Pavel Hejcman a Miroslav Neumann

Muž pro Maawakao

Pootevřeloči.

Slunce nemilosrdně bušilo do zad pres pestroba-revné baldachýny a slunečníky. Do vědomí se vtí-

rala břeskná anglická kutálka a rázné údery okovaných bot.

Nebyla to anglická kutálka!

Proboha, kdy už bude té parádě konec?

Červené kabáty, zlaté prýmky a lampasy, důstojnické čepice, bílé kalhoty, černé tváře.

„Sláva, sláva impériu,” vřískaly trubky starou fanfáru, ještě z Burské války, sotva se kapela v čele

s jednotkou elitní Republikánské gardy octla před

tribunou.

Z třídy Osvobození vyjely na náměstí Nezávislosti

první vozy motostřeleckého pluku a za nimi v ráz-ném sledu dvě baterie dělostřelectva. Muži ve slu-

šivých amerických uniformách byli vybraní, ukázkoví Súdánci, Fulbové nebo Okuové, jejichž staré

kmenové svazky nebyly už tak pevné a na jejichž

podporu se vláda mohla spolehnout spíše než na Tu-kelery či Hausy ze západních oblastí nebo na obyvatele leSů z Centrálního Maawakaa.

Aert Helst opět přivřel oči.

Na ramenou cítil tu nesnesitelnou tíhu obrovitého

slunce, které teď, krátce před jedenáctou, už dolehlo jiskřivou váhou oslepujícího kotouče na čestnou tribunu. Celé náměstí Nezávislosti bylo obsypá-

no desetitisíci muži a ženami v bílých i pestře barevných bubu či ručně tkaných kente, aby oslavili

Den nezávislosti a potěšili se podívanou na tu nádhernou SVOBODU, mašírující před nimi, středem

palmami lemovaného náměstí, v čele s anglickou

kutálkou, republikánskou gardou ve slavnostních

uniformách francouzského střihu, motostřeleckým

plukem vyzbrojeným německými puškami, dvěma

bateriemi dělostřelectva a americkými stíhacími le-touny, které právě zaburácely v síle sedmi strojů

nad nízkými střechami Maawakaa.

7

Vzpomněl si na ten příjemně lehounký ranní sen,

který k němu vklouzl těsně před svítáním, ještě za

bezbarvého šera mezi nocí a dnem, jako závan oro-seného letního jitra tam — nepředstavitelně daleko — kdesi. A bohužel také kdysi, protože o té dívce

se mu zdálo v životě vůbec poprvé a téměř třicet

let poté co ji poznal.

Byl to však sen tak živý a líbezný, že ho i teď s cen-ty slunečního žáru na zádech, v lehkém únavném

podřimování na čestné tribuně, byl schopen vrátit

do oněch vzdálených okamžiků. Nepatrným pohnutím víček za skly černých brýlí zaznamenal pochodující prapor výsadkářů v mimikry s československými samopaly. Hlava Jeho Excelence anglického

velvyslance Aletta Younga se poněkud neurčitě za-kymácela a Její Excelence lady Elizabeth Victoria

se lehce dotkla velvyslancova dokonalého žaketu

a nepatrně pohnula rty. „Nespi!”

Dovedl si představit odstín jejího hlasu i co mu asi

říká. S úlevou poděkoval bohu, že nemusí sedět v tí-

živé maškarádě oficiálního obleku, předepsaného

diplomatickým protokolem, jako pánové z vyslanectví, a v duchu politoval tělnatého Bernarda Am-boise, milého a laskavého pána, zastupujícího nená-

vratně ztracené zájmy Francie, jemuž černý sluha

vytrvale naléval z příruční kabely horký čaj a podával čisté sněhobílé kapesníky. •

Chudák Ambois! V předpoledním žáru doslova tál a

ztrácel se. Jeho utrpení si však nikdo ze sporé diplomatické obce, odsouzené k oslavám Dne nezávislosti Maawakaa, diskrétně nevšímal.

Potkal JI na ulici. To místo už nepoznával, asi ne-mělo význam. Prostě byla tu. Půvabná, usměvavá,

sedmnáctiletá nebo ještě méně? Manželská dcera

nemanželského syna knížete Bereznického, běžence

z Ruska. Narodila se v Praze, ale to jí neubíralo nic

z exotického kouzla. A teď se všechno vrátilo, y jediném předjitřním okamžiku tropického Maawakaa.

V podobě závanu onoho — čehosi — co nelze ani

zadržet, ani vysvětlit, ani poznat.

Oddíl Národního četnictva, složený z čet Územní a

pohyblivé legie, burácel na motocyklech. Celé ná-

městí bylo rázem zastřeno výfukovými plyny.

Sviňáci!

Kutálka, nyní umístěná na druhé straně náměstí

přímo proti tribuně, neúnavně vyhrávala marše

všech armád světa a obyvatelé nadšeně jásali.

JEDNOTU — MÍR — NEZÁVISLOST!

Jednotu, mír, nezávislost. Jednotu, mír, nezávislost.

Jednotu…

V okamžiku, kdy jednotka zmizela za bílou budovou

ministerstva spravedlnosti a výkřiky i skandování

na okamžik ustaly, bylo slyšet v neočekávaném ti-chu bubny!

Z dálky, z prostoru.

Telegraf!

Snad slavnostní depeše vlády vzdáleným kmenům.

Snad spiknutí nebo bílý výsadek. Bůhví!

Maawakao nebylo ještě moderní africké velkoměsto.

Maawakao se teprve rozbíhalo. Na jedné straně vý-

běžky rovníkového pralesa z Centrálního kraje, na

druhé buš, táhnoucí se až k mangrovové a plážové

zóně na pobřeží.

Napadlo ho, jak fantastická věc je takový sen, pře-nášející člověka přes hranice času do uplynulých

desetiletí a vzdálených zemí.

Před několika hodinami se s NÍ procházel pražskou

ulicí. Její otec, laskavý stárnoucí pán, který se nikdy

nenaučil číst ani psát, netušil totiž, že by to mohl

někdy potřebovat, působil jako živý, anachronický

odkaz carismu v jedné z pražských nemocnic —

jako vrátný. Osudy lidí.

Snad v tom uplynulém čtvrtstoletí dávno zemřel a

ONA zapomněla. Vymizel z její paměti, přestal exis-tovat. Ale proč tedy přišla? Proč překlenula hranici

času a zemského okrsku? Jaký to mělo význam?

Nebo je to jen únava z tropů? Fantazie mozkové

kůry? Ale není to vysvětlení příliš jednoduché?

Prezident David Isa Gej obklopen poslanci, ministry

a předáky politických stran zdravil pochodující

Svaz sportovních jednot. To byla budoucnost země.

Vojenská přehlídka už zřejmě skončila.

Ten drobný štíhlý muž se zlatými obroučkami brýlí

povstal a nadšeně pozvedl obě ruce. Sestistupy

čokoládových dívek v bílých krátkých sukních já-

savě vykřikly: „Isa Isa Gej, Isa Isa Gej, Isa Isa Gej!”

9

Mladí muži v přiléhavých kalhotách a klubových

dresech univerzity nenucené hulákali. Po prezidentově boku se usmíval Aimé Ofori, ministr vnější a

vnitřní bezpečnosti, Césaire Mohamed Ly v slavnostním kroji svého kmene, vůdce opozice, nádherní generálové i střízliví, v tmavých anglických oblecích

se potící státní tajemníci.

Celá vláda Maawakaa zdravila svůj lid.

Jen nad lóžemi evropských hostí a diplomatického

sboru ležela za zdvořile ovládanými úsměvy úmorná tíha černého předpoledního slunce. Pouze plukovník Eduard Pinto, vojenský přidělenec portugalského vyslanectví, byl ve svém živlu. V elegantní

sněhobílé uniformě s nepatrnými stopami koloni-

álních prvků z minulého století občas pozvedl svůj

fotoaparát a stiskl.

Lady Elizabeth Youngová sevře)a rty a bledýma

přísnýma očima na něho s opovržením pohlédla.

„Tihle Portugalci!”

Pak opět přivedla nepatrným dotykem štíhlých

prstů k plné přítomnosti poklesávající hlavu své-

ho manžela.

Aert Helst si uvědomil, že v poslední řadě, až za diplomatickým personálem a obchodními zástupci

evropských firem, sedí TA ŠVÉDKA, s kterou před

několika týdny přiletěl. Obklopena čtyřmi dobře se

bavícími chlapíky nenucené a samozřejmě proti

etiketě i protokolu popíjela ledové drinky, bůhví jak

a kým pašované na vládní tribunu.

Novináři! Trampové a dobrodruzi!

Soudě podle toho, že jim slunce vůbec nevadilo, byli

zřejmě i s Konstancií Schagerstromovou už důkladně podchlazení.

Za mizejícím moderním mládím ze Svazu sportovních jednot a škol nastupovali v tradičním odění

náčelníci kmenů s vybranými hodnostáři a bojovníky. Již dva týdny se scházeli ze všech koutů země

na tuto slavnost.

Prezident, revolucionář a bývalý profesor sociologie na maawakské universitě, opět vstal, aby tak pro-jevil úctu zástupcům lidu. Mezi širokými úsměvy,

kterými zdravil přicházející hloučky, se polohlasně

zeptal ministra vnější i vnitřní bezpečnosti:

/

„Je tu dnes také TEN ČLOVĚK?”

Aimé Ofori nepatrně přikývl. „Ano, samozřejmě,

v řadě za diplomatickými hosty. Bílý oblek, černé

brýle, zdá se, že dříme … Ale ne, právě zdraví ně-

koho v novinářské radě.”

David Isa Gej se ještě více pootočil směrem, odkud

přicházeli zástupci kmenů, a pozvednutou rukou odpovídal na jejich pozdravy. Očima však pátral v řa-dách hostí na čestné tribuně, až ulpěl pohledem na

tváři Aerta Helsta.

„Večer při recepci vám ho představím.”

„Děkuji, budu se těšit,” řekl prezident a dál se vě-

noval úsměvům a mávání. „Myslíte, že má zkušenosti?” zeptal se ještě, „není příliš mladý?”

„Zkušenosti? Nepochybuji o tom, zvážili jsme situaci ze všech stran. Angličané mají ve zdejších podmínkách sice zkušenosti větší a jsou i dostatečně

korektní, ale … Požádat o experty Londýn prostě

nepřicházelo v úvahu. S Němci bychom se jistě také

domluvili, ale je tu nebezpečí, že udržují kontakty

s Portugalci. Mohli jsme se ovšem obrátit přímo na

Sovětský svaz, jenže v současné situaci…,” ministr

někomu bouřlivě zamával. „Nebylo by to vzhledem

k našim celkovým záměrům únosné,” pokračoval

s rozesmátou tváří. „Voda na mlýn Mohaínedánské

asociace. Považoval jsem proto za nejvhodnější po-

žádat o odborného poradce československou

vládu.”

„A on je kdo?” zeptal se zase, téměř šeptem, prezident.

„On? Holandský obchodník dřevem, Aert Helst,” odpověděl s nepatrným úsměvem Aimé Ofori. „Otevřel si kancelář na třídě Svobody a požádal Ekono-mickou i sociální radu, aby mu bylo uděleno povolení vybudovat u řeky Maaw bazénová skladiště kulatiny.

Má dalekosáhlé plány, jak transportovat dřevo

k moři a později snad vybudovat s naší podporou

zpracovatelský závod přímo v Maawakau.

Přidělil jsem mu pět našich nejlepších lidí. Pracují

v jeho filiálce i přímo v domě. Teď se seznamuje se

situací. Za těch několik týdnů už předložil řadu za-jímavých organizačních návrhů.”

11

Prezident se znovu nepatrně otočil směrem, kde

seděl TEN ČLOVĚK a Aert Helst si za skly tmavých

brýlí uvědomil, že rychlý pátravý pohled Davida

Geje patří jemu.

Vzpomínka na sen zvolna vyprchávala. Už nebyla

tak naléhavá, ztrácela se v ničivém nemilosrdném

slunci jako sklenice rozlité vody.

Někam — bůhví kam. Prostě pryč!

Už se mu o tom nechtělo uvažovat ani snít. Sprchu

a ventilátor, dva litry čaje. Zdřímnout si, pokud je

to vůbec možné. Alespoň do soumraku.

Čas, na všechno je čas, nikde není tolik času jako

tady.

Před tribunou se valil neuspořádaný zástup bílých

a barevných bubu. Usmolené nahé děti, kente s kmenovými vzory, americké taxíky, tanečnice se vzty-

čenými prsy, dělníci z továren v evropských šatech,

mohamedánské ženy se zastřenými tvářemi, poma-lovaní bojovníci, úředníci z bank a státní správy …

AFRIKA!

Zachytil chladný, osvěžující úsměv TÉ ŠVÉDKY.

Letěli spolu z Říma do Casablanky, z Casablanky do

Dakaru a pak sem. Z Dakaru už jen oni dva bílí v ce-lém letadle do Maawakaa. Kromě švýcarské posád-ky ovšem.

To sbližuje — v těchto pohnutých dobách, kdy je na

spadnutí kromě deště všechno. Při mezipřistání se

společně namazali, ale to bylo tím horkem.

Césaire Mohamed Ly, s arabskými rysy a pletí

světlé kávy, vůdce opozice a předseda Severní republikánské strany se naklonil ke svému čestnému

hostu, Mariovi Duartovi, zástupci portugalské vinař-

ské společnosti Instituto do Vinho do Porto, a s trp-kou výčitkou řekl:

„Všechna ta paráda není k ničemu, oblékli národ

do uniforem za komunistické peníze. Lid má hlad a

ONI ukládají milióny na švýcarská konta. Zradili

tradice lidu, zradili ideály boje za svobodu, s tím se

naše Severní republikánská strana nikdy ne-smíří!”

Znělo to jako obvyklý politický projev odpůrců vlá-

dy v kterékoli části světa, protože všude jsou nějací

ONI, kteří ukládají milióny na švýcarská konta.

Ale …

„Jsem přesvědčen, pane předsedo,” šeptl Mario

Duart nezávazně, „že vaše vláda by nedostatky ráz-ně odstranila a udělala konec té nebezpečné hře

s Moskvou. Není ostatně pozdě, pevně věřím, že

brzy dosáhnete svého cíle. Váš politický program

sleduje mnoho lidí s nadějemi a zájmem.”

„Jistě, to jistě,” řekl Ly nadšeně, „celý národ.”

„Snad se najdou i finanční prostředky, jak v příš-

tích volbách …”

„Až v příštích volbách?” protáhl předseda SRS ža-lostně. „Nevíte, co se v zemi děje? Rozvrat a nejis-tota, chtějí nás zbavit ústavních svobod, naše strana

je vydána perzekuci. Každým okamžikem mohou

začít zatýkat.”

Prezident David Isa Gej povstal. Přehlídka jednoty

skončila.

To byl povel pro hosty na tribuně. Dámy z diplomatického sboru zničeně vyměnily pohledy. Celé odpoledne stráví teď v bazénu nebo pod sprchou.

Pánové ještě blahopřáli představitelům vlády. Všechno se hrnulo k vozům zaparkovaným za tribunou

ve stínu bambusových přístřešků.

Generál četnictva Felix Kane stiskl na schodech

pravici generála letectva Mamadore Dia.

„Ty vaše stroje, příteli,” řekl uznale a pak byli oba

vycházejícím zástupcem uchopeni a vlečeni k obrovskému americkému vozu Mohameda Ly.

Oficiální slavnostní dopoledne Dne nezávislosti

skončilo.

*

Severní republikánská strana pořádala oběd v hotelu Afrika.

Mohamedánská asociace s Odborovou konfederací

Maawakaa v hotelu Nezávislost.

Ústavní strana svobody za účasti velitelů armády

a četnictva v hotelu Casablanca.

Jen prezident David Isa Gej odjížděl sám, v do-provodu několika motorizovaných policistů. Oficiální vládní recepce byla plánována až na večer.

„Půjdete odpoledne ještě do kanceláře, pa-ne?” zeptala se doktorka Hawa Ofori za dveřmi koupelny, zatímco Aert s úlevou vystavoval celé tělo

útočným proudům nepříliš chladné sprchy. Ale pře-ce jen to byla voda.

„Ne, dnes už ne,” houkl udýchaně. Znovu zatajil

dech a ponořil hlavu pod nejsilnější proud. „Je přece

národní svátek, nevíte, že je národní svátek?”

Slyšel, jak se zasmála.

Nízký bílý bungalow, který se mu podařilo výhodně

koupit, stál uprostřed tropicky bujné, stinné zahrady na okraji diplomatické čtvrti a pár minut vozem od středu města.

Příjemný kout s výhledem k severu ňa vzdálené neprostupné moře divoké zeleně. První výběžky Centrálního pralesa. Široká asfaltová silnice končila

tím směrem sotva deset mil za městem. Dál už vedla

jen řeka.

„V noci vypálili prezidentovu vesnici,” řekla zase

tím tichým melodickým hlasem Hawa a trochu pootevřela dveře do koupelny. Snad aby ji lépe slyšel.

„Co vypálili?” Otočil kohoutkem sprchy. Zurčivé

bušení zimního deště ustalo.

„Prezidentovu vesnici. Můžete už jít ke stolu?”

„Ano, ano, hned,” řekl nezvučně.

Prezidentovu vesnici… v předvečer Dne nezávislosti. Dveře zůstaly vyčkávavě pootevřeny, ale už se

neozvala.

Cítil, že se ho zmocňuje úzkost a bezradnost. Může

tady člověk vůbec něco dělat? Není směšné, aby

on, Evropan… „To myslíte rodiště?” zavolal hlasitě. Vždyť se ani pořádně nevyzná v situaci, musel

by tu žít rok, dva, pět. Naučit se v té spleti zájmů

pohybovat. Snad potom by získal určitý přehled kdo

s kým, proč a proti komu, za čí peníze.

Neodpověděla.

S nechutí se osušil a vtěsnal do košile a kalhot.

Nejraději by šel nahý, tady se na to tak nehledí.

Ale nemůže, je NĚKDO, REPREZENTANT, BÍLÝ

MUŽ, KTERÝ SI Ví RADY.

Tomu asi tak Hawa Ofori určitě věří…

Když se kolem něho neslyšně pohybovala v dlouhé

bílé sukni a prostírala na stůl, nikdo bý neřekl, že

tato štíhlá, pružná černá dívka vystudovala v Paříži

a byla přebornicí v disciplínách na lyžích.

Nabídli mu jako tlumočnici, sekretářku i hospodyni

ministrovu sestru — přál si mít kolem sebe jen

vzdělané, spolehlivé lidi. To snad ale bylo přece jen

příliš. Spolu s ní přišlo pět důstojníků, absolventů

vojenského učiliště v Horní Voltě. Všichni nyní pra-covali ve společnosti

AERST HELST a CO., AMSTERODAM,

pobočka Maawakao.

I zde samozřejmě platit systému nduku, podle něhož

se každý ministr snažil obsazovat výhodná a důle-

žitá místa příslušníky vlastního kmene.

„Kdo vypálil tu vesnici?” zeptal se, když nechala

prostírání a pohlédla na něho velkýma temnýma

očima.

Pokrčila jen bezradně rameny.

„Museli přece vidět útočníky!”

„Všichni jsou mrtví, i děti…” a zmizela v chodbě

vedoucí ke kuchyni.

Maso bylo příliš kořeněné a salát nesnesitelně ostrý.

Nebylo to vlastně k jídlu. Měl chuť sebrat se a jít

do hotelu. Ale to nebylo možné. Je solidní obchodník

a má černou hospodyni se zástupem sluhů. Tak je

to běžné. Když neumí vařit, proč ji nevyhodí? Dostane deset jiných — pro všechno. V hotelích se po-tloukají jen podezřelé existence. Dá se tam jít nanejvýš večer, trochu se namazat.

„Jak se jmenuje to místo?”

„Gej.”

„Gej… jako prezident?”

Opět vstoupila. „Prezident se jmenuje jako vesnice!”

Pružná, štíhlá. Průsvitná blůza s dlouhými rukávy

nic neskrývala. I na to si už zvykl. Odpoledne se

v zahradním bazénu koupávala nahá. Nikdo ze sou-sedství si zatím nestěžoval a jemu to bylo jedno.

Odvrátil pohled.

„Kde leží?”

„Tři sta mil na sever.”

„Tři sta mni? Proboha … A spojení?”

15

„Žádné, snad terénním džípem, ale nejdříve po

řece.”

„Nemáme tam obchodní zájmy?”

„Zatím ne, o povolení k těžbě byste musel požádat

místní náčelníky.”

„Kdo přinesl tu zprávu? Rozhlas? Je to pravda?”

Usmála se téměř nechápavým úsměvem. Tak se může

ptát jen Evropan. „Dnes už to ví celé Maawakao. Budete si přát kávu?”

„Čaj a koňak!” Bubny, kdepak rozhlas.

„Koňak až večeť, pane, koňak vysušuje.”

Povzdechl. „Dobře, tak čaj.” Pečovala o něho jako

o nemluvně.

„Kde je Sek?”

„Umývá auto na večerní recepci.”

„Až bude hotov, tak ho ke mně pošli! Pošlete…,”

opravil se. Nelze tykat doktorce práv, i když dělá

hospodyni, neumí vařit a je černá.

„Pošli, tak je to v pořádku, nám se tady tyká. Mož-

nost těžby by se dala projednat i s Mohamedem Ly,

má tam velký vliv.”

„Dobře, ale nejdříve toho Seka…”

„Až se vyspíte, je čas, dost času, nejsme v Evropě.”

Ano, čas, čas vlekoucí se jako teplý sirup.

„Ale ta vesnice …”

„Všichni jsou mrtví, nedá se nic dělat. Mohu sklí-

zet se stolu?”

„Ano, vlastně ne, posaďte se!” Vtlačil ji do židle

proti sobě. „Proč to udělali, jaký to má smysl?”

„Demonstrace, pane. Říkají tím, prezident je slabý,

neochrání ani svoji ves, nechceme slabého prezidenta.”

„On přece není slabý.”

„Ne, jenže jeho síle náčelníci nerozumějí. Nechtějí

vidět sílu ve vzdělání a nezávislosti. Nechtějí měnit

vžité způsoby života.”

„Myslíte, že jde jen o to?” zeptal se Aert Helst neurčitě, protože doktorka Ofori nebyla žádný prosťá-

ček a teď se mu zdálo, že zjednodušuje.

„Ne, asi ne, chtějí také vyvolat nepokoje mezi kmeny na hranicích portugalské Guineje.”

„A potom?”

„Dát záminku k intervenci, svrhnout vládu, udělit

koncese … Národ, který kupuje, poroučí, národ, který prodává, poslouchá.”

„To už je lepší. Odkud znáte program opozice?”

„Každý ho zná.”

„Půjdu si lehnout.”

„Přejete si ještě něco?”

Přelétl pohledem po té dokonalé postavě. „Ne, dě-

kuji.”

Rozuměla tomu pohledu lépe než on.

Osaměl za zavřenými víčky.

Spuštěné žaluzie, tichý ventilátor. Vedro vtékající

škvírami. Bubny!

Ale ne, to si jen doktorka pustila z tranzistoru big

beat a jde se koupat.

Někde teče voda. Kapitán Sek, šofér a osobní strážce,

umývá auto. Nebo nechal jen téci vodu, aby ji bylo

slyšet, a dávno v garáži usnul. Všechno je nesmysl.

Kontrasty, nepochopitelné, fantastické kontrasty.

Evropská měřítka jsou k ničemu. Najít tak cestu ke

způsobu myšlení. Je vůbec možné, aby přeskočili

všechny vývojové etapy? Co tady vlastně vzniká?

Ale má smysl si tím lámat hlavu?

Kdekdo zná skryté záměry opozice. Svrhnout vládu,

udělit koncese, vyvolat nepokoje. Mluví se o tom ve-

řejně, až příliš veřejně, aby to mohla být pravda.

Co je ještě ve hře a kdo ji hraje? Kdo, proti komu

a s kým?

ISS

Dlouhý den nebyl ještě u konce.

Afrika Afričanům!

Aert si uvědomil, že kterýsi americký prezident řekl

něco podobného. Monroeova doktrína. Ale jaká doktrína platí tady?

Noc přišla neočekávaně. Zpevnila změklý asfalt,

dovolila vydechnou a uvázat si kravatu. Rozžala

vnitřky přepychových limuzín jasem šperků a toalet

bílých, černých i žlutých dam. Byly to většinou běh-ničky, jen žádné iluze. Dříve či později se jí tu každá

stala. Z nudy a z horka. Z pití a touhy po nové

tváři.

Aert Helst byl teď mužem s novou tváří.

Ale pro šťastné, svobodné a nadšené obyvatele Maawakaa to byla přece jen nádherná podívaná.

Sjížděly se ve výkladních skříních vládních a diplomatických vozů, s olivrejovanými šoféry a nahým

poprsím, k prezidentskému paláci.

„Jste tedy spokojen?” zeptal se tiše s nemizejícím

úsměvem, ale jen tak mimochodem, ministr Aimé

Ofori a pohodlně se opřel o mramorové zábradlí

balkónu. Dole neslyšně předjížděly vozy se ztlu-menými světly a chlapci v červených vestičkách otevírali dveře.

Pověřenec ceremoniáře bleskově převzal vizitku

nebo vyslechl jméno a obratem je sdělil ceremoniáři v bílé tóze, který v okamžiku, kdy pár vykročil

ke schodišti do přijímací haly, zvučně ohlásil hosty.

Helst neurčitě pokrčil rameny a jeho snědá hubená

tvář zůstávala i nadále klidná a nevýrazná.

Stáli na jednom z balkónů bývalé guvérnérské rezidence a pohlíželi dolů na obnažená ramena a

třpytivé čelenky. Neobvyklý pohled.

„Ano, zdá se, že ti chlapci skutečně rozumí dřevu,”

řekl bez zájmu s povinnou zdvořilostí, „Věřím, že

z nich bude možné vychovat dobré specialisty. Když

už o tom hovoříme, rád bych znal váš názor. Chci

požádat Banque de 1’Afrique occidentale o půjčku

na počáteční investice. Domníváte se, že je to vhodné?”

„Půjčka je vždycky vhodná, zvyšuje důvěru,” řekl

laskavě Ofori a z jeho tváře bylo v té tmě vidět pouze

sněhobílé zuby. Snad se usmíval. „Bude-li třeba,

vláda se za vás zaručí.”

„Děkuji, nedovolil bych si o záruky požádat, zatím

to snad nebude ani nutné. Chtěl bych nejdříve zvolit

a vybrat vhodné těžební oblasti, aby nedošlo ke

konkurenčním sporům s ostatními firmami. Pak bance předložím plán výnosů i těžby. Dosavadní skládky bude ovšem nutné modernizovat, jsou nevyhovu-jící. Mám za to, že bych mohl vymezit příslušné

oblasti nejdříve na severu v povodí řeky Maaw. Daly

by se tamější kmeny získat pro trvalou odpovědnou

práci? Pro úpravu cest a přísun kulatiny?”

Aimé Ofori mlčel.

„Rád bych se tím směrem podíval a pokusil se přesvědčit náčelníky…”

„Obávám se, že to v současné době není bezpečné,

v severních oblastech došlo k nepokojům,” řekl Ofori

a odvrátil pohled od té podívané z ptačí perspek-tivy.

,Je to vážné?”

„Vážné? Vždycky je to vážné. I když neklid mezi

kmeny neznamená ještě pokus o státní převrat.

Převrat se nedělá v pralese, aJe v hlavním městě.

Může to být však jedna z mnoha dílčích akcí. Za-tím neznáme podrobnosti. Na místo, kde došlo k ná-

silnostem, jsme vyslali prapor vojska. Jenže to pří-

činy situace neřeší. Kouzelník Tingbo z kmene Ewe

dnes po dopolední přehlídce opět varoval prezidenta,” dodal Ofori s neurčitým úsměvem. „Před sila-mi, které ukládají o jeho život. Já vím, já vím,” uml-

čel Helstovy námitky pohybem ruky. „Znám evropské názory, také jsem tam studoval.”

„Přepadení vesnice Gej má dodat jeho varování

důraz?”

„Ano snad, ale není to jisté. Kouzelník Tingbo varoval už mého předchůdce — dva týdny předtím, než

byl zastřelen.”

„Ministra Antubama? A co tomu řekla policie, nechali ho běžet?”

„Policie? Nikoho nevypátrala a Tingboa nemohla

zatknout. Byl v té době dvě stě mil odtud, u svého

kmene. Antubam studoval v Československu …”

„Byl někomu nepohodlný?”

„Jistě, ale neřekl bych, že lidem z kmene Ewe.”

„Jak byl zastřelen?” zeptal se tiše Helst a zvolna se

otočil k ministrovi.

„Samopalem.”

„To ale nemá s kouzly nic společného …”

„To jistě ne!”

„Tingbo je tedy něco jako vaše zpravodajská služ-

ba?”

„Ne, Tingbo je přívržencem opozice, ale možná také

jen nezávislým mluvčím. Každý dnes dělá svoji politiku.”

„Znamená to tedy, že vlastně vyhrožuje … A jaké

klade požadavky?”

19

„Požadavky? Žádné, špatně jste mi rozuměl. On

snad ani nevyhrožuje, on pouze…”

„Zneklidňuje?”

„Ani to není správné. Varuje, varuje před činy, které

se mají stát. Důvody mohou být různé, třeba jen

posílení vlivu před vlastním kmenem.”

„Domníváte se, že mu to našeptali duchové?”

„Proboha ne!” řekl Aimé Ofori uraženě.

„A co ostatní kouzelníci? Vaši kouzelníci nic ne-předpovídají?” zeptal se poněkud ironicky Helst,

protože tato rozmluva s ministrem bezpečnosti,

v_šeru balkónu prezidentského paláce nad desítkami předjíždějících vozů, byla stejně absurdní jako

skutečná.

„Ne,” ohradil se opět dotčeně ministr. „Naše vláda

nenaslouchá kouzelníkům!”

„Ale to je chyba, pane ministře,” řekl obchodník

dřevem Helst.

„Prezident Gej je profesor, většina členů vlády má

univerzitní vzdělání!”

„Já bych se s tím člověkem docela rád sešel. V naší

profesi je dobré slyšet každý hlas. Zvláště když je

tak zvučný a mívá pravdu. Bez toho by se nedalo

vlastně ani pracovat.”

„Ano, ve vaší profesi snad ano. Ale my jsme vysta-veni mnoha tlakům. Kdyby vláda v některých zá-

sadních otázkách osvěty ustoupila, ztratila by vliv.

Nikdo ji nebude brát vážně. Všichni kmenoví ná-

čelníci s chutí podporují síly, které oslabují ústřed-ní vládu. V tom jsou zajedno.”

„A proto neberete vážně jejich výstrahy? Koho ještě

varoval kouzelník Tingbo? I při planém poplachu

je nutné udělat příslušná opatření…”

Aimé Ofori, ministr vnitřní i vnější bezpečnosti,

mlčel. Jak vysvětlit tomuto expertovi ze vzdálené

země, že ona „opatření” mohou běh událostí spíše

urychlit než zpomalit? S vážnou tváří hleděl přes

koruny palem k ozářenému městu.

Konvoje vozů stály zakotveny ve sněhobílé rejdě.

Poslední hosté vystupovali po širokém schodišti

k hlavnímu vchodu.

Neočekávaně se objevil nad městem tropický květ.

Perleťovým svitem obestřel bílý palác uprostřed

tichých, vůněmi oddechujících zahrad. Prostor neslyšně rozvlnila křídla netopýrů a vysoko nad jejich plachtícími těly se chvěla nepostižitelná stacca-ta bubnů. Země se probudila.

Aertovi se zdálo, že slyší odkudsi zvučný hlas toho

drobného profesora sociologie, Davida Isy Geje, jak

pronáší slavnostní zahajovací přípitek. Trochu se

zdrželi, je nejvyšší čas sejít dolů. Bude tam také TA

ŠVÉDKA? Pocítil touhu opět ji uvidět a promluvit

s ní pár slov. Od společné cesty se setkávali jen

letmo a náhodně s neurčitým úsměvem spojenectví.

„Varoval také mne,” řekl konečně ministr a vrátil

Aerta přítomnosti.

„Vás?”

„Dnes v noci mám spatřit hlavu černého hada vystupující z řeky Maaw.” •

„Tak? Alegorie? A co znamená?” zeptal se pátravě

Aert.

„Nic, nic zvláštního. Chtěl jsem vám jen říci, že

střetnutí, před kterým vláda nepochybně stojí, má

sice tvář domácí opozice, ale jinak s ní nemá příliš

mnoho společného. Bude-li na našem místě opozice,

dříve či později se octne ve stejném postavení jako

my. Vlivy, které ohrožují stabilitu státu, přichá-

zejí zvenčí. Ale teď pojďte, slíbil jsem, že vás představím prezidentovi. Nemůžeme přece pro Tingboovo

varování vyhlašovat výjimečný stav.”

„A bez výjimečného stavu to nejde?”

„Obávám se, že ne. Kdokoli může na prezidenta při

recepci vystřelit. Tomu se nedá zabránit. Museli bychom izolovat spoustu lidí… Ale pojďte!”

„Jsem rád, že vás poznávám,” řekl David Gej a vrhl

na Aerta rychlý, pátravý pohled, jako když zkoumá

studenta přistupujícího ke zkoušce.

Pak stiskl jeho pravici štíhlou, kostnatou rukou.

„Slyšel jsem o vaší firmě. Obávám se však, že budete mít obtížnou práci, náš průmysl je v plenkách.

Chybí železnice, chybí přístupové cesty, zpracovatelské závody i skutečná obchodní organizace.

Prostě všechno. Stát vám poskytne maximální podporu, bude-li naděje na přijatelné výsledky. Myslí-

te, že to půjde?”

„Jsem o tom přesvědčen, Excelence, ale výsledky

21

nemohou být okamžité. Potřebuji čas. Lesy ha severu nemají cenu, pokud je nespojíme s pobřežím.

Řeka by sice mohla být řešením, ale i vodní tok

potřebuje investice.”

„Doufám, že se brzy naskytne příležitost, abychom

si důkladněji pohovořili, budu se na vás těšit,” řekl

David Isa Gej srdečně a vzpřímeně odpochodoval na

štíhlých nohou za povinnostmi hostitele.

Dva muži, kteří si nedaleko od něj potřásali rukama,

vykročili beze spěchu za ním.

„Dobře se bavte, tady opravdu není čas na vážná

jednání,” usmál se Ofori. „Však se během večera ješ-

tě uvidíme,” a zmizel rovněž za „profesorem”.

Přece jen tělesná stráž, napadlo Aerta a zmocnil

se ho tísnivý pocit, že úkol, kterým byl pověřen, je

nad jeho síly. Ze mu Ofori neřekl všechno.

Když přijížděl do Maawakaa, byl pln předsevzetí a

rozhodnosti. Teď, po několika horkých tropických

týdnech, v nichž se snažil uvést do života především

firmu, aby se obchod rozběhl, začal pociťovat únavu

a lhostejnost. Byl čas. K čemu se štvát? Všechno

je nakonec směšné a nesmyslné. Natáhnout se a

spát.

Loudal se kolem studené tabule bez skutečné chuti

k jídlu a popíjel mezi zbytečnými prázdnými úsmě-

vy a stisky rukou jednu whisky za druhou jako všichni kolem.

Cizinci.

Ze všech koutů světa — i jeden druhému. Jaké zá-

jmy je přinutily sejít se na tomto kousku bezvýznamného afrického státečku. Čí společnosti zastupují a

koho zastupují mimo ně? Kdo z nich skutečně věří,

že přijel do Maawakaa zvelebit těžbu exotů a dře-vařský průmysl? Není za tím ve skutečnosti měď

nebo uran? Hledání diamantových polí?

Napadlo ho, že se měl zeptat, proč vlastně ministra

Antubama, předchůdce Oforiho, odstřelili samopalem. Co je to za nápad dělat z atentátu bojové střetnutí?

Takové věci se přece vyřizují tiše, nenápadně a žád-ná ze stran se jimi příliš nechlubí. Nejlepší je přirozená smrt, nervový plyn a infarkt. Ale možná že

má filmová nadsázka převedená z amerických gang-sterek do zdejšího prostředí nějaký smysl a význam.

Snad naznačuje, jakým směrem se bude brát vývoj,

něco jí má být řečeno.

Ale nechtělo se mu o tom přemýšlet. Těch úmrtí

bylo v Maawakau v poslední době totiž víc — pokud

se mu podařilo zjistit. Tady lidé umírají mladí. V Africe není starých lidí.

Také se mluvilo o neprokazatelném vlivu a temných

činech kmenových kouzelníků. O nehmatatelné smrti

přicházející se zvukem bubnů z pralesa. To bylo

ovšem normální. Ale dávka ze samopalu? Měl být

tento čin snad oddělen? Rozlišen? Podtrženy jeho

neafrické prvky? Naznačeno, že nesouvisí s epide-mií nešťastných náhod, které občas postihují ně-

který politický režim, systém či směr?

