadechl se – nebo si oddychl?

„Podívejte se,“ řekl, „Kunc tu byl asi před půl rokem. Je to náš delegát v Riu a pobyt tam končí k Novému roku. Pak se vrací – s rodinou.“

Cesta do USA, Rio. Až budu příště hledat vzrušující zaměstnání, obrátím se na PZO Globex. Na vás, soudruhu inženýre – jestli se z tohohle maléru dostanete. „Přijel vlastně jen proto, aby rodině zabezpečil hnízdo. Složit vklad na družstevní byt.“

„To nemohl udělat odtamtud?“ podivil jsem se. „To se mu ten byt dost prodraží.“

Zavrtěl hlavou. „Pochopitelně nejel na své náklady. Na tu návštěvu měl právo, nebyl, doma rok. A víte, jak to chodí s byty.“

Chápavě jsem se usmál. Nevěděl jsem, jak to chodí s družstevními byty, ale jestli nároky pana Kunce na byt byly stejné jako nároky pana Kaliny na pracovnu, věřil jsem, že chtěl osobně dojednat barvu kachlíčků na WC. „Kunc si pochopitelně nepřivezl peníze v kufru. Nechal si v Riu vystavit cestovní šeky na 2000 dolarů. Víte, jak se zachází s cestovními šeky?“ Zavrtěl jsem s politováním hlavou.

„Majitel šeku jej v bance, která šek vystavuje, podepíše. Stejná procedura se opakuje v bance, která šek přijme. I druhý podpis se musí provést před očima bankovního úředníka, který obě signatury porovná. Jinak je šek neplatný. Rozumíte?“

„Ne,“ řekl jsem. „Kunc přece dal ty šeky vám. Už podepsané. Jak tedy …“

Netrpělivě mě přerušil. „Kunc odlétal o dva dny dřív, než měl v úmyslu – v sobotu. Linka, které chtěl použít, byla obsazena a musel letět jinou. Všecko stačil vyřídit, jen peníze nesložil. Já ve své funkci jsem oprávněn vystupovat jako zástupce banky. Když podepsal šeky přede mnou, bylo to totéž, jako by to udělal ve dvoraně Obchodní banky. Musel jsem je ovšem do banky, poslat obvyklým spojením – to znamená prostřednictvím našeho podniku.“

„Ach tak,“ řekl jsem moudře.

Podezíravé na mne pohlédl. „Kunc napsal dopis, kterým dával bance příkaz, aby z jeho konta převedla na konto bytového družstva potřebnou částku. Byla nižší, než činila hodnota šeků v korunách. Ten dopis nechal taky u mne.“ Pomalu jsem začínal vnikat do tajností bankovních transakci.

„To mi bylo jasné už z vašeho oznámení,“ řekl jsem nepravdivě. „A dál?“

„Odeslal jsem šeky i dopis úřední cestou,“ řekl bezbarvě. „Ani jedno však do banky nedošlo.“ Vyčkával jsem.

„Bankovní převody se provádějí mechanicky. Bytové družstvo nekontroluje průběžně své konto – členové měli na zaplacení bytů určitou lhůtu. Před několika dny jsem potkal známého, který je členem představenstva. Náhodou přišla řeč na Kunce – divil se, že byt nezaplatil, když o něj tolik stál. Okamžitě jsem si v bance ověřil, proč neprovedli příkaz. Myslel jsem zprvu, že se ztratil jen dopis… Že jde o šeky, mě vůbec nenapadlo.“

„Kunc tedy o byt přišel?“ zeptal jsem se mimoděk. Dotčeně na mne pohlédl. „Ne. Zaplatil jsem za něj vklad ze svého. Do čeho by se, proboha, nastěhoval?“

„To vás ovšem do jisté míry zprošťuje podezření,“ pravil jsem logicky.

Ironicky se pousmál. „Myslíte? K čemu mi jsou moje těžce vydělané peníze tady, když jsem chtěl emigrovat?“ Prudce se naklonil ke mně. „A to prý jsem chtěl, chápete? Ještě do věci namočím i Kunce. Jak prokáže, že se mnou nebyl domluvený?“

„To by byla dost zmatená domluva,“ podotkl jsem zamyšleně. „Kdyby dva lidé jako vy a on chtěli nezákonně vyvézt dva tisíce dolarů, provedli by to přece chytřeji.“ Pokývl unaveně hlavou. „Já vím. Ale pochyby zůstávají. A v tomhle povolání na vás nesmí ulpět ani stín podezření – ať už z korupce, devizových machinací nebo čehokoliv podobného. Moje cena pro podnik je v tom, že jsem dovedl – možná o něco obratněji, než by to provedl jiný – navázat určité smluvní vztahy a udržovat jejich plnění. Dvě třetiny roku jsem venku – kdo ví, jak tam žiju? Možná že na každé křižovatce leteckých linek si vydržuju nákladnou milenku.“

„Ale,“ namítl jsem, „bankovního úředníka můžete zastupovat přece jen tady? Copak by vám někde venku proplatili šeky, které byste tam přinesl už podepsané?“ Pohlédl na mne s neskrývaným sarkasmem. „Vždyť se vám to právě snažím vysvětlit. – Banky mají své klienty. A mnozí z nich jsou našimi obchodními partnery. A ti mohou mít důvod si mne zavázat. Malé opomenutí z mé strany při sestavování smlouvy…“

Usilovné jsem přemýšlel. „Počkejte. To platí pro vás. Dejme tomu, že šeky ukradl někdo jiný z tohoto podniku.“

Bojovně se napřímil. „Určitě se ztratily tady,“ řekl suše. „Z Globexu neodešly.“

Nedal jsem se vyvést z míry. „Pak by tu tedy byla možnost zjistit, kdo a kde je předložil k inkasu.“

„Ano. Teoretická. Ale víte, v kolika bankovních pobočkách mohly být předloženy? A slyšel jste něco o bankovním tajemství?“

„Copak nemáte ani tušení, kdo je mohl vzít?“ zeptal jsem se podrážděné. „Neprošly přece rukama všech lidí v Globexu.“

„Ne. Dal jsem je – i s dopisem – své sekretářce Ester Prokopové. Ta je odevzdala referentce Záchově.“ Hleděl jsem na něj s očekáváním.

„Zachová měsíc nato emigrovala. Pokud vím, žije teď v Holandsku.“

Punktum. To pro něj vypadalo beznadějně. A pro mne taky.

*

Ať jsme probrali záležitost znovu a několikrát z různých stran, vždycky jsme skončili u nezměnitelné skutečnosti: že pravděpodobná pachatelka krádeže je tohoto času mimo dosah československé právní moci. Tím spíš, že na základě pouhého neprokázaného podezření z defraudace nám ji žádný kapitalistický stát nevydá. A usvědčit by ji mohla jen banka, u níž by prakticky neplatné šeky předložila.

Když mě vyprovázel ke dveřím, rozhlédl se po své rezidenci.

„Náš generál teď přijde o svůj reprezentační salónek,“ podotkl zlomyslně. „Vzhledem k tomu, že jsem pořád pryč a vzhledem k nedostatku místností zařídil to tady pro lepší lidi, než je obyčejný obchodní referent – byť vedoucí.“

Tázavě jsem na něj pohlédl.

„Nechápete? Pokud se věc nevyjasní, budu sedět na zadku v tomhle nóbl křesílku.“ Ukázal na klubovku, z níž před chvílí vstal.

Na to neexistovala odpověď.

Zastavil jsem se, abych mu podal ruku. „Váš podnik utrpěl velkou ztrátu,“ řekl jsem vážně. Překvapeně na mne pohlédl. „Jak to? Ty peníze byly přece Kuncovy, a ostatně jsem je… Jo vy myslíte, že já jsem nenahraditelný?“ Posměšně se rozesmál a přestal v ten ráz. „Takže,“ řekl střízlivě, „sám nedáváte naději…?“

Hleděl jsem na něj chvíli mlčky. „Měl jsem na mysli něco docela jiného,“ řekl jsem konečně. „Doktor Jaroš byl můj dobrý přítel. Dnes jsem byl na jeho kremaci.“ Vteřinu stál jako omráčený. Potom odvrátil tvář. „Ano. To byla – skutečná pohroma.“

Vyprovodil mě branou dvou párů lhostejných, decentně nalíčených očí.

*

Zbytek odpoledne sem strávil ověřováním informaci, které mi Kalina dal. Bylo to nudné a nezáživné, protože jediné, co se dalo ověřit, byla technická stránka věci. A ta byla v pořádku.

Pět minut před skončením pracovní doby jsem čekal před budovou Globexu. Prostorné parkoviště se rychle prázdnilo. Viděl jsem Kalinu nasedat do zánovní cortiny s ustaraným a nepřítomným pohledem. Vteřinu po něm vyběhla blonďatá písařka, rozhlédla se a zklamaně odklusala na tramvaj.

Ester Prokopová vyšla dobré čtvrt hodiny po ní. Vzorná, pečlivá sekretářka. Ubíral jsem se jí vstříc.

Měla na sobě jiné šaty než v kanceláři. V těchto vypadala o deset let mladší. A v plném odpoledním slunci jí toho bylo zapotřebí.

Patřila mezi ty drobné ženy, které se v jistém věku přestanou měnit. Měla dokonalou postavu. Rudé vlasy jí – podle barvy pleti – určitě nedala příroda; ale s šedivýma očima tvořily zajímavou kombinaci. Všechno na ní bylo sladěno s důmyslným vkusem.

Mohlo jí být mezi pětadvaceti – třiceti léty. Ve skutečnosti se nejspíš blížila čtyřicítce.

Rozhlédla se po parkovišti, pak sklouzla očima na mne. „Chcete se mnou mluvit?“ Přikývl jsem.

Vykročila napřič betonovou plochou, na níž v té chvíli parkovaly už jen dva vozy: moje otřískané embéčko a ostře žluté kupíčko.

Poklusával jsem vedle ní. „Mohu vás někam svézt?“ Pohlédla na mne, pak na embéčko a najednou se usmála. Byl to zářivý úsměv, kupodivu téměř čtveračivý. „Proč ne?“ řekla lehce. Úslužně jsem jí otevřel dvířka.

Objel jsem parkoviště a vyhlížel díru v proudu kolemjedoucích vozidel. Řidič žlutého kupíčka nebyl tak trpělivý. Přefrčel kolem a bezohledně se nacpal mezi vozy. Když jsem se konečně odhodlal zařadit rychlost, dotkl jsem se jejího kolena. Seděla natočena tak, že se jím téměř dotýkala rychlostní páky. „Promiňte,“ řekl jsem mechanicky.

Zasmála se jako hrdlička. „Proč se omlouváte?“ zeptala se sladce. „Udělal jste to přece schválně.“ Vytřeštil jsem na ni oči. Musel jsem si ověřit, že vedle mne sedí vskutku ta strohá sekretářka vedoucího obchodního referenta.

Zařadil jsem zpátečku a prudce zacouval zpět na parkoviště.

Nebyla připravena na pohyb vzad. Přivedl ji do nedůstojné pozice.

„Co to děláte!“ vykřikla rozzlobeně. „Neumíte jezdit?“ Rychle našla svůj autoritativní tón. Ale byla mi tak milejší.

„Paní Prokopová,“ řekl jsem jí, „vy přece víte, proč jsem dnes přišel do Globexu.“

*

Náš další rozhovor proběhl chladně, ale korektně. Nepřinesl nic nového. Potvrzovala ve všem výpověď svého šéfa.

Na závěr s ním vyslovila solidaritu. „Je to skvělý člověk,“ řekla vážně. „Bylo by škoda, kdyby na to měl doplatit.“ Pohlédla na mne vyčkávavě. Pokrčil jsem rameny.

Její pohled trval. „Co budete dělat?“ zeptala se po chvíli. „Pokud jde o něj – nic. Nelze pro něj udělat nic víc než prokázat, že s tím nemá nic společného.“

Zamyslila se.

Mrkl jsem po ni obezřele. Ale byla daleko svého nevysvětlitelného chování na začátku našeho setkání. „Obávám se, že to nebude v našich silách,“ dodal jsem střízlivě. „Kam tedy chcete zavézt?“

Rozjel jsem se a tentokrát hladce vplynul do ocelové řeky, hřmotně se valící ulicí.

*

Seděl jsem u svého stolku pod schody. Skromně a nenápadně jako několikrát v posledních týdnech. Ten stolek nebyl nikdy při mém příchodu obsazen. Snad proto, že byl ovíván neustálým průvanem, nebo protože poskytoval vyhlídku na příchozí z té nejnevýhodnější pozice. Ale mne sem přilákala jiná vyhlídka: na barový pult, za nímž se jako ve snách vznášela útlá postava v černém šatě vdovy.

Dnes neprovokovaly ty dva topasy ani mne, ani nikoho jiného. Měla oči sklopené a jen dva temné obloučky namaskárovaných řas se občas zatřepetaly na bílé tváři. Míchala nápoje, nalévala skleničky, podávala cigarety. Duchem vzdálená, stejně málo přítomná, jako by byla v tu chvíli na Měsíci.

Pomalu, ale neodvratně jsem klesal na mysli. Co jsem si sliboval od své dnešní návštěvy ve Florentine? Co jsem mohl zmoci já, s pouhou vůlí objasnit smrt svého kamaráda tam, kde už kapitán Chmelař s celou svou elitní partou posbíral každé smítko?