Nebo naopak, že to všechno spolu souvisí, ale už

je konec hrám na zapřenou a teď vyjedou do ulic

pancéřové vozy a tanky?

Ze zástupu se vynořil číšník s ledovými nápoji a na-bízel sekt. Aerta v té chvíli upoutal štíhlý, elegantní

generál s ebenově černou pletí. Vstupoval právě do

sálu doprovázen světlovlasou, poněkud bezvýraznou

bílou ženou a zamířil ke studené tabuli.

Toaleta dámy měla africký střih, naznačující pestrými ornamenty, že nevýrazná blondýna patří ke

kmeni Ewe jako zřejmě její manžel.

„Generál letectva Mamadore Dia se svou paní,” řekla

tiše Konstancie Schagerstromová a vsunula lehce

bílou nahou ruku pod Aertovu paži. „Je to Němka,

nudná a fádní, nevím, proč si vzal právě ji. Co vás

na ní tak zaujalo?”

Sklonil se k paži, která proklouzla jako chladný

tichý had k jeho tělu, a lehce políbil konečky prstů.

„Jsem tu úplně ztracený, necítím se na takových

parádách dobře.”

Usmála se. „Mám radost, že vás vidím.”

„Od okamžiku, kdy skončil ten let,” zachytil její

úsměv, „mi prostě chybíte. Někdy mívám chuť vás

večer zavolat.”

„Nebývám příliš často doma …”

„To vím.”

„Už jste to zjistil?”

Přikývl.

„Lituji, ale každý večer jsem v agentuře. Přes den

se tu nedá opravdu mnoho dělat. Telefonuji, odesí-

lám zprávy, přijímám pokyny… Pracuji pro BBC

i AFP, z pilnosti píši pro Senegal Documents a angolský Diário de Luanda,prostě spousta práce. Všechno musí být odesláno včas, před půlnocí, aby v redakcích stihli ranní zprávy nebo vydání. Ještě dnes

musím informovat svět o skvělé vojenské přehlídce

u příležitosti státního svátku republiky Maawakao.”

Číšník opět nabídl ledový sekt.

„A také o skvělém šampaňském,” dodala posměšně,

„a toaletě paní Ingrid Diové a pevném rozhodnutí

uhájit vymoženosti svobody. Je to vlastně první dá-

ma republiky, profesor je svobodný. Ale já bych

nemohla, věřte mi, že bych nemohla, ten chlap je

úplně černý a lesklý,” dodala šeptem.

„Doufám, že to po vás také nikdo nechce, slečno

Schagerstromová,” řekl stejně tiše Aert.

Rychlým pohledem šlehla po jeho tváři. „Ale vás

zaujala, že?” zeptala se jízlivě. „Co na ní máte?”

„Nic, jenom si představuji to manželství.”

Pohoršeně odvrátila světle zelené oči. Představovat si takové manželství… Měla úzkou podlouhlou

tvář s jemnou pletí a drobnými pihalmi kolem spán-ků. Ústa byla snad trochu velká a příliš živá, celek

však s dlouhými slámově vymáčenými vlasy a na-hými rameny působil osvěžujícím dojmem. Stíhlost

v bocích i prsou jí dodávala v přítomnosti dobře

živených doyenek diplomatického sboru a pevně

rostlých černých dam éteričnosti ledové tříště v tropickém odpoledni.

„Ještě sklenici sektu?” zeptal se číšník.

Taková žena se dala obejmout a mohlo se s ní v tom

horku dokonce i spát.

„Vy jste už slyšel o té darované ženě?” zeptala se

útočně.

„Prosím?” Nechápavě na ni pohlédl.

„Ze si představujete jejich manželství…”

„Asi ze stejných důvodů jako vy. Ona je darovaná?”

„Proboha ne,” řekla s nádechem netrpělivosti Konstancie. „Nedávno darovali generálovi jeho přátelé

k té Němce ještě jednu ženu … Hrozil skandál.”

„Novou ženu?”

„Ano, angolští důstojníci, s kterými létal na učilišti

ve Francii. Když viděli tu Němku, tak se jim asi

generála zželelo,” šeptla ironicky. „Poslali mu kra-savici z kmene Mbwella, ty jsou vyhlášené. Pro

Němku to byla samozřejmě urážka, generál je oficiálně katolíkem a nikdy nenaznačil, že by inkli-noval k islámu. Ale víte, jak se s tím paní Ingrid

vypořádala?” zeptala se Konstancie spokojeně.

Uvědomil si, že pijí už třetí sklenici šampaňského

během několika minut. TA ŠVÉDKA se teď smála

celou tváří, vysokým čelem, zelenými jezírky i těmi

vlasy vymáčenými od věčného slunce a sprchování.

Seveřanka. Vůně jedlového lesa a hlubokých fjordů.

„Jste nádherná intrikánka,” řekl Aert spokojeně a

pevně jí stiskl dlaň. „Takhle pomlouvat jsem už

dávno nikoho neslyšel.”

„To všechno je úplná pravda, ona je prostě geniál-ní,” řekla uznale. „Ví bůh, proč si toho černocha

vzala.” Kousla se do rtů. Rychlým pohledem přelétla okolí. Ne, nikdo je neposlouchal. Ztlumila

hlas. „Vším je vinen ten ledový sekt, o takových

věcech se nemluví.”

„Ale jsou …”

„Ano, jsou. Prostě ženu, darovanou jejímu manželovi, přátelsky přijala a…,” tiše#se rozesmála, „jak

se to říká? Zařadila ji do pracovního procesu v do-mě. Dělá vrchní hospodyni bez přístupu k loži. Nikdo nemůže být uražen a ona drží dál Mamadora

Dia s německou důkladností a železnou rukou.”

„Vysvětlete mi raději, co z toho má, nebo je to pro

bílou ženu opravdu tak…”

Konstancie lehce povytáhla obočí a sotva slyšitelně, opovržlivě vydechla: .„Nesmysl! V jejím případě

je to záležitost především politická, i když připus-tím, že to může být i záležitost psychická. Každý

člověk má nějaké představy a ideály. Tyto ženy jsou

buď mesiášky, nebo prospěchářky, ale jen výjimeč-

ně nenasytné milenky. O čem mě to nutíte mluvit,

pane Helste? Sňatek má vždycky svoje pozadí. Oni

nejsou žádný zamilovaný párek, který se seznámil

na studiích, a na mesiášku má příliš studené oči. Ty

mazané finesy, jak se má chovat, jí určitě radí

z vyslanectví.”

25

Číšník byl neodbytný. Sekt s ledovou drtí. Nálada

se uvolňovala.

„Děkuji, dnes už bylo toho pití dost,” zadržela Aertovu ruku. „Musím totiž ještě pracovat, také občas

potřebuji peníze, vám se to nikdy nestává?” A opět

chladný, osvěžující úsměv. „Pojďte se raději na chvíli

projít, klimatizace je tu mizerná!”

Nic jiného si nepřál.

V sále Nezávislosti se už pod křišťálovými lustry

z českého skla tančilo. Tázavě na ni pohlédl.

„Ne, ne, děkuji, nemám ráda hluk a k tomu ještě

vedro. Jsou věci, bez nichž se už docela dobře obe-jdu. V poslední době snáším jen docela bezbarvou

klasiku. S člověkem se postupem času něco děje,

nevíte co? Musím o tom stále přemýšlet. Ta změ-

na zájmů, názorů a sympatií…”

„Dnes je nejpříjemnější večer od okamžiku, kdy

jsme přistáli,” řekl s úlevou Aert, když konečně vyšli

na široké mramorové schodiště a rozprostřela se

před nimi temná zeleň zahrad splývajících s horkou hedvábnou nocí.

Město světélkovalo siluetami rostoucí africké architektury. Pýcha mladého státu.

„Přemýšlení už nechte, tady se jím člověk příliš

opotřebovává.”

Tropický květ na obloze se jim před očima rozvinul

a změnil v temné propasti barvu. Stačilo vztáhnout

ruku a vrhnout se dolů.

Vypečená placka, opálová tvář, bílá ramena, klín

věčné ženy. Opojení a úzkost.

„Pojďte, provedu vás,” řekla důvěrně a vzala ho za

ruku.

Napadlo ho, že někteří jedinci se beze slova a bez

důvodu přitahují. Kašlou na etiketu a protokol. Mají

v sobě stejný programový štítek, stejně očkované

geny. Vesmírnou analytiku a shodné magnetické

pole. Nepostřehnutelné části antihmoty.

„Nejste tu poprvé?” zeptal se překvapeně.

Nepatrně pohnula hlavou a pohodlně se do něho

zavěsila.

Jiní se opět beze slova odpuzují, musí to mít pějaký

význam a smysl.

„Ne, už jsem… Předtím, než odstranili José Thiama, pokud vám to něco říká … To byl prezident,

tehdy. Před lidovou revolucí — jak nazvali to povstání.”

„Nevěděl jsem …”

„Já toho o vás také ještě mnoho nevím,” řekla tó-

nem vyšetřovatele.

„Snad budu mít příležitost to ve vhodnou chvílí napravit,” zakličkoval ve snaze uniknout ženskému

výslechu.

Pohlédla na něho zdrcujícím pohledem. „Spusťte,

myslím, že vhodnější chvíli hned tak nenajdeme.

Co vás to napadlo chtít právě teď v Maawakau za-

čínat s dřevem? Chybí tu základní komunikace.

Utopíte celý kapitál v pralese. Nevíte, co s penězi?”

„Vláda nabízí výhodné podpory a subvence…”

„Vláda, vláda … prosím vás vláda. Samozřejmě že

nabízí, ale můžete si být jist, jak dlouho se vůbec

udrží? Přijde jiná a zlikviduje všechny předcháze-jící závazky. To se přece běžně dělá. Ani vám nepoděkují a v nejlepším případě zabaví to málo, co

vám ještě zbude. Zablokují vložený kapitál, když

se z toho zmatku dostanete se zdravou kůží. Přece

vás nemusím poučovat… Jsou vládní .subvence

opravdu tak výhodné? Vynesou alespoň padesátiprocentní zisk?”

„Když se to podaří, čeká ve zdejších lesích bohat-ství!”

„Když, když … A když se to nepodaří?” Zůstala stát

uprostřed kroku mezi neviditelnými omamně voní-

cími květy. „Setkala jsem se s příliš mnoha lidmi,

které zničila víra v politiku afrických vlád …” Pozvedla hlavu vzhůru a trochu ji zvrátila.

Napadlo ho, že si snad přeje, aby ji konečně polí-

bil. Něžně ji objal.

„Vy máte nápady,” řekla podrážděně. „Necítíte nic?”

„Ano, jistě …”

„Ale ne, necítíte nic,” řekla s despektem. „Páchne

to tu revolucí, čeká se převrat nebo puč, jak chcete,”

a opět zavětřila v tom horkém, tropickými vůněmi

prosyceném vzduchu. „Dělám už deset let všechny

revoluce na tomhle kontinentě, mám na ně nos.

A proto jsem dnes tady.” Něžně se na něho usmá-

la, jako před chvílí on, když ji chtěl políbit.

27

„Jste příjemný člověk, pane Helste, tak se držte

zpátky. Tady si bílí musí za všech okolností pomá-

hat. To je otázka života, jednou nás odtud stejně

všechny poženou!”

„Nás?”

„Ano, vás i mne, ačkoli my budeme v tom pořadí asi

až úplně vzadu. Vůbec nezáleží na tom, že chcete

rozvíjet jejich hospodářství, že do toho vrazíte všechno, co máte. Mne také nebudou potřebovat, abych

referovala o jejich revolucích, banánech nebo toaletách. To je realita věcí, neúprosná realita. Bohužel,

škoda …”

Říkala to vážně a byla smutná. Cesty, vysypané sně-

hobílou mramorovou drtí, jiskřily v paprscích mě-

síce. Zdálo se mu, že se její tvář uvolnila a vzala na

sebe unavený, trochu dětský výraz. Ano, jednou je

poženou, jednou se Afrika vyklube z vejce. Zatím

jenom ptáček sem tam prozobne skořápku.

„A váš tip?” zeptal se věcně, protože pochopil, že

tato dáma, jejíž věk se neodvažoval už jednoznačně

určit, je nejenom půvabná, ale i moudrá.

„Nevím, třeba vůbec k ničemu nedojde, nezajímají

mne předpovědi, ale fakta. Záleží na tom, jak je

vláda vnitřně silná, jak bude obratná, kdo stojí v pozadí. Ale něco se děje, proto jsem tady. BBC je nejlépe informovaná agentura světa.”

„Ano, to ano, ale vy přece nejste Angličanka…”

„Samozřejmě že ne. V tom je právě výhoda. Agentura se v politických zvratech snadno přehlédne, ale

národnost… Národnost zůstává, chápete? Přesto

však spím každou noc s nejmodernějším samopalem

pod hlavou. Až se začne střílet, tak to budou myslet

obě strany nepříjemně vážně,” řekla zase s úsměvem

zasvěcence, který „dělá” revoluce na celém Černém

kontinentě.

„Téměř vám věřím,” poznamenal tiše Aert a zdůraz-nil slůvko téměř. „Jste milá,” a lehce ji políbil na

tvář.

„0 …, vymyslela jsem si pouze ten samopal. Pod-trhnout některé detaily, to už patří k profesi…”

Měla hebkou vlahou pleť a neprotestovala.

„Zní to docela věrohodně…”

Už dávno ztratil orientaci, ale bylo s ní příjemně

a nic mu nechybělo. Takové zahrady se snad rozkládaly jen kolem paláců ve starém království Tak-rur.

Uvažoval, kolik jí může být let. Jistě nejméně třicet, ale možná i čtyřicet. Revoluce, při níž odstranili prezidenta José Thiama, vypukla před sedmi

lety. Věk žen se v poslední době zřejmě vyrovnává.

Nepostupuje, trvá. Lze ho nazvat dokonce dívčím.

Zralý je mozek, ale zjev zůstává neuvěřitelně dlouho na hranicích dospělosti. Výhoda, která se ne-smí přehánět. Ale ona nepřeháněla.

Stanuli před živou, leskem starého stříbra světléku-jící plochou. Bazén. Tropický květ teď ležel u jejich nohou. Voda zbarvená jasem mořské zeleně vydechovala svěžím chladem. Stíny moderních kamenných skulptur doplňovaly okolní prostor. Když se

ohlédl, spatřil kdesi velmi daleko světla paláce.

Taneční orchestr už nebylo slyšet.

Jen někde, bůhví kde, se temně chvěla napjatá blá-

na. Zvláštní, dělený, a přece jednotný zvuk. Žlutým

jasem ozářené město, deroucí se pomalu a slepě

k budoucnosti, k modernismu a civilizaci, pojednou

zmizelo. Zůstal jen zvuk, hluboká ozvěna prostoru,

horký samet zahrad, květ na pozadí noci i jejich

nohou, hvězdy a hradba zeleného ticha na březích

vzdálené řeky.

Bubny!

Čas zpoždění!

„Nevykoupáme se?” zeptala se Konstancie nenucené a bez zaváhání vyklouzla z bílého úzkého pouzdra. Mikroskopické hadříky jemného prádla se

snesly na pečlivě udržovaný trávník.

Povzbudivě se na něho usmála, mléčně bílá a štíhlá,

a stočila si beze slova vlasy do uzlu. Pak skočila

do vody.

„Co stojíte? Je to báječné.”

Nemohl couvnout. Všechno v tomto paláci se odehrávalo podle protokolu. Tradici nahrazoval ceremoniál, úzkostně dodržovaný. Kde není tradice,

vždycky se trochu přehání a nadsazuje — někdy dokonce hodně.

Tady a teď určovala protokol ona. Bylo jeho povinností udělat totéž. Svléknout se a skočit do vody.

29

Jinak by se dopustil hrubosti a beztaktnosti. Představil si Ji někde na březích studeného moře pod

skalnatými srázy. Myslet si mohl cokoli, po jeho

myšlenkách se nikdo neptal.

Zmizela v měkké hlubině, ani na něho nepohlédla.

Vlastně to nebyl špatný nápad.

Plavali vedle sebe a pravidelnými tempy rozhrno-vali stejnou vodu. Občas se dotkli prsty. Setkání,

společný živel.

„Konstancie…”

Pohlcení. Teď je pohltila voda, jako je jednou pohltí země. Všichni se rozplynou ve stejném živlu,

sami v sobě, jeden ve druhém. Jednota a mnohost je

totéž. Myšlení a uvědomování si sebe sama je jen

světélkování dvou vln téže hladiny.

Zhluboka vydechla a obrátila se naznak. „Ano?”

„Nechtěla byste si někdy vyjet na pobřeží?”

Otočila k němu hlavu. „Ráda, někdy, bude-li k to-mu čas.”

„Cítím se s vámi dobře …”

„Jistota, že si vzájemně nepodřízneme krk, uklid-

ňuje,” řekla s úsměvem v hlase a zamířila ke břehu.

„Musíme trochu oschnout a vrátit se. Mám ještě povinnosti, vy podnikatelský šťastlivce!”

Bílá ryba na bílém kameni. Všechno pochází ze

všeho. Klouzání kapek v záhybech pletí. Střízlivě

na ni pohlédl. Asi jí exhibicionismus dělal dobře.

Ale byla tichá, chladná a krásná. Zavřené oči, lehký

dech.

„Na co myslíte?” Neodvážil se jí dotknout. Přelud,

který by vyplašil.

Natáhl na zvlhlé tělo košili a bílý smoking.

„Už?” řekla, „kolik je hodin?”

„Bude půl dvanácté .*..”

„Škoda, dalo by se tu ležet do rána. Šaty prosím …”

Otočila se k němu zády a vklouzla do pouzdra. „Docela obstojná recepce, zdržíte se ještě?” a pohodlně

se do něho zavěsila. Vykročili po sněhobílé cestě

k prezidentskému paláci.

Cítil příjemný chlad a vůni čisté pleti. „Když dovolíte, doprovodím vás.”

„Ale já jdu opravdu pracovat…,” a výsměšně na

něho pohlédla.

„Vím, v noci jsou telefony nejspolehlivější. Mate-riály máte připravené?”

„Ano, to dělám odpoledne mezi sprchováním a spa-ním. Teď už jen výňatek z .profesorova’ večerního

projevu. Nic zajímavého, měna je pevná, produkce

průmyslu plánovitě stoupá, dobré sousedské styky

se všemi státy. Nuda!”

„Co jiného má povídat?” řekl Aert Helst a usmál se

svým suchým a trochu ironickým úsměvem. „Chtěla

byste jako náhradu za dnešní prozahálený, ale pří-

jemný večer pikantní zprávu? Když máte tak ráda

vzrušení…”

Koketně na něho pohlédla. „Nebude-li cena příliš

vysoká …”

„Nebude, přátelům neprodávám, pro přátele je

zdarma.”

„Děkuji,” políbila ho na tvář stejně lehce jako on ji

sotva před hodinou. „A pramen?”

„Spolehlivý, lze říci dokonce oficiální, ale není

možné, aby byl uváděn. Prostě z dobře informovaných kruhů…”

„Výborně, mám ráda takové fráze. Spusťte, myslím,

že s chutí uvěřím všemu, co mi napovídáte.”

Aert trochu dotčeně povytáhl obočí. „Neuváděný

mluvčí Severní republikánské strany varoval dnes

prezidenta před násilnou smrtí. Zdá se, že síly opozice se v poměru k prezidentovi Maawakaa zdají

rozdvojeny …”

Hleděla na něho ostrým, pátravým pohledem. Ten

muž ji zaujal už tehdy v letadle svou profesionální

lhostejností, dokonalým vystupováním i srdečnou

bezprostředností .v okamžicích, kdy se octli sami.

Cítila se v jeho přítomnosti volná a bezpečná. Dalo

by se s ním jít pěšky napříč Afrikou. Ale teď ji ohromil. Není zřejmě tak lhostejný a nevšímavý k udá-

lostem kolem.

„A vy chcete, abych to pustila do světa?” zeptala

se překvapeně.

„Já? Já nechci nic, slečno Schagerstromová. Vy

jste si přála zajímavou zprávu. Tady je!”

„Ano, ale … Ta zpráva může někomu posloužit, a ji-ného poškodit. Víte, jaký bude v Maawakau poprask,

když ji oznámí zítra ráno BBC?”

31

„Jistě …”

„A vy si to přejete?”

„Ale Konstancie, já si nepřeji vůbec nic kromě toho,

abych vás zase brzy uviděl. Mně jde jen o státní

subvenci a podporu, kterou vláda přislíbila mému

podnikání. Proto mám pochopitelně raději profesora’ živého než mrtvého.”

„Dobře, Aerte, já ji převezmu,” řekla vážně. „Taková zpráva se konečně nedá nikdy zcela vyvrátit

ani prokázat. Je to prostě zvláštní druh informací,

které si člověk obvykle není ochoten sám vymyslet,

protože se dříve či později splní.”

IV

David Isa Gej se už konečně nemusel usmí-

vat a jeho pohled sklesle spočíval na leštěné desce

velkého psacího stolu. Také tento stůl, krásná umě-

lecká práce v koloniálním slohu, zde zůstal po ně-

kterém z guvernérů minulého století.

Recepce ještě neskončila, ale vyslanci krátce po

půlnoci odjeli a on se mohl vytratit do svého skrov-ného profesorského bytu v pravém křídle paláce.

Už ho k ničemu nepotřebovali, jeho oficiální povinnosti skončily a dole při uvolněné zábavě by spíše

překážel.

Den ho unavil a vzrušil. Vzbudil v něm mučivé ne-

<i jistoty a staré pochybnosti, které v sobě tolik let

tajil. Proč přijal vlastně podruhé kandidaturu?

Neudělal tehdy největší chybu svého života? Nebyl

by prospěšnější více při výchově nové generace

než v tomto starém, krásném, ale přece jen guvernérském domě? Co od něho všichni očekávají? Může

vůbec splnit alespoň zlomek, alespoň nepatrnou

část přání toho zvláštního kmenového společenství?

Snad zárodku příštího nesourodého národa, který

vlastně národem dosud není, nikdy nebyl… Vždyť

pět miliónů lidí spojuje jen společná hranice, ale

rozděluje téměř třicet jazyků.

Třicet jazyků v zemi není právě nejšťastnější zá-

kladna pro mladý stát. Jednou ho možná vyženou

jako nepřítele lidu a škůdce. Neměl podruhé přijí-

mat kandidaturu. Umět včas odejít, nedat se zlá-

kat vlastní jistotou.

Těžce pozvedl oči a překvapeně zaznamenal tvář

Aimé Oforiho, mlčky kouřícího tenký dlouhý doutník. Úplně na něho zapomněl, zapomněl, že přišel

s ním a ted čeká.

„Další podrobnosti zatím nedošly?” zeptal se tiše a

vrátil se z hlubin svého nitra do spoře, jen stolní

lampou osvětlené pracovny.

„Nic nového. Oddíl ještě nedorazil na místo. Budou

tam nejdříve za dva dny.”

„Ano, vím… a co… můj otec a bratr?”

Ofori mlčel.

„Asi jako ostatní, že … ?” povzdechl tiše prezident.

„Zprávy o mrtvých bývají vždycky přehnané, Excelence,” řekl konečně ministr. „Doporučoval bych

jen, aby se zatím s vyhlášením dekretu o vyvlast-nění důlních společností počkalo.”

„Čekáme už sedm let,” usmál se hořce Gej. „Když

jsme opatření nevyhlásili dnes, tak to opravdu ještě

chvíli počká. Ale neplníme sliby a cíle naší revoluce.”

„Situace v zemi se musí nejdříve trvale stabilizovat.

Taková opatření nelze dělat přes noc, to jsou historické činy, víte sám, že to není možné.”

„Ale prohlašovali jsme, že to bude možné …”

„Ano, později, to byla jen slova nadšení.”

„Že už nenecháme Maawakao dále drancovat…”

„Předčasné kroky by mohly revoluci ohrozit!”

„Ale bez splnění těchto cílů neměla přece revoluce

smysl!”

„Jste unaven, pane prezidente…”

„Neobstáli jsme, opozice sílí a teď už začínají i nepokoje.”

Mlčeli.

Dva černí osamělí muži v bývalém paláci francouzského guvernéra. Jen ze sálu sem doléhala vzdálená taneční hudba. Tam se bavili ti, kteří je možná

v příštích dnech svrhnou. Mladí důstojníci, záhadný

personál ambasád, univerzitní profesoři, významní

obchodníci, černá inteligence i bílí dobrodruzi.

Chvost a korona každé černé létavice!

„Jsem přesvědčen, že Severní republikánská strana

33

nemá s masakrem v Geji nic společného,” řekl vážně

Ofori. „Spíše se mi zdá, že čin byl míněn jako poslední výstraha před vyhlášením dekretu, že má slou-

žit jako důvod a propagační základna k rozdmý-

chávání kmenových vášní na severu i v Centrální

oblasti. Z toho by neměl prospěch ani Mohamed Ly.

Ly chce sice vládnout, ale bez kmenových válek.

Z toho mohou mít prospěch jen ONI! Portugalské těžební společnosti.

Kdyby se podařil jejich záměr, pozornost vlády by

se musela obrátit od otázek hospodářských k otázkám vojenským.”

„Zdá se, že se jim to podařilo,” řekl rezignovaně

David Gej. „Jsme pro ně stále jen neschopnými

negry. Vždycky najdou někoho, kdo bude ochoten

vyvolat vnitřní nepokoje, zahájit boj, komplikovat

situaci a chtít se za jejich podpory uchopit moci.”

„Nepodařilo se jim to tak zcela, i to je úspěch,” řekl

vážně Ofori. „Ještě totiž žijete, Excelence, a vy-vlastnění bylo jen odloženo. Vy jste symbolem a zá-

rukou cílů, považoval jsem proto za nutné učinit

jistá opatření…”

„Povšiml jsem si,” usmál se chladně „profesor”. „Nechci vám do toho mluvit, jenže to situaci neřeší.

Osudy země nesmí spočívat na životě jednoho člověka.”

„Ale často spočívají. Kolektivním rozhodnutím vde-chuje sílu jedinec, to je odkaz celé lidské historie.

Mojí povinností je, nedopustit, aby se jim podařilo

uskutečnit i druhou část plánu. Prezidentský palác

střeží od dnešního večera Republikánská garda.

Vaše křídlo bude uzavřeno, vstup jen s vaším vý-

slovným svolením nebo na zvláštní propustku.”

„Nevěříte už ani armádě?” zeptal se unaveně Gej.

„Armádě ano, ale nevěřím některým důstojníkům,

zvláště těm ne, kteří studovali v Portugalsku nebo

v Angole. Vaše bezpečnost nesmí spočívat na rozkaze

toho či onoho plukovníka.”

„Jsem tedy vlastně vaším zajatcem,” poznamenal

s nechutí prezident.

„Jste pouze chráněn svými přáteli, abyste mohl dokončit revoluci, Excelence!”

„Profesor” pomalu zvedl hlavu a pohlédl ministrovi

vnitřní i vnější bezpečnosti zkoumavě do očí. Kdyby

ho tak dobře neznal, kdyby to nebyl Aimé Ofori,

tak by těm slovům nevěřil. Jak snadné je zbavit

prezidenta moci, izolovat ho, provést hedvábný převrat, vzít mu možnost říci národu jediné slovo.

Kolika nebezpečím a útokům musí člověk čelit.

„Nejraději bych se vrátil na svoji katedru,” řekl znechuceně.

„O čem to přemýšlíte?” vydechl Ofori. „Vy mi nevěříte? Vy se domníváte…”

„Ale nesmysl, nesmysl, Aimé. To říkám jen proto,

že bych se chtěl skutečně vrátit. Nebo to snad zní

jako demise do rukou ministra bezpečnosti, protože

v chodbě stojí Republikánská garda?” zeptal se ironicky. „Prostě si myslím, že nejsem ten nejvhodnější člověk.”

„Jenže vy jste nejvhodnější člověk! Jinak byste ne-obstál, jinak by vás dávno odstranili!”

„Myslím, že přeceňujete Tingboovy informace,

Aimé.”

„Pouze nepodceňuji.”

„V každém případě vám děkuji, ale teď už mě nechte jít také spát,” řekl s úsměvem Isa Gej a vztáhl

k Oforimu pravici. Ano, jemu mohl ještě důvěřovat,

spojovala je stejná idea, stejná naděje, stejný cíl.

Jak rychle tyto pojmy mnozí lidé mění.

*

Poslední vozy se rozjížděly. V bráně prezidentského

paláce vzdávaly čest stráže ve slavnostních uniformách Republikánské gardy. Prýmky a zlato. Tu

změnu téměř nikdo nezaznamenal, patřila k zvý-

šení lesku slavnostního dne, který se konečně

rozplýval v nejasných náznacích příštího svítání.

Aimé Ofori konečně s úlevou usedl do otevřeného

bílého mercedesu. Vůbec se nesnažil zakrýt zívnutí.

„Domů, pane ministře?” zeptal se řidič ospale přes

rameno. Věčná trpělivost služebních řidičů.

Beze slova přikývl. Domů, kam jinam. Byl zklamán

a znechucen. „Profesor” mu nevěří. Jak podivně se

na něho díval. Nakonec se začnou podezírat. Ústavní

strana svobody, portugalští obchodníci, důlní společnosti, zbytky Francouzů a bůh ví kdo ještě. Každý

má své vlastní cíle, ambice a přání.

35

Projeli třídou Odborové konfederace s tichými slavnostními budovami ministerstev a úřadů, spící obchodní čtvrtí a pak se před nimi vynořil Ústřední

městský park Patrice Lumumby s neusínajícími vo-dotrysky a zvučícími kaskádami.

Noc odstoupila, ale jitro ještě dřímalo schouleno

za zelenou hradbou Centrálního pralesa.

Pootevřel oči. Měl tu cestu vůní a květů rád. Tady

ležela nová Afrika. Afrika, jakou ji viděl on, on a

„profesor”. Zahrada světa, symbol*jejich práce. Tak

bude jednou vypadal celá země. Jednou, až…

Usmál se velkými ústy a pohodlně se protáhl. Jak

snadno by mohl provést hedvábný převrat a chopit

se moci… Jak snadno by mohl prezidenta izolovat … Jak nebezpečné má člověk myšlenky…

V dálce šel po opuštěném chodníku nějaký člověk.

Osamělý a ubohý. Napadlo ho, že tu někde v parku

snad usnili a teď, probuzen předjitřním chladem,

pokračuje v nekonečné pouti. Jeden z mnoha, kteří

čekají, až jim dá vláda životní jistotu.

Lehký opar se převaloval nad vysokými keři zářivě

planoucích rododendronů. Koruny královských palem se chvěly v mandlovém šeru a pružiny vodotrys-ků vybuchovaly k měkké, bezbarvé obloze.

Ten člověk se zvědavě zastavil, ohlédl, vkročil do

jízdní dráhy a váhavě vyšel vstříc jedoucímu vozu.

Řidič se lehce dotkl pedálu brzdy, podrážděně trhl

hlavou a dal mu znamení. Tak přejdi, říkal ten pohyb.

„Dej pozor, je opilý,” řekl Aimé Ofori a opět přivřel

oči.

Muž však o krok ustoupil a vyjeveně hleděl k blí-

žícímu se vozu. Pak sebou prudce trhl, jeho těsný,

pomačkaný plátěný kabát se na prsou otevřel a

dávka ze samopalu proťala dunivě vzduch.

Vůz bezradně změnil směr, sklouzl k chodníku a

hlučně narazil do kmene palmy. Aimé Ofori otevřel

široce oči.

Hlava černého hada z řeky Maaw!

Tápavě sáhl do kapsy pro pistoli. Necítil bolest ani

strach. Ten člověk zoufale utíkal středem silnice.

Vystřelil!

Jednou, podruhé!

3S

Viděl, jak zakopl, neuvěřitelně dlouhou dobu balan-coval a pak těžce padl na asfalt.

Řidič zhroucený na dveřích vozu tváří k parku z posledních sil něco bublavě zachroptěl a jeho ruka se

namáhavě zvedla.

Aimé Ofori už neměl čas se otočit.

Z džungle vysokých, zářivě planoucích rododendronů vykročil bílý muž a v chůzi přesnými, krátkými dávkami drtil lesklý plech bílého mercedesu

i ministrovo černé tělo.

V

Držel v ruce květ červeného tulipánu. Jeden

jediný, který teď zrána ulomila na rozkvetlém zá-

honu a podala mu plotem za tu službu.

Byla to vlastně první květina, kterou dostal od ženy,

a rozbušila mu srdce.

„Spojit se těly je snadné,” řekla tajemně, „ale jen

málokteří jsou si oddáni dušemi.”

S tím rudým jarním květem zůstal stát bezradně na

opuštěné předměstské ulici.

Bezbarvé svítání, budoucnost a klam. Šťastné sev-

ření srdce, uvolnění přítomnosti z nepochopitelné-

ho přesypadla času a na železniční trati pod skalnatým srázem vlak.

Pak se ozvala exploze, jak TEN MOST vyletěl do

vzduchu, a to byla hranice, podivuhodně rozdělující

jeho mládí.

Nová etapa a krok vpřed. Všechno pocítil v jediném

bolestném zatrnutí srdce, když sevřel dlaní stvol

červeného květu. Ale vlastně, co teď s ním?

Pak přejel kolem velký bílý vůz a vzadu ležel člo-věk s rozpřaženýma rukama jako Kristus.

Začalo drobně pršet a ten nádherný déšť se snášel

na střechy domů a rozstřikoval baldachýny vlahé

tříště. Dostal žízeň a nastavil mu ústa. Déšť, konečně

déšť. Měl by jít nahlédnout do toho vozu, musí se jít

podívat do toho vozu.

Černá tvář a nahé ženské tělo. Ještě nikdy je neviděl

tak zblízka, ještě nikdy je neměl na dosah ruky —

a prší.

„Monsieur!” zatřásla jím. „Probuďte se, proboha,

probuďte se!”

Z naléhavosti hlasu vystupovala souvislost s TÍM

ČLOVĚKEM, co ležel vzadu. Hlavně že prší, hlavně …

„Monsieur!”

Cítil pevné kostnaté prsty na svých ramenou.

Vycházelo slunce. Proudy vody z kropicí hadice šu-měly po záplavě tropického listí. Ranní zalévání —

nepršelo! Samozřejmě že nepršelo, až za půl roku.

„Monsieur … zabili mého bratra,” vzlykala zoufale.

„Probuďte se prosím!”

Zděšené černé oči.

„Já … já vím, já jsem to viděl,” zakoktal tupě a

přetřel si zpocenou tvář. Vedro! Nemohl se vzpa-matovat, ještě nebyl tady, ještě se nevrátil. Ještě

držel v prstech květ rudého tulipánu.

Ale ne… zmizel, ruka byla prázdná.

Sen, v poslední době má samé sny. „Co říkáte?”

„Aimé, Aimé je mrtev!” vykřikla cizím, neznámým

hlasem. „Zastřelili ho v Ústředním parku. Prosím

vás vstaňte, musíte…”

„Ano, samozřejmě ano…” Zvolna se vzpamatová-

val. Aimé, to myslí zřejmě bratra … Hlava černého

hada… Kouzelník Tingbo … „V autě?”

„V jeho autě,” řekla nezvučně. „Vy jste to viděl?”

Viděl? Teď si tím nebyl jistý. Nesmysl!

„Něco jsem viděl,” řekl neochotně. „To je zvláštní,

zdálo se mi…”

„Tak to působí,” vydechla tiše a z očí se jí nezadržitelně hrnul příval slz. Stále se ještě nad ním sklá-

něla v té průsvitné francouzské mini, jak vyskočila

přímo z lůžka.

Posadil se. Hlava mu třeštila. Takhle ho vzbudit.

Celý den ho bude zase bolet. Možná že ten sen byla

jen myšlenka z její hlavy. Zdál se mu ve zlomku vte-

řiny a pak se probudil.

„Co působí?” zeptal se překvapeně.

„Talisman, jeho talisman,” řekla sklesle. „Ochranné

kouzlo, bratr si to přál. Každý má mít svůj vlastní

talisman, i když té věci nevěříte.”

Nechápavě na ni pohlédl. „Ochranné kouzlo?”

„Dávala jsem vám ho pod polštář …”

,,Pod…,” nadzvedl pomačkaný propocený polštář.

Ani si nevšiml, že nefunguje větrání. Malá ebenová

soška… nebo to byl kámen? Vzal tu věc zvědavě do

rukou. Sotva čtyři centimetry dlouhá.

„To je Aimovo ochranné kouzlo,” řekla tiše Hawa.

„Teď je vaše!”

„Aimovo ochranné kouzlo?”

„Před chvílí volali, budou tu za čtvrt hodiny.”

„Ano, ano, děkuji,” řekl už docela klidně. „To bychom se měli snad trochu obléknout, paní doktorko.”

Tupě se vypotácela z jeho ložnice. Zůstal sám, jen

tiché šumění deště.

*

Telefon nemilosrdně útočil a dorážel.

„Slyšíte? Konstancie, slyšíte?” hulákal Mike Doog

zuřivě do aparátu a volnou rukou mušil do stolu.

„Nemožná ženská, úplně nemožná! Válí se v posteli

a jde jí o krk!”

„Hlasitěji, prosím, neslyším,” řekla jedovatě Konstancie a pohodlně se převrátila na druhý bok. Co

si ten blázen myslí, ještě není šest. Před chvílí

usnula.

„Vzali toho chlapa odnaproti, slyšíte?” hulákal reportér Washington Post. „Toho nového Holanďana,

ano, jeho. Přijela pro něho celá divize maawakské

armády! Dva náklaďáky černých hub a džíp …”

„Co říkáte? Pro Helsta?” zeptala se Konstancie nechápavě. „To není možné, tu musí být omyl…”

„Omyl? Bydlím přes ulici, zlatíčko. Viděl jsem to

na vlastní oči, vpadli k němu s automaty. Pak ho

vrazili s tou černou chůvou do džípu a odjezd.”

„S jakou černou …”

„Co s ní žije!”

Polkla. Holandský obchodník, černá paní domu…

To je normální.

„Máte nejvyšší čas zmizet, drahoušku, letiště bude

už asi obsazené, ale snad by to šlo ještě lodí z pří-

stavu. K moři se můžete dostat za tři hodiny, dnes

odpoledne odplouvá italská .Florencie’. Půjčím vám

vůz i se šoférem, ale budete si muset lehnout do kufru, na silnici budou určitě kontroly.”

„Já … já vám nerozumím,” vydechla užasle a teprve

teď se úplně probudila. Tak on má černou…

39

„Tentokrát vám to nemůže projít,” chrlil ze sebe

Mike Doog. „Vezmou vás do presu, kde, kdo, co …

Ten milánek odstřelil ministra války, chápete? Jste

v tom až po uši, trochu vás povodil za nos, ale to

byl jen takový taktický manévr, záměna osob. V ranních zprávách z Londýna už běžela vaše zpráva. Ra-dím vám, ztraťte se, dokud to jde. Ta věc pro vás ne-může dobře skončit. Obviní vás, že jste v tom jela

s ním. Oznámíte odstřel prezidenta, a ráno je to ministr vnitra … Konstancie, slyšíte? Řekněte pravdu,

jela jste v tom?”

Hleděla soustředěně do svěžího rána. Jednoduchý

pokoj ve výškové budově nad nejživější tepnou maawakské obchodní čtvrti. V nižších poschodích byly

obchodní agentury, redakce Maawakao-Matin, sa-lón krásy, letecké společnosti a nahoře byty. Horko, ale laciněji než v hotelu.

Mike už utichl. Ta zpráva na ni zapůsobila. Mike

nebyl žvanil. Když řekl, že ho viděl, tak ho viděl.

Mechanicky vytočila číslo Royal Dutch Airlines a

nepřítomně se zeptala: „Ranní spoj do Dakaru letí

normálně?”

„Ne, madam, dnes neletí vůbec. Všechny spoje jsou

zrušeny …”

„Děkuji,” a zavěsila. Měl pravdu, spadla klec! Něco

se stalo. Musí ven, ale kam? Tak ten tichý, milý Holanďan… Ale má smysl pro humor, oznámí svůj čin

BBC tři hodiny předem. Pak ji nepříjemně zamrazilo. Vezmou ji do presu, to je úplně jasné. Byla

s ním celý večer, odeslala tu zprávu, pak zjistí, že

s ním dokonce přiletěla. Jak dokáže, že s ním nebyla i po půlnoci, v době, kdy se to stalo. Ani nenaléhal, aby s ním zůstala, teď už ví proč. Měl jinou

práci. Nikdy by neřekla, že by mohl mít právě takovou práci.

Konstancie Schagerstromová konečně odsunula mlčí-

cí aparát. Jak dlouho může trvat, než pro ni přijdou. Zavřela oči. Jen žádné milosrdné lži. Nanejvýš

dvě hodiny. Viděli je spolu v noci odjíždět. On ji

pak políbil na dobrou noc a šel si odstřelit ministra.

Kde se to asi stalo? Měla by vstát a vyjít na lov, ale

má to vlastně smysl? Bylo jí docela dobře, když ji

líbal. Skoro krásně, ano, krásně.

Nemá to smysl, už je pozdě. Zůstane raději ležet,

je to bezpečnější. Postel je nejbezpečnější místo na

světě. Zatím se venku nestřílí a pár kroků je vyslanectví. To někde na silnici uprostřed buše není.

Tam je jen hlídka se samopalem, která má větší

strach než pronásledovaný. Přinejlepším by z toho

bylo znásilnění. Bílá žena v kufru … A pak by ji

nechali udusit, aby nemohla mluvit.

Měla by ještě spát. Pokud to jde. Zavřela oči.

Tady je aspoň zdánlivá civilizace, nutná kulisa a

příslušné rekvizity. Věznice, soud… Venku jsou

jenom lidé, po staletí se nezměnivští bojovníci s moderní zbraní.

„Je mi s vámi dobře, Konstancie,” řekl Aert.

Jí bylo také dobře. Osamělí světoběžníci. Nadšení

z práce už dávno z každého vyprchalo. Kouzlo no-vých zemí přerostlo v únavu z cestování. Lásky

někam zapadly, drolily se a sesouvaly. Zůstaly opuš-

těné ve stanicích v džungli, na křižovatkách měst

nebo v zahradách nedozírně vzdálených farmář-

ských usedlostí. Jako prázdná termití hnízda, opuště-

né misijní chaty.

Už dávno se obyvatelé vystěhovali, ale stavba ještě

stála. A ona měla v sobě jen zpola zapomenuté adre-sy prázdných hrobů. Nairobi, Fort Lomy, Šerpa Pinto,

Niamey. Celý kontinent. Za těch deset, patnáct let.

Ale i to přestane člověka bavit. Pětatřicet let není

už věk nebeského milování. Něco zmeškala, něco

jí uniklo mezi prsty. Rozběhla se ze severu za sluncem, chtěla konečně vysušit tíhu a úzkost nekoneč-

ného deště a tísnivých mlh ve vlastní duši. Hnala

se za modorou oblohou, za sladkým dechem teplého .vzduchu. A teď je ho příliš. I ona začíná

schnout, vysychat. Žádný zápach tlení, mokrý hrob

a bláto před rakví. Jen suchý písek. Nebe a žár.

Šťastná mumie!

Zapálila si cigaretu a napila se červeného vína. Po

ránu jí nejlépe chutnalo červené víno. Ale cigareta

byla hořká. Má jméno, povolání i to nádherné po-

časí. Jenom jedno nemá!

Kolik bylo těch přistání a prázdných misijních

stanic. Věčné putování, neklid, dobrodružství. Milenci bůhvíkde a bůhvíodkud. Naivní, na první po-41

hled průhledná spiknutí, zbytečné vraždy, masakry

ubohých, milióny na dosah ruky.

Termití shon pod dravým sluncem, ale proč? Co

všichni chtějí? Vždycky, každou noc před usnutím,

měla stejný sen. Vlastně to ani sen nebyl, jen procházka vlastní představou. Tiché bloudění zahrada-mi, při němž nebyla sama.

Jednou slyšela v nějaké zastrčené díře, jejíž jméno

není zaznamenáno ani na generální mapě, kázat

misionáře.

„Cesta lásky jde od těla k duchu, od konečného

k nekonečnu, od časového do věčnosti.

Oddáváš-li se tělem, brzy je prohlédneš a budeš si

přát jiné.

Oddáváš-li se jeiV srdcem, brzy je vyčerpáš a bude

tě přitahovat jiné.

Oddáváš-li se nikoli s mužem či ženou, ale s dět-mi Božími, bude tvá láska věčná. Nekonečno, které

je oba přesahuje, umožní muži i ženě svou lásku

zvěčnit.

Přáním lásky je spojit se s Bohem.”

Nevěděla, zda černý houf kázání zálesáka v sutaně

rozumí. Byl-li vůbec schopen na svém stupni vývo-je jít cestou lásky od těla k duchu a bůhvíkam. Po

půlhodině opět odjíždě.la s vojenským konvojem

tam, kde nebylo o různých formách lásky ani řeči.

Jeho slova v ní však utkvěla. Tehdy na sedadlech

džípu i dnes. Sesula se hluboko do jejího nitra. Snad

je říkal jen pro ni ten opuštěný bílý muž, pro něhož

musela znamenat uprostřed vojenského konvoje zje-vení z nebe. Nikdy nepřestala obdivovat sílu, která

ho udržela na onom místě. Osamělého, zapomenutého, neexistujícího. S hloučkem ubohých a nechá-

pajících, v primitivní lesní kapli.

Teď se k oněm slovům vracela stále častěji v okamžicích dne i usínání. Člověk se všeho nasytí, všechno ztratí cenu. Zůstává jenom myšlenka-touha.

Telefon se vtíral zvukem palčivého světa. Zastavilo

se jí srdce. Strach! Vždycky měla strach, kolik

strachu už prožila.

„Schagerstromová …”

„Jak jste se rozhodla?” hulákal Mike Doog. „Mám

vám ho tam poslat?”

„Koho?”

„Šoféra přece!”

„Já se vůbec nerozhodovala,” řekla ospale. „Mu-sím nejdříve pod sprchu, co po mně vlastně chcete?”

„Obsadili křižovatky, dělají razie…”

„To Je normální.”

Slyšela, Jak Mike na druhé straně zuřivě kleje.

„Prosím vás zmizte, nepleťte se do toho, já vás nechci mít na svědomí, i když v tom máte prsty.”

„Vy? Na svědomí? Proboha, Miku…”

„Ze jsem vás nevaroval,” zařval vztekle. „Tady musí

držet všichni bílí spolu!” a praštil sluchátkem.

„Ale to já vím,” povzdechla pro sebe a dopila sklenici červeného vína.

Vstala. Musí se obléknout a zavolat vyslanectví.

Zdá se, že pro ni skutečně přijdou. I ten blázen

Doog je přesvědčen, že v tom má prsty.

VI

Aert převracel zamyšleně v kapse tu zvláštní

černou sošku, o níž nevěděl, je-li z kamene nebo

ze dřeva. Představovala ženu s vystouplými prsy a

zvířecí hlavou. Nebo to byla jen obřadní maska?

Vedle zůstala už jenom Hawa a Áimé.

Slyšel její hlas, jak podivnými zvuky sténá a plá-

če. Jak šeptá nesrozumitelným jazykem tichá, pal-

čivá slova a znovu zoufale vzlyká.

Oknem viděl k hlavnímu vchodu kliniky, kde se to

hemžilo vojáky a policisty. Zelenohnědé, skvrnité

vojenské vozy stály na parkovišti.

Ten člověk, zasažený ministrovými střelami, ještě

žil. Právě ho operovali, ale na výslech nebylo ani

pomyšlení. Šofér Oforiho vozu před hodinou ze-mřel. Uprostřed agónie zřetelně řekl: „Bílý v parku.”

Stačilo to k tomu, aby si mohl udělat jasnou představu, co se tam asi stalo. Proč byl Ofori zasažen

zezadu, když střílel zřejmě dopředu. Útok černého

muže neměl žádoucí účinek, a tak zasáhl instruk-tor z parku.

43

Aert teď čekal. Nevěděl na co a proč. Stráže ho ne-pustily ven. Řekly jen, aby zatím počkal.

Cekal.

Je čas, spousta času. Kolik životů se v něm roz-plyne. Převracel v kapse sošku a přemýšlel o snech

i Hawainých slovech. Tady má člověk sklon věřit

neuvěřitelnému.

Cítil, že se pohybuje na hranicích čehosi, co se vy-myká evropskému způsobu chápání. Ještě nikdy

néměl tak živé a autentické sny. Působí snad TA

VĚC, kterou mu dávala pod polštář, jako droga? Všechno v něm se příčilo tomu uvěřit. /

Ale odkud a proč se objevovaly živé vjemy z dáv-né minulosti s jasnými tvářemi a skutečnými ději?

Snad by si měl znovu pročíst Freuda. Únava, podnebí … Jaký mají smysl, co mu chtějí sdělit tváře,

které kdysi znal. Co je vyvolalo. Jak je možné vidět

bílý vůz s mrtvým ministrem v předměstské čtvrti

středoevropského města? Zena ve snu mu podala

rudý květ, to se skutečně stalo… tehdy, dávno.

Vzápětí mu jiná žena mimo sen podává TU VĚC.

Shoda okolností, náhoda, animismus zdejšího kraje?

Předtucha vytvořená asociací z Hawaina mozku,

nebo …

Ne, to je nesmysl. Ale vůz s mrvým ministrem

viděl.

A kouzelník Tingbo řekl:

„Dnes v noci spatříš hlavu černého hada vystupující z řeky Maaw!”

„To znamená smrt,“vzlykala Hawa,když je vezli v do-provodu po zuby ozbrojených policistů na kliniku.

Tady se všechno přehání, ze všeho je hned divadelní

představení.

Teď ji slyšel vedle kňučet hlasem opuštěného štěněte.

Vysoký tón unikající z hlubin černé hrudi. Zoufalství předků nemůže potlačit žádný univerzitní

diplom.

Vyňal sošku a zadíval se na ni. Zvláštní práce. Kouzelník Tingbo je tři sta mil odtud. Téměř šest set

kilometrů, ale jeho slova platí, jeho předpovědi se

splňují. Vzdálenost nemá žádný smysl, on byl před

několika hodinami také tisíce kilometrů daleko a

ten vůz tam viděl.

Zabít je možné i na dálku, tak tomu tady všichni

věří. Ale ne samopalem švýcarské výroby. Člověk se

musí držet na pevné zemi. Kdo stiskl spoušť a na čí

příkaz? Boj o moc je tu stejně reálný* a snad ještě

krutější než kdekoli jinde.

Někdo otevřel dveře.

Ohlédl se.

Jimo Sek, jeho řidič, strážce i žák strnul v pozoru.

Profesor David Isa Gej v jednoduchém tmavém obleku vstoupil dovnitř. Beze slova podal Helstovi ruku.

„Buďte tak laskav, ještě chvíli počkejte, pak bych

s vámi rád mluvil.” A zmizel v místnosti slz.

„Jinak nedal,” šeptl tiše Sek. „Přál si ho vidět. Už

našli i druhý samopal, zbraně jsou stejného druhu …”

„Otisky?”

„To nevím, měla ho v rukou od té doby spousta lidí,

s tím se asi nedá nic dělat.”

Aert se opět odvrátil k oknu. S mnoha věcmi se tu

nedalo, nic dělat. Pláč už nebylo slyšet.

Člověk se buď osvědčí, nebo neosvědčí, a pak ho

pošlou domů. To ho asi čeká.

Jimo stál nehybně u dveří, kterými „profesor” vešel.

„Co venku?”

„Klid. Z Londýna hlásili, že opozice usiluje o prezidentův život. Musíme zjistit pramen.”

„Dobře, o tom si pohovoříme později.”

„Profesor” vyšel sklesle s prázdným, unaveným obli-

čejem. „Mluvil jsem s ním, ještě než odjel, chvíli

předtím…,” řekl bez souvislosti. „Kde si můžeme

pohovořit?”

Sek místo odpovědi otevřel dveře. „Prosím!”

Šli světlou chodbou k lékařskému pokoji. Moderní

evropská nemocnice. Dar OSN.

„Křídlo je uzavřeno,” řekl polohlasně prezident.

„Člověk se musí stále učit. Myslel jsem, že by vám

nebylo příliš vhod, kdybych vás teď zval do palá-

ce …”

„Děkuji, tak je to rozumnější. Jsem vám vděčen,

že jste mi umožnil pana ministra ještě vidět.”

„Já bych zase rád znal váš názor. Co můžete v té

věci dělat? Co dál?”

„Dělat? Zatím ne mnoho, vlastně nic. Nejdříve mu-síme postavit firmu na solidní základ. Tomu by ne-měla zabránit ani tragická smrt. Začínáme pracovat

na řadu let dopředu… ministr Ofori chápal velmi

dobře význam spolehlivě fungující zpravodajské

služby. Bez této služby je každá vláda a stát vydán

na pospas nepříteli. To by mělo být tedy prvořa-dým zájmem, Excelence.”

„Ano, jistě, ale co v jeho případě?” zeptal se znovu

důrazně „profesor”.

„Jednat musejí především vaše složky. Policie, čet-nictvo …

fá jsem jen obchodník, nanejvýš snad odborný

expert. Ale i tak udělám, co bude v mých silách. Kapitán Sek vás bude pravidelně informovat. Kdo v této

situaci bude jmenován do funkce nového ministra

bezpečnosti?”

„Ještě je příliš brzy, zeptejte se mě za dva tři dny.

Obávám se však, že vzniknou komplikace.”

„Chtěl jsem vás jen požádat, aby příští nástupce

nebyl zatím seznamován se záležitostmi naší firmy.

Nevíme, jak hluboké kořeny má ministrova smrt a

nepřišla-li jen proto, aby Ofori uvolnil v příhodnou

dobu své místo.”

„Rozumím,” povzdechl trpce prezident. „Přijel jsem

sanitním autem, oficiálně se dostavím až odpoledne. Vy zde ještě počkejte. Za dvě hodiny vás ozbrojený konvoj dopraví na policejní ředitelství a večer

budete s omluvou propuštěn domů. Dostaví se i novináři. V tisku o tom bude zmínka. Souhlasíte?”

Aert Helst mlčky přikývl. „Ano, děkuji, jen ještě

maličkost. Tady je neveřejné číslo naší společnosti.

Má na něm trvalou službu spolehlivá sekretář-

ka …”

„Doufám, že nebudu nucen vás příliš často obtěžovat,” usmál se prezident.

*

Ležel v pohodlném proutěném lehátku na terase hotelu Casablanca a poslouchal zmatené komentáře ze všech rozhlasových stanic kontinentu.

Pár kroků od něho pulsoval život nočního velkoměsta — alespoň se to tak zdálo, měl takový dojem,

zvláště když přivřel oči. Neónové reklamy třeštivě

vybuchovaly a pohasínaly v nepravidelném přílivu

afrických hluků a hlasů. Mohl si představovat cokoli, bloudit po vzdálených městech, přemýšlet…

Hawa se ještě nevrátila a jeho dům byl tichý a prázdný. Po dlouhé době zatoužil vyjít si mezi lidi. Nebýt

sám.

Fantastjcké předpovědi komentátorů se střídaly se

střízlivým líčením událostí. Všeobecně se soudilo,

zřejmě vzhledem ke zprávě BBC, že při atentátu do-

šlo k záměně osob a zabit měl být prezident David

Isa Gej.

Třídou Osvobození občas projel, doprovázen policisty na motocyklech, hlídkový vojenský džíp s ku-lometem a zmizel směrem k náměstí Nezávislosti.

Jeho světla studeně klouzala po bílých zdech obchodních paláců a odrážela se ve skleněné řece přeplněných výkladních skříní na této jediné reprezen-tační třídě nočního Maawakaa.

Byl si jist tím, že opak je pravdou. Varování Isy Geje

bylo jen zastíracím manévrem, mlhou, kterou protivník rozestřel mezi sebe a skutečnou oběť, aby odvrátil pozornost od vlastního záměru. Nikdy nešlo

o zavraždění Isy Geje. Gej jim nemohl být v této

fázi boje nebezpečný. Nebezpečný byl mladý hou-

ževnatý ministr, držící ve svých rukou pevně všechny složky armády a bezpečnosti. Státní převraty

rozhoduje vždycky armáda a bezpečnost, císařská

garda nebo pretoriáni. Chtěl dokonce vybudovat

vlastní, na nikom nezávislou moderní zpravodajskou

službu.

Aert okamžik přemýšlel, komu se asi se svými posledními záměry svěřil, a bez zájmu naslouchal

anglickému komentáři z Bamaka. Jen onen záhadný

Tingbo Oforiho varoval. Proč?

Na rozdíl od ostatních stanic Bamako nepředvídalo

další atentáty, ale komentátor zasvěceně hovořil

o pašování zbraní do Maawakaa, vyzbrojování vládě

nepřátelských kmenů a přistávání neznámých le-tadel na přírodních letištích ve vnitrozemských savanách, o jejichž existenci nemá vláda ani tušení.

Číšník konečně vypnul přijímač.

Nic nového. Každý ví, že účinné nepokoje mezi

kmeny je možné vyvolat, jen budou-li slušně vyzbro-jeny. Je dokonce pravděpodobné, že existují tajná

47

letiště v buši nebo na severu v pralese. Ale to všechno není hlavní ani rozhodující. Přistát se dá nakonec všude. To jsou jen průvodní jevy, obvyklý

nános, pod jehož vrstvou se teprve skrývá jádro.

Noc nad pestrou vřavou černé civilizace byla tichá

a hluboká. Jen v dálce za betonovými zdmi importo-vané evropské kulisy zvučely bubny. Nemohl je uti-

šit ani dech města, ani jas neónů. Předávaly si de-peše po vysoké temné obloze přes imaginární, bůhví

kým vymyšlené hranice států, a ty zvláštní, tisíci-leté zvuky zneklidňovaly. Nevnucovaly se, byly tady

a mohly znamenat cokoli. Nejspíše však už jen hlu-chou ozvěnu jiné depeše, té tajné a nejtajnější, která

přiletěla tiše jako bílý pták a ohnivá jiskra z jiného

kontinentu. Občas kradmo zazněla mazlavá, horká

hudba ze sklepního baru. Tam se tančilo. Bílé dá-

my z obchodních zastupitelství, diplomatických ambasád a mezinárodních firem zde navazovaly nová

přátelství. Pokud se pánové neurčitých profesí ne-rozhodli raději pro svěží černý eben. Ale to se tady

v bílém klubu veřejně nepřipouštělo.

Stačilo sejít dolů a některou si vybrat. Po několika

letech života v Maawakau už žádná z dam nedělala

velké drahoty. Nekonečně únavná nuda tropů se dala

rozptýlit jen tady. Tady se dalo pohovořit o Paříži

nebo o Londýně s někým, kdo právě přijel, o minulé

nebo o příští dovolené. Bylo možné zapomenout

na nemožně se potícího manžela, bylo možné vyvolat ještě jednou přelud lásky. Ještě jednou a pak

stále častěji — pokud ten mizera nezačne spát

s černou!

Pak bylo možné ještě pít. Pít a čekat. Čekat, čekat,

jednou se určitě vrátíme, jednou zmizí tohle hrozné

místo pod podvozkem letadla. Jednou, určitě!

Terasa byla už poloprázdná. Několik arabských obchodníků a skupina německých montérů se napájeli

vzájemně pivem. Občas někdo falešně zanotoval. -

Cítil, jak na něho doléhá tíha celého dne a tlačí ho

k té černé horké zemi. Co tady vlastně pohledává,

co tady může dokázat… Nemohl se přinutit k tomu,

aby vstal a rozjel se domů, byl čas, příliš mnoho

whisky. Zdálo se mu, že stále slyší Hawain psí pláč

a že to černé tělo Aimé Oforiho leží vedle něho.

48

Z baru se vyhrnula skupina leteckých důstojníků

z evropských dopravních linek a číšník znovu zapnul

rádio. Letecký provoz byl stále ještě omezen. To tělo

vedle něho nebylo černě, ale bílé.

„Nemám vás dopravit domů?” zeptala se výsměšně

Konstancie Schagerstromová. „Myslela jsem, že jste

ve vězení, a vy zatím …”

Nechápavě na ni pohlédl. Proč se mu plete do cesty,

vedle Oforiho nemá co dělat.

„Vracím se z agentury, bydlím tady pár kroků…

Měl byste se vidět,” řekla káravě. „Probudil jste moji

morální povinnost, kde máte vůz?”

Vzpamatoval se. „Snad si nemyslíte …”

Záporně pohnula hlavou. „Ne, nemyslím si nic, jsem

jenom ráda, že vás vidím,” řekla srdečně.

„Asi jsem trochu usnul.. “

„Asi…” Pak se slabě usmála. „Jste hodně unaven?

Bylo to zlé?”

Ani netušil, jak je ráda. Jaké břemeno z ní spadlo,

když ji odpoledne Mike zavolal:

„Tak toho chlápka zase pustili, Konstancie. Omyl,

k nejhoršímu nedošlo, žije. Vy jste mi dala… Ještě

nepojedete domů? Nemáte toho dost?”

Ale neměla toho dost, ani se jí nechtělo domů. Na

třicet minut zablokovala linku s Londýnem a zbytek

večera dálnopisovala zprávy na všechny strany.

Teď když jí spadl kámen ze srdce, byla ve svém

živlu. Nemohou ji do ničeho namočit. Revoluce

mohla začít.

Ten chlápek teď řídil vůz a někam ji vezl.

„Nemáte pro mne nějakou zprávu?” zeptala se, když

už vyjeli z města a za zády jim zůstaly tiché siluety

hliněných chatrčí maawakského předměstí. Překro-

čili bílou hranici. Tady začínala skutečná Afrika. Nezajímalo ji, kam jedou, a on to asi sám nevěděl.

Uchopila je příležitost, zmocnila se jich a vtáhla

do svých sítí.

Vedla širokou průzračnou cestou do nitra země. Po-hádkové shluky baobabů se v měsíčním svitu stří-

daly se stíny tamaryšků, tiasků a osamělých bom-baxů.

Savana!

Vysoká suchá tráva šelestivě třela kolínky a uléhala

49

v závanech svěžího nočního harmatanu k nohám

zvěře.

„Zatím nemám,” řekl a stočil vůz k okraji cesty.

Divoké vůně je obklopily.

„Proboha zhasněte,” vydechla, „přilákáte celou zoo-logickou zahradu.”

Vypnul reflektory.

Noc se rozžala hlasy úzkosti a zvěře. Tropický květ

se chvěl nad nedohlednou savanou. Oddělil je od

skutečnosti, roztál svět na dvě části, měkké a po-hlcující, hlubinu vyprahlých úst.

Vydechla zhluboka a hlasitě, zaskočena stejně jako

on tou chvílí, údery srdce o měděnou desku. Obrovské světlušky vířily ve větvích gonakié.

Okamžik setkání.

Jak dlouho na tuto chvíli čekali, odkud k ní sem

přišli. Ale teď byla tady, v jediném prudkém sevření.

V nedočkavém nárazu úst. Cítil, jak hledá dlaní jeho

srdce, jak tápe… Pak je zaslechla. „Ted tě mám!”

Prsty sevřela to místo, až zaťal zuby bolestí.

Bezohledně ji vzal do náruče a otevřel dveře vozu.

Spatřil její oči.

„Za nic na světě,” řekla cizím, neznámým hlasem.

„Tady ne, je tam spousta hadů, chceš to přece pře-

žít …”

V dálce blýskla světla reflektorů.

Ano, chtěl to přežít.

Vynořila se z houštin akacií a mangrovového pod-rostu. Opožděný kamión nebo už ranní ptáče? Pohlédl na hodinky, půl druhé.

Harmatan neočekávaně odvál ten okamžik. Upra-vovala se. Studený jas reflektorů poodkryl den a

svlékl jejich tváře. Snad se zalekli té nahoty.

„Teď bych chtěla domů,” řekla tiše.

Kamión přejel. Silnice se otřásala. Co o ní věděl,

a co ona o něm? Ale ten okamžik se už nedá zapomenout. Nahlédli do svých srdcí.

Měla už opět střízlivé oči i hlas.

Beze slova nastartoval. Ještě cítil tvrdý stisk jejích

prstů. Otočil vůz a pustil se za velkým oddechujícím a hlomozícím zvířetem.

Seděla tichá a cizí.

„Konstancie …”

Jen mlčky přikývla. Zbavil ji rozvahy, vzbudil v ní

zapomenutou touhu. Nebo jen opouští další misijní

stanici?

„Nevíte o někom, kdo by mě mohl seznámit s Mohamedem Ly?” zeptal se, když se před nimi objevila světla Maawakaa.

Snad teď litovala, že se dala tak unést.

„Ano, vím,” řekla starým, klidným hlasem. „Já.”

Překvapeně na ni pohlédl. Neočekávaně se v něm

probudila nedůvěra.

„To patří k mé profesi, mít styky.”

Co když ona je lovcem a on zvěří?

„Rád bych se podíval na sever, má tam prý velký

vliv …”

„To jistě. Snad bych vám mohla domluvit schůzku,

ale nesmíte zapomenout na jejich volební fond. Severní republikánská strana …,” usmála se, „chcete-li, aby pro vás něco udělali, musíte udělat i vy

něco pro ně. Tady to jinak nejde!”

Přikývl. Normální praxe. „A jaký dar byste si přála

vy?” zeptal se tiše.

Tvář jí ztuhla.

„Za tu službu …”

„Jste nevychovanec,” řekla ostře. „Přátelům neprodávám, pro přátele je moje pomoc zdarma!”

Zaslechl svoje vlastní slova z jejích úst.

„Ale když jste s tím začal, budete mít, co jste chtěl.

Ráda bych se tím směrem také podívala. Normálně

je to pro ženu nemožné, ale s pracovní expedicí a

pod vaší ochranou …”

To byla poslední věc, kterou mohl teď potřebovat.

„Obávám se, že to nepůjde, Konstancie, nedají vám

povolení. Došlo k nepokojům mezi kmeny, vypálili

prezidentovu vesnici a nikdo neví, co se stane.

Umíte si udělat představu o situaci asi mnohem lépe

než já. A já si váš život na svědomí nevezmu.”

„V tom případě se zase já obávám, že vás Ly asi

nepřijme,” řekla jízlivě. „Kdybyste si to přece jen

rozmyslel, tak mi zavolejte!”

Pak už nemluvili. Zastavil u jejího domu. Ani na

něho nepohlédla. Vyklouzla z vozu, jako by se bála,

aby z té chvíle v savaně k nim znovu nic nepro-niklo.

Na dobrou noc se už nepolíbili.

Slyšel řinčivě vyzvánět telefon, ještě dříve než

vstoupil do domu. Lehký bungalov propouštěl všechny zvuky. Hluk se nepříjemně rozléhal zahradou

a zdálo se mu, že musí probudit celé město.

Hawa se tedy ještě nevrátila, ani služebnictvo nebylo na svém místě.

„Jste to vy, monsieur?” zakoktal rozčileně Jimo Sek,

sotva zvedl Aert sluchátko. „Volám už od půlnoci,

myslel jsem, že jste snad ještě na policejním ředitelství … Ten postřelený člověk nám zemřel. Před

smrtí přišel na chvíli k sobě, pochází z kmene Ewe,

víc jsme z něj nedostali…”

„Ze stejného kmene jako Tingbo?” zeptal se Aert.

„Ano, ale to nic neznamená. Eweové žijí na území

mnoha států, v Ghaně, Voltě, Togu i Dahomé. Mohl

přijít odkudkoli, bez papírů se původ nedá zjistit.”

„Tak obstarejte alespoň jeho snímky,” řekl unaveně. „Ano, než ho pochovají, policie bude už určitě

něco mít.”

„Oba nalezené samopaly jsou švýcarské, v naší ar-mádě se tento druh zbraní nevyskytuje.”

Bylo mu jasné, že samopaly k odhalení pachatele

nepomohou. Jejich značka i druh byly pečlivě vybrá-

ny. I ten mrtvý člověk byl pečlivě vybrán a u obou

budou jistě vytvořeny nejméně trojí falešné stopy.

Pátrání maawakské policie nepovede nikam, stejně

jako nevedlo, když zavraždili Oforiho předchůdce.

Nehybné dusné vedro nevětraného domu ho přinu-tilo, aby zapnul ventilátory a otevřel okna. Pak

šel pod sprchu. Musí poznat toho kouzelníka, dříve

než se policie dopustí z horlivosti nenapravitelné

chyby. Ale i on může být jen jednou z mnoha předem připravených falešných stop. Ten člověk nevyhrožuje ani nevydírá, ten člověk varuje, ať už k to-mu má důvody jakékoli.

Znovu si naléhavě uvědomil nutnost, aby firma mohla začít konečně naplno pracovat. Navázat styky

s náčelníky i obchodníky, získat důvěru. Vytvořit

síť spolehlivých nákupčích i stálých pracovníků a

otevřít tak cesty k informacím všeho druhu. Pozdě-

ji, půjde-li vše dobře, firmu převezme stát.

Plán, začít obchodovat dřevem, se mu zdál vždycky

značně nereálný. Ale teď se stále více přesvědčoval, že odpovídá daným podmínkám, má-li ujít pozornosti zkušených odborníků z PIDE,1} kteří slídí

na všech stranách.

Proud vlahé vody odplavoval únavu i těžké myšlenky. Bylo by nádherné na nic nemyslet a jen nechat

po těle proudit chladný pramen. Napadlo ho, zda

se Konstancie v této chvíli nesprchuje stejně jako

on a nezašel-li s ní přece jen příliš daleko. Co když

se už tehdy v letadle nesešli náhodou? Každá ná-

hoda má vždycky své přesně zjistitelné příčiny i ná-

sledky. Příliš mnoho lidí se zabývá organizováním

dokonalých náhod.

Ale když ulehl, počal znovu uvažovat o jejím přání.

Možnost, že by mu mohla otevřít dveře k hlavě Severní republikánské strany, ovlivňující celou Centrální oblast, byla příliš lákavá. Co však se ženou

v pralese, proč chce vůbec na ta místa jet?

Znovu se vrátil k tomu okamžiku na okraji savany

a snažil se mezi údery srdce zaslechnout suché tření

trav v závanech harmatanu. Bylo stejné jako tření

starého listí v jednom vzdáleném dubnovém lese.

Vyjeli si spolu neočekávaně a ještě mohl zahlédnout

její tvář i červený lehký plášť a rusé vlasy. Stejný

okamžik a stejná chvíle.

„Už jsem myslela, že se nikdy nedočkám,” vydechla

mezi polibky, když neočekávaně zastavil na opuš-

těné předjarní cestě a konečně se odhodlal. Byla

to jejich poslední příležitost a poslední výzva. Snad

už tehdy to tušil a ona také. Odevzdaná a tichá ho

objala v tom nepodařeném a kvapném poznání.

A pak si uvědomil, že by ji mohl skutečně milovat,

že už ji vlastně miluje. Kolik let tak kolem sebe

chodili, kolik let oba věděli totéž. Velké tajemství,

které se nesděluje, které není možné vynést z tajných sejfů a ofotografovat.

A pak zmizela a jejich příležitost proklouzla mezi

prsty. Jen ostrý úlomek stále vězel v ráně.

Od té doby ji potkával v podobách jiných žen a vracel se k ní ve chvílích uléhání.

A teď nalezl tu ŠVÉDKU, ale všechno už tady bylo

a všó^íhno prožil. Náhodný záblesk v savaně, a na

jeho konci samota. Samota povolání, úzkost a pochybnosti. Muž, který si ví rady!

S nepříjemnou bolestí, o níž si myslel, že se u něho

už nikdy nemůže ozvat, si uvědomil, že ho ta žena

přitahuje a poutá, že do něho vstoupila. Ani ho nenapadlo, že TA VÉC, kterou mu tak podivně daroval

Aimé Ofori, zůstala v kapse jeho plátěného kabátu.

Tu noc spal pevně a bez jediného snu.

*

Čekal už déle než půl hodiny.

Konečně se ve vzdušné velké hale sekretariátu SRS

objevil tajemník a zdvořile řekl: „Pan předseda vás

očekává, ale je velmi zaneprázdněn, monsieur, šetř-

te laskavě jeho čas.”

„Samozřejmě, spolehněte se,” odpověděl Aert a vykročil za hubeným černým tajemníkem, který dlouhými spěšnými kroky zamířil ke schodišti.

Až do tohoto okamžiku nevěřil, že to půjde tak hladce. Prošli několika pracovnami, občas někdo zvedl

hlavu a pak se dál věnoval své práci.

Konstancie splnila slovo.

Když jí před několika dny zavolal, že by přece jen

rád využil její laskavosti, už neopakovala své přání

zúčastnit se cesty, ale jen řekla:

„Dobře, pokusím se, ale musíte mít trpělivost. Všechno je obchod.”

O pár dní později vysílalo BBC prohlášení Mohameda Ly k situaci v zemi. Severní republikánská strana se v něm distancovala od krajně radikálních le-vicových živlů, které zřejmě zosnovaly atentát na

ministra vnější i vnitřní bezpečnosti.

Nepochyboval, že to byl onen obchod, který mu měl

otevřít dveře do pracovny, před níž právě stál.

„Monsieur Aert Helst,” ohlásil zvučně tajemník a

dveře se široce otevřely. Za oknem hlomozila pří-

stavní čtvrť. Dole se valila Maaw, zelená a kalná.