Jenže čeho jsem se měl zachytit. Přes veškerou důvěru, která mezi námi vládla, byl Richard ve svém posledním dobrodružství ke mně neupřímný. Nevěděl jsem nic o skutečném vztahu mezi ním a tou královnou plných lahví á vypitých sklenic. Mohl jsem doufat, že se to dovím od ní? A vůbec: byla nějaká souvislost mezi tou ženou a Richardovou smrtí? Mohla to být jen nesmyslná náhoda, že ho vrah dostihl právě zde. A já, blázen, jdu po stopě, která mi odhalí jen smutné podrobnosti Richardovy nedokončené avantýry.

Blázen jsem byl v každém případě. Zvlášť jestli jsem choval naději, že opuštěná kráska se vypláče na mé hrudi a svěří mi, čím ji mrtvý milenec upoutal. Chmurně jsem dumal nad lahvičkou bikavéru, kterou jsem si nechal prozíravě přinést, když mě ovanul průvan obzvláště prudký, jak někdo energicky rozhrnul závěs.

Zvedl jsem oči; utkvěly na útlých, předlouhých nohách, které rychle sestupovaly po schodech. Sledoval jsem je – pod schodištěm stanuly a pak zamířily do mého koutku. Klouzal jsem pohledem po těch ohromujících končetinách a výš přes nepatrný kousek látky k snědému hrdlu, až jsem se setkal s upřenýma dívčíma očima: moudrýma, nevinnýma, nemilosrdnýma.

„Ahoj,“ řekla a nenucené se posadila. Nohy složila stejně elegantně jako odpoledne pod stolečkem s psacím strojem.

Zíral jsem na ni nevěřícně. Ale byla to opravdu ona – blondýnka z Globexu. Jako by si mě dámy z Kalinova sekretariátu podávaly z ruky do ruky.

„Co na mne tak koukáte,“ řekla škádlivě. „Vidíte mě poprvé?“

„Podruhé,“ zmohl jsem se na nejapnou odpověď. „Totiž potřetí. Viděl jsem vás odcházet z práce.“ Vyčítavě potřásla hlavou. „Copak tady ste si mě nikdy nevšiml? Hned sem vás poznala, jak ste přišel do Globexu.“ Zachichotala se. „Měla sem strach, že se ke raně budete hlásit. To bylo ode mne pitomý, co?“ Změřil jsem si ji tupě. „Copak vy mě znáte?“

„Neříkejte, že ste mě nepoznal,“ řekla vyčítavě. „To vám nevěřím.“

Pomalu jsem se vzpamatoval. Nebylo radno jí dále odporovat. Začínala se zlobit a uražené dívky jejího typu jsou velmi, velmi nebezpečné. Zazubil jsem se na ni. „No – mám to těžký.“

„Co?“ nalítla mi.

„Když se přiznám, že jsem si vás nevšiml, budete se zlobit. A když připustím, že jsem se k vám nehlásil, budu na tom stejně.“

„Ale kdepak,“ zvolala pobaveně. „V Globexu se nepěstujou známosti z barů. Tam je každej –,“ zvedla ruku a udělala nenapodobitelný uličnický posuněk. „Tak co tady děláte?“ zeptal jsem se. Začínala mě bavit. „Chodim se sem odreagovat.“

„Počkejte, až vás tu někdo uvidí. A bude na vás žalovat.“

Lehkomyslně se zasmála. „Já si to můžu dovolit. Sem protekční dítě.“

„Čí?“ otázal jsem se, abych něco řekl. „To byste se divil,“ odvětila záhadně.

Miluju podobnou konverzaci s podobnýma slečnama. Ale tento večer, na tomto místě mi nějak neseděla. Zalítl jsem očima k té druhé a prudce zatoužil mít místo téhle tady ji, v podobném sdílném rozpoložení. Ale byla to absurdní představa.

Blondýnka sledovala můj pohled.

„Ach jé,“ řekla znechuceně. „Vy letíte na starý báby.“

Nebylo pochyb, koho tím míní.

„Mně se nezdá tak stará,“ namítl jsem opatrně.

„Je jí aspoň – čtyřicet,“ odhadla velkoryse.

Opřel jsem lokty o stůl. „Jděte,“ řekl jsem s komickým úšklebkem, „vy ji znáte?“

To se jí líbilo. Rozštěbetala se a pilně jako včelička se jala rozcupovávat tu bytost utkanou z tajemství, mlčenlivosti a smutku.

Naslouchal jsem jí a snažil se v té změti drbů a jedovatostí, pramenících zřejmě ze zášti jedné hezké ženy k druhé, která má ještě něco navíc, najít jadýrko. Ale bylo to marné.

„Nechte toho,“ přerušil jsem ji posléze. „Tohle vám nesluší. Povídejte mi raději o sobě.“ Zarazila se a potěšeně se na mne uculila. Za chvíli jsem o ní věděl všecko. Že se jmenuje Petra Zelenková a že nepije bikavér, ale cinzano. Že ji strašně mrzí, že tu nebyla toho večera, co se tu střílelo. Že má nejkrásnější nohy ze všech pézetek – rozuměj podniků zahraničního obchodu. Že v sekretariátě inženýra Kaliny není dlouho.

Po tomto sdělení jsem ztratil ten jediný zájem, který jsem o ni měl. Protože chabá naděje, že by mi mohla říct něco nového k případu s cestovními šeky, pohasla, když mi sdělila, že na důležité místo Esteřiny dívky pro všechno povýšila nedávno z písárny. A že ze zákulisí Globexu buď nic nezná, nebo o tom nemíní mluvit. Ostatně, měl jsem obavy, že informace toho druhu, jaké mi mohla poskytnout, by mi asi nebyly nic platné. Mýlil jsem se. Ale to jsem měl zjistit až mnohem později. Uvítal jsem, když se začali trousit muzikanti a po krátkém tichém dohadování spustili jedno z těch prapodivných barových aranžmá posledního hitu. Petra zmlkla, ohlédla se na parket a pak zpátky na mne. Ignoroval jsem pobídku a s úlevou uvítal příchod mládence s vizáží kuřáka marihuany.

Vplynula do jeho náruče a nevěnovala mi ani opovržlivý úsměv.

Vstal jsem a vydal se kolem spoře zaplněného parketu k baru.

Housle lkaly, páry se ploužily v těsném objetí – mezi nimi, bohudík, i Petra – a moje srdce se scvrkávalo na velikost olivy, smutně smáčené posledními zředěnými kapkami mého martini.

Už dobré půl hodiny jsem se pokoušel marně nadzvednout ta sklopená víčka a zachytit paprsek žlutého světla, které zpod nich tu a tam probleskovalo. Tak jsem aspoň využil příležitosti a prohlédl si ji zblízka hezky důkladně a nestydatě.

Měla bledou pleť; dokonale bílou tou neprůhlednou bělostí mléka. Pohrdla barevnými líčidly a použila jen černé maskary. Odřekla se všech barev spektra a přisvojila si bílou, černou a zlatou.

Ta zlatá se třpytila na černé látce šatů v podobě lesklého šípu, mířícího k srdci. Byl to symbol, výsměšný, srozumitelný, určený výhradně mně.

Po chvíli jsem pochopil, že je to jen módní bižutérie – stylizované velké I. Radostí jsem se zatetelil.

„Irena?“ zeptal jsem se jí a ukázal očima na tu blýskavou třpytku.

Dotkla se mne pohledem plným úžasu. Neřekla nic. Ten pohled mě galvanizoval.

„Iva?“ pokračoval jsem chraptivě a v duchu zoufale listoval v kalendáři. Další ženské jméno na I mě nenapadalo.

„Ingrid?“ uchýlil jsem se k exotice. Malinko se posměšně usmála – nebo se mi to zdálo? „Ilona,“ řekl jsem z posledních sil a magnóliové plátky se zachvěly a nadzvedly. Odhalily oči, které nebyly medové, jak jsem se mylně domníval. Byly žluté jako oči kočky a dívaly se na mne stejným způsobem, jako se dívá to oblíbené zvířátko starých Egypťanů.

„Gratuluju,“ řekla posměšně a já jsem radostí poskočil. Tenhle tón jsem znal. Nebylo v něm nic nevypočitatelného.

Chopil jsem se příležitosti jako záchranného pásu.

„Mám hádat dál?“ zeptal jsem se přičinlivě.

„O čem?“ Led, který rozdělovala do sklenic, nebyl studenější.

„O vás.“

„Nic byste neuhodl,“ řekla suše. „Myslíte? Kdoví.“

Neodpověděla. Byl jsem jen jeden z početných obtížných návštěvníků.

Jenže teď už jsem nemínil zahodit šanci. Konec konců – žádný slib mlčenlivosti mě nevázal. A Richard byl mrtev. „Třeba,“ řekl jsem záludně, „třeba bych uhodl, kdo píše ty dopisy. Nebo je už nedostáváte?“ Zadívala se na mne zplna a upřeně. „Jaké dopisy?“

„Anonymní. Doktor Jaroš mi o nich řekl. Požádal mě, abych vás hlídal. Před svou smrtí, samozřejmě,“ dodal jsem spěšně, když se stalo nemožné: její pleť zbělela ještě o dva tóny.

Opřela se o dřevěné táflování za svými zády. Zdálo se, že jí podklesávají kolena.

Naklonil jsem se přes barpult a vztáhl paži, abych ji podepřel. „Co je vám?“

Rychle se vzpamatovala a uklouzla mi. Obezřele se rozhlédla po lokále, ale nikoho jsme nezajímali. „Nic,“ řekla přidušené. „Bylo to jen – trochu surové.“

„Proč?“ zeptal jsem se neomaleně.

Uštědřila mi dlouhý, výmluvný pohled. Neobměkčil mě. Vyčkával jsem vyzývavé dál. Povzdychla a sklopila utrápeně oči. „Nechápete?“

„Doktor Jaroš měl dnes kremaci,“ pokračoval jsem nemilosrdně. „Proč jste na ni nepřišla?“ Prudce se ke mně otočila zády. „Co je vám po tom,“ odsekla téměř ordinérně. „Co vůbec chcete?“ Vedlejší židlička zarachotila, s nelibostí jsem se tam podíval. Škrábal se na ni opilec sotva stojící na nohou. „Dvojitý koňak, slečno,“ odpověděl jí těžkým jazykem. „A pro vás, co máte ráda.“

Pohlédla na něj přes rameno a natáhla se do police po lahvi.

Muž se mi nehodil.

„Neměla byste mu nalévat,“ pravil jsem karatelsky, „má dost.“

Chlapík se po mně otočil. „Co je vám po tom,“ dostalo se mi podruhé ve dvou minutách stejného ponaučení. Ilona nalila dvě vrchovaté skleničky, jednu si ponechala, druhou přisunula opilci. Povzbudivě se naň usmála. Nepoznával jsem ji.

„Je to proti předpisům,“ řekl jsem jí varovně. Opilec se ke mně vratce naklonil a položil mi ruku na rameno. Uhnul jsem. Zakolísal a chytil se klopy mého saka. Slyšel jsem, jak límec povoluje ve švu. Chytil jsem ho za zápěstí.

„Jen klid, kamaráde,“ řekl jsem nevzrušeně. „Mohl byste se dostat do maléru pro napadení příslušníka Bezpečnosti.“

Ozval se zvuk tříštivého skla a bolestné vyjeknutí. Obrátil jsem se rychle k Iloně – upírala oči na své prsty. Odkapávala z nich krev do loužičky koňaku, v níž se třpytily střepy skleničky.

Obvázala si ruku bílým šátečkem, utřela pult a střepy uklidila. Statečně prohlásila, že to nic není. „Chtěla jsem tomu pánovi vzít sklenici,“ pravila upřímně, „když to začalo vypadat na rvačku. Měla jsem strach, že byste mě do toho pak zatahoval.“

Opilec při pohledu na krev částečně vystřízlivěl. Po silné kávě byl docela přijatelný.

Byl jsem mu vděčný, že díky jemu roztály ledy, a byl jsem ochoten za to strpět, aby rozšířil naši společnost. Pro dnešní večer ovšem.

*

Po třetí hodině ranní jsem kráčel ulicí, v níž už v předzvěsti úsvitu bledly lampy. Po nespočetných martini jsem byl střízlivý, tak střízlivý, jak jsem jen mohl být na konci noci strávené po boku Ilony.

Po mém boku byla vlastně teprve teď, když vyšla ze své pevnosti za barpultem a milostivě svolila, abych ji doprovodil domů. O což jsem usiloval pod pitomou záminkou, že by se jí po ztrátě těch několika kapek krve mohlo udělat nevolno.

Vedl jsem ji opatrně, šáteček, jímž si ovázala ruku, se bělal na rukávě tmavého obleku, který jsem ještě nestačil svléct od včerejšího smutečního obřadu. Ale já, zrádce a falešný mstitel, jsem vzpomínal mrtvého přítele, jen abych utužil křehké, teprve vznikající pouto mezi mnou a Richardovou osiřelou milenkou.