Prodírala se okrajem města a obtěžkána bachratými

čluny spěchala dál k moři. Každý rok vyčistila špínu

přístavní čtvrti tak dokonale, že se mohlo začít se

vším znovu.

„Slyšel jsem o vás, pane Helste,” usmál se přátelsky Mohamed Ly a vztáhl k němu od svého obrovského stolu ruku. „Rozvoji průmyslového podnikání

jsme ve vedení strany vždycky nakloněni.” Štíhlý,

s brýlemi na očích. Lehký tmavý oblek s nezbytnou

vázankou. Pleť v odstínu světlé kávy připomínala

spíše Araba než občana republiky Maawakao. Ale

množství kmenů a ras zde bylo tak dokonale promí-

cháno, že usuzovat z vnějších znaků na cokoli, ne-mělo vlastně význam.

„Rád bych nejprve předal do vašich rukou malý

dar,” řekl Aert nezávazně. „Na volební fond. Jsem

přesvědčen, že program Severní republikánské strany obsahuje mnoho styčných bodů, po nichž může-me dospět k oboustranně prospěšné spolupráci.”

Mohamed Ly sáhl s nemizejícím úsměvem zkušené-

ho politika po svazku bankovek a bez ostychu je přepočítával. Nebylo možné odhadnout, jak dalece je

spokojen. Pak vsunul peníze do zásuvky a nabídl

Aertovi úzký dlouhý doutník.

„Přejete si stvrzenku?” zeptal se tónem obchodníka,

když mu zapálil.

„Přeji si hlavně, aby prefekti v povodí řeky Maaw

měli pochopení pro můj záměr a abych s vaší podporou mohl uzavřít s náčelníky slušné dohody o těž-

bě dřeva. Domníváte se, že je to možné?”

Mohamed Ly odvrátil oči a pokrčil rameny. „Mezi

prefekty a náčelníky je jistý rozdíl, pane Helste.

Většina okresních prefektů na severu jsou skutečně

naši lidé a také mnozí náčelníci podporují snahy

naší strany, ale pokud myslíte na nějaké záruky …

Mohu jen říci, že máme v této oblasti jistý vliv,

ale …” Mohamed Ly hleděl s úsměvem do Aertovy

tváře. Zdál se mu snad příspěvek na volební fond pří-

liš malý?

„Potíž je v tom, že došlo k nepokojům,” řekl koneč-

ně. „Nemohu vám nic slíbit…”

A Aert se pojednou octl na hladině té velké řeky,

která proudila za oknem a kde nebylo nic jistého,

protože nikdo neví, co za okamžik řeka udělá.

„Ano, počítám samozřejmě s potížemi. V této fázi

mi jde jen o to, abych si mohl prohlédnout těžební

oblasti, odhadnout zásoby a skladbu porostů, navá-

zat předběžné styky. Budou Eweové vůbec ochotni

55

soustavně pracovat? Pro cizince je vždycky obtížné

vzbudit důvěru náčelníků, zvláště v komplikované situaci, která se vytvořila.”

„Povolení vlády jste si obstaral?” zeptal se Ly se

zájmem.

„Ano, ale vaši podporu považuji za důležitější.”

Předseda strany se usmál. „Přeceňujete můj vliv, ale

to už je vlastnost všech Evropanů. Pokusím se něco

pro vás udělat, pane Helste, nic však neslibuji, vůbec

nic. Jak jste sám řekl, situace je komplikovaná.

Ovšem i my máme zájem podporovat snahy solidních obchodníků a průmyslníků. Kdy chcete odplout?” zeptal se, jako by stačilo vzít kufřík a jít na

nádraží.

„Snad počátkem příštího týdne, podaří-li se mi

získat do té doby vhodnou loď.”

„Vláda vám v tom směru nevyšla vstříc?”

„Nežádal jsem o to,” řekl překvapeně Aert. „Myslíte

vojenskou loď?”

„Samozřejmě, pane Helste, samozřejmě. Jste přece

jen …,” chtěl říci běloch, ale neřekl nic. „Sám vidí-

te, jak jsou neochotní. Ale spolehněte se, to mohu

zařídit sám. Mám přítele…” Šáhl po telefonu a ně-

komu příkře řekl: „Spojte mě s generálem!”

Trvalo jen několik vteřin, než se ze sluchátka ozval

trochu nakřáplý, ale ochotný hlas generála četnictva Felixe Kana.

Aert si uvědomil, že Mohamed Ly si nad ním právě

zajišťuje spolehlivý dohled, ale neodvážil se protes-tovat.

Generál se ve sluchátku srdečně a hlasitě smál,

pak řekl něco v seréštině a Ly mu stejně odpověděl.

Vzápětí zase oba přešli do francouzštiny a předseda

SRS kýval spokojeně hlavou. Na okamžik zakryl

sluchátko a tiše Aertovi šeptl. „Generál je šťasten,

že může něco udělat pro naši stranu, je to schopný

člověk, těší se na vás. Ještě dnes ho musíte navští-

vit. Může totiž uspíšit pravidelnou měsíční hlídko-vou plavbu k pramenům řeky Maaw. Pro mne to

určitě udělá. Budete tak mít možnost pohodlně pro-cestovat celé povodí Centrální oblasti.”

„Ale Konstancie, drahoušku, to přece nemyslíte vážně,” řekla zděšeně lady Elizabeth Victoria

Youngová na terase britského velvyslanectví, když

obě usedly k šálku temně zeleného čaje. „Každou

chvíli může dojít k pádu vlády, a víte přece, co s tím

souvisí, nejste v Africe první rok.”

„Snad to nebude tak zlé,” usmála se Konstancie nezávazně a dál vzpřímeně seděla v bílém proutěném

křesle proti té čiperné, trochu vysušené dámě.

„Snad, snad, ale možná že ano, děvenko, manžel

je silně znepokojen. Rozhodně vás nikam nepus-tíme. Víte, co by s vámi ti černí udělali, až zase

začne hromadné vraždění?”

Konstancie zdvořile přikývla. Znala úzkostlivé

nářky lady Elizabeth nazpaměť.

„Jen nekývejte hlavou, já vím, co si myslíte, ale ne-máte bohužel o některých věcech ani tušení!” řekla

rozhodně. „Musíte mít přece rozum a zůstat tady,

někde nablízku, nikdy bych si nezodpověděla, kdyby se vám, nedej bůh … Příliš přeháníte, příliš všechno přeháníte!”

„V nejbližších dnech pravděpodobně odjíždím, je to

výjimečná příležitost, lady …,” šeptla Konstancie.

„Nemohu si ji nechat ujít.”

„Ale to je strašné, přece nemůžete jen tak, s těmi

černochy a tady všechno …,” lady Elizabeth pohybovala několik okamžiků stařecky naprázdno rty.

„Nechat plavat,” řekla nakonec s odporem, aby vy-jádřila tím nechutným obratem rozhořčení, které v ní

Konstanciino rozhodnutí vzbudilo. „A co TEN ČLO-VĚK, kdo je to, už jste něco zjistila? Manžel se

o něho velice zajímá.”

„Zatím nic zvláštního, všechno je asi v pořádku.

Z londýnské redakce hlásili, že firma Helst & co. je

v holandském obchodním rejstříku skutečně zapsá-

na. Už asi deset let, to všechno odpovídá. On chce

opravdu těžit dřevo.”

„Ano, dřevo? V téhle době? Když z Maawakaa může

být do rána portugalská kolonie?” Lady Elizabeth

se chabě usmála. „Ale Konstancie … dal vám přece

tu zprávu …”

57

„To ano.”

„A nebyl snad tím bílým skutečně on?”

„Nevím, policie ho přece propustila.”

„Policie, ta zdejší policie … neodváží se zakročit,

pokud bělocha nedopadnou s pistolí v ruce na místě

činu.” Hlas lady Elizabeth se měkce rozplýval. Konstancie se zájmem sledovala, jak zapadající slunce

zbarvuje tvář velvyslancovy choti do růžová a do

zlatova, jak jí vrací mládí a jak se jí důrazně pohybují rty. Ze všech sil a na každém místě vždycky

podpírala Jeho Excelenci a Britské impérium.

Bylo skutečně rozumnější, když se v takovém hlízdě,

jako je Maawakao, sejdou dvě dámy otevřeně u šál-ku čaje každému na očích, než aby si někdy šeptaly s třetím tajemníkem.

TEN ČLOVĚK, s kterým se líbala ve voze, najednou

začal zajímat celou maawakskou diplomatickou

obec. Snad to bylo tím, že se zpráva o jeho zadržení

ráno po atentátu okamžitě roznesla do všech bílých

domů. S čím obchoduje a odkud se tu vzal? Staří

usedlíci se dají spočítat na prstech a ví se o nich

všechno. Vlastně o každém se ví všechno. I o panu

Helstovi se ví všechno. Nejdříve si opatřil černou

dámu do své kanceláře i do … Ale o tom se nemluví.

„Vláda Jejího Veličenstva nemá zájem, aby se do

zdejších sporů stále vměšovali Portugalci,” řekla dů-

razně lady. „A já jsem přesvědčena, že ten člověk je

z Portugalska, že v tom… no v tom … bude mít

prsty stejně jako Eduardo Pinto. Vy přece už máte

také něco za sebou, má drahá. Jen nedejte na poví-

dání, že pan … pane Helst se přijel podívat do Maawakaa, jak roste utile. Mít seriózní zprávy přímo od

pramene, to je přece vaším hlavním cílem, Konstancie, ne?”

„Zajisté, lady.”

„Tak zůstaňte sedět někde tady, pěkně blízko vyslanectví, a zajistěte si včas spojení s BBC. Budete

mít všechno z první ruky. Víte přece, co by měl man-

žel za potíže, kdyby se vám v tom pralese něco stalo.”

„Ale já … já jedu s tím člověkem, lady,” řekla Konstancie. „Nemusíte mít skutečně obavy.”

„Prosím?” vydechla užasle lady Elizabeth.

„Tedy chtěla bych jet, jsou tu ovšem ještě jisté drobné překážky.”

„Budu to tlumočit manželovi,” řekla chladně EWY a

pocítila nutkavou touhu jít si okamžitě umýt ruce.

5 jakými lidmi se to musí stýkat. Ta žena před ní

není samozřejmě Angličanka, je to Švédka, ale

i tak … jen samí dobrodruzi a pochybné existence.

To v Indii, pokud byli ještě mladí… škoda že už

je všechno tak dávno. Kolikrát Alettovi říkala, aby

to místo tady nebral. Periférie světa!

Zahlédla svou tvář v hladině zeleného čaje, který se

naučila pít před mnoha lety TAM. Ta štíhlá, vyzý-

vavá mladá žena zatím o něčem hovořila a snažila

se ji zřejmě ukonejšit. Kuře píplo! To ví přece také,

že Life čtou milióny čtenářů…” Velvyslancova

choť? No, jako název to nezní špatně. Říkáte seriál

o životě manželky muže, který zasvětil celý svůj

život vlasti? Počkejte, počkejte, drahoušku Konstancie, přece mě nebudete hned fotografovat. Musím

promluvit nejdříve s manželem, má drahá …,” rozpačitě odvrátila tvář. „To je jako státní tajemství,

to přece nesmíte …”

„Ale madam,” řekla pojednou střízlivě a francouzsky TA ŠVÉDKA. „Seďte přece klidně, potřebuji pár

snímků, musím mít důvod, proč k vám chodím na

čaj!”

*

„Monsieur … monsieur, volá vás dáma,” řekla poněkud překvapeně Hawa Ofori a nahlédla otevřený-

mi dveřmi do pracovny šéfa společnosti Aert Helst

6 co. — Amsterodam.

Ventilátor neslyšně rozhrnoval tekutý vzduch a

škvírami zavřených oken prýštila výheň.

„Mohu přepojit?”

„Jen to vyřiďte,” odpověděl nepřítomně Aert a dál

se věnoval své práci.

„Ta dáma si přeje mluvit jen s vámi,” řekla zase

Hawa a pátravě zatápala velkýma očima v jeho tváři,

jako by v něm dnes poprvé uviděla muže.

„Ano? Kdo je to?”

„Nevím, monsieur …”

„Tak mi ji dejte …”

Od TÉ DOBY to bylo poprvé, co zase hlídala jeho

59

dveře. Aimé Qfori měl státní pohřeb, kterého se

účastnilo celé Maawakao, a ona pak na několik dní

zmizela. Na nic se neptal. Nerozuměl zvykům této

země a nebyla-li přítomná, bylo to pro ni asi důle-

žité. Ale teď byl rád, že ji tu zase má, aby mohla

odpovídat na všechny otázky, které potřeboval znát.

„Chci vám navrhnout obchod,” řekla Konstancie

Schagerstromová věcně, sotva se ohlásil. „Dobrý

obchod, zdá se mi.”

„Jsem tady od toho, abych obchody uzavíral,” usmál

se Aert a zmocnilo se ho příjemné vzrušení, že ji opět

slyší. Loď měla odplout zítra ráno, a bůhví jak dlouho ji neuvidí.

„Vy mě vezmete s sebou na sever a já vám za to

sdělím zprávu, která může mít pro vás mimořádný

význam.”

„Nevím o ničem, co by mohlo mít pro mne tak velký

význam, abych vás vystavil nebezpečí, kdyby došlo

někde k povstání,” řekl chladně, protože pochopil, že

se svého záměru ještě nevzdala.

„Ale já vím, pane Helste. Váš kapitál a firma,”

odpověděla stejným tónem. „Budete-li tvrdohlavý,

může se stát, že do rána nebudete mít vůbec nic. Jsou

věci, které by měl člověk znát, než začne investo-vat a uzavírat velké obchody.”

Mlčel. Její hlas byl příliš naléhavý, než aby to mohl

být pouhý trik.

„Dobře,” řekl konečně, „ale musíte dovolit, abych

sám rozhodl, má-li ta zpráva pro mne skutečně takový význam, jaký jí přikládáte.”

„Nesmíte mě však oklamat,” usmála se koketně.

„Čekám na vás doma, seberte se a přijeďte, telefonicky nemůžeme tu záležitost vyřizovat. Ale pospěš-

te si!”

Zavěsila.

„Vrátíte se ještě, pane?” zeptala se Hawa, když už

byl ve dveřích.

„Ano, raději na mne počkejte, mám teď schůzku a

může to být důležité.”

*

Zrcadlo ve zdviži odráželo jeho tvář. Viděl vysokého cizího muže s prošedivělými spánky a sně-

dou pletí, který se pozorně v té lesklé ploše zkoumá

a upravuje. Ventilátor tiše bzučel, ale přesto bylo

v kabině vedro k zalknutí a na čele se mu perlily

krupičky potu. Před očima se mu mihla jiná tvář.

Červený plášť a rusé vlasy.

Vzpomínka!

Všechno se prolíná a spojuje. Jenom ta budova byla

mnohem starší, střízlivá a úřední. Musel vyjít po širokém schodišti, když si ji přál alespoň na chvíli

spatřit, okamžik s ní pohovořit — než všechno

skončilo.

Zdviž se neslyšně zastavila. Otřel si čelo. Vrásky čím

dál hlubší. Co ještě může chtít? Snad tehdy, tehdy

to možná mělo ještě nějaký smysl.

Stiskl tlačítko zvonku. Tak tady bydlí… žádný

velký přepych. Byt člověka, který cestuje. Kdyby tak

mohl projít zavřenými dveřmi a jen stát a dívat se.

Vidět její tvář ve chvílích uvolnění, pokud si ještě

nenasadí masku. Pokud to ještě není Konstancie

Schagerstromová, jakou ji má znát.

„Tak prosím, pojďte přece,” řekla překvapeně, protože si uvědomila, že ji nevnímá. Ze se na ni dívá,

aniž by ji viděl.

Probral se. Ne, neměla tu tvář. Byla to jiná žena.

„Nebo to snad už také víte — že vás to tak vzalo?”

zeptala se jízlivě.

„Nemám tušení, oč vlastně jde?”

Díval se, jak se uvolněně pohybuje po asepticky

čistém pokoji a připravuje něco k pití. Žádné exotické trofeje, nic osobního, nic, z čeho by se dalo

usuzovat. Pod lehkým, jednoduchým hadříkem, který přetáhla asi před jeho příchodem přes hlavu,

byla úplně nahá. Klimatizace žádná a horko jako

ve zdviži. Stihlá s dobře vymodelovanými boky.

„Neprovádějte žádné platby,” řekla konečně, když

postavila sklenice na stůl a posadila se proti němu

do houpacího křesla. „Pokud máte peníze ve zdej-

ších bankách, bylo by vhodné je co nejrychleji pře-disponovat ven. Kamkoli, třeba do Libérie nebo Se-negalu, když už nechcete do Evropy. Neuzavírejte

také žádné závazné smlouvy. V nejbližších dnech

totiž padne vláda. Se vším počkejte.”

Překvapeně na ni hleděl. „Odkud to máte?” zeptal

se konečně a jeho hlas zněl cize a studeně.

61

„Od anglického velvyslance,” řekla s úsměvem.

„Hned jsem si vzpomněla na vás. Velvyslanci mí-

vají také občas pravdu. Třeba budete chtít tu cestu

odložit…”

„Ne, to sotva. Promiňte, ale nevěřím tomu, přesto

vám však děkuji.”

„Znamená to že…,” zeptala se vyčkávavě.

„Proboha, Konstancie, proč tam vlastně chcete?”

otřel si čelo zmořený tím vedrem.

„Ano, nebo ne?”

Vztáhl k ní ruku. Odstoupila.

„Ano, nebo ne?”

„Odplouváme před svítáním,” řekl unaveně. „Pošlu

pro vás vůz.”

„Děkuji… Slyšíte? Děkuji!”

Pohlédl na ni a potřásl hlavou. Vzdálil se, byl pryč.

Musí okamžitě informovat „profesora”. Velvyslanci

mívají v těchto otázkách skutečně pravdu. Měl by

mu navrhnout něco … něco …

„Aerte … ?” Dotkla se rty jeho tváře.

„Promiňte, Konstancie, ale s tím…,” prsty sklouzl

po místě, kam ho políbila, „s tím nerad obcho-duji.1’

Viděl, jak v tom horku zbledla.

„To bylo z vděčnosti,” řekla ostře. „Vy obchodníku!”

Zvedl se. Beze slova mu šla otevřít. Ještě slyšel, jak

zavřela dveře a šachtou se blíží zdviž.

Ta dáma mu nabídla tajemství anglického velvyslance za výlet do pralesa. Proč je mu tak vděčná?

Co za tím vězí? Nebo je to podvrh? Dezinformace? *

Ale proč?

Vyšel na ulici. Udeřilo ho předpolední vedro. Neprostupná zeď. Obchody byly ještě otevřené a po

asfaltu se sunula šňůra vozidel. To už za hodinu měs-to ulehne, zavře oči a zalkne se slunečním žárem.

Černí se natáhnou do stínu na ulici a bílí na kamenné podlahy svých bungalovů. Nesmí je ovšem

nikdo vidět. Je to lepší než postel. Žádná sprcha

neuhasí tohle horko. Ale on dnes nesmí, on …

„Musím okamžitě mluvit s .profesorem’,” řekl, když

zničeně vpadl do své kanceláře.

Hawa udiveně zvedla hlavu. Dřímala. Člověk by jen

spal a spal.

„Můžete to zařídit?”

„Nevím, pokusím se. Je to opravdu tak naléhavé?”

Vytočila nějaké číslo a čekala. Pak oslovila vzdá-

lený hlas nesrozumitelným wolofským dialektem

lebu.

Aert svlékl plátěné sako a hodil je přes židli. Se

zavřenýma očima naslouchal těm zvláštním hrdelním zvukům, jejichž smyslu nerozuměl. Proti své

vůli viděl doktorku Ofori jen v pestré plátěné sukni,

polonahou, jak se hádá na návsi maawakské vesnice

s černými ženami.

Zmocnila se ho těžká, neovladatelná únava a lhostejnost. Ta zpráva ho zneklidněla a deprimovala.

Možná že už nebude mít čas uskutečnit svoje poslá-

ní, že přišel pozdě. Aimé Ofori také už neměl čas.

Když mu nabídli tu práci, myslel si, že je příliš

starý. Udělají z něho na pár let někde experta, organizačního poradce. Vhodné místo pro pány v jeho

věku. To si asi mysleli všichni, i když mu to neříkali.

Ale ten „profesor” nechce, aby učil pochodovat

mužstvo. Pochodovat tady asi umějí. Mají za sebou

dokonce jedno povstání a jednu revoluci. Očekává

se od něho mnohem víc. Možná zázraky. Přišel

přece ze vzdálené civilizované země. Muž, který si

ví rady!

Dlouholeté zkušenosti získané v evropských podmínkách byly však pojednou k ničemu. Pověsti

0 tajných letištích se prolínaly se zprávami o ne-uvěřitelných činech kouzelníků. Moderní metody

tajné války s úradkem kmenových bohů. Nestačilo

udělovat jen organizační lekce, tady se muselo ze

všeho nejdříve prakticky jednat. Odhalit pozadí Oforiho smrti i Tingboových varování. Právě tady mohl

být klíč k otázkám, které zneklidňovaly Davida Geje

1 jeho vládu.

„Monsieur, monsieur …”

Otevřel oči.

Hawa už netelefonovala. Hleděla na něho pátravě

velkýma hnědýma očima. Co si asi myslí, co si vůbec

ti kolem něho myslí. Jejich mimika i projevy mu

byly stále stejně cizí.

,,Ve dvě hodiny bude čekat před Ústředním parkem

červený taxík …”

63

„Ano, rozumím, děkuji,” řekl sklesle.

„Do té doby byste si měl odpočinout

Přikývl a z&vřel oči. Byl spoután, uvězněn. Bez

rozhodnosti a vůle. Tak tohle z člověka udělá rovník. Zdálo se mu, že vedro každým okamžikem

stoupá, že …

„Když jste odešel, volal Jimo Sek,” pokračovala

Hawa neodbytně. „Přejete si tu zprávu hned, nebo

až večer?”

„Hned,” vydechl znechuceně a myslel až večer.

Přál si jen, aby mu dala teď na chvíli pokoj.

„Byla provedena pitva ..

„Čí pitva?” Pootevřel oči.

„Toho … toho druhého …”

„Ano?”

„Ten člověk … nebyl v okamžiku činu asi při smyslech.”

„Co?”

„Profesor Holzbaum, děkan lékařské fakulty, uvedl

v pitevním protokolu, že ten muž nezemřel na ná-

sledky výstřelů, ale rychle postupující otravou způso-benou hypnotikem neznámého složení. Ted dělají

rozbor a chemické zkoušky. Prý …,” rozpačitě na

něho pohlédla, „prý při činu spal!”

Aert si malátně otřel mokré čelo. Šílenství. Všechno

je tady vyšinuté. Německý děkan z univerzity asi

také. Možná že i on při pitvě spal. „Útočník střílel,

a přitom spal, ano?” řekl sklesle.

„Ano, je prý vyloučené, aby byl při vědomí.”

„Ale to je přece nesmysl!” vybuchl podrážděně.

„Ne, monsieur,” řekla plaše. „Magnetofonový pásek

je také neživý a mluví naším hlasem. Mnoho lidí

jedná na cizí příkaz a pak zemře.” Trochu se k němu

sklonila. „Nechcete jet přece jen raději domů?”

„Dejte mi pokoj, zbytečná námaha …”

Postavila před něho elektrický ventilátor a pak neslyšně zmizela.

Magnetofonový pásek … Vrah jako magnetofonový

pásek … vlastně ne, ten skutečný vrah unikl. To

jim tam jen někoho nechali a k tomu samopal…

Ono to není tak docela nesmyslné … ta myšlenka

ho zaujala.

Konstancie si svlékla s ramen bílé úzké pouzdro a

skočila do bazénu. Ale nevzrušilo ho to, bylo mu

to úplně jedno. Už aby přišel večer, kdy už bude ten

zatracený večer!

Vůz zaparkoval ve stínu před Africkou bankou.

Pompéznost peněz. Všude jsou banky stejně na-bubřelé. Ulice byly jako po vymření. Siesta! Jen čer-ný kotouč se valil po obloze jako obrovský požár.

Vlhké vedro rovníkového pralesa ho ovanulo. Teď

nebylo v parku příjemně, ale musel jím projít až na

druhý konec. Plátěné sako mu těžce plandalo na zá-

dech. Mokrý hadr. Nedalo se tu ani dýchat!

Konečně vyšel z dusného šera bující zeleně a rozhlédl se po opuštěné Okružní třídě.

Červený taxík!

Vlastně to vůbec není nesmyslné … Holzbaum to asi

může dokázat, Němci jsou precizní… Ale jak se

k němu dostat, jak si s ním promluvit?

Vůz stál ve sporém stínu královských palem a

černý u volantu dřímal.

Není možné se vyptávat, zítra by o tom věděla celá

bílá obec. Zatracená práce!

„Jste volný?” zeptal se, když došel k taxíku.

Řidič se protáhl a otevřel dveře. „Kam to bude,

monsieur?”

„Kam chcete,” vydechl Aert a sesunul se na rozpálené sedadlo. Pec, výheň. „Nedala vám dámá

adresu?”

„Ano, to je v pořádku, monsieur,” usmál se řidič a

vůz se rozjel.

Anebo je v tom záměr. Tajný a skrytý záměr. Ko-

řeny provokace, poslední kapka, na kterou se čeká.

Ten člověk byl z kmene Ewe a ministr je Wolof. V ar-mádě jsou hlavně Fulbové, Okuové, Hausové a…

Wolofové. Co když někdo z nich ztratí nervy, když

začnou represálie proti Eweům …

Nad vozovkou se přelévaly vlny rozpáleného vzduchu. Šofér vysunul paži z okna a nechával vnikat

do rukávu košile proudící vzduch. Město strnulo pod

bílou oblohou, cínový povlak pokryl střechy domů.

Co udělají vojenské jednotky na území kmene Ewe,

až se dozví, kdo byl vrah?

Cítil, jak se mu kabát lepí mokře na tělo. Ve voze

muselo být nejméně padesát stupňů.

65

Nedojde k odvetě? Nepropuknou kmenové vášně?

Do paláce vjeli postranní bránou pro zásobovací vo-zidla. Důstojník gardy přejel nacvičeným pohybem

po Aertově těle a omluvně se usmál. Pak ho vedl

beze slova prázdnými chodbami k prezidentově

pracovně.

„Můžete vstoupit,” řekl konečně, když stanuli před

velkými bílými dveřmi. „Prezident vás očekává!”

„Připravil jsem vás o siestu, že?” usmál se David Isa

Gej z hloubi šeré chladné místnosti a vztáhl k ně-

mu ruku. Nebylo tu nic, jen bílé zdi a ten stůl. Isa

Gej už dávno nic nepotřeboval.

„O páté mám zasedání vládního kabinetu a večer

návštěvu parlamentní delegace. Nesmíte se zlobit,

jinak to nešlo.”

„Omluvit bych se měl já, Excelence, ale považoval

jsem za nutné…”

„Necháme zdvořilosti stranou, ano? Přejete si jednat soukromě, nebo podle protokolu?”

„Proboha, nejsem diplomat, Excelence.”

„Tím lépe,” Isa Gej se usmál. „To vzbuzuje větší dů-

věru.” Pokynul mu k proutěnému křeslu. „Tak se posaďte a odložte si.” Sám první svlékl tmavý kabát

a zůstal jen v bílé proužkované košili. „Máte potíže,

pane Helste? Mohu vám být nějak prospěšný?”

„Ne, já ne, Excelence,” řekl Aert. „Byl jsem pouze

upozorněn na jisté skutečnosti, které byste měl

znát. Anglický velvyslanec se dal slyšet, že v nejbližších dnech,” okamžik zaváhal, může-li si to dovolit? „Padne vaše vláda…”

Prezidentova tvář zůstala klidná a vážná. „Jsem

rád, že máte tak dobré styky,” řekl konečně. „Doufám však, že bezprostřední nebezpečí nehrozí. Ty

pověsti vznikly asi v souvislosti s přípravou jmenování nového ministra vnitřní a vnější bezpečnosti.

V takovém případě není nikdy vyloučeno, že dojde

k určitým změnám ve vládních křeslech.”

„I to je možné,” přikývl neurčitě Aert. „Ale můj informátor měl zřejmě na mysli něco jiného. Proto

jsem považoval za nutné … Nerad bych tu zprávu

podceňoval, Excelence.”

„Já ji vůbec nepodceňuji, pane Helste,” řekl důrazně prezident. „Ale nemohu zatím nic dělat. Vláda

nemá právní důvod proti někomu zakročit, a připravuje-li se skutečné spiknutí, bývá oběť obvykle poslední, kdo se o něm doví. Ke komu se přikloní

armáda, to většinou zjistíme, až když se střílí, ale

ani pak to není nikdy příliš jisté. Mám snad dát politické odpůrce zatknout? Zkomplikovat ještě více

situaci? Vložit opozici do rukou skutečnou zbraň?”

„To jistě ne, Excelence, ale určitá předběžná opatření by byla na místě.”

David Isá Gej zvedl hlavu. Nikdo si nebyl hrozícího

nebezpečí vědom lépe než on. On a Aimé Ofori.

Oforiho už dostali. Až dostanou jeho, bude cesta

volná. Zatím však stále stojí v čele státu. Stále ještě

jeho slovo něco znamená. Je mužem, který vedl ví-

těznou revoluci a přinesl zemi skutečnou nezávislost — i když nesplnil všechny sliby. Ale doba i lidé

se mění.

„Jaká opatření máte na mysli,” zeptal se tiše.

Nikdy od nikoho neočekával vděčnost. To se v politice nevyplácí.

Aert pokrčil rameny. „Nemůžeme-li protivníka izolovat doma, izolujme ho venku,” řekl neurčitě. „Snad

by bylo vhodné pověřit některé osoby vládní misí,

poslat je do Evropy nebo do spřátelených zemí —

na měsíc nebo dva. Úkoly se vždycky najdou. Po-třebujeme získat čas, Excelence, vzít iniciativu z jejich rukou. Objasnit pozadí Oforiho smrti a najít skutečného nepřítele, ne jenom jeho málo významné

spojence.”

David Isa Gej mlčky hleděl před sebe.

Čas plynul a oni mu byli tak vzdálení. Celá země

byla vzdálená. Kolikrát si jako sociolog kladl otázku

bílých. Je možné přeskočit staletí? Vyjít z přítmí

zeleného šera přímo do betonového velkoměsta? To

není jenom obléknout kalhoty a naučit se řídit vlastní vůz. Mezi tím něco zbývá, obrovská mezera

v myslích lidí. Nehmatatelný vliv kultury a tradice. Duchovní zaostalost neodstraní žádné technic-ké výboje. Dokáží to skutečně všechno překonat?

A kdy to dokáží?

..Asi jsem měl přece jen zůstat profesorem,” opakoval polohlasně svoji utkvělou myšlenku. Ten člověk

Proti němu byl přítel, ten ji mohl slyšet.

67

„Každý máme občas dojem, že jsme se minuli povoláním, Excelence,” řekl Aert vážně. „Po celý život

v nás zůstává rozpor mezi skutečností a snem, s tím

se musíme smířit.”

„Snad ano, asi máte pravdu,” povzdechl prezident.

„Promluvím o pověstech, které se šíří v diplomatických kruzích, se členy kabinetu. Já sám nemohu

rozhodovat. Nejsem guvernérem ani diktátorem.

Uděláme všechno pro stabilizaci situace. Nikdo

z nás si nepřeje občanskou válku. Jsem přesvědčen,

že ani naši političtí odpůrci si ji nepřejí. Budu se tě-

šit, že vás opět uvidím, pane Helste.”

Aert povstal a stiskl prezidentovu černou kostnatou pravici. Přijetí bylo u konce. Možná že toho člověka zbytečně vzrušil, že přecenil význam Konstan-ciiny zprávy, možná že dělá právě to, co si někdo

přeje. Ale může si být jist tím, že by se v opačném

případě nedopustil nenapravitelné chyby?

Důstojník gardy se ho opět ujal a vedl k čekajícímu

vozu. Vedro už polevilo, ale únava na něho dolehla

s neztenčenou tíží. Zavřel oči a nechal se vézt tím

černým, kam se mu zachce.

„Tady si vystupte, monsieur,” řekl řidič, když projížděli kolem Ústředního parku. „Mně už služba

končí.”

Aert přikývl a vystoupil. Uvědomil si, že stojí nedaleko místa, kde se to stalo. Jedna z královských

palem zůstala nalomená, jak do ní narazil ministrův

vůz.

Pak se zvolna vlekl divokou zelení zpět k Africké

bance.

VIII ______

Tok řeky se teď zúžil natolik, že bylo možné

bez obtíží pozorovat oba protilehlé břehy.

Neprostupná jednolitá bariéra temné, do černá přecházející zeleně.

Vodní hladina byla však ještě temnější a připomínala mohutný proud hustě se valící slonové černi.

I obloha zůstávala stále beztvará a nepřítomná.

Možná že tady snad ani nebyla.

„Ta loď, madam, jezdí k pramenům už čtyřicet let,”

řekl přesvědčivě kapitán Ho v kdysi bílé, pravděpodobně velmi staré uniformě. „Mohu vás ujistit, že

není nejmenšího důvodu k obavám, dosud nebyla

v opravě. Nevěřím, že by se mohla potopit právě teď.”

Konstancie Schagerstromová vrhla na Aerta rychlý

zdrcující pohled. To přece nebyla loď, to už byl jenom vrak. Na zádi tábořilo dvacet plně vyzbrojených

mužů národního četnictva a z ochranného zábradlí

zde zůstaly jen mosazné sloupky, pevně zapuštěné

do paluby. Všechno ostatní zmizelo. Na přídi byl

připraven plátěný přístřešek pro Aerta. Mezery mezi

prkny pokrývajícími palubu byly tak velké, že bylo

možné pohodlně protáhnout paži a uchopit kotevní

řetěz mizející v hlubinách podpalubí.

Jen jí uvolnil ten důstojný starý muž, velící lodi už

za portugalské nadvlády, pozdějšího francouzské-

ho protektorátu i dnes v době národní nezávislosti,

místo ve vlastní kabině. Vše podle generálova osobního přání a rozkazu. Vyjít hostům Mohameda Ly

co nejvíce vstříc. Jenže kabinu čtyřicet let nikdo nevětral ani nečistil. Byl to prostor přímo nad parním

strojem a s výhledem do kotelny.

„Jste neobyčejně laskav, kapitáne,” řekl Aert, když

se mu zdálo, že Konstancie ztrácí rozvahu. „Madam

je velmi spokojená.”

Kapitán Ho potřásl odmítavě hlavou a v předjitřní

tmě se jeho bílé zuby vděčně rozzářily.

Prastarý říční parníček „Josephine” s chvostem

mastného páchnoucího dýmu se s praštěním a chvě-

ním prodíral dál proti toku řeky. Občas se zdálo,

že ho zadržuje neviditelná ruka, že mu brání v pohybu vpřed a bude nenávratně stržen těžkým tokem

řeky. Ale pak zase poskočil, vydechl, otřásl se

jako pes a odvážně se plazil vzhůru.

„Máte, co jste chtěla,” řekl Aert ostře, když kapitán odpochodoval za svými povinnostmi. Maawakao zůstalo bůhvíkde. „Varoval jsem vás!”

„Kdyby zde vládli Francouzi,” šeptla jedovatě Konstancie, „měli bychom celý parník jenom pro sebe.

Tak hnusnou díru, jako je kapitánova kabina, jsem

v životě neviděla. Kdyby zde vládli Portugalci, při-dělili by nám ještě dva doprovodné čluny. Nemáte

69

ani tušení, jak správní orgány pečují jinde o hosty.

Ale za republiky … Ujišťuji vás, že mi to nevadí,

cestovala jsem už i s armádou, tak doufám, že to

s četníky nebude horší.”

Měla přiléhavé pevné kalhoty a poněkud volnou

khaki košili s dlouhými rukávy. Bylo mu jasné, že

pod košilí má i podpažní pouzdro s pistolí, že nikdy

nenechává nic náhodě.

Stáli na palubě a všechno bylo předem dáno. „Josephine” zastaví nejdříve v Gangae, a to je nejméně

den a noc cesty. Kolem ležela temnota a překrý-

vala jejich tváře. Na té lodi kdysi převáželi zvěř a

později dobytek. Linka vedla až dolů k moři. Nyní

však to byl četnický bojový člun. Převážel mrtvoly

vojáků a četníků, když na severní hranici došlo k nepokojům, a to se stávalo víc než často. Koloběh života loď nezastaví.

Pojednou vzkřiklo jitro!

Hlasitě a neočekávaně.

Slunce je oslepilo, udeřilo tvrdě do tváře, strhlo stí-

ny noci. Prales stál na dosah ruky.

Mohutný, nepochopitelný.

Sevřel řeku pevně mezi koleny. Živý a zvučící. Vodní hladina vydechla chladem. Zelená pokrývka

z trávy. Dítě se protáhlo! Noc padla do hlubin!