Protože mé pochyby o pravém důvodu, proč jsem ji musel hlídat, se ukázaly oprávněné. Neexistovaly žádné anonymní dopisy. Byla to jen záminka, kterou si vymyslel ke zdůvodnění své neobvyklé žádosti.

Žádný muž se nepřiznává rád k žárlivosti. Richard, věrný své pověsti nepolapitelného svůdce, už teprve ne. Chudák Richard. Nebyl žádný Moby Dick. Ve vztahu k Iloně hrál spíš roli kapitána Achaba.

Pronásledoval ji svou žárlivostí po všech oceánech, v nichž se ta zlatá rybka vznášela: v ledovcovém moři barových zrcadel; v soukromém moříčku jejího bytu, do něhož jsem ji právě s takovou péčí vedl; ba i na azurovém pobřeží moře odpočinku – její chatě, kde trávila každou volnou chvilku – si našel špióny.

Nevěřil jí. Třebaže ho milovala a podávala mu o tom všechny důkazy, byl přesvědčen, že své povolání vykonává jen proto, aby zde vyhledávala příležitost k navazování známostí s jinými muži.

„Vy jste mě přece sledoval,“ dovolávala se mě. „Co jste mu řekl? Mohl mi něco vyčítat?“ Hleděla na mne očima čistýma jako dítě.

„Nic,“ pravil jsem přesvědčeně. „Jste nedotknutelná jako řádová sestra.“

Přísahal jsem si, že já se za žádných okolností na ní nedopustím stejných odporných křivd jako Richard. *

O necelé čtyři hodiny později jsem seděl za svým psacím stolem – živoucí důkaz, že dobrá předsevzetí ničí člověka víc než neřesti.

Nespal jsem vůbec. Zbytek noci jsem strávil v horečném hledání způsobu, jak se v Iloniných očích očistit z úlohy bezectného špeha, kterou mi Richard přidělil. A jak jí vynahradit příkoří, které tím utrpěla. Mělo to za následek krví podlité oči, žlutou pleť a neoholenou bradu, což vzbudilo Jílkův zájem, sotvaže vstoupil.

„No těbůh,“ řekl. Přistoupil ke mně a začichal. „Co to bylo? Koňak? Vlastně ty radši whisky.“ S nelibostí jsem se odtáhl. „Pozdě jdeš ale ty,“ podotkl jsem upjatě.

Zašklebil se na mne. „Potkal jsem starýho. Máš se k němu tak za dvacet minut dostavit. Pochlubit se svýma včerejšíma úspěchama.“

Povzdychl jsem a opřel čelo o dlaň. To, co jsem já považoval za jediný úspěch včerejšího dne, se starýmu hlásit nedalo.

A nic jiného jsem pro něj neměl.

Začal jsem z aktovky lovit sporé zápisky, zachycující fakta, získaná za mé návštěvy v Globexu. Byly zmatené a neuspořádané. Před posměšnýma Jílkovýma očima jsem se je jal nesystematicky třídit.

„Udělám ti kafe,“ slitoval se konečně. „A vem si na to aspoň pěkný desky.“

*

Když jsem posléze napojen Jílkovým turkem a oholen jeho elektrickým strojkem stanul před tváří svého šéfa, byla ve mně malá dušička. Ne pro tu chudičkou kořist, kterou jsem mu přinášel. Věděl jsem, že je natolik objektivní, aby dovedl posoudit možnosti, které jsem v Globexu měl. Jenže musel jsem si poctivě přiznat, že jsem zatím nevěnoval případu sympatického referenta tolik, kolik bych za jiných okolností učinil.

Měl jsem obavy, že to bude i mínění mého nadřízeného. Vyslechl pozorně moje hlášení a zběžně si prohlédl předložený materiál. Pak na mne s očekáváním pohlédl. Mlčel jsem.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se konečně.

„Zatím –,“ koktal jsem, „jsem si neudělal názor.“

„Hm.“ Zahloubal se znovu do mých spěšně sesmolených poznámek o výpovědi Ester Prokopové.

Měl jsem pocit, že půda pod mýma nohama ujíždí, jako bych stál na pohyblivém schodišti.

Zvedl hlavu, zadíval se na mne a v jeho pohledu se objevilo překvapení a nakonec starost. „Nejsi nemocný?“

„Ne,“ blekotal jsem. „Jenom – nevyspal jsem se.“ Jeho oči zjihly. „Chlapče,“ řekl soucitně, „neber si to tak. Dějí se věci na tomto světě, kterým nemůžeme zabránit.“ Zíral jsem na něj nechápavě a pomalu se mi rozsvítilo. A hluboce jsem se zastyděl, že připisuje moji neschopnost zcela jiným důvodům, než které ji vskutku zapříčinily. Po milostivém propuštění jsem se s plnou vervou vrhl do svého legálního případu.

Ověřil jsem si v bance Kalinovu výpověď; potvrdil jsem si jeho dosavadní bezúhonnost na kádrovém oddělení Globexu; tamtéž jsem byl ubezpečen o spolehlivosti Ester Prokopové; ověřil jsem si bezpředmětnost žádosti o vydání emigrantky Záchové.

Nakonec, když složka nadepsaná úhledným Jílkovým písmem SEKY utěšeně přibyla na objemu, požádal jsem o audienci u generálního ředitele Globexu Nedošínského. Generální sekretářka mě zdvořile odkázala na zítra. Zjistil jsem, že živobytí generálních ředitelů není lehké a že nedojdou oddechu ve dne ani v noci. Sám jsem na tom nebyl líp. Když jsem se kvečeru doploužil domů pro čistou košili, protože ta stará nebyla hodna, abych se v ní objevil před očima Ilony, dopustil jsem se nepředloženosti: po bleskové sprše jsem ulehl, abych zrekapituloval svá noční dobrodružství. Probudil jsem se druhého dne před polednem. Za šedivým oknem šelestil déšť, věrný průvodce všech víkendů letošního krátkého léta. Byla sobota.

*

Večer jsem odpočatý, zušlechtěný a plný nadějí vkročil do Florentiny.

Doposud jsem tu nikdy v sobotu nebyl. Podnik byl přeplněný. I můj stoleček pod schody okupovala společnost dvou podezřelých slečen a tří narvaných bonvivantů očividně západní provenience.Parket dnes skýtal možnost ještě důvěrnějších dotyků než jindy. Páry splývaly v jedinou nerozeznatelnou masu. A nad tím vším, za zdvojenou bariérou barpultu a lidských těl, se vznášela moje hvězda, vzdálená, nedosažitelná víc než kdy jindy.

Postavil jsem se do třetí řady žíznivých oblehatelů baru a snažil se – jako často předtím – upoutat ten prchavý pohled. Ale nedařilo se mi. Jistota, s níž jsem vcházel, důvěrnost předvčerejší noci, sblížení, které jsem považoval za definitivní – všecko bylo to tam.

Neobnovilo se, ani když jsem se probojoval do její blízkosti. Hbitě se otáčela, nalévala tekutý oheň, rozdávala prázdné úsměvy. Chladná, nedotknutelná, vzdálená stejně mně jako druhým.

Zbytečně jsem setrval celou noc na barové židličce, sledován nevraživými pohledy dalších uchazečů. Marně jsem, poslední vytrvalý návštěvník, seděl v prázdné Florentine. Nakonec jsem byl k ránu vypuzen unaveným mužem v bílém plášti, který mě zdvořile upozornil na prošlou zavírací hodinu. Pak jsem tvrdohlavě stál před hotelem, až vycházející slunce rozžehlo zářivé barvy splihlých slunečníků v zahrádce před vchodem.

Nic jsem nechápal. Byl jsem docela zpitomělý zklamáním a alkoholem, jedinou věcí, kterou mi ta zrádná ručka po celou noc ochotně poskytovala.

Vydal jsem se prázdnými nedělními ulicemi k domovu. A to jsem zatím netušil, že další večer bude ještě vybroušenější reprízou dnešní premiéry.

*

Pondělní jitro mě zastihlo na mém pracovišti v pilné práci. Pečlivě a usilovně jsem smolil rekapitulaci svých dosažených výsledků.

Ne však v případě ztracených šeků, ty jsem už, mimochodem, odepsal. V tom druhém případě, na němž jsem byl úzce zainteresován a který, jak to už vypadalo, byl k odepsání rovněž.

Ať to bylo cokoliv – rozmar, nevypočitatelně hnutí mysli, zapříčiněné tím, že jsem se prohlásil jako Richardův přítel –, co vedlo Ilonu k páteční důvěrnosti, rozhodně to do sobotního večera vyprchalo. Nepochybně to nebyly sympatie k mé osobě. Naděje, že bych mohl obsadit místo, které se Richardovou smrtí uvolnilo, byly plané. Neztratil jsem hlavu natolik, abych to nebyl schopen uznat. Neexistoval jsem pro ni. Nebyla to ta vypočítavá nevšímavost, sloužící ke zvýšení žádoucnosti. Byl jsem bezvýznamný, všední packal, stejně v soukromém životě jako v zaměstnání. Odsouzený k mravenčí, nevzrušující práci bez výsledků – a když se přece nějaký úspěch dostaví, slíznou smetanu druzí. Ostatně – k čemu by mi byly úspěchy. Byl jsem sám. Neměl jsem nikoho, s kým bych se podělil o radost a o výhody z nich plynoucí. Nikoho, kdo by mi ošetřoval rány utržené ve vítězném boji a utíral pot se znaveného čela.

Ale zasloužil jsem si to. Jediného přítele, kterého jsem kdy měl, jsem posmrtně zradil. Nebo jsem se aspoň k tomu chystal, a že se mi to nepodařilo, nebylo mojí zásluhou.

Copak nebyla pravda, že skutečnou příčinou, proč jsem se dožadoval kapitána Chmelaře, aby mě přijal za člena svého týmu při vyšetřování Richardovy smrti, byla naděje navázat kontakt s Ilonou a ne snaha napravit, co jsem zanedbal? A copak mě kapitán neprokoukl a právě proto, bez ohledů na moji použitelnost, neodmítl? Nemohl jsem než dát mu za pravdu.

Tečku za mým sebemrskáním učinilo zazvonění telefonu.

A jako by chtěl potvrdit správnost mých závěrů, zazněl ve sluchátku suverénní hlas kapitána Chmelaře. Téměř mě nadzvedl do pozoru.

„Prý chodíte,“ pravil bez průtahů, „večer co večer do Florentiny.“

„Ano,“ hlesl jsem.

„Nepochybně ze soukromých důvodů?“ V rozporu s předchozím zpytováním svědomí mi ta otázka zpěnila krev.

„Ne,“ řekl jsem, „ne tak docela soukromě. Ale ve svém volném čase si mohu dělat co chci, ne? Pokud tím nikoho neomezuji.“

Tohle byl beze sporu nejodvážnější čin mého života. Kapitána proti očekávání nerozzuřil. „A co si od toho slibujete?“ zeptal se skoro vlídně. Zásah seděl. Než jsem našel odpověď, pokračoval. „Nebo si snad myslíte, že vrah se vrací na místo činu?“ Narážka přišla v pravý čas. „Proč ne?“ řekl jsem výbojně. „Vy to vylučujete?“

Ve sluchátku se ozvalo nesrozumitelné zachraptění. Čekal jsem.

„Jestli vám nejde o nic jiného,“ řekl konečně kapitán, „spánembohem.“ Zavěsil.

Mýlil jsem se, když se mi zdálo zaslechnout v té poslední větě náznak zklamání?

*

A tak jsem proti všem předsevzetím usedl večer opět ve Florentine. Ne už skromně v temném koutku, ale na vysokou židličku přímo proti krásné nepřítelkyni. Podoben rytíři na koni, obrněnému na těle i na duchu. Proti dvěma předešlým večerům tu dnes bylo téměř prázdno.

K radosti všech štamgastů – a já jsem snad už získal právo se mezi ně počítat – všichni ti sváteční odvázaní návštěvníci dnes hajali ve svých postýlkách, pamětlivi dlouhého týdne, který byl před nimi. Seděl jsem proti ní sám. Takže mě nemohla tak alibisticky přehlížet. Korektně jsem ji pozdravil, chladně pokynula hlavou. Objednal jsem si whisky; potom, abych se zaměstnal, vytáhl jsem zápisník a jal se odškrtávat splněné úkoly v případě inženýra Kaliny. Zbýval mi poslední: dosud neuskutečněná schůzka s generálním ředitelem, která byla dnes opět odložena.

Sliboval jsem si od ní jediné: možnost, že Nedošínský použije privátních kontaktů, svých nebo někoho z obchodních kruhů, aby zjistil, zda šeky byly vskutku v zahraničí inkasovány. Vyloučení Kaliny jakožto viníka by znamenalo alespoň negativní vyřešení případu, i když by skutečný pachatel zůstal nepochybně nepotrestán. Dopil jsem, a aniž bych zvedl hlavu, odsunul skleničku. Hlas sladký jako vábnička, dráždivý svou lhostejností, se zeptal: „Ještě jednou?“

Vzhlédl jsem. Přistihl jsem ji při pohledu, přiznávajícím podstatně větší zájem, než mi v posledních dnech dávala tak ostentativně najevo.

A pocítil jsem slastné, marně potlačované zatrnutí v krajině srdeční.