Stáli na přídi ohromeni tím zázrakem. Sténání lodi

už nebylo slyšet. Utichla i čerpadla vyvrhující bez

ustání vodu z podpalubí. Po celé délce trupu to jen

šumělo. Stádo opic běželo v korunách stromů a pro-nikavými výkřiky doprovázelo loď. Tisíce hlasů

vzklenulo přes řeku živý most.

Barvy se počaly měnit. Už to nebyla jen temná ze-leň, byly to desítky zelení, desítky neskutečných

odstínů až po temně rudou a sladce žlutou.

Kapitán měl pravdu. Asi skutečně neměli důvod obá-

vat se, že by se loď mohla potopit. V takovém jitru

se nemůže potopit žádná loď.

Znovuzrození!

Konstancie sevřela Aertovu paži. „Jak dlouho jsem

po tom toužila,” vydechla tiše. „Jsem vám za tu cestu skutečně vděčná. Takový okamžik má cenu věč-

nosti. Stačí jen zavřít oči a je tu, vrátí se. Máte ho

v sobě a jste v něm.”

„Až začne padat sníh …”

„Sníh? Ano, to také. Ale sníh mě už neděsí a Evropa neláká. Příliš často se nevracím. Když je to nutné,

stačím ji obletět za týden a mám jí zase dost. Je

pravda, že se člověka občas zmocňuje neklid, není

nikde doma, nevydržím prostě na jednom místě …”

Otevřela mu srdce. Prudce a neočekávaně, jako

horký pramen. S někým si konečně promluvit. Jsem

tady, něco taky cítím, něco chci, mám strach, tou-

žím… Zajímá tě to? Proč tě to nezajímá? Proč je

každý jen středem svého světa a kolik takových

středů vesmír má? Přece musím někoho zajímat…

Znal dobře ten stav, nutkající touhu i záchvaty zoufalství, které člověka k něčemu ženou, zneklidňují

a nedají spát. Znovu pocítil zvláštní nehmatatelné

pouto sounáležitosti s ženou, o níž nevěděl nic nebo

jen velmi málo. Uvědomil si je poprvé v letadle…

Letěli v noci a skoro nespali. Dva ztracenci uprostřed prostoru pod temnou nepochopitelnou oblohou.

Pak otevřela oči a hleděla před sebe. Unaveně a

chápavě. Jejich pohledy se střetly, měly stejný tón,

stejnou barvu smutku. Člověk má své osudy napsá-

ny v očích. Lidé se musejí nějak poznávat.

„Občas se snažím představit, co budu dělat, až z to-hohle už nezůstane nic,” řekla zase váhavě. „Také

cítíte tu věčnou hrozbu stáří? Proto se asi potřebuji

unavit, abych už po ničem netoužila.” Usmála se.

„Vzkaz z minulosti, někdo mi to radí. Vy nemáte

z budoucnosti strach?”

Překvapeně na ni pohlédl. Byla to jiná tvář, než

kterou znal. Unavená a tichá. Řekni mi, že to cítíš

stejně…

Ta slova se nehodila do zářivého zrození slunce —

nebo se hodila právě do něho?

„Vy nebudete nikdy stará,” řekl a pevně jí sevřel

dlaň. „Loď nedopluje ani do Gangaa a nikdy k pramenům řeky, je to hrozný vrak. Při nejbližší zastáv-ce navštívíme misijní kostel. Je nám to už dávno

třeba.”

Vděčně se usmála. „Máte pravdu. Jednou to tak

skončí, toho se nehrozím, snad by to bylo nejlepší.

Ale zatím je té krásy ještě škoda a vy musíte přece

nadělat spoustu peněz!”

71

Lodní zvon svolával k snídani. Jeho hlas se nesl

po hladině a probudil nehybná těla krokodýlů. Stůl

pro důstojníky byl prostřen pod velkou plachtou na

palubě a důstojníci byli dva. Kapitán národního čet- ¦<

nictva Súdánec Mossi a kapitán lodi Ho. Bílí hosté

směli posnídat s nimi.

Jimo Sek a King Opakoo, kteří Aerta doprovázeli,

zůstali s mužstvem na zádi.

Muži se usadili na pytlích s pískem, tvořících

ochranné hnízdo kolem kulometu. Byla to přece

hlídková loď.

Příď se těžce probíjela sílícím proudem a vlhké

dusno stoupalo. Prales zůstával po obou stranách

zcela neprostupný a u břehů vrůstal přímo do řeky.

Močál.

Zbytek dne proklímali na lehátkách pod plachtou a

naslouchali nepravidelnému hukotu strojů, klouzá-

ní vln a výkřikům zvěře. Každý pohyb unavoval.

Pruh dýmu děsil nalétávající ptáky a vlekl se za

nimi jako tělo černého hada z řeky Maaw.

*T

Noc přišla stejně neočekávaně jako jitro. Padla na

koruny stromů a pohltila prales i řeku. Mračna

hmyzu se vyrojila z pobřežních houštin a zaútočila

divoce na palubu. Tma se změnila v napjatou zvučící

blánu.

Bubny!

Teď je slyšeli zřetelně a bez ustání.

Zvuky se křížily, proplétaly nad pralesem a nahá-

něly husí kůži.

„Už o nás vědí, monsieur,” usmál se široce kapitán

Ho, když se zastavil u jejich lehátek při obchůzce

po palubě. Žhavý bod doutníku zabodl k obloze.

„Vládní loď s četníky pluje k pramenům.”

„Mají z nich strach?” zeptal se Aert.

„Z četníků? Ne, jsou to zdejší lidé. Na každou za-stávku je chodí uvítat příbuzní. To je velká výhoda,

máme tak stále čerstvé maso.”

„Ale ještě něco říkají, kapitáne,” řekla Konstancie

ostře zpod moskytiéry a pootevřela nepatrně oči.

Kapitán se mazaně zazubil a pobaveně začal kývat

hlavou. „Madam rozumí řeči bubnů? Madam tu není

poprvé?”

„Madam rozumí všemu,” povzdechl Aert. „Madam

zná celou Afriku.”

Úsměv z kapitánovy tváře zmizel. „Ještě říkají, že

bílý muž jede navštívit kouzelníka Tingboa a že Tingbo je nejmocnější mezi kouzelníky.”

V Helstovi se zastavilo srdce. „To není možné,” vydechl nedůvěřivě. Kapitán jen pokrčil rameny a jeho

doutník opět zamířil k obloze.

„Zeptejte se madam!” a dál pokračoval v pochůzce

po palubě.

„Je to pravda, Konstancie? Vy skutečně rozumíte jejich bubnům?”

„Ne docela, ale za tu dobu … Tehdy jsem tu ležela

půl roku se žlutou zimnicí — v misijní stanici

u Kwa-ko. Kolem byla válka a nemohli mě nikam

převézt. Člověk přece jen něco pochytí. Léčil mě

jeden misionář, mám ráda misionáře. Ti jediní jsou

ochotni pro ty ubožáky něco udělat. A vy… vy

jedete opravdu k Tingboovi?”

Mlčel. Bylo to nepochopitelné. Nikdo nemohl přece

znát jeho záměr.

„Ano, také,” řekl neochotně. „Slyšel jsem, že má na

náčelníky velký vliv. Kdyby se mi ho podařilo pro

věc získat…”

„To by mělo jistě svůj význam,” přikývla neurčitě.

Četníci na zádi začali tiše zpívat. Jejich hlasy se

měkce nesly nad hladinou řeky, proplétaly se, pře-krývaly a doznívaly ve zpěněné brázdě.

„Půjdu si lehnout,” řekla Konstancie unaveně.

„Dnes v noci jsem špatně spala, díky vám! Bála

jsem se, že pro mne nepošlete.”

Odešla. Tiše, obalená sítí.

Bála’se, že pro ni nepošle … Ležela půl roku v misijní stanici u Kwa-ko …

Jimo Sek neslyšně vklouzl na její místo. „Vědí

o nás, monsieur,” řekl polohlasně. „Je to nebezpeč-

né, generál Kane je přívržencem radikálních sil

opozice. Neměli jsme tou lodí jezdit.”

„Ale jak je to možné, Jimo, jak mohou vědět…”

„U nás je možné všechno, monsieur, musíme být

opatrní, jsme v oblasti, kde nejsou kmeny nakloněny vládě. Hranice je nedaleko a někteří náčelníci

spolupracují s Portugalci.”

73

„Ale nás doporučil Mohamed Ly.”

„I tak je možné, že Tingbo možná zmizí, nenajdeme ho.”

„Kdy budeme na místě?”

„Snad za dva za tři dny. Podle stavu vody na horním toku. Kdyby byl nízký, museli bychom jít zbytek cesty pěšky.”

„Znáš osadu Kwa-ko?”

„Ano, leží u misijní stanice svatého Františka.

Skoro na hranicích, od řeky je to den pochodu,” kývl

Jimo neurčitě hlavou někam do tmy.

Aert pochopil. Konstancie se vrací na stará místa.

Snad chce vidět toho misionáře, který ji tehdy

léčil.

Ted když dusno trochu ustoupilo a opar nad pralesem se rozptýlil, zazářily v hlubině nad jeho hlavou obrovské jasné hvězdy. Ulehl na staré polní lůž-

ko ve svém plátěném stanu, poodhrnul volně přeho-zenou střechu a hleděl temným průzorem vzhůru

k nebeským ohňům. Záhady věčnosti a dotyk života.

I hlasy zpěváků na zádi jeden po druhém umlkaly.

Jen loď se chvěla, sténala a drala se neviditelnou

řekou vpřed. Tma byla teď před půlnocí hustá a neprostupná, jako bývá jen v tropech. Hmota složená

z horka, strachu a závanů svěžího vzduchu.

V polospánku se mu zdálo, že se zavlnila plachta

a někdo stojí uvnitř. Prudce se posadil.

„Promiňte,” šeptla sotva slyšitelně Konstancie a

sklonila se k jeho lůžku. „Tam dole je to tak hrozné, že nemohu vůbec spát. Směla bych zůstat tady?”

Měl dojem, že je zcela oblečená a jen v ruce nejistě

přelévá hrstku bílé pěny. Beze slova vstal a rozprostřel si přikrývku na palubě. Dřevo vydechovalo

staré vůně dalekých lesů. Stejně nebyla k ničemu.

V takovém vedru člověk snese sotva prostěradlo.

„Co to děláte, to bych nikdy nedopustila,” šeptla

naléhavě.

„Ale dopustila,” zívl polohlasně a obrátil se k ní

zády. Od počátku věděl, že s ní budou potíže. Pro

trochu špíny a hmyzu — co vlastně očekávala?

Slyšel, jak se tiše svléká, po špičkách přechází a od-kládá věci. Pak náhle ležela vedle něho na tvrdé

palubě.

Bílá a chladná.

Loď se pod nimi zachvívala a poodhrnutou plachtou proudila do stanu pozdní, neprůhledná, ale

osvěžující noc. Zůstali nehybně ležet, naslouchajíce

vzdáleným neznámým hlasům jako tehdy na okraji

savany. I bubny zmizely, ale stále ještě bylo slyšet

jejich srdce. Tepalo ve spáncích a cítil ho v koneč-

cích prstů. Pleť jako napjatá blána.

„Opravdu jsem tě nechtěla připravit o lůžko, vy-spím se na zemi sama.”

*

Návštěva byla oficiální a za účasti příslušníků kmene. Dostavil se i prefekt David Jawara, kapitán četnictva Mossi a přítel Otce lidu, předsedy strany

Mohameda Ly, monsieur Aert Helst.

Tu pověst kolem něho vytvořil prefekt za několik

dní. Sotva si přečetl doporučující list, nechal úřad

úřadem, dala-li se jeho chýše tak nazvat, a sám

po celý týden objížděl s Aertem náčelníky v povodí

Maaw a sliboval zázračné změny, jaké teď v životě

lidí nastanou, když se konečně ujme těžby dřeva

holandský přítel předsedy Ly.

Prales zde na horním toku u pramenů končii. Změ-

nil se ve spálený buš a savanu prokrývající pahorka-tou pohraniční vysočinu. Bez řeky nebylo života. Vy-sočinou procházela státní hranice. Ideální myšlená čára, rozdělující nesmyslně kmeny na státně

rozdílné celky. Prakticky však nikdy neexistovala a

zůstávala vyznačená jen v maDách. Ani mnohem

početnější četnická hlídka nemohla kontrolovat

dvě stě mil dlouhý úsek a zabránit tak pohybům

kmenů z jedné strany hranice na druhou. Nikdy se

o tt> ostatně ani nesnažila. Představovala jen symbol, symbol státní moci na jediné cestě, vedoucí

ze severního Asume do sousedního Bobo.

Stejným symbolem moci bylo i prastaré proutěné

koloniální křeslo, na němž trůnil kouzelník Tingbo

uprostřed svých hostí. Tingboova hliněná chýše stá-

la v samém středu vesnice Asume. Střechou pokry-tou banánovým listím vnikalo dovnitř měkké zelené šero a zkreslovalo tváře mužů. Na dřevěné polici

přímo proti vchodu stál nejnovější model radiopřijímače Philips a šňůra elektrického vedení visela

75

jako pozoruhodný anachronismus času a zpoždění,

volně z police dolů, čekajíc, že bude snad jednou

zapojena do zásuvky sta mil vzdálené.

Tingbo v dlouhých plátěných kalhotách s pestrou

rozhalenou košilí se přátelsky usmíval. Kouřil na-bídnutý doutník a nenuceně francouzsky odpovídal

na Helstovy otázky.

Snad mu bylo padesát, snad šedesát let. Bezstarostně klábosil a připomínal spíše strojníka z ,,Jo-sephiny” než kmenového šamana.

„Všichni muži půjdou rádi pracovat, monsieur,”

ujišťoval přesvědčivě Helsta. „Byl jsem ve městě,

vím, jak to chodí. Musí však mít dostatek mouky a

masa. Lov teď bývá špatný. Měl by zde být také obchod, aby mohli vyměnit svoje peníze za zboží.

Potom budou všichni rádi kácet dřevo. Loď by měla

přijíždět častěji…”

„Hlídková loď nemůže jezdit častěji,” řekl kapitán

Ho. „Posádka na hranicích se střídá jednou mě-

síčně a jiná loď není.”

„Ale loď musí jezdit, Tingbo má pravdu,” odporoval

prefekt. „Už Francouzi se tu pokoušeli těžit dřevo,

vzpomínám si na to, ale lidé se báli duchů z pralesa.”

„To bylo tehdy,” řekl Tingbo opovržlivě. „Duchové

jsou už dávno usmířeni.”

„Loď bude jezdit,” přisvědčil Helst, aby zabránil

zbytečné hádce. „Nová loď. Z Maawakaa poveze

zboží a do Maawakaa povleče kmeny. Musíte ale

zvětšit přístaviště a připravit místo pro skládku dře-va. Vláda podporuje záměr naší firmy stejně jako

Mohamed Ly. Ale nesmí docházet k nepokojům a

náčelníci musí zajistit bezpečnost dělníků. Přijdou

sem pracovat i cizí lidé.”

Tingbo pozvedl hlavu a rychlým zkoumavým pohledem přelétl Aertovu tvář. Za tím pohledem bylo

něco, co Aerta upoutalo. Ironie, inteligentní, sotva

postřehnutelná ironie. To všechno tady je jen di-vadlo, plány, o které se může hádat nanejvýš prefekt s kapitánem. Ale já jsem kouzelník kmene Ewe!

„Rád bych se s vámi ještě sešel,” řekl mu Aert, když

se loučili na okraji vesnice, kam je Tingbo zdvořile

vyprovázel.

„Přijďte, kdy chcete, třeba dnes večer,” přikývl kouzelník a díval se, jak se vzdalují ke břehu řeky, kde

stála zakotvena loď.

Jimo Sek seděl na palubě a pozorně zakresloval do

mapy povodí výskyt jednotlivých druhů dřevin. Obe-

še, utile, eben i mahagony. Bohatství!

Konstancie odešla před dvěma dny s četníky, kteří

střídali hlídku na hranicích do misijní stanice svatého Františka. Zítra měla dorazit s vracející se hlídkou zpět.

Nic zatím nenasvědčovalo pověstem o nepokojích,

které severním oblastem hrozí. Možná že i to byla

část onoho neznámého plánu, na jehož počátku byli

dva mrtví ministři. Příští týden měla loď odplout

a Aert si nepříjemně uvědomoval, že se zatím nedostal ani o krok vpřed. Naopak začíná pociťovat

nedůvěru. Odtud přece nemohou vést stopy k pachatelům atentátu. Aimé Ofori měl pravdu, státní

převrat se dělá v hlavním městě a ne v pralese.

„Něco jsem našel, monsieur,” řekl Jimo rozvážně,

aniž zvedl hlavu od své práce a dál pečlivě šrafoval

barevnými tužkami jednotlivé úseky mapy. „Anté-

nu, anténu vysílačky, monsieur. Na jednom stromě

v pohřebním háji. Nic jiného to být nemůže. Tingbo

tam prý často chodí rozmlouvat s duchy. Měl byste

se na to jít podívat.”

Aert zatápal pohledem po okolí. Byli sami. Kapitán zmizel kdesi v podpalubí.

Pohnul nepatrně hlavou. „Raději ne!” A dál si prohlížel pestrou mapu lesních porostů. Je možné, že

rozhlasový aparát není jen dětská hračka kmenové-

ho kouzelníka jako starý klobouk nebo deštník?

K čemu anténa, když aparát nehraje, když tu není

proud? Nebo snad … vysílačka? Tranzistory a baterie? Jak se přesvědčit a nevzbudit pozornost? Je

to snad klíč k Tingboovým informacím? To by bylo

vážné. Ten člověk tady zřejmě pro někoho pracuje.

Vhodná kamufláž i způsob k upevnění vlivu a postavení mezi příslušníky kmene. Posílal snad své de-peše Oforimu vysílačkou? Vyloučeno to není, ale

proč? V tom určitě nebyla pouhá šamanská marni-vost, ale ke konkrétnímu cíli vedoucí politika.

„Musíme zjistit, jak dlouho tu žije, odkud přišel a

77

jak se vlastně vynořil,” řekl Aert zamyšleně. „On

asi není vesnickým šamanem, chce se jen za něho

vydávat.”

„Mluvil jste s ním?”

„Jen krátce, nebyl jsem sám. Večer ho půjdu ještě

navštívit. Žijí příslušníci kmene Ewe i na portugalské straně?”

„Jistě, je jich mnoho. Bílá vláda se je snaží získat.

Kdo umí portugalsky, má výhody a považují ho za

assimilados, tím je postaven téměř na roveň bílým.

Tak chtějí Portugalci zamezit, aby Eweové neodchá-

zeli do Maawakaa. Mohou pracovat na plantážích

i v průmyslu a jsou pro zemi nepostradatelní. Ostatní kmeny jsou ,indigenos’, necivilizovaní, a vystě-

hovali je z pohraničních oblastí.”

„Je tedy možné, aby Eweové z druhé strany nebo ně-

kdo, kdo se za ně vydává, přešli hranici a zaúto-

čili třeba na vesnici Gej?” zeptal se Aert.

„Jistě, Gej ovšem leží více na východ už na wolofském území, ale možné to je.”

„A vina by zřejmě padla na zdejší příslušníky

kmene — kdyby se nalezly vhodné důkazy.”

„Ale proč by to dělali?”

„Proč?” Aert se usmál. Věčná otázka politických

zvratů a intrik. Proč …

„Třeba proto, aby dali vládě záminku k zásahu proti

zdejším Eweům a ti budou mít opět důvod vystoupit proti vládě. Otočník, který napadl ministra, byl

přece také Ewe. To je příliš mnoho souvislostí. Pokračuje-li se podobným způsobem dále, může být vyvoláno povstání i tam, kde pro ně nejsou podmínky.

Podmínky se prostě vytvoří, to je běžná praxe a

vláda může být svržena bez vnějšího zásahu.”

„Pak by Tingbo přece nevaroval Oforiho,” řekl nedůvěřivě Sek.

„Možná že ho varoval právě proto. Může to být

dvojitá smyčka. Jedna z cest, jak se pokouší neutra-lizovat záměry, jejichž nebezpečí si uvědomuje.

Nechává pootevřené dveře pro případ vyjednávání.

Nejvíce by přece na vojenské střetnutí s vládou do-platili zdejší lidé. Tingbo nechce nebo nemůže

otevřeně vystoupit, nemá-li důkazy. A důkazy v podobných případech obvykle nejsou, ale může říci, my

78

Eweové jsme včas varovali, a když varujeme, znamená to, že s tím nemáme nic společného, i když

jsme proti vládě.

Měli bychom mu teď dát možnost toto vyjednávání

zahájit!”

Dovedl si jasně představit komanda „Leopardů”

přecházející bez obtíží hranice, aby přepadla nic

netušící vesničany. Jak snadno se dají probudit kmenové nenávisti. Co znamená deset patnácet let vnu-ceného míru proti staletím bojů, proti poplašným

zvukům bubnů, které rozezvučí celý prales.

„Ano, ale je to nebezpečné,” dodal váhavě Sek.

„Tingbo odhalí, kdo jste.”

Aert pokrčil rameny. „Jsem především obchodníkem

a přináším jen vzkaz. Kdo cestuje po řece, vždycky

přináší vzkazy. Tingbo o atentátu věděl, a tím, že

Oforiho i Geje varoval, nabídl spolupráci. Teď mu-síme udělat další krok my. Není to příjemné, ale je

to nutné. Tingbo ví a mlčí, to mlčení musíme pro-lomit!”

„Penězi?” usmál se Jimo.

„Ano, penězi. Někdy je lépe jít přímo k cíli bez

zbytečných kliček. Tingbo už nemůže říci ne, když

předtím řekl ano. Teď záleží jen na tom, co bude

za svoji službu chtít!”

Se soumrakem se vydal znovu do vesnice. Ta chví-

le byla krátká. Den přecházel v noc nepozorovaně

a bez varování. Vlhké dusno otupovalo. Obloha změ-

nila barvu a prohloubila stíny. Slunce leželo na

zelené čáře a pak se neočekávaně zlomilo a zřítilo

do hlubin pralesa.

Tma! Vešel do vsi, kde ženy rozžehovaly ohně. Ve-

čeří se tady stejně jako kdekoli jinde.

Africká vesnice. Přestupní stanice mezi minulostí

a zítřkem. Kříženec automobilu a dvounohého psa.

Jen se nad ničím nepozastavovat. Budoucnost i minulost lze pít z jedné studny.

Tingbo ho uvítal ve svém rákosovém křesle uprostřed chýše a Aert po nutných zdvořilostech usedl na

bednu od cukru. V plechovce, ponořen do tuku,

páchl knot a vrhal mdlé, bezbarvé světlo na jejich

tváře. Vodotěsné hodinky zářivě zdobily Tingboovo

zápěstí. Dar Mohameda Ly.

79

„Slíbil vám náčelník málo mužů?” zeptal se věcně

kouzelník, když si důstojně zapálil nabízenou cigaretu.

„Ne, lidí bude dost. Přivezeme motorové pily a na-učíme je s nimi pracovat. Traktor bude svážet dřevo

k řece, musíte však vybudovat dobré cesty.”

Tingbo se nepatrně usmál, vlastně jen vycenil zuby.

V šeru nebylo do jeho tváře vidět. Chýše byla

prázdná, jen zvenčí se ozývaly nesrozumitelné hlasy

a cizí neznámé zvuky.

„Nejdu však kvůli lidem ani kvůli práci,” řekl zvolna

Aert. „Než jsem vyplul z Maawakaa, byl jsem požá-

dán, abych vám vyřídil vzkaz … Budete-li ho chtít

vyslechnout…”

Tingbo nehybně seděl a mlčel. Pak sotva znatelně

přikývl.

„Aimé Ofori spatřil hlavu černého hada z řeky

Maaw, ale druhá část předpovědi se nesplnila. Pří-

tel Oforiho ještě žije a snaží se zabránit tomu, abyste

také vy nespatřil tu hroznou tvář…” Pomalu sáhl

do kapsy pro snímek. „Doufá, že mu budete chtít

pomoci. Dobře se podívejte, znáte toho muže? Je

z kmene Ewe a ten, kdo mě poslal, potrestá teď vrahy!”

Kouzelníkova tvář zůstávala strnulá s nehybným,

nic neříkajícím úsměvem.

„Ten muž zemřel!” řekl konečně.

„Tím hůře, už nemůže říci pravdu. On je teď skuteč-

ným vrahem a vyslal ho váš kmen. To vy jste vypálili

prezidentovu vesnici!”

„Ne, my ne,” potřásl hlavou Tingbo.

„Ale kdo vám dnes uvěří? Já jsem jen obchodník

a vím, že vojsko už dorazilo na místo. Jsou to oddíly

Hausů a Wolofů, chápete, co to znamená? Přišel

jsem vám nabídnout obchod. Koupím jméno toho

druhého muže, toho bílého, a někdo zapomene na

tuto mrtvou tvář!” Pomalu roztrhal snímek na drobné kousky a vyňal svazek bankovek.

V chýši už byla naprostá tma.

Plamének v plechovce jen prskal a čadil.

„Musím se poradit s duchy, monsieur,” řekl koneč-

ně Tingbo. „Je pozdě, přijďte zítra večer, dnes už

nemám čas.”

„Tak dlouho nemohu čekat, do té doby může člověk

í zemřít!”

„Ano, smrt je rychlá a tichá,” usmál se Tingbo,

„rychlejší než let ptáka a skok šelmy. Tišší než hlas

hada. Duchové sami rozhodnou, monsieur, já plním

jen vůli duchů.”

Aert vstal a přistoupil k jeho křeslu. „Nabízím vám

mlčení a dva tisíce liber,” řekl tiše. „Duchy nechrne

spát, potřebuji to jméno!” a podal mu svazek bankovek.

Pohled na peníze urychluje rozhodnutí a dráždí

představivost.

Tingbo však nehybně seděl dál ve svém křesle.

Anténa v pohřebním háji předpokládá znalost ceny

peněz a nejenom peněz. Musel být také alespoň minimálně schopným operátorem. Vojenským spoja-

řem, napadlo Aerta. Rezident v pralese. Všechno se

modernizuje, a teď se chce snad dokonce poradit

se svojí centrálou. Okamžik uvažoval, jak dalece

může být ten člověk nebezpečný, co sleduje.

„Nikdy jsem toho muže neviděl, nevím, o čem mluvíte, monsieur,” řekl konečně Tingbo a odsunul Aertovu ruku. „Nechte si své peníze. Rád bych však

prokázal tomu, kdo vás poslal, službu. Vím jen, že

v misijní stanici odpočíval několik dní bílý lovec

Verdes se dvěma průvodci. Lovili živou zvěř, aby

ji uvěznili ve velkých městech v ohradách. Duchové jim proto nepřáli a lov se jim nedařil. Zvěř uprch-la a skryla se hluboko do pralesa. Lovci se roz-hněvali a spěchali do Maawakaa. Jeden z průvodců

se jmenoval Kwame a připomíná mi toho muže …,”

ukázal na drobné útržky z fotografie, bělající se na

zemi. „To je vše, co vím.”

„Ano, ale jak tedy …”

„Odhaluji činy lidí vnitřním zřením, kouzelníkovi

nezůstane nic utajeno,” řekl vážně Tingbo. „Promluvil ke mně sám had z řeky Maaw. Je to bůh hlubin

a smrti.”

¦Vysílačkou?” zeptal se Aert ironicky.

„Takové věci se nesdělují vysílačkou, monsieur,” povzdechl téměř dotčeně Tingbo. „Ted byste však měl

jít. Nastává noc a v noci patří prales jen zvěři a

duchům. Chtěl jste znát cizí tajemství, znáte je, ale

81

buďte opatrný, nebo nikdy nedorazíte do Maawakaa!”

*

Ted ležel na tvrdé palubě a přemýšlel o jeho slovech. Otřesy lodi se přenášely mravenčím chvěním

do celého těla. „Josephine” plnou parou, nezdržová-

na proudem, spěchala zpět. Cípem odhrnuté plachty

nahlížel do hlubin noci. Reka se k němu přitiskla

ze všech stran, uchopila ho a unášela k moři.

Ten člověk se jmenoval tedy Verdes. Musí najít člověka, který se jmenuje Verdes.

„Buďte opatrný, nebo nikdy nedorazíte do Maawakaa,” řekl šeptem Tingbo a Aert zhluboka vydechl.

Teď už se nemusel ničeho obávat. Pokud kotvili

v Asume, znamenala Tingboova slova hrozbu a nebezpečí. Každý krok mimo loď mohl být poslední.

Ale teď, uprostřed řeky a proudu … Všechno zů-

stalo daleko za jeho zády u pramenů řeky. Přistihl

se, že usíná, ale ještě v polospánku pozorně naslouchá, kdy se ozvou lehké tiché kroky a Konstancie vklouzne na jeho polní lůžko.

Uzavřeli tichou dohodu. Tam dole se opravdu nedalo spát. Přicházela tak každou noc, když všechno utichlo. Lehce se dotkla ústy jeho tváře a pak

ležela nehybná a vzdálená na dosah jeho paže.

Občas prohodili několik slov, než Se ponořili, oddě-

leni tou nepatrnou, ale nepřekonatelnou vzdáleností, sami v sebe. Každý má svoji hlubinu, kam druhý

nemůže nikdy proniknout. Jediné nedostupné místo

vesmíru.

Bylo to podivné společenství ložnice, noci a pralesa, které by se nikdy neodvážil porušit.

Ještě den a budou doma. Cesta po proudu ubíhala

rychleji. Uvědomil si, že nazývá to cizí horké

město domovem a bungalov se mu stal za tu dobu

symbolem dokonalosti. Postel a sprcha, dostatek

vody. Bezpečné místo a představa jistoty.

„Zdá se mi, že cítím ve vzduchu moře,” vydechla

Konstancie polohlasně a spokojeně se protáhla, až

polní lůžko zapraštělo. „Už spíte?”

Otevřel oči. Byla na svém místě. Ani nevěděl, kdy

přišla.

„Ne, jen trochu přemýšlím,” řekl pokrytecky. „Jednou bychom si mohli k moři vyjet spolu, co říkáte?

Třeba příští týden …”

Neviditelně se usmála.

„Možná, nevím…”

„Vyplatila se vám vůbec ta cesta?” zeptal se zvědavě. „Nebyla to ztráta času? Co vaše práce?”

Otočila se na bok a pohlížela mu do tváře. Jen mat-ná, bledá skvrna v tropické noci.

„Já přece stále pracuji,” řekla tiše. „Přemýšlím.

Víte, co všechno se dá o takové cestě napsat?”

„I o misijní stanici svatého Františka?”

„Jistě, i o té.”

„A nalezla jste, co jste hledala?” zeptal se s nádechem ironie.

„Myslíte minulost? Vzpomínky? Ano, snad ano. Člo-věk stále nalézá minulost a vzpomínky. Člověk je

vlastně pouze minulost. Neuvažoval jste o tom nikdy? Skládáme se z toho, co bylo. Budoucnost je

absurdní pojem. Slyšel jste snad o někom, kdo by se

octl v budoucnosti? Ale v minulosti se octl každý —

i tento okamžik je už minulostí.

Za těch několik let, co jsem tady byla naposledy,

se všechno změnilo. Prales je tam, kde nebyl, a není

tam, kde byl…”

„A ten misionář?”

Z hrdla se jí vydral neurčitý zvuk. Smích nebo povzdech, bůhví, pláč to přece být nemohl.

„Ten? Dávno přece zemřel. Už tehdy, když mě z to-ho dostal. Život za život. Dal mi všechny léky.”

„A od té doby…”

„Ano, kdykoli mám možnost, chci splatit ten dluh.

Alespoň sama v sobě. Navštívím jeho hrob a přemýšlím. Víc už pro něho nemohu udělat, i když …

když to byl můj manžel,” dodala sotva slyšitelně.

„Konstancie …,” překvapeně se posadil.

„Čemu se divíte?” řekla unaveným, cizím hlasem.

„Mám čtyřicítku na krku a život za sebou. V Evropě bych byla už asi stará, ale tady …”

„Odpusťte …”

„A taky se bojím, nejsem nikde doma. Ta doba je

už tak daleko, že z ní zůstal jen obraz. Fotografie.

Statická a nehybná. Nakonec se všechno vejde do

pouhé fotografie. Dětství — s maminkou na nábře-83

ží, mládí — na lyžích ve Vajxo, potom na parníku

Hamburk a první cesta do Afriky …

Mám spoustu takových snímků, vy také?”

„Také, Konstancie.”

„Pevné úseky, které vidíte před sebou do nejmen-

ších podrobností, a kromě toho nic?”

„Ostatní zůstává zastřeno a dávno kleslo ke dnu.”

„Ale někdy, bůhví ptoč, to neočekávaně vypluje.”

„Ano, jako utopenec, aby měl člověk strach.”

„Teď jsem se šla do té hlubiny sama na chvíli po-nořit. Kdo ví, kdy se tam zase vrátím. Hrob už téměř

zmizel… člověk nikdy neví, kdy se vrátí.”

Umlkla. Ruka jí sklouzla s lůžka. Vedro, vlhko, lodní

šroub a pláč vražděné zvěře.

Stiskl ji. Spojení z neznámého břehu. Výzva vzdá-

lených bytostí. Kdo jsi ty a kdo jsem já. Co o sobě

víme?

Jednou, kdysi dávno, jela už po téhle řece. Marně se

snažila vzpomenout na podrobnosti z té cesty. Zů-

staly jen nesouvislé zlomky. Zákruty řeky a pocit

naděje. Možná že to byl i stejný parník. Kapitán Ho

tu přece jezdí čtyřicet let. Ale nevzpomínala si. Ne-měla představu o té lodi. Z JEHO tváře zbyla také

jen bledá, vzdálená fotografie. Trochu se podobal

tomu muži vedle, ale možná že si to jen myslí, že se

jí to zdá. Všichni lidé si jsou nějak podobní. Pří-

buzenství druhu.

Opatrně vyprostila dlaň z jeho sevření. Zneklidňoval ji. Probouzel něco, co chtěla, aby zůstalo spát.

Teď už byla ráda, že se vrací. S úlevou hluboce vydechla. Tíha minulosti zvolna odplouvala. Vlny jí

klouzaly podél boků. Už by to nechtěla znovu prožít.

Svůj život a jeho umírání.

Ten živý dole tvrdě spal. Proč ji zneklidňuje? Čeho

se to dotkl?

Zdálo se jí, že rozeznává jeho tvář, že se ve stanu

rozsvětlilo. Asi ji v duchu proklíná, připravila ho

o postel.

Svítání.

Ale volný prostor nad její hlavou zůstával stále stejně temný.

Nebo, že s ním nespí dole.

Ta záře přicházela z boku. Odlesk signálních světel

na přídi lodi. Tělo jí ovanul lehounký průvan. Konečně, zvedá se vítr.

Neslyšně pohnula hlavou, až se jí zatajil dech. Ně-

kdo byl docela blízko. Zadní část stanu se rozevřela.

Tiše a bez zvuku se před jejíma očima rozestupo-valo bílé pevné plátno.

Uvnitř se setmělo. Zář zmizela. Spíše vycítila než

uviděla dvě dlouhé kostnaté ruce, jak se prosmekly

otvorem a ovinuly kolem Aertova hrdla.

Bez hlesu rozhodil rukama. Vzepjal se …

Nezmohla se ani na výkřik. Jen slepě sáhla do podpažního pouzdra, které nikdy neodkládala. I to se

tady naučila. Chladně a pozorně zamířila do místa,

kde tušila otvor. Výstřely roztály noc.

Viděla, jak se neočekávaně rozsvětlilo a pak se

Aert konečně vymrštil a vyrazil otvorem ven.

„Dej pozor, proboha!” vykřikla zoufale.

Loď se probudila. Na zádi vzplanul reflektor. Četníci s puškami dupali po palubě.

Vyběhla za ním s pistolí v ruce. Stál u sloupku

zábradlí a hleděl do oddechující neprostupné tmy.

„Co to bylo,” hlesla chraptivě.

„Zasáhla jste ho, v poslední chvíli, děkuji vám,” řekl

nezvučně a sklonil se k její ruce.

„Skočil… skočil do řeky?”

„A …ano, zdá se . . „” světlo reflektoru dopadlo konečně na příď. Temné krůpěje značily cestu od

stanu k zábradlí lodi.

Kapitán Ho zvedl dlouhé štíhlé ostří ležící na palubě a pak pohlédl k rozříznutému stanu. Byl to

nůž a nebyl to nůž.

,,Co se tady stalo, monsieur?” zeptal se užasle.

„Nic, nic tak zvláštního,” řekl Aert sklesle a cítil,

jak se chvěje na celém těle. „Právě jsem zahlédl

černého hada z řeky Maaw. Madam ho naštěstí za-hnala. Říkal jsem vám, že se ve všem vyzná.”