Usmála se na mne tím napůl bolestným, napůl vyzývavým úsměvem, který provokoval k výbojům a současně vzbuzoval všechny atavistické rytířské city. „Jak se máte?“ zeptala se banálně.

Jako v tranzu jsem odložil notýsek. „Špatně,“ odvětil jsem procítěně.

„Ale jděte.“

V jejích ústech i ty všední fráze nabývaly mimořádného významu.

„Vážně.“

Nalila mi a pomalu přisunula skleničku. „Prosím vás, proč?“

Sáhl jsem po sklence a dotkl se její ruky, chladné, svěží jako růže v noci. Ten dotek mnou projel jako šíp. „Mám starosti,“ řekl jsem, abych popřel to, čeho si musela všimnout. „V práci.“

Odtáhla lehce ruku, aniž by dala cokoliv najevo. „Vy pracujete i teď? Tady?“ podivila se škádlivě. Byl jsem ztracen. Abych o tom podal důkaz, sáhl jsem zmateně po notýsku. Ale byla rychlejší. Otočila jej k sobě a se zájmem se sklonila nad popsanou stránkou. Tmavé vlasy ji zakryly tvář – bylo to jako zatmění slunce a měsíce dohromady.

„Nechte to. To není zajímavé,“ řekl jsem přidušeně. Přelítla seznam jmen lidí a institucí, bezvýznamných, nudných, obtížných. Jedním prstem sklapla notes a pomalu mi ho přisunula.

„A co je zajímavé?“ zeptala se zadumaně. Neodpověděl jsem. Nebylo to třeba.

Tato noc patřila mně. Přinesla mi všecko, v co jsem už nedoufal – téměř všecko. Zbytek toho téměř, poslední a podstatný, byl obsažen v návrhu, který vyšel od ní: bylo to pozvání na její chatu.

A ne nějaké formální, časově neurčené. Na tentýž den, od něhož nás dělilo jen několik hodin svítání. Měli jsme vyjet po poledni, hned jak se mi podaří uvolnit z práce. Pozvání na chatu bývá obyčejně metaforou něčeho jiného. Pravdivost tohoto tvrzení jsem si ověřil dřív, než se Země otočila o 180°.

*

Stál jsem na nábřeží proti Hradčanům a díval se na racky. Kolem keřů dole u řeky vlál na slunci nazelenalý opar. Vltava byla kovově modrošedá a hlavičky kačerů na ní jako skvrny rozlité nafty.

Přicupitali dva staří pánové, vytáhli umaštěné sáčky a nabídli rackům snídani. Ptáci si elegantně kradli navzájem sousta. Jeden z nich ukořistil zvlášť pěkné. Letěl s tím soustem zavěšeným komicky v zobáku a snažil se je za letu spolknout. A za ním celé hejno – všichni rackové mezi Žofínem a Karlovými lázněmi, s velikým křikem a plácáním křídel. Jenže čipera si udržoval několikametrový náskok, letěl stále výš a výš směrem ke Karlovu mostu, pak se nádherným obloukem vracel zpět a zapadl jako kámen na Střelecký ostrov. Jediný vytrvalec z hejna ho sledoval až tam, chvíli váhal, pak beznadějně mávl křídly a přidal se k ostatním.

Udržet si tak dnešek co nejdéle. Musel bych se taky uchýlit na pustý ostrov?

Bylo velmi časně. Sel jsem Národní třídou, nahoru po Václavském náměstí, bůhví proč jsem zamířil k nádraží. Atmosféra nádražní haly, prosycená věčným návratem a shledáváním. Lidé, vystupující z dělnických vlaků, už nechvátali nesmyslně a zmateně, ale každý za sympatickým cílem.

Vracel jsem se stejnou cestou, ulice už ožily a vše, co předchozí dny bylo jen chaosem, bičujícím nervy, se přeskupilo v půvabný celek. Kakofonie zvuků na Václaváku mi zněla jako Óda na radost. Větve stromů čněly jako návěští léta, nádherného, žhavého, plodného. A můj šéf, sedící za mým psacím stolem, mi nepřipomínal přísného otce, ale laskavého tatínka. Nenechal mě však dlouho v omylu.

„To je všechno?“ ukázal na složku, kterou jsem při včerejším předčasném odchodu nechal rafinovaně na stole jako důkaz své přítomnosti.

„Ano,“ přikývl jsem bezstarostně. „Totiž – chtěl jsem ještě hovořit s Nedošínským, ale nemůžu se k němu dostat. Ale to už stejně není podstatné.“ Pronikavě se na mne zadíval, pak letmo zalistoval v lejstrech. Opřel se v židli, založil ruce a klidně mě pozoroval.

Zazubil jsem se na něj, omluvně, ale bez velké lítosti. Co se dá dělat, říkal jsem tím. Vidíte sám, že víc se s tím nedalo dělat. Zahalíme to a uložíme do šuplíčku. Šéf si povzdychl, sklouzl očima někam do neurčita a řekl hrobovým hlasem. „Myslel jsem, že jsem to svěřil pravému člověku.“

Můj imbecilní úsměv strnul v škleb. „Já přece –,“ ohradil jsem se.

Ale přerušil mě. „Cos vůbec celou dobu dělal?“ Ukázal jsem němě na složku.

„Tak?“ Pohrdlivě ji odstrčil, až se papíry rozletěly. „Tohle by dokázala dát do kupy každá písařka! Všeobecně známá fakta – a ještě neutříděná, bez souvislosti… Kde máš něco z vlastní hlavy? Něco, co ti neřekli v Globexu? Uvažoval jsi o tom vůbec?“

Každé slovo dopadalo jako kámen na pokojnou hladinu mé mysli a čeřilo ji do divokého vlnobití. Vstal, ve tváři šedivý zlostí. Pohlédl na ruinu bezstarostného ptáčete, ve kterou jsem se stačil proměnit, a vydechl.

„Šetřil jsem tě – respektoval jsem, že jsi prodělal otřes při smrti toho tvého kamaráda. Zdá se, že to však není ta věc, která tě odvádí od práce. Kapitán Chmelař…,“ odmlčel se a podíval se na mne tázavě. Zrudl jsem. „Pustím se do toho znovu,“ řekl jsem chvatně. „Dejte mi ještě pár dní.“

Upíral na mne zapadlé oči. Ve staré, hubené tváři byly mladicky živé. V jejich hloubi jsem četl pochopení, soucit – a trochu závisti.

„Dobrá,“ pokynul konečně. „Ale musíš to vzít úplně z jiného konce.“

Hlava mi klesla, mohl to považovat za souhlas. Z kterého konce, probůh?

Na prahu se zastavil. „Proč sis tak zamanul na tu emigrantku?“ prohodil do prázdna a tiše za sebou zavřel dveře.

*

Tak jsem stál zase před štítkem se jménem inženýra Kaliny a nebyl jsem ani o krok dál než minulý týden. Nespěchal jsem; nechtělo se mi předstoupit před sympatického referenta a klást mu otázky, které nutně bude považovat za projev nedůvěry. Měl toho určitě i tak dost. Proč ještě víc znepokojovat člověka, který se nepochybně stal obětí manipulací druhých. Jestli přece jen v něčem porušil regulérní postup, tak jen v tom, že okamžitě, ještě než věc ohlásil, zaplatil ze své kapsy vklad na byt, aby jej zajistil svému kolegovi. To bylo neobvyklé a zřejmě těžko pochopitelné.

Jak to, že byl ochoten sklopit takové peníze? Dozajista jen proto, aby oddálil katastrofu, která hrozila, jakmile se zjistí, že Kuncovy šeky do banky vůbec nedošly. Proč jinak by obětoval prachy za někoho jiného? Ergo – určitě v tom má prsty sám.

Tak nějak uvažovali ti, kteří se mu dnes vyhýbali. Znal jsem je, ty zkamenělé duše, které měkly jen při pohledu na vlastní, utěšeně narůstající blahobyt. Vzrušovaly je jen jejich kariéry, jejich platy. Jejich byty, jejich chaty, jejich auťáky. Jejich paničky, dobře krmené, vyhřebelcované klisny, rozvážely denně svoje ratolesti do školy, na plavecký stadión, do jazykovky. Dětičky přesvědčené už dnes o své výlučnosti.

Kalina mezi ně nepatřil, přes svoje exkluzivní zaměstnání. Natolik jsem snad poznal lidi – a na tyhle typy jsem byl obzvláště alergický.

Ale mohl být hochštaplerem jiného druhu. Mohl mít v zahraničí nějaké závazky, mohl ty dolary někomu dlužit…

Ester potvrzuje, že jí šeky dal. Tvrdí, že je odevzdala Zachové. Ale co když si je pak Kalina od Zachové vyžádal zpátky? Byl přece její nadřízený. Co když váhal, bál se jich použít, až mu emigrace Zachové nahrála příležitost ponechat si je celkem bez rizika? Tak všelijak to mohlo být. Jak, to jsem měl za úkol vyšetřit. Za zatraceně těžký úkol.

Jakoby pod tíží mého pohledu se otevřely dveře. Stanul v nich balík šanonů, zpod něhož vykukovaly dvě známé končetiny.

Ustoupil jsem z cesty. Zpoza zaprášených desek vyhlédla tvářička zkřivená námahou. Potom se uličnicky ušklíbla. „Dobré jitro,“ řekl jsem. „Co to děláte?“

„Místo pro soudruha inženýra,“ odpověděla zlomyslně. „Uhněte mi.“

*

V místnosti byl chaos. Atmosféra přesnosti a výkonnosti byla ta tam. Nábytek byl posunut ze svých míst. Nové uspořádání se mi nelíbilo.

Uprostřed stál zánovní psací stůl, nehodící se do téhle hypermoderní sestavy. Kalina se jej chopil za jeden konec, Ester za druhý a posunuli jej ke zdi. Ester se tvářila mrzutě a nakvašeně. Vzala se stolu, u něhož jsem ji minule zastihl, vázu s květinami a postavila ji rázně na právě instalovaný kus nábytku. Uviděla mě a čelo se jí stáhlo do ještě hlubších vrásek. Měl bych ji upozornit na hrozící zvýšené výlohy za kosmetiku, napadlo mi, ale to už stál Kalina u mne a vítal mě tak srdečně, až se mi udělalo nanic. „Přišel jsem, zdá se, dost nešikovně,“ řekl jsem s pohledem na nepořádek v místnosti, „ale nemohl jsem se sem dovolat.“ Pohnul jsem se automaticky ke dveřím do sousední místnosti, té, v níž visel diplom nejlepšího pracovníka ministerstva zahraničního obchodu. Zadržel mě. „Sem, prosím vás,“ pokynul k uvolněnému velkému stolu. „Tam už ne.“

Bleskl jsem po něm překvapeně pohledem. Ušklíbl se a pokrčil rameny.

Jeho předpovědi se tedy splnily.

Vzápětí to potvrdil nahlas. „Byl jsem vyhoštěn,“ pravil ironicky. „Zatím jen z toho hezkého kamrlíčku.“ Vybral jsem si opravdu velice nevhodnou chvíli k tomu, co jsem na něj hodlal vybalit.

„Nabídl bych vám židli,“ pokračoval rozhlížeje se, „jen co nějakou najdu.“

Zadržel jsem ho. „Chtěl bych s vámi mluvit o samotě,“ řekl jsem mu potichu.

Přes tvář mu přelét stín. „Esterko,“ pravil k sekretářce, „pomozte, prosím vás, Petře s těmi šanony.“

Vzala dva šanůnky, tak pětinu toho, co vlekla Petra, a uraženě odplula. Vůbec neskrývala vztek.

„Chudák Ester,“ povzdychl si Kalina, dívaje se soucitně za ní. „Degradace šéfa je i degradací sekretářky.“

Nenapadla mi žádná vhodná odpověď.

Kalina mé rozpaky nezpozoroval. „Vy jste ale s něčím přišel?“ zeptal se s nadějí.

Nerad kopu do ležícího člověka. Ale nedalo se nic dělat. Tak jsem mu, se zámlkami, vysvětlil teorii, kterou jsem si vytvořil na základě poslední inspirující poznámky mého šéfa.

Když pochopil, kam mířím, odvrátil hlavu.

„Podívejte se,“ řekl jsem chvatně, když jsem vyčerpal všechny argumenty pro podporu domněnky, že šeků se mohl zmocnit někdo jiný než Zachová, „– jde jen o to, prověřit, že to skutečně nemohl udělat nikdo z vás.“

Pohlédl na mne bezvýrazně. „Myslel jsem, že tohle je prokázané. V podniku o tom nikdo nepochybuje.“– Proč vás tedy stěhují – měl jsem ma jazyku, ale zdržel jsem se. Asi měl na mysli hlas lidu.

Nadechl jsem se a trpělivě pokračoval. „Ano, nabízí se to jako logické vysvětlení. Ale taky nejpohodlnější. Rozumíte? Že Zachová emigrovala, může být náhoda. Shoda okolností, šťastná pro pravého zloděje.“ Střihl po mně ostražitým pohledem. „Má to znamenat, že jsem znovu v podezření?“ Srdečnost se zcela vytratila. V jeho hlase skoro zazněla hysterie.

„Ne,“ řekl jsem horlivě. „Vy jste z obliga. Dal jste přece šeky své sekretářce?“ Hleděl jsem na něj vyčkávavě. „Ano,“ odsekl. Pak si uvědomil, oč mi jde. Rozesmál se. „Prosím vás, přece si nemyslíte… Ester? Co by s nimi, proboha, dělala? Té nezáleží na penězích, ostatně bere tu dost. To kdyby šlo o nějakého,“ zarazil se. „Myslíte to vážně?“ zeptal se střízlivě.

„Ano. Přichází do styku s vašimi obchodními partnery. Mohla by ty šeky některému z nich prodat. Co by neudělal nějaký postarší byznysmen pro hezkou ženu. Mohla mu za to nabídnout protislužbu,“ řekl jsem, vzpomínaje jejího vyzývavého chování v mém autě. Kalina se znovu rozesmál. „Kdepak Ester a postarší byznysmeni! To jste teda vedle.“

Ta, o níž jsme tak neuctivě mluvili, vstoupila se vztyčenou hlavou.

„Soudruhu inženýre, máte jít do sekretariátu soudruha generálního ředitele,“ řekla upjatě.

Kalina se na mne omluvně zašklebil. „Počkáte chvíli? Musím tam klusat – ruce na prsa a sklopenou hlavu.“

„Ne,“ odmítl jsem. „Když, tak zavolám a domluvíme se na jindy.“

Pokynul mi na pozdrav a odkvapil vskutku téměř tím způsobem, který tak nelítostně popsal.

Ester přistoupila k telefonu a položila ruku na sluchátko.

Neměl jsem se k odchodu.

Mrskla po mně pohledem vy-jste-ještě-tady?

„Jen minutku,“ odpověděl jsem na nevyřčenou provokaci.

„Musím se vás ještě na něco zeptat.“

Odtáhla ruku z přístroje, ale zůstala stát na místě. Dávala najevo ostentativní nezájem. Ledový, opovržlivý, téměř nenávistný.

Vytrvale jsem čekal.

„Co chcete?“ utrhla se konečně.

V tom mi to došlo. Pyšná, povýšená Ester, ta precizní sekretářka bez kazu a vady, měla jednu velice ošklivou nectnost. Zvědavost. Bez vší pochyby při mém rozhovoru s Kalinou poslouchala za dveřmi.

Položil jsem jí pár formálních otázek. Kdy jí Kalina šeky dal, kdy je odevzdala Zachové a podobně. Potom jsem se pokusil o zálud.

„Jste si jistá, že Zachová je od vás odnesla? Nenechala je tady?“

„Co si myslíte!“ vykřikla vztekle. „Samozřejmě že si je odnesla. Nesnesu, aby se mi tu povalovaly takové věci – je to riskantní. Nevzala jsem je, ani když ,“ ulekaně se zamlčela.

„Když co?“ zeptal jsem se okamžitě. „Nic,“ odvětila nejistě.

„Ale ano. Co jste chtěla říct? Kdy jste je nevzala? Od koho?“

Zaváhala, pak zdolána palbou mých otázek, řekla vyhýbavě. „Když je přinesla zpátky. Něco s nimi – nebo s tím průvodním dopisem prý nebylo v pořádku.“ Byl to zásah bez míření. „Co jste udělala?“ zeptal jsem se bez dechu.

Potrhla ramenem. „Poslala jsem ji k soudruhu inženýrovi. Byla to konec konců jeho soukromá záležitost, když se rozhodl to pro Kunce zařizovat.“

Tak to bylo. Šeky kolovaly po Globexu déle, než se zpočátku zdálo. Můj šéf mohl mít pravdu. Protože jestli se vrátily ke Kalinovi, na druhé odevzdání komukoliv svědka neměl.

Do kanceláře vtrhla Petra, ve tváři umazaná od prachu. Zarazila se a změřila si nás poťouchlým pohledem. „Nejdu nevhod?“ zeptala se drze.

Ester se rázem přehrála do úlohy přísné vedoucí. „Už jste to odnosila?“ zeptala se chladně. Petra se vzpurně podívala na hromádku zbylých šanonů. „To to mám odtahat všecko sama?“

„Pomohu vám,“ řekl jsem a chopil se galantně balíku. Usmála se na mne zářivě a úslužně mi otevřela dveře. „Děkuji vám,“ hekl jsem pod tou tíhou k Ester. „Na shledanou – zatím.“

Petra vyhupkala za mnou na chodbu a předběhla mě, mrskajíc vesele nohama prodlouženýma ještě o osmicentimetrovou podrážku.

„Co ste jí udělal?“ zeptala se radostně.

„Ani nevím,“ odvětil jsem mnohoznačně.

Dveře o kus dál se otevřely, vykoukla další blonďatá hlava. Hlasem, jehož intonace se k nerozeznání podobala Petřinu, zvolala zoufale. „Eště? Kam to, ježišmarjá, dám?“

Petra mě domanévrovala k ní. Cestou mi stačila zašeptat. „Přijďte večer do Florentiny. Něco vám povím. Zajímavého.“

Odložil jsem šanony u druhé blondýnky, z níž účes, nalíčení a styl oblečení dělaly Petřino dvojče. Nohy ale měla Petra opravdu krásnější. Vysekl jsem oběma dívkám staromódní poklonu a nechal je mezi šanony, štěbetající a poskakující jako dva kolibříky v zaprášené kleci.

*

Čekala mě mravenčí práce: vyprat veškeré Kalinovo intimní prádlo a pokud možno najít mezi tím ten špinavý kousek, který by mě opravňoval soustředit podezření na něj.

Věděl jsem, že vlastní vilu v Braníku. Rodinná vila, uvažoval jsem cestou tam, je nákladné vlastnictví. Rozestavíte ji, vrazíte do ní všechny peníze a pak se nastěhujete do nehotového domu a po troškách, jak přikapávají další, koupíte tu pár metrů parket, tam něco obkládaček. Naučíte se základům většiny stavebních profesí. Zpočátku se do toho pustíte s vervou a s pevným odhodláním dokončit všechno do vánoc; pak do dovolené a do příštích vánoc.

Vaše žena z toho začne být podrážděná. Vyčítá vám, že jste budižkničemu, že jiný mužský by to měl dávno v richtiku. Upozorní vás, že vás to nebolí žít v baráku s nenapojenou kanalizací a mezi pytli cementu, protože se stejně chodíte domů jen vyspat a uklízet to svinstvo, které se všude roznese, taky nemusíte. Dá vám najevo, že byste měl aspoň vydělat peníze a zaplatit si profesionály. A když to trvá moc dlouho, prohlásí, že by bylo nejlepší tu železnou krávu prodat a vyměnit za pěkný byt v činžáku, s tekoucí teplou vodou, fungujícím dálkovým topením a bez povinnosti zametat chodník a odklízet sníh. Po případě, když to mezi vámi dojde hodně daleko, za dva byty.

Znal jsem to. Ta poslední krajnost potkala před pár lety mne.

Mýma rukama ovšem neprocházely tisicidolarové šeky. V ulici, kterou jsem měl poznamenanou, jsem hledané číslo nenašel. Marně jsem zkontroloval všechny vizitky na brankách pěkných, většinou nových vilek. Nakonec jsem se uchýlil o pomoc k mimojdoucí babce. „Kalinovi? Jo, to musíte tam,“ mávla rukou do svahu zarostlého vegetací. „Ale pán nebude doma.“ Poděkoval jsem jí a ujistil, že to nevadí. Ponořil jsem se do křoví a stoupal vzhůru po cestičce, kterou jsem předtím zcela pochopitelně přehlédl.

Bylo mi okamžitě jasné, že sem Kalina dolary neinvestoval.

Stavení bylo spíš venkovská chalupa, nízká, dlouhá, jako bývaly vorařské chalupy na Vltavě. Příjemně omšelá, s červenou taškovou střechou, částečně obrostlá divokým vínem. Jediným přepychem byla veliká, bujně vzrostlá zahrada.

Na hromadě písku blízko domu si hráli dva malí chlapci; mladší z nich se ještě sotva batolil. Starší se honosil dětským vydáním mexického sombrera, které mi připomnělo povolání jeho otce.

Nad nimi, jako vlajkosláva života, vlály bělostné vyprané pleny.

Malý strhl většímu klobouk. Ten si to nedal líbit a obě děti se s křikem tahaly. Ze vchodu vyběhla mladá žena v sepraných džínsách, za ní velký, černobílý voříšek. Žena narazila většímu chlapci sombrero a zvedla malého, vzpírajícího se a řvoucího, do náruče.

Voříšek přiběhl k brance a podezíravě mě skrze ni očichával.

Zena mě spatřila a s dítětem na ruce se přiblížila k plotu. „Hledáte někoho?“ zeptala se příjemně nízkým hlasem. Zavrtěl jsem hlavou. „Šel jsem kolem. Děti plakaly, tak jsem…“

Maličký pořád vřískal. Žena ho lehce pleskla a postavila na zem. Chytil se psa, popotáhl a ztichl. Usmála se na něj. „To nic. Pořád se perou.“ Byla opálená tou snědostí, která se nezíská ležením na plovárně, ale každodenním pobytem na čerstvém povětří. Rozhlédl jsem se. Nikdo by netušil, že pár minut jízdy autem odtud leží centrum velkoměsta, prašné, hlučné, páchnoucí.

„Nebojíte se tady?“ pronesl jsem nahlas svou myšlenku. Zase se zasmála. Tentokrát na mne. „Ne. Mám psa a –,“ ohlédla se po dětech, „– dva ochránce.“ Potom se najednou bystře obrátila ke mně. „Kam jste vůbec šel,“ zeptala se. „Tahle cesta nikam nevede.“

Ale vede – do ráje, pomyslel jsem si a kvapně jsem se rozloučil.

Když jsem sestupoval pěšinkou dolů, stála paní Kalinová u plotu, každé dítě za jednu ruku, u nohou psa. Až na ty džínsy dokonalá rodinná fotografie ze začátku století. Jestli si Kalina, šťastný majitel toho všeho, vydržuje někde v Riu či v Bogotě milenku, tak je ten nejtuplovanější blbec, jakého jsem kdy potkal.

*

Člověk je tvor napodobivý. Idylický obrázek rodinky inženýra Kaliny na pozadí skromného, leč posvátného rodinného sídla, ve mně vyvolal ty nejprimitivnější pudy. Prastarý instinkt zachování rodu, založení hnízda, vybojování družky.

Vstupoval jsem do Florentiny s potlačovanou chutí chopit se Ilony, hodit si ji přes rameno a unést ji z té civilizované džungle do jiného pralesa, kde vládnou přirozené zákony života, lásky, krve.

Stála na svém místě, útlá v černých šatech, lehce se pohybující ve své křehké říši ze skla a světel. Nenabízela žádnou jistotu, spolehlivost, bezpečí. Její půvab byl v pravém opaku těchto hodnot. Byl jsem blázen, jestliže jsem chtěl z černé labutě udělat domácí kvočnu.

Spatřila mě a oči se jí zatřpytily. Včerejší noc se vrátila, trvala dál a sluncem zalitá zahrada v Braníku vybledla jako ta stará fotografie. *

„Vy jste pěknej,“ řekl vyčítavý hlásek. „Sedim tady už hodinu.“

U mého oblíbeného stolku trůnila Petra a nespokojeně ke mně vzhlížela. Sestoupil jsem po zbývajících schodech a vrátil se tak současně z nebeských výšin na všední zem.

„Copak se děje?“ zeptal jsem se stroze. Nemínil jsem s ní utrácet vytoužené chvíle.

„Slíbil ste přece, že přídete,“ řekla uraženě.

Nic takového jsem neslíbil. Ale vzpomněl jsem si na její udýchané špitnutí na chodbě Globexu a usedl jsem.

„Co jste mi chtěla říct?“ zeptal jsem se tónem vyšetřovatele.

Zavrtěla se, spokojeně natřásla sukénku a opřela se lokty o stůl. „Nač ten spěch? Máme na to celej večer.“

„Nemám čas,“ odbyl jsem ji a zalétl pohledem přes její plavou hlavu k té druhé, lesknoucí se jako černý démant. Zpozorovala to a opovržlivě usykla. „Aspoň mi něco objednejte,“ řekla, „když už sem sem kvůli vám šla.“ Objednal jsem jí cinzano. Sobě, demonstrativně, nic. Když jí je přinesli, opakoval jsem otázku.

Vstrčila do sklenice zmijí jazýček, usrkla a olízla se. „Je to o Ester,“ oznámila. „Něco moc ošklivýho.“

„Ano?“ zeptal jsem se zdvořile. „A copak?“

Chvilku po mně potěšeně pokukovala. „Poslouchala za dveřma,“ oznámila vítězně. „Když ste byl u inženýra.“

Znuděně jsem povzdechl. „A to je všecko? Tohle totiž vím.“ Odsunul jsem židli a hotovil se vstát.

Zklamaně vydechla. „Počkejte,“ řekla chvatně, „já toho vím. Budete koukat.“

S okázalou trpělivostí jsem se přisunul zpátky. „Ale minule jste nevěděla nic.“

„Protože sem nechtěla,“ prohlásila vychytrale. „Jenže zatím ,“

„Počkejte,“ přerušil jsem ji. „Třeba mě to nezajímá. Nejspíš jsou to jen holčičí drby – přehnané, zlomyslné, překroucené.“

Zlostně poposedla. „Vy ste ale… Tak vám nic nepovím! Přiďte si na to sám.“ Trucovitě se zahleděla stranou.