IX _________

Neděle pro bílé začínala mší a vůní kadidla.

Pouto společné kultury a tradice bylo obsaženo

v šedavých obláčcích dýmu a spojovalo je více než

85

cokoli jiného. Každý měl samozřejmě vlastní představu, ale přece jen to bylo v podstatě totéž. Především vzpomínka.

Dopoledne bohoslužby, odpoledne siesta, večer gar-den party na některé ambasádě.

Seděl v přítmí moderního misionářského chrámu a

naslouchal zpěvu a kázání o Chrysantovi a Darii,

vznešených manželích perských, a jejich krutém

umučení.

Tady bylo místo pravidelného celotýdenního setká-

vání evropské kolonie. Tady si bylo možné smluvit

safari stejně jako intimní schůzku nebo obchodní

jednání na zítřejší večer.

Tady bylo možné vůbec všechno, jen se nesměly rušit

bohoslužby. Ale to záleželo na tom, vedle koho se

člověk posadil a chtěl-li jen mlčet nebo nabídnout

sousedovi kancionál ke společnému čtení.

Také se nesmělo chodit pozdě, to starý děkan neviděl rád.

Aert marně pátral pohledem po skloněných hlavách. Konstancie tady nebyla. Sluneční jas proudil

vysokými okny a zaléval shromáždění barevným svitem řasnatých plášťů a říz.

Nepřišla.

Porušila pravidlo.

Ale kdyby chtěl, mohl ji zavolat telefonem ze sa-kristie a pozvat třeba na oběd. Zvykl si na ni za ten

čas na , Josephině” a teď mu chyběla.

Kostel byl původně dřevěný a postavili ho první

misionáři někdy počátkem devatenáctého století.

Zasvětili ho, bůhví proč, svaté Bibieně. Nevěděl o ní

vůbec nic, ale vůně kadidla uklidňovala a dovolo-vala volně těkat myšlenkám. Z bílých kamenných

zdí, které teprve nedávno vyrostly na místě dřevě-

ného chrámu, dýchal příjemný chlad jako někde

v těch vzdálených zemích.

Snad to bylo i tím, že zde pracovala klimatizace,

na kterou se bílá kolonie v minulém roce složila.

Znovu se rozhlédl po shromáždění zaujatém pří-

během Chrysanta zašitého do volské kůže a vysta-veného slunečnímu žáru, i jeho ženy uvržené do

krčmy nevěstčí.

Pak se nepatrně naklonil k třetímu tajemníkovi

francouzského vyslanectví René Goujeanovi, vedle

něhož se dnes posadil záměrně, a tiše se zeptal. „Neznáte náhodou pana Verdese?”

Tajemník odvrátil pohled odkudsi z neurčitá a pohlédl do Aertova otevřeného kancionálu. Pracoval

zde už řadu let a znal kdekoho. Nikdo bílý se v Maawakau nemohl ztratit, nemohl zmizet beze stopy,

ukrýt se v přeplněných ulicích města nebo ve stínu

pralesa. Vždycky se odlišoval. Musel se držet své-

ho stáda. Stádo znamenalo bezpečí.

„Myslíte toho, co loví živou zvěř pro zoologické zahrady?”

„Ano, zdá se mi, že se něčím takovým zabývá.”

Goujean zabloudil očima po shromáždění. „Připravuje novou výpravu do pralesa,” řekl lhostejně. „Stá-

le má velké zakázky, je to slušný džob. Chtěl byste

se výpravy zúčastnit? Stojí to za to …” Nepatrně

kývl hlavou. „Třetí řada vpravo, mezi panem Etkinem a zástupcem firmy Vinho do Porto, Duartem. Ty

pány přece znáte; nebo neznáte?”

Kněz pokračoval v líčení ukrutenství.

Když Bůh zachránil Chrysanta z volské kůže a Darii vyrval z peleše nevěstek, zmocnili se jich opět

Římané a zahrabali jejich těla až po hlavu do písku.

Aert kývnutím poděkoval a dál se věnoval čtení.

Pan Goujean znovu upřel pohled do neurčitá, zatímco jeho štíhlá drobná manželka šeptala se zavřenýma očima modlitby. Byl to podivný pár. Mohutný

sudovitý Goujean a filigránská zdrobnělina ženy.

Přesto měla nejvíce milostných dobrodružství ze

všech zdejších dam a o jejích sklonech se šeptaly

pikantní podrobnosti. Teď však obracela duši k bo-hu a připomínala nevinné dítě.

TEN MUZ tedy seděl několik lavic od něho a klidně

naslouchal kázání. Byl v bezpečí, jist si sám sebou.

Nikdo ho nemůže odhalit.

Ano, tady bylo místo, kam musel každý bílý alespoň

jednou týdně přijít, chtěl-li zůstat v kontaktu

s ostatními a záleželo-li mu na tom, aby byl považo-ván za slušného člověka. A to zde znamenalo mnoho, příliš mnoho, než aby kdokoli vynechal nedělní

mši.

Sbor francouzské církevní školy se činil. Dětské hla-87

sy nadšeně zpívaly „Ó panno přesvatá” a Aert si

v duchu notoval s nimi. Měl ho na dosah ruky, ale

co když Tingbo lhal, když je to podvod, klam, promyšlená lest?

Konstancie tedy nepřišla. Nestála o nové setkání.]

Pak ho ale napadlo, že jí měl už dávno poslat kvě-j

tiny a ještě jednou poděkovat za tu chvíli bdění,

kterou mu zachránila život.

Otřásl se. Znovu pocítil tu strašnou drtivou ruku

na svém hrdle. Tingbo mu vydal tajemství a poslal

za ním vraha.

Pan Goujean na něho udiveně pohlédl. „Snad vám

není chladno?” zeptal se podezřívavě. „Nemáte horečku? Tamodtud jste si mohl přinést zimnici, dejte

na to pozor!”

Všichni věděli, kde byl a že se už vrátil. Tady se ví

o každém všechno. Snad proto Konstancie nepřišla,

spali spolu v jednom stanu, i to se už jistě rozneslo.

Pak ho ale napadlo, že na tom asi příliš nezáleží..

Proč by měla zmírat horkem v páchnoucí díře, když

ve stanu na palubě bylo místa dost.

Milostná vzplanutí tu konečně mnoho nezname-nala. Vědělo se o nich, trochu se šeptalo, ale tole-rovala se. Dnes ty mně, zítra já tobě. Lidé se musí

přece nějak bavit, nedá se jenom pít a hledět do rozpáleného nebe. Jinak by se tu snad nedalo ani žít.

Povšiml si, že pan Goujean už povstal a čeká, až mu

uvolní místo, aby mohl projít. Mše právě skončila.

Paní Goujeanová na něho vrhla tragický pohled.

Všichni pomalu odcházeli. „Víte, jak trpím?” říkaly

její oči.

Prudký jas slunce padl na nepřipravené tváře. Milosrdné příšeří zmizelo. Teprve tady probleskla

všechna ta léta strávená pod rovníkem. Choroby

jater a únava.

Vozy z parkoviště předjížděly ke schodišti chrámu.

Rychle a spořádaně. Poslední slova a stisky rukou,

žádné velké loučení, večer se zase uvidíme.

Jimo Sek v bílé uniformě otevřel dveře jeho vozu.

Aert se uklonil a madam Goujeanová pohnula sladce víčky. Se zatajeným dechem se ponořil do rozpálené trouby. „Verdes je tady,” řekl tiše, „podí-

váme se za ním!”

Jimo úkosem pohlédl k parkovišti. Bylo téměř

prázdné, Jen vysušený muž neurčitého věku právě

usedal za volant bílého citroenu. Uvolnil si líme-

ček a svlékl pomačkané plátěné sako. Pak vyjel.

„Myslíte skutečně, že to je on, monsieur? Nemáme

přece žádné důkazy …”

Vklouzli do nedělního mraveniště. Dalo se jet sotva

krokem.

„Ano, vím, Tingbo mohl ovšem lhát. Ale pak by

nemělo smysl, aby se mě někdo pokoušel odstranit.”

„Tingbo asi nelhal, monsieur, vždycky mluvil pravdu,”’ řekl vážně Sek. „Jenže to přece nestačí…”

„Ne, to nestačí, také jsem o tom přemýšlel. Pokusíme se nějaké důkazy získat… nejlépe přímo od

něho.”

„Měl byste být opatrnější, monsieur, nebezpečí

hrozí i tady, všude, nepodceňujte svůj talisman.

Chrání vás proti úkladům zlých duchů. I na lodi

vás zachránil.”

„Proboha, kapitáne,” povzdechl Aert vyčítavě. „Víte

přece stejně dobře jako já, že to byla madam Schagerstromová. Nepleťte do toho duchy.”

Jimo Sek pokrčil rameny. „Ano, zdánlivě ano. Vy

Evropané si všechno tak vysvětlujete, ale co ji

vlastně probudilo?”

„Vedro, vedro Jimo, vůbec nespala, v podpalubí nemohla zamhouřit oka.”

„Ale proč, monsieur, proč? Kapitán tam spí tolik

let, a ona je přece na zdejší podnebí už zvyklá. Znal

jsem kouzelníka — když jsem studoval v Horní Voltě —, který dovedl na dálku usmrtit člověka. Nikdy

mu nic nedokázali, ale pak se začal plést do poli-tiky a objevila se podezřelá úmrtí v armádě. Člověk

prostě dostal z ničeho nic parazita, obyčejnou tasemnici. Lékaři ji zahubili, vyšla ven, ale za týden se

objevila zase. Tak to šlo měsíc, dva, nejdéle tři. Člo-věk zeslábl a umřel. Ani na univerzitě si s těmi ta-semnicemi nevěděli rady.

Ale pak kouzelníka někdo zabil. Říkalo se, že vojenská kontrarozvědka. Byl prý ve spojení s Francouzi. Od té doby už nikdo na tasemnici nezemřel.

Zkušený kouzelník může způsobit neštěstí i na vzdá-

lenost mnoha mil. Vyvolá člověka z domu a pošle

89

do pralesa nebo do savany, takový ubožák se už nikdy nevrátí. Všechno ostatní udělá zvěř nebo hadi.

Myslíte snad, že by se obyčejný vrah vrhl z paluby

lodi do noční řeky plné krokodýlů? To by nikdy

neudělal. Lidé z pralesa se bojí více řeky než vězení.

Reka pro ně znamená jistou smrt a vězení jen neurčitý pojem. Tingbo nevyslal člověka, Tingbo vyslal

ducha!”

Aert mlčel. I jeho a stejně tak Konstancii tehdy

na palubě napadlo, že skok do řeky znamená pro

útočníka smrt. Strašlivou smrt. Za pokus o vraždu

by dostal nejvýše pět let, došlo-li by vůbec k sou-du. Logika Šekových vývodů byla jasná, normální

člověk by se nikdy nevrhl do řeky — zvláště ne

v noci.

„Ale na palubě byly stopy krve…”

„To nic neznamená, monsieur, duchové nás často

klamou,” usmál se Jimo a řízl zatáčku, až kola na

asfaltu kvílivě zahvízdala.

„Duchové nebo kouzelníci,” řekl vážně Aert. „Muž,

který střílel na Oforiho, nebyl při smyslech, spal

a pak zemřel.”

„Neměl byste podceňovat schopnosti kouzelníků,

u nás je nikdo nepodceňuje.”

Citroen zastavil před moderním vzdušným činžá-

kem. Tady bydleli obvykle ti, jejichž pobyt v Maawakau nebyl tak dlouhý, aby stálo za to najímat dům,

ani tak krátký, aby se vyplatilo ubytování v hotelu.

Ale všechno bylo pojednou neskutečné. Moderní

dům s bazénem na ploché střeše, kapitán armády,

který nepochybuje o nadpřirozené moci kouzelníků,

i ten muž, co střílel na ministra a.spal.

José Verdes nechal vůz u chodníku a zmizel v prostorné zasklené hale. Ještě viděli, jak vstupuje do

zdviže. Ani se neohlédl. Sebevědomý a jistý lovec

živé zvěře.

„Mohli bychom ho dát zatknout?” zeptal se Aert.

„Zatknout? Nebylo by to předčasné?” pohnul hlavou

udiveně Jimo.

Na křižovatce Kali-Tengela odbočili zpět do vnitř-

ního města. Byl čas k nedělnímu obědu. Černé

slunce už zastřelo oblohu a ulice se vyprázdnily.

„K zatčení by samozřejmě nedošlo, mám na mysli

jen psychologickou akci,” řekl Aert unaveně. „Mohl

byste to zařídit?”

Kdykoli Jima oslovoval služební hodností, vykal mu,

kdykoli mu říkal křestním jménem, důvěrně mu

tykal. Sek okamžitě pochopil ty dva rozdíly. I teď

se jen spokojeně usmál a tiše řekl: „Jistě, monsieur.

„Dnes odpoledne v pět hodin?”

„Kdykoli, to se dá zařídit třeba okamžitě!”

„Nám se to nejlépe hodí v pět, nebude alespoň takový žár.”

„Jak si přejete,” přikývl Sek nechápavě.

Automat otevřel bránu. Vjeli do zahrady. Hawa už

stála na terase a vyhlížela. „Mše trvala dnes trochu déle,” řekl omluvně Aert. „Hned budu hotov, jen

ještě pod sprchu.”

Shodil prádlo a vpadl do koupelny. Dají ho zatknout,

vlastně nedají, ale pouze veřejně obviní. Verdes je

možná vrah, ale není rukou, která řídí. A oni potřebují znát především ruku a hlavu.

Lijavec!

Zhluboka vdechl. Nádhera. Podzimní déšť, mlha a

chlad. Ten nápad mu vrátil dobrou náladu, báječ-

nou náladu. Konečně před sebou viděl jasnou cestu

a cíl. Únava z něj spadla.

„Monsieur, pospěšte si,” křikla Hawa z chodby.

„Hned, hned …,” otřásl se jako mokrý pes a zaba-lil do osušky. Musí zavolat okamžitě Konstancii,

snad bude doma.

Sněhobílá košile a čisté šaty. Úleva! Alespoň na

chvíli. Padl do proutěného křesla a vytočil číslo.

Z vlasů mu ještě kapala voda.

„Schagerstromová BBC …,” řekl neosobně vzdálený hlas. Nějaká cizí žena. Nikdy ji neviděl,” nic o ní

neví. Kdo byli její rodiče? Kde se narodila? S ně-

kým kdysi žila. Nebyl to misionář, jen misijní lékař,

ale to je jedno. Prožila svůj život a teď se sešli.

Proč? K čemu je to dobré?

„Konstancie…”

„To jste vy, Aerte?”

Zdálo se mu, že ten neosobní tón zmizel. Je to ona,

někdy ji už slýchal a teď se sešli…

91

„Chtěl jsem vám přinést květiny, ale …”

„Nepřinesl jste,” řekla výsměšně.

„Ne, nepřinesl, mám pro. vás něco lepšího. Myslel

jsem, že vám to bude milejší. Květin je tady všude

spousta…”

„Ano, také jsem si všimla.”

„Můžete teď dávat chvíli pozor?”

„Pokusím se, tak spusťte!”

„Ta informace je zatím jenom pro vás …”

„Zase nějaká vražda?” zeptala se vyčkávavě’. „Chcete

mě za každou cenu přivést do maléru?”

„Ne, naopak. Dnes bude zatčen Oforiho vrah. Má-

te-li zájem, můžete být při tom.”

„Ze se ptáte,” vydechla vzrušeně.

„Řeknu vám místo, kde k tomu dojde, i jeho jméno,

ale do pěti hodin musíte zachovat naprosté mlčení.

Slíbíte mi to?”

„Jistě!”

„V pět si s tím dělejte co chcete, pozvěte si tam

třeba kolegy, ale do pěti nikomu ani slovo. Mohu

se na vás spolehnout?”

„Pochybujete o tom?” zeptala se ostře.

„Proboha ne, ale pochopte…”

„Chápu, do pěti budu spát, stačí vám to?”

„Ano. Ten člověk se jmenuje Verdes, José Verdes, a

má být zatčen dnes o páté ve svém bytě 11a Kalé-Tengela Avenue.”

„Jak jste k tomu přišel?” zeptala se nedůvěřivě.

„Náhodou, jenom nepatrná pozornost místo těch

květin, vděčím vám přece za svůj život,” řekl s úsmě-

vem.

„Rozdáváte příliš krvavé růže, ale mám tu barvu docela ráda.”

„Nás asi spojuje jenom to černé.”

„Už jsem si toho také všimla, ale i tak vám děkuji.”

„Konstancie …”

Zavěsila. Okamžik hleděl na zmlklé sluchátko a pak

odložil. Nechtěla se s ním bavit…

„Monsieur …,” řekla Hawa naléhavě mezi dveřmi.

„Ano, ano, už jdu. Jen ještě jeden hovor…” Dveře

se opět zavřely.

Pozorně vytočil číslo hotelu Casablanca. Teď o nedělním poledni může být osamělý solidní Evropan

jen v Casablance a yerdes zatim neměl nejmenšího

důvodu tam nebýt. Žije si klidně jako lovec zvěre,

připravující se na novou výpravu.

„Pan José Verdes?” zeptal se někdo v recepci, „okamžik, monsieur, podíváme se do jídelny …” Hlas

zmizel. Aert nehybně čekal se sluchátkem v ruce.

Vedro už zase uspávalo. Pohlédl na hodinky, poledne dávno minulo.Kdyby tam nebyl, musel by se vy-pravit do jeho bytu … Aparát zůstával němý, zdálo

se mu jen, že slyší vyzvánění zvonku, kterým chlapec

v červené livreji, procházející jídelnou, upozorňuje

hosty na svou tabuli.

MONSIEUR VERDES K TELEFONU!

„Verdes!”

Oddechl si. Konečně, kde jinde by mohl být. Takové město je jako větší vesnice. Běloch se tu vyskytuje jen na několika přesně určených a nikdy se ne-měnících místech.

„Je to důležité, monsieur,” řekl zvolna Aert. „Dávejte

dobrý pozor. Ta věc s Oforim praskla. Dnes odpoledne máte být zatčen. Letiště je od rána pod kontrolou a na silnici k moři čekají hlídky. Doporučuji

vám, abyste se nevracel do svého bytu. Chcete-li

z toho vyváznout, mohl bych snad pro vás ještě něco

udělat…”

Zlomek okamžiku bylo nehybné ticho. Pak se mem-brána ve sluchátku roztřásla.

„Vy jste se úplně zbláznil, o čem to mluvíte?” za-

řval lovec živé zvěře.

„O vašem životě. Na útěk je pozdě. Zachovejte klid

a o nic se nepokoušejte. Zmařil byste jedinou mož-

nost, která vám ještě zbývá. Nebude to samozřejmě

zadarmo a chcete-li se dát raději zatknout, prosím …”

Lovec nesouvisle zakoktal.

„V opačném případě zůstaňte v hotelu tak dlouho,

dokud u vašeho vozu na parkovišti nezastaví černý

uzavřený ford …”

Snad to byla slova rozhořčení nebo strachu.

„Potom do něho nastupte, fo je vše!” A zavěsil.

Hawa v jídelně netrpělivě zvonila nádobím. Otřel si

čelo. Snad se to podaří!

José Verdes vešel do jídelny. Zdálo se mu, že obloha venku sešedla a klimatizace nepracuje. Rychlým

pohledem přelétl vzdušný prostorný sál. Nic se nezměnilo. Talíře a stříbrné mísy, tichý šum hlasů,

kultura.

Znal je všechny, alespoň podle vidění, důvěrně se

nikdy s nikým nestýkal. Tady odtud nebezpečí ne-hrozilo. Pomalu se vracel ke svému stolu. Jeho hubená, opálená tvář zůstávala nehybná a bezvýrazná.

Jen na dně šedých očí se objevil výraz starého lovce, který vkročil do přítmí pralesa.

Nebezpečí!

Ten cizí hlas mu šlehl po zádech napjatou strunou.

Svazkem houževnatých lián. Obvyklý pocit jistoty

zmizel. Teď bloudil v bažinách. Napadlo ho, že by to

snad mohl být žert. Ale kdo by se odvážil tak žerto- |

vat. Nikdo ze starých přátel v Maawakau nežil. Ten

člověk věděl a přitiskl ho ke zdi. Uvědomil si, že ho

nevyvedla z míry zpráva, že má být zatčen, ale spíše

skutečnost, že někdo ví nejen kdy, ale také proč.

Pak to mohla být samozřejmě provokace. Chtějí ho

chytit na vějičku, přinutit k činu, vytáhnout z ulity,

aby usvědčil sám sebe. Zkoušeli to možná už na řadě

lidí… Snad by měl jít raději domů a klidně si lehnout. Tehdy ráno zůstal beze svědků, to ví docela

určitě.

Ale kdyby to nebyla provokace? Kdyby neznámý

hlas mluvil pravdu?

Nezanechal přece stopy … nedělá takovou práci

poprvé… Ale nezanechal je skutečně? Těžce se

opřel a vyhlédl oknem ven. Zmocnila se ho skles-lost a únava. Někdo o tom věděl, ať to byl kdokoli,

o té záležitosti někdo věděl.

Jindy by asi zavolal Mario Duartovi a postěžoval si,

že má potíže, ale teď se pojednou neodvažoval.

Kdyby ho dopadla policie na místě činu, nebylo by

to tak zlé, jako když je tu někdo, kdo po celou tu

dobu věděl a mlčel.

Snad předpokládají, že propadne panice, že se pokusí s někým spojit… Ne, to se v kritických situacích nedělá, teď nesmí nikoho kompromitovat — aby

ho nehodili přes palubu. Každý musí počítat s odhalením.

Led v jeho toniku už dávno roztál a ve sklenici zů-

stala jen teplá nechutná břečka. Nikdy se nepotil,

ani v největším vedru sežehlého buše, ani v dusném

dechu tropického pralesa. Teď mu však na čele vy-rážel jemný, sotva znatelný pot. Sáhl po kapesníku

a zvolna přejel pohledem všechny ty bílé unavené

tváře. Nezanechal přece svědků, nikdo to nepře-

žil … A není-li to provokace? Člověk musí promyslet

všechny možnosti, každý čin se nejdříve uskuteční

v hlavě .. Pak by to mohla být skutečně jediná cesta

k záchraně. Takovou příležitost podcenit znamená

přijít o krk!

Dovedl si představit, co by s ním ti černí udělali.

Vyhlédl oknem na ulici.

Ještě spala v odpoledním žáru. Černošská vesnice.

Fasáda Evropy končila u příští křižovatky. Panebo-

že … Na parkovišti pod bambusovými přístřešky

stály řady vozů. Horký vzduch se nad drsným beto-nem přeléval a tetelil jako řídký olej.

„Zaplatím!”

Bylo to nesnesitelné, alespoň nějaký pohyb … Čas

se nekonečně vlekl. Místo po obou stranách jeho

vozu zůstávalo prázdné.

Snad zavolal hlasitěji, než tu bylo zvykem, protože

se několik hostů překvapeně ohlédlo. Vrchní v bí-

lém fraku okamžitě přispěchal.

Ten hlas v telefonu měl pravdu. Vyznal se. Jen blá-

zen by něco podnikal. Kam by se mohl pokusit utíkat.

Je bílý, Kainovo znamení, všude ho bezpečně najdou. Tady se bílý neztratí. Cin je buď tak dobře připraven, že útěk nepřichází v úvahu, nebo …

Mohl by samozřejmě na vyslanectví, ale ti by se

mu asi poděkovali… Zkřivil opovržlivě rty. Nenávi-děl ty změkčilé diplomatické bonzy. O svůj život

vždycky bojoval sám. Letiště a silnice, to všechno je

nesmysl. Nedá se nikam utéci, nikdo to neví lépe

než on. Přinejmenším jen někde v buši chcípnout!

Může udělat jenom to, co řekl ten muž. Vrátit se

domů a nechat se zatknout — není-li to žert. Ale asi

není. On tehdy v Ústředním parku také nežertoval.

Nebo vstoupit do toho vozu a vsadit na bůhvíjakou

kartu. Co po něm asi chtějí, kdo se o něho zají-

má…

Číšník zmizel a jídelna se opět ponořila do ospalého klidu.

Vyhlédl ven.

Pod přístřeškem, vedle jeho vozu, stál černý ford.

Zdálo se mu, že tam stojí furgon!

Okamžik zůstal nehybně sedět. Nevěřil, že je vyzra-zen, že se to nezdařilo.

Váhavě sáhl do náprsní kapsy.

Ticho a klímání. Sochy číšníků. Ti spali vestoje.

Pod stolem nehlučně natáhl pistoli a pak se lhostejně zvedl. Unaveným, pomalým krokem vyšel.

Vedro už polevilo. Město si línými pohyby protíralo

oči. Sem tam se objevil osamělý chodec. Dveře černého fordu byly otevřeny. Průvan a trochu stínu.

Řidič v bílé livreji nastartoval, sotva vyšel z hotelové haly. José Verdes se naposledy úkosem rozhlédl. Prázdno, nikde cizí oči. Pak bez zaváhání

vstoupil.

„Nejdříve na Kali Tengela Avenue,” řekl tiše a přitiskl řidiči pistoli na záda. „Jeďte tak, abyste tam

byl před pátou a nedělejte hlouposti. Ukážu vám,

kde zastavíte!” Rozhodl se, že vezme iniciativu do

svých rukou, že se přesvědčí. Ještě ho nemají!

„Jak si přejete, pane,” řekl bez vzrušení řidič

Vůz se rozjel a Verdes se zabořil do rohu sedadla.

Ten vůz i šoféra už někde viděl… kde ho jen vi-děl… Elektrický větrák rozvlnil dusný vzduch.

„Je to tak lepší, pane?”

„Ano, děkuji…,” otřel si čelo. Tři čtvrti na pět. Musel se přesvědčit, musel mít jistotu.

Projeli třídou Vítězné revoluce a přeplněnými ulicemi obchodního centra. Ještě před chvílí tady bylo

mrtvo. S námahou se prodíral ke Kali Tengela Avenue.

Pak se ozval jek policejních sirén a třídou Africké

odborové konfederace se přehnal konvoj vozidel.

Vojenské džípy a náklaďák, plný po zuby ozbrojených policistů. Za nimi jako neodbytní psi několik

vozů s velkými vizitkami. TISK!

„Mám příkaz nevystavovat vás nebezpečí, monsieur,”

řekl Jimo Sek, když dojeli na počátek Kali Tengela

Avenue. Policisté se samopaly už vyskakovali z vozů

a obkličovali celý obytný blok. Dělali svou práci

96

s vervou a důkladně. Tady se vždycky trochu pře-hánělo a při policejních akcích bylo celé město

vzhůru.

„jedou někoho zatýkat, monsieur, snad bychom se

tam raději neměli plést…”

José Verdes vsunul pistoli do náprsní kapsy a znovu

si otřel čelo. „Ano, máte pravdu, nebudeme překá-

žet.”

Když Konstancie vystoupila z vozu, policisté už dupali po schodišti vzhůru a jiní zablokovali vchod.

Udělala několik snímků a chtěla proklouznout do

domu, ale nemilosrdně ji zahnali zpět.

V šestnáct čtyřicet zavolala několika přátelům.

Mikde Doog už stál uprostřed ulice a natáčel celou

akci na barevný film. Sousto pro televizi. Ostatní museli dorazit každou chvíli.

Doprava byla rázem zastavena. Konstancie s nad-

šením pozorovala tu nesmyslnou vřavu. Dav diváků

vzrůstal, policistů, kteří přijeli zatýkat jediného

muže, bylo najednou málo. Každý v davu už věděl,

že tady bydlí ministrův vrah.

Ale pak proběhlo kordonem policistů chránících

vchod do domu vzrušení.

Uprchl!

Bilý zločinec uprchl!

Všechno se hnalo k vozům. Sirény zavyly. Džípy vyrazily vpřed, jako by ten člověk prchal právě středem ulice. Dav se rozstříkl.

„Tolik zbytečných metrů, vy byste zasloužila,” vztekal se Mike Doog. „Co s tím mám udělat? Podruhé

se už nedám na nic nachytat!”

„Neslíbila jsem vám, že ho zatknou, ale že ho budou

zatýkat. Co vlastně chcete? Mohu snad za to, že na

ně nečekal? jste nevděčný chlap!”

Ulice byla najednou všední a prázdná. Jen oni stáli

uprostřed vozovky a hlasitě se hádali.

„Tak se pojďte alespoň něčeho napít, ať tu nesto-jíme zbytečně,” řekl konečně Doog a vlekl ji k chodníku. Nad pestrým korálkovým závěsem se hrdě leskl

neónový nápis BAR. „Kam na ty trháky chodíte?

Kdo vám je dodává?” vzdychl zničeně, když se usadili v temném přístěnku, který připomínal bar jenom

ledničkou a tím nápisem.

87

Večerní zprávy BBC oznámily světu útěk pachatele

atentátu na maawakského ministra vnitřní i vnější

bezpečnosti těsně před příchodem policie.

O hodinu později vysílala rozhlasová stanice Maawakao podrobný popis profesionálního lovce José

Verdese a označila ho za agenta Policia Interna-cionale de Defesa do Estado vyslaného z Luandy

v Angole. Komentátor rovněž připomněl temné činy

PIDE na nádvoří luandské věznice i jména katanů,

jak je uvádělo poslední číslo ilegálního angolského

Vitoria ou mořte.

Nocí křižovaly desítky zpráv, ale bubny mlčely. Vysoko v prostoru bylo ticho.

Aert Helst konečně stiskl knoflík přijímače a rozhořčené hlasy Afriky zmizely. Byl to pozoruhodný

ohlas, který dokázala Konstancie Schagerstromová

svou zprávou za několik hodin vyvolat. A zítra

bude z těchto hlasů řeka a vodopád. Právě to nejvíce potřeboval. Fotografii muže, který teď sedí

před ním, na prvních stránkách novin.

„Přílišná popularita není právě příjemná, že,” zeptal se se spokojeným úsměvem a pohlédl do Verdesovy nehybné tváře. Na terase bylo šero, téměř

tma. Tlumená světla z jídelny ozařovala jen hradbu

zeleného listí. Vypili už čaj a kouřili tenké doutníky.

„Nesmíte to brát ovšem příliš vážně, ti lidé se tím

živí a člověk musí koneckonců také občas počítat

s obtížemi. Zatím jste v bezpečí a můžete klidně spát.

Pro všechny případy, doufám, že to pochopíte, je

lůžko pro vás připraveno v zahradním altánu. Kdyby

snad náhodou, prohlásíte, že jste se sem vloudil.

Jinak bych pro vás už nemohl vůbec nic udělat —

a já … já bych rád s vámi uzavřel oboustranně

výhodný obchod.”

„Obchod? Nechápu jaký,” řekl chladně Verdes.

„Slyšíte sám, jsem vyřízený, hotovo, konec! Zítra

budou mít moje snímky v Kongu i v Egyptě.”

„Ano, to docela jistě, proto musíte co nejrychleji

pryč — ale zase ne tak rychle, abychom se ukva-pili. Něco snad vymyslíme … budete-li mít ovšem

dostatečný zájem,” usmál se slabě. „Jistě pochopíte,

že se nevystavuji nebezpečí jen proto, abych zachránil právě vás. Nejsem misionář, ale obchodník,

na osobě mi v podstatě nezáleží.”

„To chápu, zatím jste ovšem neřekl, na čem vám

tedy záleží?”

„Nevím totiž, jste-li schopen mne právě teď soustředěně poslouchat. Taková věc dokáže člověka vy-vést z rovnováhy. Můžeme rozmluvu odložit na

zítřek.”

„Jsem docela v pořádku, nebo se snad obáváte, že

by mohli přijít i sem?”

„Je to nepravděpodobné, ale musíme počítat i s tím.

Jak jsem řekl, tady můžete zůstat jen několik dní,

teď jde o to, co dál, jak se chcete dostat ze země.

Máte pro případ nouze řešení, nebo musíme teprve

nějaké hledat?”

„Znám cestu, budete-li mi ochoten ještě trochu pomoci. Každý počítá se zadními vrátky, ale nejdříve

vaše podmínky!”

„To nejsou snad ani podmínky. Je to pouze návrh.

Firma, kterou jsem založil, nemá potřebné finanč-

ní krytí. Existuje jenom na papíře, ve vzduchu, pokud víte, co to znamená. Státní úvěry, s kterými jsem

počítal, se příliš dlouho vlečou. Každým okamžikem

může dojít k nejhoršímu, všechno se provalí a do

Evropy bych se nerad vracel. Potřebuji tedy někoho,

kdo by moji firmu alespoň na čas podepřel — řekněme sanoval — než obdržím první úvěry.”

„A s nimi potom zmizíte?”

„Snad ano, to byl původní předpoklad. Ale možná

také, že ne. Podnikání by se totiž vyplatilo a bo-hatství je na dosah ruky. Proč to jednou nezkusit

jinak?”

„Vy se domníváte, že já bych mohl…”

„Ale pane Verdesi,” řekl Aert káravě, „nic takového

se nedomnívám. Nepředpokládám vůbec, že byste

mohl mít hotovost, odpovídající potřebám mého podnikání, ale vy tu přece nepracujete na vlastní pěst

— nebo ano? Napadlo mě, že by společnost, jejíž

zájmy zastupujete, mohla mít zájem o spolupráci

s dobře prosperující firmou a na spojení s průmyslovými kruhy. Přátelé si přece vzájemně pomáhají.

Vám nevyšla ta věc s ministrem, nebo lépe řečeno

vyšla, ale zůstal jste v ní vězet, a mně zase nevyšly

89

úvěry a už také nemohu čekat. Vláda, jak se zdá, má

teď jiné starosti. Někdy není moudré naléhat, ale

počkat a orientovat se na budoucnost.”

„Ano, to se zdá být docela rozumné,” řekl Verdes a

po dlouhé době se konečně usmál. Popel z doutníku

se odloupl a oharek jasně zazářil. „Snad by se

dalo o té věci uvažovat. Nemohu však udělat nic ji-ného, než vás doporučit svým přátelům. Možná že by

nebylo zbytečné, kdybyste je navštívil se mnou, co

říkáte?”

„Nedovedu si zatím dobře představit jak, ale to už

by měla být vaše starost!”

„Ano, budu o tom přemýšlet.”

Na konci ulice blýskla světa reflektorů. Proťala

měkkou horkou tmu a klouzala po zelených hradbách živých plotů. Motor vozu utichl. Oslnivé oči pohlédly branou do zahrady.

José Verdes se přikrčil a v jeho ruce se objevila pistole.

„Klid! To není přece policejní vůz, ale teď se tu nepleťte a jděte si lehnout. Nejspíše návštěva.”

„Je skoro půlnoc,” šeptl Verdes nedůvěřivě.

Aert pokrčil rameny. Nikoho nečekal.

Automat otevřel bránu. Vůz sklouzl na cestu k domu.

Oslepující oči mu obnažily tvář, sežehly úkryty

noci a pak pohasly.

„Neruším? Jste ještě vzhůru?” zavolala hlasitě Konstancie.

José Verdes zmizel, nikdy tady nebyl. Lovec!

Zhluboka si oddechl a vyšel jí vstříc. „Právě jsem

poslouchal zprávy nejlépe informované agentury

světa,” řekl vesele. Vzal ji pod paží a vedl k domu.

Zvědavě se rozhlédla.

„Ten člověk jim utekl, věděl jste to?” zeptala se

tiše.

„Doufám, že jste nepřišla jen kvůli tomu …”

Neodpověděla.

Sama nevěděla, proč je tady. Napadalo jí to až cestou z agentury. Trochu si odpočinout, překvapit ho,

strávit s ním nedělní večer. Proniknout pod povrch

a zjistit, vedle koho to vlastně na „Josephině” kaž-

dou noc spala. Proč ji přitahuje …

Ale zařízení bylo příliš neosobní, než aby si mohla

udělat úsudek. Bungalov jako desítky jiných. Pre-fabrikovaná evropská kultura v tropických podmínkách. Dům postavili i s nádobím, stejně jako její

byt. Jen hospodyni si musí každý obstarat sám.

Vzpomněla si na dům v misijní stanici svatého

Františka. Už z něho nezůstalo nic, ani to místo, kde

stával. Všechno pohltil čas, mravenci a prales. Ale

uvnitř ho nosila stále. Kdysi do něho vstoupila naplněna nedočkavostí a očekáváním. To ještě nepo-

čítala dny a čas neznamenal nic.

Tehdy byla přesvědčená, že to, co je kolem ní, je

věčné. Stálé a neměnné, jako fjordy jejího dětství.

Ze život právě dosáhl svého vrcholu a zastavil se.

Ale později viděla takových stanic desítky. Všechno

v nich bylo stejné, lidé i jejich osudy, zimnice a

džin, hřbitov za kaplí a černí… Nikdy se je nenaučila pořádně rozlišovat. Jeden jako druhý. Ale už

dávno pochopila, že bílí jsou vlastně také k ne-rozeznání. Rozdíl je asi v něčem jiném, v něčem, co

nelze ve tváři uvidět. Je to možné jenom cítit.