Konejšivě jsem se na ni usmál. „Dopijte to,“ vybídl jsem ji. „Dáme si to ještě jednou.“

Uchlácholena další dvoudecinkou mi sdělila, že Ester dostala po mém odchodu hysterický záchvat a udělala Kalinovi scénu. Obvinila ho, že ji pomlouvá, že kazí její dobrou pověst a to že si ona nezasluhuje. Byl to pravý opak toho, jak o ní Kalina mluvil. Kromě toho, když mě Petra zvala na schůzku, nemohla vědět, co se stane, až odejdu. Připomněl jsem jí to. „No – to ne,“ připustila zdráhavě a po očku se na mne podívala.

Ale už jsem jí odpustil. Napadlo mi, co asi Ester Kalinovi vyčítala. – Kdepak Ester a postarší byznysmeni – zaznělo mi v uších.

„Co je to vlastně zač, ta Ester?“ zeptal jsem se zákeřně. „Je to vážně taková ledovka, jak se tváří?“ Vyprskla. „Ta – a ledovka? Je posedlá po mužskejch. Na vás to eště nezkoušela?“ Změřila mě odhadujícím pohledem. „No – vy ste vlastně pro ni moc starej.“ Neurazil jsem se. „Jak to,“ vyzvídal jsem dál. „Kolik jí vlastně je?“

„Čtyřicet,“ prohlásila s despektem. Čtyřicítka pro ni zřejmě byla synonymem biblického věku. Minule ji přisoudila Iloně.

„Je na zajíce. Rozumíte? Docela mladý kluky, nanejvejš tak něco přes dvacet.“

„Hm,“ zapochyboval jsem. „Jak to víte?“

„Protože s tím měla ostudu. Průšvih – víte? V práci.“ Hleděl jsem na ni tázavě, ale nebylo třeba ji vybízet. Konečně byla ve svém živlu a libovala si v něm jako žába v bahně.

„Na jaře – vlastně eště v zimě – byl u nás na praxi jeden kluk. Totiž – vylili ho z vysoký ekonomický a musel to nějak přečkat. Esterka po něm skočila jako po špeku.“ Přimhouřila oči, vystrčila špičku jazýčku. Vypadala jako malý satyr.

„Přistihli je inflagrantý. Rozumíte? Docela při –“ významně se odmlčela. „Kde?“ zeptal jsem se.

„V Kalinový kanceláři. Na tom fajnovým kanapíčku. To se jí dalo věřit. Ale – k čemu mi to bylo? Jedna stárnoucí ženská, která si chce za každou cenu udržet iluzi mládí. Nic nového pod sluncem.

„Co z toho bylo?“ zeptal jsem se pro úplnost. „Nic. Ututlali to,“ konstatovala lítostivě. „Ten kluk byl totiž mladej Nedošínskej. Synovec našeho generála.“ Dověděl jsem se další podrobnosti o sexuálním životě Ester. Mladý Nedošínský nebyl jediný případ. Čas od času byla viděna s mladíky. Ale zmíněný pán ji úplně pobláznil. On totiž – jak Petra prohlásila s citem – stál za to.

Podle toho, jak ho líčila, to byl jeden z těch sladkých flákačů, trávících léto na Slapech, zimu ve Špindlu a období mezi tím v exkluzívníoh pražských barech. S Petrou si taky vyrazil. Pochopitelně takové nohy nemohly uniknout jeho pozornosti. Bohužel, jen jednou, jak podotkla lítostivě. Proč asi? Objektivně posouzeno, měla víc fyzických předností než dvakrát tolik stará Ester. A na duševních kvalitách mu stěží záleželo.

Jenže… Takový způsob života je zatraceně drahý. A kde na něj vezme peníze vyhozený student? Odpověď byla nasnadě: od ženských. Ale rozhodně ne od zajíčků, jako je Petra, která sama kouká, kdo by za ni co zaplatil.

To skýtalo zcela nové možnosti. Takové, o jakých jsem ještě neuvažoval. Protože ač bývá zvykem podezírat muže z nákladného tajného života, u žen se to většinou jaksi nepředpokládá.

Podle Kaliny si Ester vydělávala v Globexu dost. Ale co bohatě stačí samostatné ženě, jejímž hlavním vydáním jsou náklady na garderóbu, musí být proklatě málo v případě, že si vydržuje nákladného mazlíčka. Petra na mne zapomněla. Teskně hleděla do prázdna, nepochybně v zajetí vzpomínek na nezapomenutelné zážitky s mladým Nedošínským.

Nezdržel jsem se, abych jí ty vzpomínky nezkalil. „A to vám nevadilo, co provádí s Ester?“

Vykulila na mne oči. „Proč by mě to mělo vadit! To přece bylo dávno… Dyť vám říkám, že se to stalo někdy v únoru.“

Její morálka byla vskutku zábavná. „A kdypak jste s ním byla vy?“ vyzvídal jsem.

„Minulej tejden,“ řekla a otráveně dodala. „Druhej den už nepřišel. Ani se neomluvil – a já jsem seděla doma a přišla kvůli tomu o to vzrůšo s tím střílením tady. Od tý doby sem ho neviděla.“

Ale zřejmě dost dlouho doufala, doplnil jsem v duchu. Což bylo taky příčinou, proč se minule o přelétavém milovníku nezmínila.

Odměnou za tyhle informace jsem jí milostivě věnoval kus ze svého drahocenného času. Dokonce jsem ji – abych se jí definitivně zbavil – doprovodil ven a nakonec marnotratně posadil do taxíku.

Potom jsem spěchal zpátky, abych – obrazně řečeno – smyl prach všednosti, jímž jsem byl pokryt, v čarovné studánce snů.

*

Moje studánka však sama projevila všednost – překvapivě mile, až jsem si málem zavýskl.

Uvítala mě chladně, až jsem zatuhnul, že se bude opakovat ta ukrutná sobotně-nedělní hra. Hra, o níž jsem byl teď přesvědčen, že byla jen vypočítavým rozmarem, zkouškou mé oddanosti, zdrženlivosti ženy, vědomé si své ceny. Nic z toho jsem jí už nemínil dovolit. Sáhl jsem po ručce, ležící na mahagonové ploše, a zmocnil se jí, dřív než stačila uhnout. Slabě se pokusila vyprostit. „Co je, drahá,“ zeptal jsem se oddaně a majetnicky zároveň.

Ručka v mém sevření se zachvěla. „Neměl jste se vracet,“ řekl hlásek, v němž bojovala uražená ješitnost s touhou dočkat se zadostiučinění, „tu slečnu by to mrzelo.“ Ona žárlila! Ach, moje pohádková vílo, ještě z tebe udělám člověka.

Zatvářil jsem se vážně. „Odpusť. Bohužel, svou pracovní dobu si nevybírám. Ani lidi, kterýma jsem nucen se zabývat.“

„To byla kolegyně?“ zeptala se posměšně. „Informátorka. Dobrovolná a nečekaná.“ A třebaže původně nevítaná, prokázala mi právě službu k nezaplacení.

„O čem může informovat taková –,“ řekla Ilona s despektem.

Ach ženy, jak jste k sobě nelítostné.

Abych ji potěšil, nabídl jsem jí kontrast k její nedostižné dokonalosti: vyprávěl jsem jí historku o Ester a mladém Nedošínském, okořeněnou podrobnostmi, které jsem si vymyslel. Nakonec, jako humornou perličku, jsem přidal zmínku o Petřině marném čekání na mladíka osudného večera.

Naslouchala mi s výrazem, který mohl znamenat stejně nedůvěru jako nesouhlas.

Ale zbytek noci mě strpěla v úloze kajucníka, častujíc mě střídavě projevy nemilosti a jakoby potlačované přízně. Pro tu žárlivost jsem jí odpustil. Když po zavírací hodině prohlásila, že ji bolí hlava, kladl jsem to za vinu sobě a vedl ji domů jemně a šetrně, jako bych ji už dopravoval do porodnice.

*

V telefonním seznamu byli tři Nedošínští. Vyloučil jsem generálního ředitele Globexu a zkusil zbývající dva. Jeden se nehlásil, druhý neměl dospělého syna. Při podrobnější prohlídce seznamu jsem objevil ještě Valerii Nedošínskou. Vytočil jsem číslo – a vida. Ozval se mladý, líný hlas, potvrzující, že je skutečně synovec generálního ředitele, studující Vysoké školy ekonomické Roman Nedošínský.

Představil jsem se a úsečně mu oznámil, že s ním potřebuju mluvit.

Řekl, že to tedy právě dělám. Přešel jsem to jako špatný vtip. Zeptal se, o co jde.

Odmítl jsem o tom mluvit po telefonu. Zívl a konstatoval, že to se tedy budeme muset sejít. Měl jsem v úmyslu dát si s ním schůzku někde na neutrální půdě. Drzost, čišící z toho hlasu, mě vyprovokovala ke komisnímu jednání. Oznámil jsem mu, že ho čekám za hodinu ve své kanceláři. A že to může považovat za oficiální předvolání.

Konečně změkl. „Ale nebudu mít moc času,“ řekl zdráhavě. „V deset mám schůzku.“

Podíval jsem se na hodinky, bylo něco po osmé. Ubezpečil jsem ho, že to hravě stihne.

„To si myslíte,“ odsekl. „Mám to až v Karavaně.“ Zavěsil.

*

Z druhého aparátu jsem zavolal svému šéfovi. Slibně jsem naznačil, že případ ztracených šeků je na nejlepší cestě k uzavření.

Projevil zdrženlivé potěšení.

„Ptal se po vás kapitán Chmelař,“ dodal závěrem. „Měl byste se u něj ohlásit.“

Ujistil jsem ho, že to neprodleně udělám.

Kapitán Chmelař však nebyl k zastihnutí. Jak mi sdělil věčně vyjukaný datlík, vrátí se v poledne. Jestlipak už je se svým případem alespoň tak daleko jako já, pomyslel jsem si přejícně.

Požádal jsem datlíka, aby mu řekl, že jsem volal, a zavěsil jsem.

*

Od stálého telefonování mě už bolela ruka, ale nelenil jsem a vytočil přímé číslo inženýra Kaliny. Ester buď trucovala, nebo si už Kalina dělal i sekretářku sám. Zvedl telefon osobně.

Šel jsem rovnou k jádru věci.

„Pamatujete si datum, kdy jste převzal šeky od Kunce?“

„Ano,“ odvětil bez váhání. „Bylo to osmého února.“

„Někdy v zimě,“ pokračoval jsem bez souvislosti, „se ve vaší pracovně stala taková pikantní příhoda. Víte, co myslím?“

Kalina se zajikl. „Ano,“ řekl po chvilce opatrně.

Pochopil jsem, že Ester je v kanceláři.

„Nemusíte o tom mluvit. Jde mi jen o jedno. Nevzpomenete si, kdy to bylo?“

Kalina mlčel.

„Haló,“ zavolal jsem.

„Ano. Nemohu o tom takhle hovořit, rozumíte…“

„Nemusíte. Řekněte mi jenom – bylo to po osmém únoru?“

„Bylo. Těsně po Kuncově odjezdu,“ potvrdil bez váhání. „Pamatuji se, že jsem tehdy měl několik porad na ministerstvu a podobně… Proto jsem věčně nebyl v Globexu.“

Zatím to sedělo do puntíku.

„Vaše sekretářka mi řekla,“ pokračoval jsem bez průtahů, „že Zachová přinesla šeky zpátky. Poslala prý ji za vámi. Dala vám je?“

„Cože?“ vykřikl Kalina. „To je nesmysl – vůbec už za mnou nebyla!“

„To si vyřiďte s Ester,“ řekl jsem zlotřile. Ve sluchátku zabubnovaly rozčilené hlasy. Chvíli jsem se kochal představou rozlícené stárnoucí krásky – měla u mne vroubek od začátku –, pak jsem pronesl „na shledanou,“ a hotovil se zavěsit.

„Počkejte,“ zařval v poslední chvíli Kalina. „Musím vám něco říct.“

„Jistě,“ souhlasil jsem, „teď ale k tomu není vhodná chvíle.“

„Přijdu za vámi,“ volal Kalina zoufale. „Prosím vás.“

Zavěsil jsem.

Zamnul jsem si ruce. A začal se obrňovat na rozhovor s mladým Nedošínským. Podle všeho to bude pěkný číslo.

*

Měl všechno to, co se líbí ženám; jistému druhu žen. A co je protivné všem mužům bez výjimky. Dlouhé, černé vlasy. Matně snědou pleť, hebkou jako pleť dívky. Tmavé oči s vlhkým, vybízivým pohledem. Kdyby tato hlava seděla na asthenickém těle, vypadala by nenapravitelně zženštile. Ale mladý Nedošínský byl atlet. Ne moc velký, ale se svaly vypracovanými sportem. Žádný vyplivnutý běžec nebo vrhač s přebujelými partiemi. Silný a mrštný jako člověk, který sportuje pro radost z pohybu. Scházelo mu však jedno. Ten bezelstný, přímý pohled kluků od vody a z horských plání. Tenhle kluk – nebylo mu víc než dvaadvacet – se koukal prohnaně a poťouchle.

Oťukl jsem si ho obvyklými identifikačními otázkami. Odpovídal ochotně. Drzost, na niž jsem byl připraven po telefonickém hovoru, se vytratila.

Vadilo mi na tom jen jedno: že jako většina lidí, ať s čistým svědomím nebo provinilých, okamžitě neprotestoval proti předvolání a nedožadoval se vysvětlení. „Neptáte se, proč jsem vás sem pozval?“ zeptal jsem se konečně.

„Myslím, že to vím,“ řekl a usmál se na mne. Takový úsměv by od ženy znamenal jednoznačnou výzvu. Odložil jsem tužku, která mi měla dodávat úředního vzezření, a odsunul papír.

Zase se usmál. Pochvalně. Zatím jsem netušil proč. Nedošínský si přehodil nohu přes nohu, vytáhl z kapsičky u blejzru doutník a zapálil si. Připadal si jako Jean Paul Belmondo.

„Je to kvůli ženské,“ oznámil mi radostně.

Spolkl jsem ohromení, doutník i Belmonda.

„Ano. Kvůli vašim stykům s jednou ženou. Starší než vy.“

Natáhl nohy, zaklonil hlavu a vypustil mocný oblak dýmu. „Kdybych nevěděl, o co vám jde, řekl bych, že jste zřídili oddělení mravopočestnosti,“ prohodil blahosklonně.

Bylo to neuvěřitelné.

„O co mi podle vás jde?“ zeptal jsem se přísně. Zablýskl zlomyslnýma očima. „Žárlivost,“ pravil nedbale.“Ale můžete být klidný. Veškerý zájem je už vyloučen – aspoň z mojí strany.“

Udělalo se mi nanic. Vzpomněl jsem si na Ester, jak mi nastrkuje kolena, a představil si ji a tohoto klacka.

„Asi se mýlíte,“ řekl jsem tiše. „O tohle mi nejde.“

„Ale jde,“ ucedil povýšeně. „Znám ji – umím si představit, jak vás roztáčí.“ Naklonil se kupředu a stopl doutník o desku stolu. „Dejte si na ni pozor. Hanka je nebezpečná jako kobra a krajta dohromady. Napřed vás uštkne a pak vás pomalu polyká.“

Vytřeštil jsem na něj oči. Pásl se na mně jako ovád. Dveře za jeho zády se rozlétly. Do kanceláře vpadl Kalina, rozčilený, celý bledý. „Musím s vámi mluvit,“ zachraptěl. Mladý Nedošínský se otočil a pobaveně přimhouřil jedno oko. Když uviděl příchozího, obě oči se mu rozšířily. Kalina o něj zavadil nepříčetným pohledem. Pak se k němu s nevírou vrátil. Těkal od něj ke mně. Vstal jsem. „Počkejte chvilku venku,“ řekl jsem Nedošínskému nezvučně.

Ochotně uposlechl a mrštně vyklouzl ze dveří.

*

Vznášel jsem se ve stavu beztíže v kabině kosmické lodi. Neuměl jsem se v něm pohybovat; kdykoliv jsem někam zamířil, pohnul jsem se právě opačně, plující předměty mi unikaly, neměl jsem se čeho zachytit. A loď spěla k záhubě. Kalinův hlas na mne dorážel jako vzdálené volání řídícího centra.

„… nevěřil jsem tomu do dneška! Nebýt Richardovy tragické smrti „

Katastrofa se dostavila v okamžiku, kdy jsem se vzdal naděje na záchranu. Výbuch proťal vesmírnou tmu bílým plamenem.

„Co je vám?“ přerušil se Kalina.

„Co jste to říkal?“ zeptal jsem se pomalu.

Tak jsem vyslechl jeho doznání. Doznání, které kdyby bývalo přišlo dřív, znamenalo by pravděpodobně uzavření případu kapitána Chmelaře na samém začátku.

Kalina se dověděl o ztrátě šeků mnohem dřív, než ji ohlásil.

„Bylo to asi před měsícem. Měl jsem před sebou cestu do Spolkové republiky a věděl jsem, že bych neodjel. Záleželo mi na tom, rozumíte –,“ pohlédl na mne úpěnlivě, „– ne z osobních důvodů. Jsem naježděný až dost, ale chtěl jsem sám dotáhnout do konce věc, na které jsem několik měsíců pracoval.“ Pokusil se o úsměv, nepodařil se mu.

„Věděl jsem, jakému se vystavuji riziku, když budu mlčet a odjedu. Zaplatil jsem sice za Kunce ten vklad, ale kdyby to přece jen prasklo, nikdo by mi neuvěřil, že jsem šeky nevyvezl.“

Odmlčel se, potom na mne vyzývavě pohlédl. „Vy jste znal doktora Jaroše. Byl to spolehlivý pracovník, natolik bystrý a pružný, že dovedl pochopit moji situaci. Věřil mi,“ pronesl důrazně. „Byl to ten pravý člověk, kterému jsem se mohl svěřit. Měl kredit – jeho důvěra byla zárukou mé bezúhonnosti. A měl taky velké možnosti zjistit, zda už byly šeky někde venku použity. Nabídl mi, že se o to pokusí. Sám – soukromě.“

Poslouchal jsem ho mlčky. Bylo to všecko k nevíře – jako bych hledal ztracený knoflík a našel diamant. Nebroušený, matný, ale pod každým Kalinovým slovem se odlupoval kousek hlušiny a objevovala se zářící ploška. „Když jsem se vrátil z Eneser, šel jsem pochopitelně ihned za Richardem. Ubezpečil mě, že je na nejlepší cestě záležitost zlikvidovat. Potichu, smírčí cestou. Odmítl mi říct dílčí výsledky, ale – uklidnil mě. Myslel jsem, že zachytil stopu šeků v některé zahraniční bance a ta je, v zájmu dobrého jména, vrátí.“ Pokusil se polknout, ale měl docela vyschlá ústa. „Za deset dní nato byl doktor Jaroš zavražděn. Tentýž den jsem vám oznámil ztrátu šeků.“ To bylo všecko.

Vstal jsem a otevřel dveře na chodbu. Mladý Nedošínský tam nebyl.

*

Hnal jsem embéčko bez ohledu na dopravní předpisy, světla na křižovatkách a značky. Doufal jsem, že kolegové se omezí na zaznamenání mého čísla a že nebudu zadržen a přinucen k zdlouhavému vysvětlování. Protože šlo o čas. Když jsem se ubezpečil, že Nedošínský vskutku nečeká – a byl by blázen, kdyby čekal – , seběhl jsem do přízemí a vrhl se do vrátnice. Jestli neutekl oknem – a to, vzhledem k mé slepotě, nemusel –, měl by tu být zaznamenán jeho odchod.

„Ano, ten mladík odešel,“ sdělila mi příslušnice u knihy návštěv. „Zdržel se sotva patnáct minut,“ pravila s pohledem na patřičný řádek.

Což odpovídalo tomu, že po Kalinově příchodu nečekal ani vteřinu.

Bystrá dívka si naštěstí nemohla nevšimnout tak dokonalého exempláře mužských předností. „Měl auto rovnou před vchodem,“ řekla, zardívajíc se. „Pěkné, žluté kupíčko. Upozornila jsem ho, že stojí na vyhrazeném parkovišti.“

*

Karavana byl motel při výpadovce do zaslíbené země chatařů. Bůhví, proč ho tu postavili. Po téhle silnici táhly většinou jen rodinné auťáky, napakované proviantem. Nanejvýš sem tam nějaký párek, skrývající se nebo hledající samotu.

Já sám jsem po ní nedávno jel, s reprezentativní kočkou na druhém předním sedadle mého nereprezentativního vozidla.

Dorazil jsem tam pár minut před desátou. Bylo zavřeno.

Vrátil jsem se k vozu, popojel a příhodně zaparkoval, abych měl výhled na auta, přijíždějící od Prahy. Zapálil jsem si jednu ze svých řídkých cigaret a čekal. V deset se zdál motel ponořen v hlubokém spánku. Ve čtvrť na jedenáct začala rozcuchaná dívka se zmačkanou tvářičkou otevírat okna.

Vystoupil jsem z auta a zamířil ke vchodu. V ústrety mi vyšel mladý chlapík, s pivní, naduřelou tváří. Zastavil se ve dveřích a nevrle si mě změřil.

„V kolik otevíráte?“ zeptal jsem se.

„V deset,“ odpověděl nerudně. „Co má bejt?“

Ujistil jsem ho, že nic. „Mám tady schůzku se známým.“

Teprve potom jsem se zeptal: „Nebyl tady?“

„Říkám vám, že otvírám v deset,“ odsekl.

Dívka vykoukla z okna. Na rozčepýřené vlasy si zatím nasadila popelavou paruku. Vypadala jako rokoková dáma, půl roku nemytá.

Obrátil jsem se k ní. „Takový hezký, černý kluk,“ řekl jsem vybízivě.

Zavrtěla hlavou. Kudrna jí sklouzla přes jedno oko.

Muž se poškrábal na břiše. „Počkejte si tady – nebo kde chcete. Ale budem teprv uklízet,“ dodal výhružně. Poděkoval jsem mu a pomalu se vracel k autu. Měl jsem dojem, že za mnou mumlá něco o zatracenejch buzerantech.

*

Jel jsem pomalu zpátky, sotva padesátkou. Neohrožoval jsem plynulost provozu, ani jsem neomezoval ostatní účastníky. Silnice byla prázdná.

Projel jsem táhlou zatáčkou a Karavana mi zmizela ze zpětného zrcátka. K silnici se z obou stran tlačil lesík. Nejbližší stromky a keře byly už teď, v plném létě, do rezava spáleny jedovatým dechem motorových vozidel. Mladé lístky, které zemřely, sotva vyrašily. Bylo mi mdlo. Otevřel jsem okénko. V tom krásném, svěžím dopoledni jsem se téměř dusil. Pár set metrů od motelu odbočovala lesní cesta. Znal jsem ji; nevedla nikam. Končila po několik minutách opatrné jízdy na plošině, kde se otevírala vyhlídka na údolí Berounky se siluetou Karlštejna na obzoru. Na jejím začátku, v zatáčce, tam kde pevný povrch silnice přecházel v měkkou lesní půdu, bylo znát stopy pneumatik vozu, který tudy projel smykem. Pustil jsem se za ním. Podle křivolakých kolejí řidiči chvilku trvalo, než vůz usadil. Zmírnil jsem ještě víc rychlost. Pomaloučku jsem se šinul pod zelenou klenbou. Stále dotěrněji jí pronikalo slunce, až mu ustoupila docela, rozevřela se a odkryla tu vyhlídkovou plošinku. i Zastavil jsem. Vítr sem zanášel pach řeky v údolí a ještě něčeho jiného. Kýval dřevěným zábradlím, přeraženým a visícím na jednom sloupku.

Padla na mne únava, hustá a lepkavá, a přiklížila mě k sedadlu. Hleděl jsem do průzračné modři před sebou, na vzdálené, akvarelové kopce a v duchu viděl jiné hory. Nebyly krotké jako tyhle kopečky v srdci Čech. Neměly ani monumentální krásu velehor. Byly to zapomenuté pohraniční hory a já, malý kluk, zapomenutý tam rodiči, jsem po nich chodil s dědou, který zas nebyl žádný pohádkově dobrotivý stařeček ani otužilý horal. Byl to dost popudlivý, samotářský důchodce, a tak jsem kromě něj měl jen ty nekonečné toulky a knížky. A jako každé dítě jsem si vytvořil svůj svět z toho, co bylo po ruce, a zalidnil jej svými milovanými hrdiny: třemi mušketýry, posledním Mohykánem, zlatokopy Jacka Londona. A později, když jsem přestal opovrhovat ženským pohlavím, tuctem krásných, bezbranných dívek. To opovržení se později vrátilo a zahnalo ta křehká stvoření na útěk. Moje škoda, že ne důsledně. Tenkrát, v těch nádherných a krutých letech dětství, jsem měl jediného kamaráda. Občas sem přijížděl, toužebně očekáván, a potom byl mnou, usedlíkem, provázen po mém království. To bylo jedinkrát v životě, co jsem měl nad Richardem vrch.

Tehdy jsem ještě netušil, že ty hory se tak do mne zažerou, že je budu celý život hledat v jiných, krásnějších krajinách. Že díky tomu osamělému dětství mi nebude dáno přilnout k nikomu jinému než k člověku, který mě s nimi pojil. A že jednou, v závratné zkratce, prožiju během několika málo dní všecko to, o čem jsem čítal v románech pana Dumase.

A že za těch pár dní zestárnu o deset roků a pochopím, že člověk nestárne lety, ale tím, jak kolem něj rostou hroby.

Vylezl jsem z vozu a přistoupil k okraji srázu. Dole v kravinách něco žlutě svítilo. Nebyly to pampelišky. Jejich čas už dávno minul. Byly to trosky žlutého automobilu. Od nich vzhůru vedla široká brázda, z níž čněly pahýly mladých stromků a rozdrcené křoviny.

Popošel jsem stranou a začal opatrně slézat dolů.