Pak už nemohla nikde vydržet a nemohla se také

vrátit. Nebylo kam. Tady prožila léta svého života a

do dětství nevede cesta. Kam se asi chce vrátit TEN

ČLOVĚK? Má se snad on kam vrátit?

Všimla si, že ji pozoruje vážným soustředěným pohledem. Pokusila se o úsměv. „Zdá se mi, že jsem

přišla trochu pozdě…,” řekla tiše a pohlédla na

hodinky. Byl to však zbytečný pohyb. Čas zpoždění

jí nemohly ukázat. Ten čas byl přítomný, nikdy se

ho už nezbaví, vždycky bude sedět v týle a dívat

se. Snad měla přijít před deseti lety. Jsou setkání,

která by chtěla vrátit všechno zpět. Plané ovoce

a pozdní roubování. Teď se už nedá nic dělat.

Objal ji.

Slabé světlo měkce stékalo po její tváři. Chvíle ml-

čení a pochopení. Nedočkavost z nich dávno vyprchala. Nebylo nač spěchat, všechno dávno

znali.

Pojednou cítil, že mu pod ústy přestala dýchat.

Štíhlé prsty se pevně zaryly do ramene.

„Někdo je za oknem,” hlesla sotva slyšitelně. „Dívá

se na nás …”

„Možná šofér nebo zahradník, jsou jako malé děti.

101

Byl bych rád, kdybys tady dnes zůstala, ” řekl stejně

tiše.

Pátravě na něho pohlédla.

Nedůvěra!

„Přišla jsem pozdě a možná také nevhod …” •

„Teď už tě nenechám odejít!”

Nemohl ji nechat odejít, nesměl ji nechat odejít, nechtěl-li vzbudit podezření toho chlapa venku. Teď už

tu musela zůstat.

Otevřel vedlejší dveře. „Tady nejsou hadi ani zoologická zahrada …”

„Skutečně?” ‘

Měsíc za širokým oknem, noc na okraji savany.

„Ani plátěný stan?” zeptala se vážně.

Záporně pohnul hlavou.

„Opravdu? A co ještě se ode mne očekává?”

Obklopilo je šero a chlad. Klimatizace pracovala

na plný výkon.

Uvnitř stála ta chvíle. Neodvažovala se ani vydechnout. Kolikrát ji už potkali, ale teď přišla znovu,

vetřela se, vklouzla mezi ně, jenom vztáhnout ruku.

Ale venku někdo čekal.

Šel k oknu a spustil žaluzie. Nikdy už nemohou být]

úplně sami. Vždycky bude někdo uvnitř a jiný;

venku.

Stála uprostřed ložnice, tichá a napjatá. Ve střehu.

K nohám jí padaly pruhy sivého jasu. Vztáhl k ní

ruce. Nevyšla mu vstříc. Snad “se nemohla rozhodnout, snad byla už dávno rozhodnutá. Takové rozhodnutí přichází tiše, neuvažuje se o něm. Je jako

ukrytá jiskra, z které necháme ve vhodné chvíli vy-j

šlehnout plamen.

„Konstancie…”

Slabě se usmála. „Odpusť, teď… teď si nevím rady,” 1

řekl unaveným hlasem. „Připadám sama sobě směs-1

ná a stará, nevím, oč ti vlastně jde. Jen o ten oka-4

mžik? Nebo o iluzi? Ale jak dlouho nám vystačí?”

Objal ji. Chladné tření pleti. Tak si to nepředstavoval, ale nemohl ji poslat domů, Verdes ji určitě

zná. Musí být přesvědčen, že ho přijela navštívit

pouze milenka. Přísliby svítání.

Minulost sklouzla pod hladinu. Ponořila se a blýskla

hřbetem obnažené ryby.

in?

Zhluboka vydechla. Zaslechl její srdce, nebo patřilo

jemu?

Venku projížděla policejní hlídka. Slyšeli sirénu

vozu, ale brzy zanikla v dálce…

X

Césaire Mohamed Ly pronesl před odletem

na pařížském letišti krátký projev, v němž odsou-dil snahy jistých mocenských kruhů snažících se

o zvrat poměrů v Maawakau.

„Severní republikánská strana přes názorové rozdíly stojí plně na straně Gejovy vlády a odsuzuje

teroristické činy bílých žoldnéřů.”

Horlil do mikrofonu a teď v ranních zprávách na-slouchalo jeho projevu celé Maawakao. Helst překvapeně uvažoval, komu je vlastně ten projev určen.

K čemu si Mohamed Ly připravuje půdu.

Generál četnictva Felix Kane, dlící na oficiální ná-

vštěvě v Egyptě, ve stejnou dobu prohlásil, že vy-pátrání Oforiho vraha je výsledkem těsné spoluprá-

ce četnictva, policie i armády. Útěk zločince byl

však v poslední chvíli zorganizován cizí rozvědkou,

která za celým případem stojí. Aimé Ofori už nechtěl sloužit cizím zájmům, vzepřel se a proto byl

odstraněn.

Verdes se nepatrně usmál a pomalu upíjel natrpklý

zelený čaj. Už byl docela klidný. Dávno si zvykl ne-brat oficiální zprávy a projevy vážně. To všechno

byla jen mlha, vábnička pro přilákání zvěře. Pastva

k přežvykování pro skopové hlavy. O skutečném

stavu věci nemá nikdo ani tušení, teď se jen odtud

v pořádku dostat.

Hawa neslyšně obsluhovala. Konečně zmizela a zů-

stali sami.

„Afrika vstoupila do století politických zmatků,

pane Helste,” řekl s povzdechem. „To není právě

vhodná doba pro solidní obchod nebo podnikání. Ze

situace se dá samozřejmě těžit, dělat totéž co

druzí, ale dlouhodobě …,” záporně potřásl hlavou.

„Staré velmoci vydaly svoje kolonie na pospas jejich vlastní brutalitě. Nikdy by totiž nemohly dělat

103

to, co teď dělají černí. Tato svoboda jim přináší

dvojí užitek. Jednak hospodářský, protože v ekono-mických vztazích se toho příliš mnoho nemění, a

pak morální. Zbavili se jakýchkoli povinností vůči

závislým državám. Nemusí do nich vrazit už ani

frank. Přitom je každému od počátku jasné, že

otázky nezávislosti jsou pro africký kontinent ještě

zcela předčasným a v podstatě destruktivním po-jmem. To my se svých povinností k závislým územím

nezříkáme.” Neřekl, kdo je to MY, ale jeho slova

zněla jasně a přesvědčivě. Aert to konečně už dáv-no věděl.

Rozhlas dál vysílal obvyklé ranní úvahy o pokroku

a hospodářských plánech.

Jitro bylo ještě zázračně svěží, ale jenom tak dlouho, než slunce povyroste a obtěžká zemi. Seděl

u stolu s vrahem a klidně rozmlouvali. Obchodní

partneři, každý se nějak živí.

Ve všech okolních zahradách šuměl umělý déšť, řinul se z pestře zbarvených hadic a vůně vypařující

se vody ulpívala ve vzduchu.

Jimo předjel s vozem k domu. Byl obvyklý čas.

Konstancie se vytratila brzy po svítání. Ještě mu

ulpívala v krvi, prostupovala ho a slyšel její hlas.

Ten proti němu rozvíjel africké teorie. Potřeboval

se vymluvit, uvolnit a zbavit napětí. Každý po pře-konané úzkosti tak neúnavně žvaní. Copak se tady

dá něco zastavit? Opravdu si to myslí? Země se pohnula, řeky vystoupily z břehů. Smetou, co jim stojí

v cestě. Teď je pozdě stavět přehrady, střílet ministry a vyměňovat vlády. Kontinent se pohnul a

všechno kolem bouřlivě roste. Jenom oni jsou jako

jepice. Senilita stáří!

Znovu se vrátil k té noci. K bloudění mezi osamě-

lými slovy. A Hawa se tak nevýrazně dívá, že by

přece jen měla tušení, kdo je ten člověk? Až vy-jdou první noviny… Určitě ho pozná. Z toho by

mohly vzniknout nepříjemné komplikace. Bude s ní

muset otevřeně promluvit. Přesvědčit ji, že i jednání s vrahy je nutné. V jejich povolání se dělají

obchody s lidskými životy — nebo především s ni-mi. Neprocházejí se parkem, ale prodírají se divokým pralesem.

„Teď musím do práce, pane Verdesi,” přerušil ho

zdvořile. „Buďte tu jako doma, ale ven raději nevycházejte. V pracovně najdete nějaké knihy…”

„Ano, děkuji, budu se snažit nepůsobit vám potíže.

Můžete pro mne ještě něco udělat?”

„Velmi rád.”

„Napsal jsem večer dopis jednomu příteli, nechci

používat telefonu…” Sáhl do kapsy. „Kdybyste ho

laskavě předal Robsonu Etkinovi. Bude už vědět, co

s tím. To je ředitel zdejší tiskové agentury.”

„Znám … myslím, že ho znám,” řekl překvapeně.

„Tím lépe.”

Jimo už otvíral dveře vozu. Viděl je oba na terase

a zasalutoval. Verdes mu kývl na pozdrav a stiskl

Aertovu pravici.

„Celou noc slídil po domě,” řekl Jimo, když projeli

bránou. „Trochu vyděsil Hawu, přišel až do její lož-

nice, dělala, že spí.”

„To se dalo čekat, snaží se zjistit, na čem je. Zů-

stal s Hawou někdo doma?”

„Anango, má práci na zahradě, ale ona se o sebe

dovede postarat.”

„Jistě, ale je to tak lepší. O Tingboovi nemáme ještě

žádné informace?”

„Zatím nic.”

Věděl, že je to obtížné. Neexistují kartotéky, neexistuje skutečná evidence obyvatel ani povinnost

přihlašovat se. To všechno je směšné. Člověk se

prostě narodí a je tu. Nebo přijde — nebo odejde.

Všechno je v plenkách. Dá se spoléhat pouze na

ústní podání. Kdo si vzpomíná, kdo se pamatuje.

Projížděli diplomatickou čtvrtí. Otevřená okna a šelest sprch. Něco mu to připomnělo. Vůni letního

rána z dětství. Kam se od té doby vzdálil, co zůstalo

z jitřního očekávání, co vůbec ze všeho zůstalo a jakou to má cenu?

Jimo si tiše a bezstarostně prozpěvoval. Všechno

bral nějak lehce. Století politických zmatků … mož-

ná, asi ano. Asi to bude velké století politických

zmatků. Ale jak se zdá, na ulicích si to nikdo ne-uvědomuje. Lidé žijí svůj život a o víc nejde. I to je

filozofie.

Třída Osvobození zářila umytým asfaltem a oslňu-105

jící běiostí moderní africké architektury. Koruny

královských palem až někde u nebe. Tak se nosila

Hawa, když netušila, že ji pozoruje.

Po mramorových schodištích vystupovali důstojní

obrýlení úředníci státní správy a bank. Za kropicím vozem běželo hejno dětí a Tingbo snad právě

rozmlouval svým nejtajnějším kódem s Černým hadem, otcem řeky Maaw.

Všechno tu mělo své místo, všechno se prolínalo.

Sestry řádu Svatého kříže i dvě ženy generála letectva Mamadore Dia — a kdyby jenom jeho.

Práce na rozšíření říčních skládek už započaly.

Hloubily se bazénové jámy pro uložení exotické

kulatiny před další cestou k moři. Rozšiřovaly se

kanály pro přívod dřeva z řeky. Jednou tu budou

stát jeřáby a vydechovat žhavou páru varné jámy

překližkáren. Jednou, uskuteční-li se plány této

vlády.

Každé ráno vedla jeho první pracovní cesta ke skladům. Za půl roku se začnou plnit obrovskými kmeny

— nebude-li občanská válka. Americké buldozery

dokázaly udělat neuvěřitelný kus práce. Vyznal se

už v domorodé čtvrti stejně dobře jako v obchodním

centru.

A jeho znali také. I černý vůz a šoféra. Úspěch spo-

čívá v tom, vytvořit legendu, která je věrohodnější

než pravda sama. Nelitoval času a námahy, aby ji

vytvořil. Jenom tak se dá úspěšně pracovat. Nepatrně

se pro sebe usmál. „Profesor” přece jen poslal opozici na zahraniční turné. Bouře kolem Verdese teď

vyvolá někde přinejmenším nejistotu. Není to mnoho,

ale i to zatím stačí. Do atentátu na prezidenta se

nebude nikomu chtít. Teď by to nebylo únosné.

Teprve o půl jedenácté vystoupil před maawakskou

tiskovou agenturou. Tady bylo nejen oficiální tiskové

středisko, ale také obvyklé pracoviště zahraničních

korespondentů. Vláda je vybavila vším, co bylo pro

jejich práci nezbytné, hlavně spojením se světem.

V jeho čele stál naturalizovaný bílý Afričan Robson

Etkin, který řídil domácí agenturu.

Vyjel zdviží do druhého patra a pomalu se loudal

světlou dlouhou chodbou. Fotografie zvěře, státníků

a idylických zákoutí.

José Verdes, Robson Etkin a kdo ještě? Kolik váže-ných mužů se objeví ve stínu Oforiho mrtvoly? A kam

vedou všechna spojení, jaký je Verdesův plán? Zprá-

va, kterou posílal Etkinovi, byla šifrovaná. Jimo s ní

zajel do kanceláře, zatímco on chodil po sklád-kách. Ale na rozluštění kódu nebyl čas, to až

později.

Teď bylo všude ticho a prázdno. Jen občas hluše za-zněl telefon. To až večer se rozběhnou psací stroje

a všichni se zase sejdou, aby odeslali celodenní úlo-vek.

Jen v sále s dálnopisy to hučelo a klapalo. Tady

nebyl nikdy klid. Domácí zpravodajové Maawakao

Matin přejímali vzdálené ozvěny světových agentur.

Někde je Rím a Vídeň — možná i Praha.

Zůstal stát před dveřmi z neprůhledného hrubého

skla. Malá zlatá tabulka

ROBSOM ETKIN

Co asi udělá s tím dopisem. Nejistě zaklepal. Také

tady asi nebude. Měl mu raději dříve zavolat, zbytečně sem jezdil. Odtud se mohou spojit skutečně

s celým světem. Nepochyboval, že za dvě hodiny

bude mít Verdes odpověď.

„Vstupte!”

Ten hlas přece znal… Otevřel dveře.

Konstancie Schagerstromová seděla za psacím stolem, sluchátko telefonu přidržovala ramenem a volnou rukou stenografovala.

„Rozumím, diktujte … Okamžik …,” řekla směrem

ke dveřím, aniž zvedla hlavu. Jen ruka se jí kmitala

po papíře. „Všechno? Děkuji… Aerte …” Telefon

dopadl na vidlici. Hleděla na něho udiveným, ale

spokojeným pohledem.

Opět ji viděl po svém boku. Rozhozené vlasy na po-dušce. Teď je jeho!

„Přišel jsi za mnou? Nebo za Etkinem? Nejspíše za

Etkinem, že? Přepojili mi sem hovor, porucha na

lince,” dodala na vysvětlenou.

Tichý den a mámivá slova, bloudění v hlubinách

lásky. Ale je skutečně jeho?

„Chtěl jsem se poradit o možnostech inzerce v ev-107

ropských listech…,” řekl užasle. Ji tady nečekal.

Co vlastně znamenal Verdesův úsměv… Že by

i ona…

Vždycky ji bude tak mít, jako chladivé mandlové

mléko.

„Etkin tady není.”

Už stála docela blízko.

„Konstancie …”

Užasle se políbili.

Uvědomil si, že všechno mezi nimi zůstalo, že všechno trvá, celá ta noc, ta mámivá společná cesta, že

se nic nezměnilo.

„Ve dvě budu s Etkinem obědvat v novinářském

klubu. Domluvím ti schůzku, zařídím, co potřebuješ.”

Teď už nemohl couvnout, zaplétat se do zbytečných

lží, stavět konstrukce. Etkin musí dostat zprávu co

nejrychleji a on je pouze obchodníkem, proč si ne-počínat podle toho. „Stačí, když mu odevzdáš…,”

sáhl do kapsy pro Verdesův dopis. „Ví, o co jde, ať

mi odpoledne zavolá.”

Obálka zmizela v jejím bloku.

„A teď pojď přece ke mně,” řekla srdečně. Vedla ho

zpět tou dlouhou světlou chodbou. Údery stře-víčků a ozvěna srdce. Pracovna neměla ani vizitku

se jménem. Jen psací stůl, telefon a bílá mramorová

dlažba.

„Ty jsi se zbláznil, co to děláme,” šeptla zadrhlým

hlasem, když se objali. „Otoč alespoň klíčem!”

*

Celé odpoledne netrpělivě čekal. Neodvažoval se

odejít domů, protože Etkin mohl každým okamžikem

zavolat. Z práce už nebylo nic, nebyl schopen se

soustředit. Donekonečna prohlížet výtisky novin, při-nášející na prvních stranách Verdesovu tvář. Fantastické dohady a dedukce. Pachatel krátce před pří-

chodem policie beze stopy zmizel. Kdo stojí v pozadí? Nikdo nepochyboval o tom, že Verdes je skutečný vrah, ačkoli se ani jeden článek nezmiňoval

o důkazech. S tím tedy mohl být spokojen. Cesta na

druhou stranu byla připravena.

Ale v pozadí zůstávaly přece jen pochybnosti. Nehodí teď Verdese jeho společníci přes palubu? Neztratí pro ně cenu? Budou ochotni vytáhnout ho

z kaše, nebo už přemýšlejí, jak se ho definitivně

zbavit?

Telefon se však neozýval a večer se blížil. S novinami na klíně seděl zc stolem a dřímal. Vedro prou-dilo zavřenými okny a otupovalo. Marně se snažil

sestoupit pod povrch vztahu, který se mezi ním a

Konstancií vytvořil. Teď nebyl schopen rozebírat

své činy. Věděl jen, že to není náhodné dobrodružství. Trvalo příliš dlouho, než se oba odhodlali

a než se rozhodli. Příliš dlouho na poměry, kde

i slušná žena po několikadenní známosti podléhá.

Ale to teď nebylo hlavní. Hlavní bylo to vnitřní, to

nehmatatelné, co mezi nimi i proti jejich vůli na-růstalo. Co oba užasle pozorovali a čeho se báli.

V půl sedmé se konečně rozhodl. Nemělo smysl

dále čekat. Etkin se neozval. Musí zavolat Konstancii, možná, že se s ním nesešla.

Vytočil číslo jejího bytu, ale nikdo nezvedal. Okamžik naslouchal vzdálenému vyzvánění a pak unaveně odložil. Kanceláře byly už prázdné. Mbeng a

Apakoo, kteří se starali o administrativu, zmizeli

krátce po páté. Jindy odcházela poslední Hawa, ale

dnes zůstalo na něm, aby všechno zamkl.

AERT HELST & CO. — AMSTERODAM

— pobočka MAAWAKAO

Venku se začínalo rychle šeřit. Slunce zapadlo, zří-

tilo se do hladiny řeky. Tropická noc zastřela poslední mihotavé střepy.

Jimo odjel domů hned po obědě. Nemělo smysl, aby

tu na něho čekal. Vezme si taxík. Ani nezavolal

zdviž, potřeboval se trochu rozhýbat. Hbitě se-běhl se schodů. Vzduch se už ochladil, jenom zdi vydechovaly ještě polední žár. Ale i tak znamenal ve-

čer úlevu. Skutečný život začínal v noci. Den se musel jenom proklímat.

Venku se yalil pestrý zástup lidí. Bubu, evropské

obleky, pestré kente. Přepychová kulisa obrovských,

nadbytkem přetékajících výloh, zářila do tmy. Mihotavé blesky barevných neónů přitahovaly oči.

Probuzené město, dychtivé a nenasycené, se vyma-nilo z palčivého objetí slunce. Konečně mohlo vydechnout, protáhnout se a padnout do náruče africké noci. Bílá hříšnice na klíně černého muže.

109

„Monsieur Helst?” dva cizí, zdvořilí muži ho neočekávaně na chodníku oslovili. Stiskli mezi sebe a

uchopili za paže. Dva jiní se samopaly a v uniformách četnických seržantů vyskočili ve stejné chvíli

ze zaparkovaného džípu.

„Jste zatčen, nastupte!”

Prudce sebou trhl. „Co je to za nesmysl?”

Kopanec do břicha ho složil k zemi. Ani nevydechl.

Snad mysleli, že jim chce utéci. Nikdo z lidí, spě-

chajících kolem, se nezastavil. Muži v civilu ho uchopili za paže a vhodili do vozu. Všechno trvalo snad

minutu, nejvýše dvě. Vůz se okamžitě rozjel. Cetníci

měli na uniformách znaky Pohyblivé legie, civilisté

byli jen v kalhotách a košilích. V kapsách košil

černé velké brýle proti slunci. Policie.

„Rozbijeme ti hubu,” řekl seržant vedle Aerta vý-

hrůžné, když se pohnul. „Jen zkus dělat zmatky — že

se nepoznáš!”

Křeč v břiše se ozvala znovu. Zkroutil se. Nepochyboval, že svoje výhrůžky myslí vážně. Každá policie přehlušuje surovostmi vlastní strach. Na tomto

kontinentě se vždycky mísila černé krutost s bílou

rafinovaností.

Napadlo ho, že to už začalo. První stupeň státního

převratu. Nejprve zatýkání rukojmí a likvidace pří-

vrženců vlády. Hned poté odstraní komanda smrti

nejnebezpečnější ministry a generály. Po půlnoci

útok na prezidentský palác a ráno se uvidí, čí jednotky obsadily letiště a křižovatky.

Ale jak se mohli dovědět o něm? Pohnul se, žaludek

mu opět sevřely křeče. Teprve teď pochopil, proč

Konstancie nikdy neodkládala to pouzdro pod svou

paží. Vždycky si myslel, že přehání. Zoufale proklí-

nal okamžik, v němž se dal tak zaskočit. Nechal je,

aby se k němu přiblížili. Dovedl jasně odhadnout, co

bude následovat. Nedělal si iluze.

Cetníci na předních sedadlech se spokojeně řehtali

a předstihovali se v hrozbách. Vyžraní policajti připravení se připojit ke každému, kdo zajistí jejich

policajtskou moc. Nejstrašnější je vždycky občanská válka! Všichni jsou nepřátelé a jak se má člo-věk z pralesa orientovat v té spleti zájmů a otázek?

Nic z toho nechápe. Jenom hrůzu z vlastní a rozkoš

z cizí smrti. Pro jistotu preventivně zaútočí proti od-věkému nepříteli — sousednímu kmeni.

Vůz se na okamžik zastavil. V záři reflektorů se

otevřela nějaká brána — kasárny — znovu se rozjeli. Všude kolem bylo ticho, ještě se nestřílelo.

„ALLEZ, allez!” zařvali četníci a brutálně ho vy-vlekli z vozu. Hliněný špinavý dvůr — to nebyly kasárny. Snažil se popadnout dech. Táhli ho za ruce po

zemi k nějakému domu. Nic nepoznával, nikdy tady

nebyl. Kopance okovaných bot a tma. Po úzkých

schodech sletěl do osvětleného sklepení. Vedle hlavy zabouřila dávka ze samopalu. Kulky se ostře za-rývaly do země a vyhazovaly gejzíry hlíny.

Prudké světlo mu ozářilo tvář. Někdo ho chytil za

vlasy a otočil mu hlavu.

„Už tě máme,” řekl spokojeně mohutný rozložitý

černoch a pozorně si ho prohlížel pod oslepujícím

jasem stolního reflektoru. Byl tu jen stůj, židle a

to světlo. Jinak nic. Sklepení!

„Verdese jsme zatkli ve tvém domě, lituje, že se

kdy narodil…,” muž se pomalu shýbl k Aertovi a

zvedl ho na nohy. „Tak to vysyp, pro koho tu děláš,

kdo ti zaplatil? Tady se s nikým nemalujem!” Byl

jenom v košili a kalhotách, všechno v odstínu světlé

kávy. Katan!

„Víš, kde jsi, ne? Kdo ti dal příkaz toho chlapa

ukrýt?” zeptal se tiše. „Jak ses dověděl, že má být

zatčen? Kdo je ta další svině? Kdo ještě zrazuje?”

Rohovnickým úderem ho odhodil ke zdi.

Aert cítil, jak se mu ze rtů řine krev. Teď přestávala

legrace. Jsou schopni ho ubít nebo odstřelit. Příliš

dobře znal vyšetřovací metody policie a četnictva.

„Vysyp to, rychle! Nebo tě ráno najdou v Maaw!” řekl

zase výhrůžně vyšetřovatel. „Zřízenýho od krokodý-

lů, o tom jsi už slyšel, ne?” Zazubil se. „A ti něco

dovedou! Tak spusť, pěkně od začátku. S Verdesem

je konec, zachraň vlastní kůži.” Rozkročil se proti

Aertovi a ruce složil za záda. „Kdo tě poslal, pro

koho měl cenu? Cigaretku?” Sáhl na stůl pro kra-bičku cigaret. „Kam jste ho chtěli převézt?” Vsunul

mu do úst cigaretu.

Aert si uvědomil, že mu nezbývá nic jiného než říci

číslo telefonu, před kterým si sedne na zadek i ta-lii

hle policie. Nebyl to převrat, ale omyl. Proč Sek nezasáhl, nebo Hawa, byli přece v domě. Přepadla je

snad celá četnická brigáda? To se může stát jenom

tady. Bylo snad lépe dát věcem volný průchod, nebo

je zlikvidovali ještě dříve než… Po zádech mu

přejelo zamrazení. Skrytý boj mezi četnictvem,

policií a armádou?

„Tak si zapalte!”

Plamének zapalovače mu ožehl nos. Vyšetřovatel se

spokojeně usmál. „No tak? Budete mluvit?” Znovu

mu přejel konečkem plamene pod bradou. „Bude

to?”

Zaťal pěsti.

Vyšetřovatel se pobaveně šklebil. „Žádná legrace,

žádná legrace, pane Helste. Mějte rozum, nebo se

dáme do práce, jde o váš krk, rozumíte?”

Už chtěl otevřít ústa, pokusit se mu vysvětlit, že se

stal omyl, ale něco ho zadrželo. V okamžiku bezmocného vzteku si uvědomil, že ho vůbec neprohle-dali, nikdo nezajel do jeho kapsy, aby se přesvědčil,

nemá-li zbraň. Neměl ji, byl přece obchodník a ne

gangster. Ale pro četníky zaměstnání nic neznamená. Každý hledá přece nejdříve zbraň, jak to, že

se dopustili té chyby? Vždyť mohl toho chlapa odstřelit ještě i tady. Ze by to nebyli četníci ani policie? Srdce se mu zachvělo. Něco nesouhlasilo, něco

nebylo na svém místě. Proč ho zavezli sem? To pře-ce nebyla úřední budova, snad tajná mučírna, odkud může zmizet přímo do řeky? Nikde žádný zá-

znam, že byl zatčen? Soukromá akce horlivého generála?

Překotně uvažoval. Zatýkali ho na ulici, nepřišli ani

nahoru do kanceláře, aby ji zajistili. Nebyl to vlastně únos? Ale kdo… Polkl.

„Tak bude to?” zeptal se vyšetřovatel a znovu cvakl

zapalovačem.

„Generál Kane vám zpřeráží hnáty!” zařval na něho

vztekle. „Zavolejte generála Kana, je to můj pří-

tel!” I to byla možnost, generál by mu mohl snad

pomoci.

Okamžik se mu zdálo, že to na vyšetřujícího zapů-

sobilo. „Odkud vy znáte pana generála?” zeptal se

s úsměvem.

Získat čas, zbavit je jistoty.

„Od Mohameda Ly. Kdo dal rozkaz k mému zatčej

ní?”

„Pan generál tu přece není,” řekl ironicky vyšetřovatel. „Velice rádi bychom ho zavolali, ale je v Egyptě, musíte prominout,” usmál se sladce. „To on si

přál, abyste pomohl Verdesovi? On v tom má také

prsty? Nebo pan předseda Ly?”

Aert si uvědomil, že na tváři toho muže není ani

údiv, ani překvapení, spíš jen náhlé pochopení situace.

„Ne, generál s tím nemá nic společného, to byla jen

naše soukromá akce. Moje a Verdese,” řekl rozhodně. „Slíbil mi odměnu!” Teď nesmí vydat na pospas svoji skutečnou práci ani její cíl.

„Aha, odměnu, a nikdo jiný vám už odměnu neslí-

bil? Co? Jen to řekněte, jak jinak si chcete zachrá-

nit krk …” Zase se k němu pomalu a výhružně přiblížil.

„Ne, nikdo jiný.”

Mohutná pěst dopadla.

Sklouzl po stěně k zemi.

„Ale my víme, že jste rudý agent!” zařval vyšetřovatel.

„Připravovali jste státní převrat!”

„Nesmysl, chtěl jsem jen zachránit svoji firmu!”

„Nezachráníte nic, vůbec nic!” řekl studeně ten čer-ný a třel si klouby prstů. „Stráž!”

Dva muži v uniformách vpadli dovnitř. Viděl jen

jejich boty. Slyšel, jak cvaklo pero samopalu.

„Skončete to, škoda času! A potom do řeky!”

Ty boty přece nepatřily k četnickým uniformám.

Byly to úplňě jiné boty. Snad má poslední možnost,

ještě je může zastavit. Ale co když to nejsou četníci

ani policie. Když… když je to jenom …

Dávka s ohlušujícím rachotem rozechvěla sklep.

Zaryl tvář do špinavé země a sprška hlíny mu

padla do vlasů. Ale ještě dýchal.

„Rozhodněte se! Vysypte to a budete volný!” Ten

hlas byl cizí. Nepatřil ani četníkům, ani vyšetřovateli.

Někdo tiše vstoupil a přitiskl mu do týla chladné

ústí zbraně.

,,Pro koho děláte?”

113

„Chtěl jsem jen zachránit firmu,” hlesl Aert a za-vřel oči.

Ticho.

Váha z hlavy zmizela. Slyšel kroky a zavírání dveří.

Hlína, na které ležel, byla protivně vlhká a páchla.

Tak to je konec. Nechali ho š vrahem.

„Buďte tak laskav a vstaňte,” řekl ten cizí hlas pojednou klidně.

Otřel si malátně zbrocené čelo. Kde ho už slyšel…

Poklekl na kolena. Ruce měl bez vlády a nohy ho

nechtěly poslouchat. Cítil, jak se chvěje na celém

těle.

„Musíte prominout…”

Pozvedl hlavu. Teprve teď ho uviděl. Za psacím stolem seděl Robson Etkin. V bílém plátěném obleku,

pečlivě uvázanou kravatou.

„Bylo to nutné, neměli jsme jistotu a Verdes si to

přál. Museli jsme si vás trochu prověřit. Doufám, že

vám ti hoši příliš neublížili.” Vztáhl k němu od

stolu ruku. „Jak jste vůbec zjistil, že má být zatčen?”

zeptal se s úsměvem.

Zhluboka vdechl vlhký vzduch. Bylo mu špatně. Uvě-

domil si, že hra pokračuje, že mu stále ještě nevěří.

Robson Etkin! Robson Etkin se tedy ozval. Dostal

ten list. Jediné slovo stačilo a už by nežil. Zmizel by

v kalném toku Maaw.

„Mám přítele .;.”

„Myslíte generála?”

„Ne, pracoval na ministerstvu bezpečnosti… Pak

ho propustili — teď pracuje u mne. Staré styky.”

„Hm… posaďte se, trochu vás to vzalo,” řekl znechuceně Etkin a podal mu svou židli. „Co to bylo

za nápad, dávat dopis Schagerstromové? Počínal jste

si jako…”

„Nikde jste tam nebyl,” řekl Aert bezelstně.

„No dobře, hned jsem si myslel…,” ale neřekl, co

si myslel. Jen zavrtěl nechápavě hlavou. „Pošlou pro

vás letadlo. Na místě musíte být nejpozději pozítří

večer. Ale jak chcete dostat Verdese z města, to ne-vím. Všude jsou hlídky. S tím nechci mít nic společného, to je vaše věc. Udělal jsem, co bylo v mých

silách. Místo přistání Verdes zná. Pilot bude čekat

nejdéle do setmění, pak se musí vrátit, je to přírodní

letiště bez osvětleni. V noci by se neodlepil a —

ještě vás musím upozornit, abyste na všechno zapomněl. Příště byste odtud už nevyšel! Teď můžeme

jít!”

Brána se před nimi sama otevřela, nikde ani živé

duše. Marně se snažil orientovat. Dům na předměstí. Chatrče a nízké baráky. Stejný jako všechny

ostatní, jenom obehnaný zdí.

Občasný závan větru vydechl hnilobný pach řeky.

Musela být docela blízko. Snad za tou zdí.

Filiálka PIDE, smrtící houba v srdci republiky!

XI

„I bičování je pouze projevem osobního zá-

jmu, příteli,” řekl s úsměvem Verdes a dál si ovíval

tvář širokým pomačkaným kloboukem. Džíp se kolébal a poskakoval na neviditelných výmolech a

chvílemi se zdálo, že uvízne nebo se převrátí. Spá-

lená tráva se suchým praskotem uléhala pod jeho

kola. Kosa a obilí.

„Musíte prominout, omlouvám se, ale jinak-to

opravdu nešlo,” řekl zase Verdes. „Vděčnost je pojem ryze relativní,” dodal znechuceně a otřel si ru-kávem čelo. „Přece ode mne neočekáváte nějakou

vděčnost. Bylo by to stejně nesmyslné, jako kdybych já předpokládal, že vás k vašemu činu vedlo

milosrdenství. Nejsme přece misionáři, pane Helste, nechrne milosrdenství františkánům a velebným

sestrám.”

Vražedné slunce stálo nad hlavou.

Stín zmizel.

Poledne jako olověná deska.

Každá část vozu rozpálená pec. Jen proudící vzduch

umožňoval dýchat.

Z Maawakaa vyjeli před svítáním, kdy bývá tma nej-hustší. Po řece na domorodém člunu propluli městem. Aert věděl, že té noci je nebude nikdo obtěžovat. Několik mil po proudu čekal připravený džíp

a pak si museli už poradit sami. Tady končila Sekova

pravomoc. Jakékoli další kroky mohly přinést více

škody než užitku. Náhodnému střetnutí s četnic-115

kou hlídkou nemohl ani on zabránit. Teď byli skutečně uprchlíky. Řídili se pouze kompasem a orientačními body, které Verdes znal.

Silnici, spojující Maawakao s pobřežím, nechali stranou a vjeli do savany. Pravděpodobnost setkání

s hlídkou byla v těchto místech zcela nepatrná, ale

0 to hrozivější. Oba věděli, co by znamenala. Nikdo

by se nezdržoval výslechem nebo podrobným zjišťo-váním jejich totožnosti. Stačila by jenom fotografie,

kterou má teď už každý velitel četnické hlídky

v kapse.

A pak by je odstřelili. Snad jenom pro uklidnění

vlastního strachu. Ministrův vrah je neskutečná hrozivá bytost. Vždycky je výhodnější přivézt obě mrtvoly než riskovat, žé se zajatci osvobodí a přivolají

svoje pomocníky. Bílým se nedá nikdy věřit a kdo

dokáže, že nezahájili palbu první? Kdo by vůbec měl

zájem něco dokazovat? Je to tak krásné, zašlápnout

konečně bílého hada!

Savana teď v poledním žáru mrtvě dřímala. Jen

občas vzlétl nad skupinami tamaryšků pták a zase

prudce padl. Obzor se bortil v tetelícím vzduchu.

1 zvěř zmizela, ztěžkla a přivřela oči. Nikde nebylo

slyšet ani hlásku. Jen motor stejnoměrně hučel a žra-vé slunce hnětlo odevzdanou zemi. Po dvou hodinách se vystřídali v řízení. Nebyl čas na odpočinek

ani na přestávky. TO MÍSTO bylo ještě příliš daleko

a musí k němu dorazit před soumrakem.

„Do jisté míry vám pochopitelně jsem vděčný,” na-vázal Verdes přerušenou myšlenku a ustal s ovívá-

ním. „Asi tak jako je člověk vděčný osudu nebo

bohu, když přežije autonehodu. Zasáhl jste v pravý

čas, v posledním okamžiku. Bez vás bych už seděl

v Ústřední věznici, nebo možná …,” pokrčil rameny. „Tady člověk nikdy neví a já .. „“poklepal na

rozpálený samopal. „Ale to všechno ve vztahu k jedinci je příliš neosobní. Jako rozjetá lokomotiva.

Buďte vděčný lokomotivě … Sedíme prostě ve vlaku

a jedeme. Byl jste jen na chvíli takovou lokomoti-vou.”