*

Vrátil jsem se do Karavany. Na parkovišti stál autobus, z motelu se linul zpěv mužských hrdel. Vstoupil jsem dovnitř. Jídelna byla plně obsazená. Vrchní, těstovitě bledý, roznášel láhve vína a tvářil se, jako by se s každou zvlášť osobně loučil.

Byl to zájezd bujarých venkovanů, rozhodnutých za každou cenu se bavit. Vrchní jim to nemohl pokazit. Zpěváci nasadili – Hájku, háječku, hájku zelený. Ostatní se začali zvedat. Přistupovali k nim a přidávali se. Za chvíli tu stál dobře secvičený pěvecký sbor. Když dopěli háječek, jali se za smíchu a halasu sestrkávat stolky dohromady.

Oslovil jsem vyděšeného vrchního. „Kde máte telefon?“ Vyjeveně na mne pohlédl, mávl rukou někam za sebe. Zamířil jsem tím směrem a vstoupil do pootevřených dveří. Vedly do kuchyně. Ovanul mě zápach škvařícího se tuku – dívka tady opékala vuřtíky.

Opakoval jsem otázku. Ukázala mi na telefonní přístroj, napůl zakrytý odhozenou parukou.

Tentokrát jsem dostal kapitána Chmelaře ihned.

„Volám z Karavany,“ řekl jsem mu. „Je to –“

„Vím,“ přerušil mě. „Co tam děláte?“

„Asi půl kilometru před motelem odbočuje ze silnice lesní cesta. Vede k vyhlídce.“

Pokusil se mě znovu přerušit, ale monotónně jsem pokračoval. „Dole pod srázem je rozbitý vůz. Žluté kupíčko – škodovka. Najdete v něm mladého Nedošínského – synovce generálního ředitele Globexu.“

„Co to povídáte!“ zařval kapitán.

„Tomu vozu nešel před deseti dny jeden válec. Na podlaze leží revolver. Je to nejspíš ten, s nímž Nedošínský přišel do Florentiny.“ Kapitán zachroptěl.

„Nedošínský má v hlavě díru, kterou nemohl utrpět při havárii. Rozumíte?“ Zavěsil jsem.

Dívka na mne hleděla s pokleslou bradou. Šetrně jsem pověsil paruku zpátky na aparát. Místností se plížil hutný dým ze spáleného omastku.

Když jsem nasedal do vozu, vyběhl vrchní před motel a něco za mnou křičel. Co, to zaniklo v hlaholu rozjařených hostí a zvuku motoru.

*

Zaparkoval jsem na okraji osady a vydal se pěšky mezi chaty. Doba dovolených ještě nenastala a tak tu vládlo ticho a klid. Byla to jedna z novějších chatových kolonií. Chaty byly úhledné, parcely jedna jako druhá seřazeny podél cesty stejně jako v předměstské ulici. Nestálo tu jediné auto. Bytelné ploty a pevné zámky chránily soukromá vlastnictví.

Chata, k níž jsem měl namířeno, ležela na nejvzdálenějším konci toho mrtvého městečka. Jakés takés soukromí jí zajišťoval úzký pás mladých modřínů, který ji odděloval od ostatních.

Stanul jsem mezi stromky a srdce se mi sevřelo. Naděje prý umírá naposledy. Není to pravda. Byla už mrtva. Zemřela při pohledu na Ilonu, ležící na terase v plátěném křesílku. Přede mnou bylo pomalé, zdlouhavé zabíjení. Vyšel jsem ze stínu a zamířil k ní. Byl jsem už docela blízko, když zvedla hlavu, na okamžik se zarazila a pak se posadila zpříma. „Kde se tu bereš,“ hlesla.

Vystoupil jsem po třech schůdcích a usedl na nejhořejší. Vzhlédl jsem k její tváři, teď zrůžovělé světlem, které propouštěl červený slunečník. „Kde ses tu vzala ty,“ řekl jsem staženým hrdlem. Propalovala mě těma medovýma očima. „Tys mě hledal doma? Víš přece, že jak můžu, jedu sem.“ Rozhlédl jsem se. Ani tady nestálo žádné auto. Najednou sklouzla na zem vedle mě. „To je dobře, že jsi tady.“ Otřela mi tvář o rameno. Otřáslo to mnou jako úder. Ucukl jsem. Užasle vzhlédla. „Co je ti?“ zašeptala mazlivě, v očích jí hrály zlaté plaménky.

Nesnesl jsem to. Vstal jsem, rozhlédl se po prosluněné, ospale bzučící louce a na vteřinu si dovolil přání být tím nejmenším broučkem, zalezlým v travním pralese. Potom jsem usedl do jejího křesílka. „Přišel jsem to skončit.“

Napřímila ramena, ostře na mne pohlédla. Pak se celá schoulila a odvrátila tvář.

„Tak je to tedy… mohla jsem to čekat.“

Naklonil jsem se kupředu. „Ne. Tak to není. Ale řeknu ti, jak to je.“

Pomalu se ke mně otočila, bolestně zavrtěla hlavou.

V očích jí stály slzy, jedna z nich přetekla a zanechala za sebou třpytivou stopu.

„Nech toho,“ řekl jsem drsně. „Nestojíš o mne. Nesnaž se mě přesvědčovat.“

V uslzených očích vítězně zablesklo. Potom sklopila víčka. „Tebe je těžké přesvědčit… nevím, o čem mluvíš.“

„A co Nedošínský,“ zeptal jsem se napjatě. „O tom taky nevíš?“

Tvář se jí stáhla, vstala. „Tak tohle mi vyčítáš!“ Hodila hlavou dozadu, rozesmála se trpce. „Jsi horší než Richard.“

Vstal jsem taky. Chytil jsem ji za rameno a vmáčkl do křesílka. Postavil jsem se před ni.

„Ano. Richard. Tak to vlastně začalo. Vzpomínáš si?“ Hleděla na mne vzdorovitě, demonstrativně si třela rameno.

„Poprvé jsem se k tobě přiblížil ten den, co měl Richard kremaci. Obdivoval jsem tě zdálky už dva týdny, ale ty sis mě nevšimla. Proč taky? Nezajímáš se o návštěvníky… nehodlala sis začínat ani se mnou.“ Pyšně si mě změřila. Nedbal jsem toho. „A přece ses se mnou sblížila.“

„Byl jsi Richardův přítel,“ ohradila se. „Copak nechápeš? Byla jsem zdrcená jeho smrtí. Chtěla jsem o něm s někým mluvit…“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nebyla jsi zdrcená ani toho večera, co byl zabit. Ani další večery – v sobotu a v neděli. Den předtím jsi mi vylila srdce. Dala sis moc záležet, abys mě přesvědčila, že mezi vámi byl hluboký vztah, ztrpčovaný jeho žárlivostí. Pak sis mě už nevšímala. Proč?“

Podívala se na mne dlouze. „Byls mi sympatický,“ zašeptala. „Bála jsem se toho – připadalo mi strašné, že tak brzy po jeho…“

„Dejme tomu,“ přikývl jsem. „Naštěstí jsem byl vytrvalý. V pondělí jsem přišel zas. Původně jsem to už chtěl vzdát, ale – na tom nezáleží. Přišel jsem a připadal jsem si jako žebrák. Abych na tebe v jednom kuse necivěl a abych si dodal jistoty, vytáhl jsem notes a předstíral, že se zabývám prací. Pamatuješ? Zajímalo tě to.“ Usmála se něžně, shovívavě.

„Zase jsi roztála, dovolila mi doprovod – a dokonce jsi mě pozvala sem.“ Ukázal jsem hlavou k otevřeným dveřím chaty, ale střežil jsem se pohlédnout dovnitř. „Druhého dne jsi zase ochladla. Naděje, na které jsi mi dala právo, se zdály přehnané.“

„Byla tam ta dívka,“ připomněla mi jemně. „Nebylo to od tebe hezké, po tom, co se mezi námi stalo.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Uznal jsem to, vysvětlil jsem ti, oč šlo, a abych tě rozptýlil, vyprávěl jsem ti pikantní příběh z Globexu. O jedné sekretářce a Nedošínském. To jsem ovšem nevěděl, že ty a on,“

Mávla velkoryse rukou. „To je stará záležitost… každý se někdy dopustíme omylu. Nestydím se za svoji minulost.“

Byla velkolepá. Obdivoval jsem ji. Vztáhla ke mně ruce, usmála se měkce, unyle. „A teď ti řeknu,“ pravil jsem pomalu, „jak to bylo doopravdy.“ Paže jí klesly.

„Ten první večer jsi získala skutečný zájem, až když ses dověděla, že jsem policajt. Pamatuješ se na toho opilce a jak ses pořezala? Předtím jsem se prohlásil jako Richardův kamarád. Potřebovala jsi zjistit, co všecko mi řekl. Podle toho, jak jsem spolkl tu povídačku o jeho chorobné žárlivosti, zjistilas, že nic.“

„Co ti měl říct,“ vybuchla zlostně.

„Počkej. Byla jsi přesvědčena, že jsem neškodný, a podle toho ses ke mně nadále chovala. Nevšímavě a přezíravě. Do té doby, než sis v mém notesu přečetla několik jmen: Globex – Ester Prokopová – Nedošínský. Tehdy to byl ovšem generální ředitel.“

Hleděla na mne, ruce sevřené na kovovém rámu křesílka. „Zjistíš, že dělám na případě ukradených šeků. Pozveš mě vzápětí na chatu. Jsi něžná, oddaná, sladká. Zajímáš se o všecko, co se mnou souvisí – taky o mou práci. Dovíš se, co chceš: že o mladém Nedošínském nic nevím.“

Zvedl jsem zrak od těch zkřivených prstů, podíval se do očí, přivřených jako oči kočky na slunci. „Ale už druhý den ti vyprávím o Ester a Nedošínském. Řeknu ti i to, že on měl toho večera, co se ve Florentine střílelo, schůzku, na kterou nepřišel. Pochopíš, že moje setkání s ním je nevyhnutelné, že mu nemůžeš zabránit.“ Naposled vyhodila kartu. Ubohou, tu nejnižší kartu falešné hry.

„Ano. Bála jsem se, že až se dovíš… Nechtěla jsem tě ztratit!“

„Nedošínský ukradl šeky v Globexu, když se díky Ester dostal do Kalinovy pracovny. Jedna referentka je tam nejspíš položila Kalinovi na stůl. A protože později emigrovala, padla jejich ztráta na ni. Nikdo to nespojoval se skandálkem, kterým se v té době bavil celý Globex. Nedošínský dal šeky tobě. Do Florentiny chodí občas cizinci – měla ses pokusit někomu z nich je prodat. Dejme tomu, za padesát procent hodnoty.“

Sepjala ruce v klíně. „Neprodala jsem je! Mám je pořád – chtěla jsem je vrátit! Byla bych to udělala už dávno, nebýt toho, že…“ Zamlčela se. „Pokračuj,“ vybídl jsem ji.

„Richard věděl, jak to je. Šel po Nedošínském. A on ho – Potom jsem už nemohla…“ Skryla tvář do dlaní, rozeštkala se.

Mlčel jsem. Sbíral jsem síly k poslednímu úderu. „Ilono,“ řekl jsem po chvíli a téměř jsem se tím jménem zadusil. „Jak jsi sem dnes přijela?“

Zvedla hlavu, černé vlasy jí padaly přes tvář, zpustošenou, ale pořád krásnou. „Cože?“ řekla nechápavě.

„Ve všední den sem nic nejede. A v osadě není jediné auto.“

Pokusila se usmát. „Stopem,“ řekla zahanbeně.

„Sotva dva kilometry odtud je vrak vozu. V něm je mrtvý Nedošínský. Nezabil se při havárii. Rozumíš?“

Znovu se pokusila usmát, ale rty se jí stáhly a obnažily zuby v úšklebku. „Ne,“ zašeptala.

„Nedošínský ode mne odešel dnes ráno, když se objevil Kalina. Věděl už, že jeho odhalení je neodvratné. Utekl – a jel na schůzku s tebou. Řekl ti, že se přizná – a tos mu nemohla dovolit. Zabilas ho.“

„Proč bych – proč bych to dělala,“ zajektala. „Nemám s tím nic společného – ty šeky ti dám!“ Vyskočila, chtěla vběhnout do chaty. Zastoupil jsem jí cestu.

Náhle se mocí uklidnila. „Je to nesmysl! Nikdy by se nepřiznal. Byl přece vrah! Sám se zabil.“

„Nedošínský byl jenom pitomý kluk,“ řekl jsem tiše. „Do Florentiny přišel s revolverem, který teď leží vedle něj. Taky s ním odtamtud odešel. A přišel tam, aby ti pohrozil, zastrašil – protože ty sis chtěla ty šeky nechat sama pro sebe. O Richardovi nic nevěděl a on o něm taky ne. Richard šel po tobě – a tys to věděla. Využilas příležitosti. Mělas pod pultem revolver – ten, který později ležel vedle Richardova těla. Mělas tam taky vypínač světla. A Richard byl od tebe na dosah ruky. Myslelas, že se tak zbavíš obou.“

Stála proti mně, pružná, napjatá, nebezpečná jako ostře nabroušená ocel. V jejích očích bylo všecko – divoká výzva, příslib, zapřísaháni. Odvrátil jsem se.