„Ale nechte toho,” řekl znechuceně Aert. „Nic vám

přece nevytýkám, nemá to smysl.” Verdesovo žva-nění mu šlo na nervy. Stačí, budou-li mít defekt a

nedojedou včas. Verdes byl ale docela klidný. Zdálo

se, že mu je to jedno, že o nic nejde.

Marně se snažil pohledem nahmatat výmoly ve vysoké trávě. Byly neviditelné až do okamžiku, kdy

se vůz tvrdě zhoupl a dosedl. Nazdařbůh spěchali

savanou. Jen ručička kompasu ukazovala stále k ji-hu a v dálce začaly vyrůstat první hřebeny Gaa-watského pohoří. Věděl, že musí udržovat směr na

druhý horský hrot vpravo. Jednoduchá navigace,

orientace pro piloty — a dál se uvidí.

Verdesova hlava poklesla, ale klobouk svíral stále

ještě v dlani a v druhé samopal. Teprve teď se

Aert pokusil odhadnout jeho věk. Nejméně padesát,

možná více. Příliš starý na úspěšného atentátníka

i na lovce živé zvěře. Lidé jeho povolání se nedoží-

vají požehnaného stáří. Proč si už nedá pokoj? Teď

na okamžik usnul, ale i ve spánku byl ve střehu.

Z temné hlubiny se před Aertem vynořil jeden okamžik z dětství. Také tak kdysi usnul. V poledním vedru a poledním lese. Ten les byl ale daleko, dále než

tajné letiště i dále než Centrální prales. Vůně smrků

a jehličí. Tůně zeleného mechu.

Když se probudil, rostly kolem něho hřiby. Velké,

sametové i křemenáče se zářivými hlavami. Ještě

teď viděl matčin úsměv a otcovu tvář. Jak nádherný

to byl čas. Vyplynul z jezera a proud ho zase strhl.

Člověka se stále častěji zmocňují úzkosti z rozumu.

A Verdes řekl: „Což není bičování projevem osobního zájmu, příteli?” Ano to jistě, člověk rád pečuje

o svoje věci a vzdělává je.

Co asi dělal on v ten vzdálený den. Jak ON ho pro-

žil Kdy nastal okamžik, že se jejich osudy počaly

sbližovat. Kdo natočil dvě diametrálně odlišné

přímky tak, aby se proťaly mnohem dříve než v nekonečnu? Co mají vlastně společného?

Klobouk pomalu vyklouzl Verdesovi z prstů. Jen

zbraň stále pevně držel. Ani se nepohnul, odešel.

Bůhví, kde teď bloudí.

Džíp se rozechvěl na jemné roletce. Tráva počala

mizet. Slunce hřebelcovalo šíji i záda drátěným kartáčem. Každé zvíře zaleze v poledne do stínu. Jen

oni spěchali vytrvale k horám. *

117

I Konstancie ulehla nahá. Krůpěje sprchy klouzaly

v záhybech bílé pleti. Pod prostěradlem se nedalo

vydržet a bez něho také ne. Úmor!

Před polednem zavolala ta Helstova černá. „Monsieur musel na pár dní odcestovat, madam…”

Že je to ona, poznala podle hlasu a výslovnosti.

Podle chladu, s jakým řekla — madam —. Odvěká

nenávist samic s různou barvou pleti!

Věděla, že musel odcestovat! Na ambasádě ten dopis

samozřejmě rozšifrovali a na Etkina si vždycky dá-

vala pozor. Ale až teď si mohla vydechnout. Ten

černý hlas ji uklidnil. Odcestoval, je tedy mimo nebezpečí. Žádný z převratů, které tady prožila, se jí

nikdy příliš silně nedotýkal. Dělala jenom to, co

každý. Vykonávala svoji novinářskou práci a ži-vila se.

Každý tu vykonával svoji práci. Ona snad ještě na-hlížela hlouběji pod povrch věcí. Ale to patřilo už

k povolání. Vědět víc než ti druzí. Vědět, co se dá

od koho očekávat. Teď však měla strach. Proč Aert

zachraňuje toho vraha? Nepatří i on snad k tajným

bílým komandům, vynořujícím se všude, kde to končí

smrtí? Zatím si s ním na ambasádě nevěděli rady.

Kam ho jen zařadit? Každý musel být přece někam

zařazen, každý měl své přesné místo. Německý profesor na univerzitě, šofér z belgického vyslanectví

i ředitel hotelu Casablanca. Ji také někde tak za-

řazují. S tím se počítá.

Zhluboka vydechla. Je podezřelé, když si zpravodajské služby neví s někým rady. Vedro bylo teď

nesnesitelné, rozhodila ruce. Jak dlouho ho neuvidí… Proč se připoutává, tady se přece vede válka.

Zavřela oči a představila si dům v misijní stanici.

Samu sebe nad košem bílého prádla. Palmy a ba-nány. Kdysi už něco takového prožila. Snad by tam

spolu mohli uprchnout… Vymanit se … Zít jako

lidé … Přestat myslet na stáří a na peníze.

Láska!

Věčné sny žen.

Z křečí světa není možné tak lehce uprchnout. Je

jenom možné si v krátkých přestávkách vydechnout.

Občas nasadit vlastní tvář, občas žít vlastní život,

občas nemyslet jenom na sebe a snad se i trochu

zamilovat. Než člověk’- uvadne a přestane ho i tahle

věčná hra bavit.

Malátně přitáhla prostěradlo k tělu. Vpíjelo alespoň

pot řinoucí se z otevřených pórů.

*

Verdes si nasadil široký klobouk a vsunul, Aertovi

do ruky rozpálenou hlaveň samopalu. „Tak se vy-střídáme,” řekl. „Trochu na to šlápnu, můžete si za-tím zdřímnout. Za tři hodiny bychom měli být na

místě a pozítří, když to dobře půjde …”

*

„Jen si odpočiňte, jen si odpočiňte,” usmál se široce

ředitel Bonifacio a vtiskl Aerta do hluboké lenošky.

Holohlavý, snědý, s lalokem pod bradou. „Je čas,

je spousta času, na nic nespěchejte, pane Helste,

ještě nemám žádné pokyny. Co říkáte počasí, nádherné, že? Proti té výhni TAM…”

Úzká dlouhá pracovna byla temná a nevzhledná,

stejně jako dům na avenidě de Ceuta proti parku

Florestal de Mousanto. Na stěnách visely staré ná-

mořní mapy a zakrývaly sešlé popraskané zdi.

Ředitel složil tučné roztřesené tělo do otáčecího

křesla za těžkým psacím stolem a spojil pozlacené

prsty na objemném břiše. „José se ještě neohlásil,

musíte počkat, mít trpělivost. Už jste si prohlédl měs-to? Tak na co čekáte? Prohlédněte si město. Potře-bujete peníze?”

Zase se široce usmál a sáhl do zásuvky. Ale ten

úsměv byl prázdný a dutý jako puklá skála. Nebylo

za ním nic. „Zítra vám zavolám do hotelu nebo se

zastavte. S ubytováním jste spokojen? Nechcete si

vybrat něco jiného?” Mluvil a mluvil, usmíval se, vy-plňoval šek a pak nalil do propagačních sklenic

s nápisem INSTITUTO DO VINHO DO PORTO těžké

víno.

Už několik nocí nemohl Aert pořádně spát. Uvědomoval si stále jasněji všechna úskalí, která ho na této

cestě očekávají. Jediný omyl, jediné zaváhání a pů-

jde. Nepřecenil svoje schopnosti? Zatím stojí ještě

přede dveřmi, ale až ho vpustí…

Toho večera přistáli v malém sportovním letadle na

soukromém letišti padesát mil od Dakaru.’ Ráno měli

pokračovat pravidelnou senegalskou linkou do Port

119

Etienne, Samary a Rabatu. V’ Rabatu na ně čekaly

letenky marokánskou linkou do Lisabonu. Organizace byla dokonalá. Vrahové mají zelenou. Někdo

neviditelný zajistil všechno od automobilu z letiště

až po prostřený stůl a pohodlný pokoj v neznámých

vilách, aby co nejméně lidí spatřilo Verdesovu tvář.

I tady přece vycházejí noviny.

Podávali si je z ruky do ruky. Od přistání k přistání.

Nemohl se zbavit dojmu, že i v letadle s nimi sedí

nepoznatelný průvodce, který je předá dalšímu,

sotva stroj dosedne na přistávací plochu.

Ale teď Verdes zmizel. Na lisabonském letišti čekaly

dva automobily. ORGANIZÁTOR je rozdělil. Aerta do

hotelu Condesavel a Verdese bůhvíkam. Jediným

spojovacím článkem zůstával ředitel Bonifacio, je-hož sekretář Aďrta po příletu v hotelu očekával. Ná-

vštěva obchodního zástupce. Vzorky zboží, slečny a

počasí.

Pokusil se opětovat Bonifaciův úsměv, ale vyzněl

stejně hluše a bezbarvě. Tušil, co znamená to otá-

lení a spousta času. Nevědí si s ním rady. Snaží se

získat všechny dostupné informace. Neznámí agenti

sondují obchodní rejstříky a jiní matriky i tajné se-znamy mezinárodních rozvědek. Všechno se dá pro-dat a koupit. Nebo vyměnit, kus za kus! Kde a proč

byl naposledy trestán a není-li náhodou v Interpolu.

Ale jeho snímek nebyl zatím v žádném z dostupných sejfů. Ani on si však nebyl stále ještě jist, pro

koho Verdes vlastně pracuje. Byla to oficiální rozvědka, nebo pouze organizace najatá pro splnění

určitého úkolu? Vlády se nerady zaplétají do atentátů, byť jsou sebelépe provedeny. To musí udělat

někdo jiný, aby jim zůstaly čisté ruce pro politický

manévr.

Zmocnila se ho únava. Víno bylo těžké a sladké.

Jen s námahou vnímal Bonifaciovo řečnění. Mluvil

o historických památkách, které by si měl prohlédnout. Palacio da Assemblei a Nacional, Castelo de

Sáo Jorge, Sé Catedral. Tupě přikyvoval a po půlhodině se rozloučil.

„Okamžitě vám zavolám,” sliboval ředitel a malátně

mu stiskl ruku. „Jen co se José ozve. Šek vám promění v každé bance.”

Vyšel. Dům byl tichý a sešlý. Minulé století. Desítky zavřených mlčících dveří. Tíseň.

S úlevou vdechl svěží mořský vzduch a pustil se ave-nidou de Ceuta na nábřeží. Uvědomil si, že se nepotí,

že vzduch je suchý. Chlad z Atlantiku se nezvykle

vtíral pod plátěný kabát. Měl čas. Měl spoustu času.

Maawakao bylo neuvěřitelně vzdálené. Konstancie

ztrácela tvář. Kolem proudili bílí lidé, zástupy bílých.

Takovou spoustu bílých už dávno neviděl. Obchody,

bary i restaurace oslnivě zářily v dopoledním slunci. Výlohy přecpané zámořským zbožím, skupiny

námořníků s exportními dívkami. Zen tu bylo vůbec

všude plno. Sem tam se po něm některá s nechápavým úsměvem ohlédla. Uvědomil si svůj pomačkaný

mawský oblek a cítil, že ho začíná pálit na těle.

Něco s tím musí udělat, už dávno nebyl bílý. V nejbližší bance proměnil Bonifaciův šek za pět tisíc

escudos a šel se do pánského obchodního domu

převléknout. Odhodit africkou slupku, aby z něho byl

zase Evropan. Bylo to nezvyklé, stačilo zajít na ná-

draží a koupit si jízdenku do Paříže nebo třeba do

Vídně. Pocit sounáležitosti. Starý kontinent. Společ-

né tradice a nenávisti.

Odpolední siestu prospal v hotelu. Moře se lehce tře-lo o nábřeží a hluk z avenidy Vinte de Quatro de

Julho dolétal k němu jen měkce a nezřetelně. Počal

postávat nad tvářemi dětských lásek. Člověk se

vrací, stále se jen vrací. Všechno se prolínalo. Až

bude volná chvíle, vyjede si s Konstancií k moři.

Určitě si spolu vyjedou k moři. Ta myšlenka ho zaujala, ponořil se do ní a nechal ji rozplynout v pí-

sečnou pláž a měkké hřebeny vln.

Až se vrátí… Ve skutečnosti si přál, aby se tam už

nikdy nemusel vrátit. Co mu je po sporech, jejichž

důvody vlastně nezná. Pak ho ale napadlo, že o to

vůbec nejde.

Probudil se chladem.

Slunce leželo nad přístavem. Zdálo se mu, že je

nepříjemná zima. To už je dávno, co mu bylo naposledy zima. Tady však určitě zima nebyla.

U otevřeného okna seděl v proutěném křesle pohodlně rozvalený muž a četl noviny.

„Odpočal jste si?” zeptal se tiše. „Jen nespěchejte,

121

je čas,” řekl, aniž na něho pohlédl. „Neměl jsem to

srdce vás vzbudit — po takové cestě… Volal jsem

dvakrát z recepce, ale …” Složil noviny a oklepl

popel doutníku z okna. Malý, hubený, trochu po-křivený. Skoro skrček.

Upřel na něho temné oči a bezbarvě řekl: „Až se

vám bude chtít, tak pojedeme, někdo na vás čeká.”

A zase pokuřoval. „Jmenuji se Machado,” dodal neurčitě, „pokud vás to zajímá. Máte spánek jako

dítě, trochu vám ho závidím. To dělá určitě dobré

svědomí, ale zase to nesmíte přehánět, člověk by se

také nemusel probudit, že ano?” Pak se k němu naklonil a Aerta ovanula sladká vůně doutníku. „Mo-liu-li vám něco doporučit, zajeďte si do Fatimy poděkovat, že vám to tak vyšlo. Moudrý člověk tyhle

věci nikdy nepodceňuje a našinec potřebuje přímluvu častěji než jiní. José by měl lézt k oltáři po kolenou!”

„Asi máte pravdu,” řekl Aert a vstal. Ničemu se ne-divil. „Všichni bychom měli lézt po kolenou! Jen se

trochu opláchnu…”

Machado pokrčil rameny. „Jak chcete, ale nemusíte

spěchat, je dost času …,” a obrátil list novin. Avenida pod oknem už vřela životem. Líný odpolední

klid vytlačila nekonečná stáda automobilů. V šesti

řadách bojovala o každý kousek místa.

Aert se protáhl a zamířil do koupelny. Bylo pět hodin. Z okna viděl na mořskou hladinu. Celá pobřežní promenáda zmizela. Jenom moře. Záliv se za-kousl hluboko do pevniny. Tvořil vlastně širokou

nálevku s úzkým hrdlem. Byl přeplněn loďmi stejně

jako ta třída dole vozy. Ale on viděl na širé moře.

Jenom moře a pak … Amerika!

Po obědě odešel v jednu, je možné, že by celé odpoledne tak tvrdě spal? Přivřenými dveřmi okamžik

pozorně zkoumal nezvyklého hosta. Kouřil a klidně si četl. Hubená tvář s nezdravou pletí. Ze silné-

ho doutníku zbýval už jen nedopalek. Takový doutník

se kouří dlouho…

Byl si jist, že po obědě za sebou zamkl. Jak se ten

člověk dostal dovnitř? A proč je vůbec tady, proč

se neozval Bonifacio? Vzpomněl si na těžké sladké

víno. Uspávači prostředek s odkladným účinkem?

Snad, možná, ale co by u něho chtěli najít? Měl

snad za úkol ho vyfotografovat nebo hledat na jeho

těle zvláštní znamení?

Sprcha se mu zdála přímo ledová. Spláchla však

ospalost i malátnou únavu minulých dní, která se

mu teprve teď počala rozkládat v těle. „Čekáte dlouho?” zeptal se hlasitě.

„Ne příliš, asi od oběda,” odpověděl lhostejně Machado. „Jsem zvyklý čekat, na mne neberte ohled.

Každý na něco čeká, všichni jen čekáme. Já jsem

teď váš…,” odmlčel se a zvedl hlavu. „Průvodce,

víte?”

„Prosím?” Aert překvapeně vyhlédl z koupelny. Machado se na něho výsměšně zašklebil a lehce pleskl

dlaní o náprsní kapsu. „Průvodce, mám prostě pe-

čovat o vaše blaho, jste důležitý muž. Musíte si na

mne zvyknout!”

„Zvyknout? No prosím, už se stalo,” řekl klidně.

„Líbíte se mi,” a vyšel z koupelny. Má pečovat o jeho

blaho … Průvodce … Ne, nebyl to skrček, ale jen

pracovní postoj. Deformace z celoživotní profese.

Nepatrný, přihrblý úředníček, u něhož nikdo nepředpokládá, že nosí v kapsách pistole s tlumiči. Pochopil. Ten člověk si ho měl důkladně prohlédnout. Tak důkladně, aby nikdy nezapomněl jeho rysy

a mohl se stát jeho stínem. Věčnou hrozbou. Může

se objevit kdykoli a kdekoli.

„Ale obléknout se snad mohu sám, nebo jste ke

všemu ještě také guvernantkou?” houkl na něho Aert

neočekávaně. Machado sebou trhl a pravice vklouzla pod kabát.

„Počkejte laskavě venku!”

Vzpamatoval se. Odfrkl, okamžik na něho nehybně

pohlížel a pak beze slova vyšel. Vůně doutníku jen

zvolna vyprchávala. Obzor nad západem už splýval

s mořem. Padla na něho tíseň a úzkost osamělého

muže. Probudil se cizinec. Tady není doma, kde je

vlastně doma? Jen na to nemyslet. Nevyvolávat zbytečně staré stíny.

Estrada de Sacavim vyváděla smečky divoce se ří-

tících vozů z Lisabonu Dřímo na dálnici do Vila

Franca de Xira. Celý třicetikilometrový úsek Machado uraženě mlčel. Vůz měkce šelestil po same-123

tovém koberci. Ani se nepohnul. Teprve když úsek

hotové dálnice končil a vyjeli na úzkou silnici

k Alanquer, pohlédl na Aerta a stručně řekl: „Jedeme do Peniche, monsieur, na místě budeme asi za

dvě hodiny. Byl jste tady už někdy?”

„Ne, nikdy,” pohnul Aert záporně hlavou a byl ochoten přistoupit na smír.

Rychle se stmívalo. Kraj se rozplýval v průzračných

oparech a mizel před očima v hlubinách moře. Bylo

mu jedno, kam ho Machado veze. Nezáleželo mu na

tom, přál si jen vklouznout do proudu, aby se konečně dostal vpřed. Ale rozum radil neukvapovat se.

Je čas, je spousta času.

„Žádný zázrak, staré městečko na Cabo Carboiero.

Ze všech stran moře, klid … Chlapci z Afriky si sem

jezdí často odpočinout. Určitě se vám tu bude

líbit.”

Zbystřil pozornost. Chlapci z Afriky. Příliš mnoho

významů pro tak stručný pojem.

„Já v Africe nikdy nebyl,” pokračoval zklamaně Machado. „Dávají mi práci jen tady.” Neurčitě trhl hlavou a mohlo to znamenat cokoli. Lisabon, ale i celou

Evropu. „Pár dní si odpočinete…”

„Na to nemám čas,” řekl Aert ostře a úkosem na

něho pohlédl. Zvaní, aby řeč nestála, nebo ví něco

určitého? „Musím se co nejdříve vrátit, teď není

vhodná chvíle na dovolenou.”

Machado pokrčil rameny. To není moje věc, říkal ten

pohyb. Aert pocítil nepříjemný záchvěv nejistoty.

Chtějí ho tu snad zdržet? Měl by Verdesovi jasně

říci…

Projeli Lourinhou. Pobřeží bylo už docela blízko.

Kamenná městečka, výstavná letoviska, hotely a lu-xusní vily. Tak tady někdo rozhodl o životě Aimé Oforiho a možná …

Městečko zmizelo ve tmě. V dálce se vynořilo jiné.

Silnice se prudce odvrátila z pevniny a vyrazila

přímo k moři. Cabo Carboiero!

Oceán hučel a útočil ze dvou stran. Prudké nárazy

nočního větru a slané tříště. Šňůry světel vyskočily

neočekávaně z vln. Peniche!

Úzký mys vybíhal několik kilometrů hluboko do

moře. Vjeli do ozářených ulic. Nadbytek a blahobyt.

Dolce far niente. Představil si africkou vesnici. Teprve teď se v něm probudil nepříjemný pocit úzkosti

a nejistoty. Neudělal chybu, když s Verdesem odjel?

Nepřehnal vlastní iniciativu? Pouští se do něčeho,

o čem neví, jak to skončí. Vůz sklouzl k pobřeží.

Pláže a hotely. Na promenádách zástupy lidí. Nahlédl do tváří neznámých žen. Jen tento okamžik.

Náhodné střetnutí. Někde někdo žije. Mění se jen

jména, ale i ta jsou nakonec stejná. Až se člověka

zmocňuje závrať.

Machado zpomalil. Vůz se proplétal mezi chodci.

O čem asi přemýšlí, ale možná že o ničem. Vykoná-

vá svoji práci. Jeden z bezejmenných, který se podle

příkazu vynoří a opět zmizí. Jako Verdes. Verdes je

snad pouze na vyšší příčce žebříku.

Zástavba řídla. Hotely pohasly. Jen pláž a písečné

duny. Vůz neočekávaně odbočil do piniového háje.

Malá zátoka, molo a u něho loď. Vlastně lodička,

soukromá jachta. Vzpomněl si na ten dům v Maawakau, kam ho odvlekli. Ale tady bylo moře a písková cesta.

Loď stála tichá, bez světel, se spuštěným můstkem.

„Tak prosím, monsieur,” řekl Machado posměšně

svou hroznou francouzštinou a poprvé za celou

dobu se usmál. „Jsme tady.” Asi byl opravu rád.

Aert očekával, že se teď odněkud objeví Verdes a

stiskne mu ruku. Ale místo něho vyšel na palubu

starý, prkenně vzpřímený muž v plandavých kalhotách a káravě řekl: „To byla doba, jak na vás máme

dlouho čekat, tak pojďte dáli”

Večeřeli v úzké, těsné jídelně vykládané dřevem.

Joalharia Cardoso, on jediný se představil, s ostrou

nepříjemnou tváří úspěšného finančníka, ten starý

tuhý muž a nějaká žena. Složení vyvedlo Aerta poněkud z míry. Očekával konspirační schůzku v tajném sídle PIDE, a místo toho se octl na rodinné

jachtě.

Žena byla mladá a příjemná. Snad sekretářka. Udr-

žovala nezávaznou konverzaci a starala se o stůl.

Možná že i o něco jiného. Zatím ji nedovedl správ-ně odhadnout ani zařadit. Cardoso působil dojmem

duchem nepřítomného, unaveného člověka, který

jen s námahou utrhl tento okamžik klidné pohody ze

125

svého drahocenného času. Ale teď ho vyrušili a on

už byl opět jako na jehlách.

„Jsem informován o vašich potížích,” řekl konečně

Cardoso, když osaměli při kávě. Zena s nádobím

zmizela. Vlny tiše narážely na boky lodi. „Snad bychom vám mohli do jisté míry pomoci, pane Helste.

Ovšem…” Na okamžik se odmlčel a pátravě si ho

prohlížel. „Znamenalo by to jisté záruky z vaší strany,” poznamenal starý a nasadil si brýle. Měl štíh-lé, dlouhé, neustále se chvějící ruce.

„To je pochopitelné,” přikývl Aert. „Záruky jsou pro

obě strany vždycky nezbytné.”

„Ano, jistě. Instituto do Vinho do Porto, jak víte,

nepracuje ve vašem oboru. O to je věc komplikovanější. Ale snad by to nebyla nepřekonatelná pře-kážka. Má-li však poskytnout dočasné finanční zá-

ruky na poměrně nejistém základě, bylo by od vás

nereálné počítat s půjčkou. Společnost se bude chtít

alespoň minimálně na podnikání zúčastnit. Není vyloučena ani forma tichého společníka, pokud byste

mohl s tímto návrhem souhlasit. Předpokládám, že

ředitel Bonifacio by vypracoval příslušnou smlouvu.

Právní kroky bychom podnikli, pokud budete pří-

tomen.

jinými slovy, jsme ochotni doporučit váš návrh

k vyřízení!” Odmlčel se a nevysvětlil, kdo je to

MY. „Ovšem vyhrazujeme si dohled nad použitím

finančních zdrojů!” dodal ten starý.

Cardoso už mluvil dál, zvolna a netečně o způsobu

účasti tichého společníka na podnikání firmy Aert

Helst & co., Amesterodam, pobočka Maawakao.

Aerta napadlo, že byl podveden, že ho Verdes jen

přehrál do rukou finančních makléřů a zmizel. Ted

dělají to, co každý na jejich místě. Snaží se zmocnit

firmy, která je v tísni. Všechno bylo tedy zbytečné,

konspirace sahala zřejmě hlouběji, než předpoklá-

dal. Instituto do Vinho do Porto je možná jen nezá-

vadný mezičlánek. Žádná společnost neručí za to,

co dělají její zaměstnanci v soukromém čase. Nechal

ho zbytečně uprchnout a marně se hnal do Lisabonu.

„Jsme schopni zajistit pro vaši firmu i příslušné

dodávky strojů, musela by skutečně prosperovat!”

opět na něho upřel unavený pohled. „Máte vhodné

skladovací prostory?” Otázka Aerta překvapila. Znamenala zřejmě další požadavek z jejich strany. Mechanicky přikývl.

„Školený personál? Odborníky?”

Pokrčil rameny. „S těmi je v Africe všude potíž.”

„Ano, zajisté, obstarali bychom tedy několik odborníků. Co říkáte naší nabídce?” zeptal se Cardoso

vyčkávavě.

Pokrčil neurčitě rameny. „Je bezpochyby velkory-sá, ale jakou podílovou účast společnost očekává,

až začne podnik prosperovat?”

Oba muži vyměnili rychlé pohledy. Snad právě tuto

otázku očekávali. Pojednou se mu zdálo, že se baví

na jeho účet. Ze to vše kolem je pouze narychlo postavená divadelní scéna, předem smluvené dodržo-vání pravidel hry. Říkají přesně to, co jim předpi-suje scénář, ale myslí na něco úplně jiného.

Uvědomil si, že někdo přechází vytrvale po palubě.

Sem, tam. Sem a tam. Kroky nad jeho hlavou se teď,

v nočním klidu, kdy i šumění vln ustalo, zvučně

rozléhaly. Přibližovaly se a opět vzdalovaly. Možná

že si tak Machado krátil čas čekání.

„Přihlédneme-li k tomu, milý Helste,” řekl káravě

Cardoso a v jeho tváři se objevil nepatrný náznak

úsměvu, „že to vše je pouze velký, mazaně navléknutý podvod, nebudeme o podílu zatím raději mluvit.

Nebylo by rozumné zabývat se podružnými detaily

příliš vážně. Vy zůstanete i nadále v čele firmy a my

ji kapitálově podepřeme. Budeme samozřejmě také

trochu podnikat, ale vaším hlavním úkolem teď je,

poskytnout nám záruky, o nichž jsem se zmínil. Náš

společný přítel se z pochopitelných důvodů už do

•Maawakaa nemůže vrátit, a proto bychom přiví-

tali …”

„Je to totiž jediná možnost, chcete-li se tam vrátit

alespoň vy,” řekl s přátelským důrazem ten šedo-vlasý a pokrčil neurčitě rameny.

„Jistě pochopíte, že by vás po tom všem nikdo na

světě nemohl nechat běžet,” dodal Cardoso. Teď byli

teprve u jádra věci. Masky počaly padat.

„Abyste se ujal práce, kterou on nemohl dokončit,”

pokračoval Cardoso nevzrušeně. „Zdá se, že máte

127 >

zatím v Maawakau slušné postavení, a dokud nevy-jdou podvody najevo… Obstaráme vám schopné

lidi i příslušné finanční prostředky. Jsme pro velkorysé podnikání, jen to se totiž vyplácí.”

Aert se netrpělivě pohnul. „Nevím, jaký druh práce

máte na mysli,” řekl nejistě.

Cardoso pokrčil rameny. „Domácí politické spory

skončí dříve či později svržením vlády. Jde o to, vý-

voj poněkud urychlit. Je přece i ve vašem zájmu vy-

řídit vaše žádosti o úvěry. Domníváme se, že Mohamed Ly má mnohem jemnější smysl pro realitu.”

„Ale já…”

„Vy? Přijmete několik nových zaměstnanců, nic ji-ného se od vás zatím nežádá. S tím snad můžete

souhlasit.”

Aert přikývl.

„Podrobné pokyny obdržíte dodatečně a ve vhodnou

chvíli!”

„Zatím jen ještě nezbytnou formalitu,” doplnil ho še-dovlasý a sáhl po černých deskách. „Váš podpis,

monsieur, je nezbytné, abyste si uvědomil, že se

tímto okamžikem na vás vztahují jisté, velmi přísné

zákony! Ale nejen to, jste také pod jejich ochranou!”

Ruka podávající pero zůstala osaměle trčet v prostoru. „Každý náš spolupracovník se rozhoduje sám

a dobrovolně, nikdo vás k ničemu nenutí!”

„Ano,” řekl Aert zastřeným hlasem. Konečně stál

tedy před cílem. Nebyli to obchodní makléři. „Rád

to podepíšu.”

„Musím vás ovšem ještě upozornit,” dodal Cardoso

vážně, že tímto okamžikem jste povinen uposlech-nout všech příkazů a rozhodnutí legie, bez ohledu

na to, jaké jste národnosti nebo kterého státu jste

příslušníkem!”

Úsměv mu ztuhl na rtech. Tiskopis, který teď ležel

před ním na dřevěném vyřezávaném stole, nebyl obvyklým prohlášením, jímž si zpravodajské služby za-vazují své členy. Byl to slib. Slib věrnosti! Slib, který

vyžadovala od svých příslušníků jen BÍLÁ LEGIE.

Mráz mu šlehl po zádech. Bílá legie. Neviditelný

stín nad černým kontinentem. Organizace trpělivě

nahlodávající základy mladých států. Společnost

bílých žoldnérů a nájemných vrahů, těžebních společností a nikdy nejmenovaných vlád.

„Chcete-li si to ještě rozmyslet…,” zeptal se Cardoso, který postřehl jeho zaváhání. „Je čas, dost

času, můžeme si o tom pohovořit později.”

Znovu zaslechl ten tichý neúnavný zvuk Machadových kroků. Už by nebylo žádné později. Dovedl si

představit, co by se stalo, kdyby se teď zvedl a

chtěl odejít. Živí neodcházejí z řad legie.

„Rád podepíšu,” opakoval znovu a mechanicky sáhl

po peru. „Vždycky jsem si přál…,” ale neřekl, co

si přál.

Cardoso se usmál. „Ani na okamžik jsem nepochyboval, pane Helste. Verdes nás informoval, že jste

schopný člověk. U nás vás čeká velká budoucnost.

Počítáme s vámi!”

Ta slova mu zněla v hlavě, ještě když se ráno probudil v hotelu. „Počítáme s vámi!”

Slunce dosud nevyšlo. Strop pokoje byl popelavě

šedý, stejně jako obloha, a moře, které se tiše vynořilo s mlh. Avenida Vinte e Quatro de Julho od-dechovala lehounce jako venkovská ulice. Opar peč-

livě umýval chodníky, dříve než vyjedou kropicí

vozy.

Neklidně pohlédl k oknu. Byl sám. Machado zmizel.

Neseděl v proutěném křesle ani nepřecházel po palubě. Odněkud z dálky zazněla tenounce lodní si-réna. Měl dojem, že ulehl teprve před chvílí, před

několika minutami, ale ten bledý soumrak svítání ho

usvědčoval z klamu. Vstal a šel si natočit k umyvadlu

vodu. Hrdlo měl bolestivě vyschlé. Po půlnoci se

vrátili. Hleděla na něho přepadlá unavená tvář.

Bílá legie … slib věrnosti…

Uvědomil si, že ho bolí hlava. Ano, vzbudila ho přece

ta bolest a teď už do rána neusne. Nespokojeně se

protáhl. Kolik je vlastně hodin? Zatápal po nočním

stolku. Konstancie spí, Hawa spí i David Isa Gej ještě

dříme.

Bílá legie. Komanda uniformovaných vrahů. Osamělí snajpři v záhybech cest. Bledý stín Afriky. Všu-dypřítomný! Kdykoli a kdekoli. Tady i v Kapském

městě. Při každém převratu, při každé revoluci. Všichni za sebou vlečou nějaký stín.

129

A teď nevěděl, co bude následovat. To všechno byl

zřejmě teprve začátek, ještě dlouho budou zkoumat a

pátrat v jeho minulosti. Ověřovat si a klást nástrahy.

Zatím jen doporučili řediteli Bonifaciovi, aby se

v jeho záležitosti finančně exponoval. Nikdo neví,

kam až sahají kořeny legie, do kterých společností,

do kterých finančních skupin. Legie je přelud, lze

ji jen tušit. Existují jednotlivci i oddíly, ale celek

uniká, mizí. Stejně jako zmizela ta malá jachta,

která kotvila dnes v noci u opouštěného mola nedaleko Peniche.

Když odjížděli, zvedala kotvy. Než projeli piniovým

hájem, zmizela ve tmě. Jen signální světla nejistě

naznačovala, kam se vzdaluje. Na širé moře. Všechno byl sen. Přelud. Nikdy se nesešli, s nikým nemluvil. Asi měl jenom horečku.

Dostal chuť na kávu, ale ještě bylo brzy. Na všechno

bylo příliš brzy. Měl by se ookusit usnout. Křečovitě

zavřel oči.

Ta v červeném plášti se po dlouhé době zase objevila. Nikdy se neměli poznat, k čemu jim to

bylo.

Počítají s ním …

Pojednou cítil, že se ho zmocňuje úzkost. Podcenil

nebezpečí. Proti organizaci je nutné postavit zase

organizaci. Jednotlivec je bezmocný. Stejně bezmocný jako Aimé Ofori nebo Isa Gej. Organizace ještě

neexistuje. Bude trvat dlouho, než položí jenom zá-

klady.

Těžce polkl. Zdálo se mu, že ho začíná bolet v krku.

To by mu chybělo. Člověk pod rovníkem zchou-lostiví. Přitáhl lehkou pokrývku až k hlavě. Prudce

zatoužil vrátit se do Maawakaa, ale portugalský spoj

do Rabatu startoval až pozdě odpoledne. Pak bude

trvat nejméně ještě další dva dny, než ho malé sportovní letadélko vyloží za soumraku uprostřed savany.

Musí se vrátit stejně nepozorovaně jako zmizel. Ale

najde cestu zpět? Zapamatoval si Verdesovy orientační body? Uvědomil si, že se docela těší, že ho ten

lisabonský ruch unavuje, že je mu občas chladno

— nebo touží jen obejmout Konstancii?

XS1

„Na to snad bylo dost času,” řekl Césaire Mohamed Ly podrážděně a z jeho hlasu zaznívaly neskrývané tóny rozladění. S hlavou vysunutou vpřed

pochodoval na dlouhých nohách z jednoho konce

pánského pokoje na druhý. Do prohlubující se tmy

zářil rozžatý svícen a jeho měkký svit přivábil Občas

netopýra, aby neslyšně vklouzl dovnitř a pak jako

nepostřehnutelný stín opět elegantní smyčkou vyklouzl.

Výstavná vila z bílého kamene, omračující nadu-tou okázalostí, se zvolna rozplývala v houstnoucím

soumraku uprostřed rozlehlé, těžkými vůněmi prosycené zahrady.

Nádhera Lyova domu dokázala pokaždé uchvátit

Tingboovo srdce a naplnit je obdivem, závistí, ale

především touhou. Vášnivou, neřestnou, ale ve své

podstatě dětskou touhou. Nikdy ještě nezatoužil po

žádné ženě tak mocně, jako nyní toužil ve chvílích

vnitřního soustředění po domě, podobném tomuto.

Chýše v Asume byla jen odrazovým můstkem a

vstupní branou k paláci, který si už před léty v po-svátném háji vysnil.

Na tuto významnou návštěvu se pečlivě připravil a

oblékl do černého smokingu. Co na tom, že téměř

usínal únavou z cesty. Vzdálenost z Asume do Maawakaa překonal za dva dny. Ale teď seděli spolu jako

pokaždé, když byl pozván ke konzultaci v pánském

pokoji, jehož široké skleněné dveře byly otevřeny

na vzdušný balkón, odkud mohli přehlédnout nejen

celou zahradu, ale také pěkný kus města a záblesky mocné řeky Maaw.

„Drahý Césaire,” řekl důrazně Tingbo, protože ho

předsedova výtka znepokojila. „Musel jsem jim

toho chlapa vydat, nedalo se nic jiného dělat…”

Jednou bude mít určitě také takový dům. A ta doba

se blíží. Až nastane ČAS ČINO, vybere si nejkrásnější

dům v celém Maawakaů. Ale možné že mu Mohamed

•Ly věnuje za věrné služby straně právě tuto vilu.

K čemu by mu byla, když on sám se přestěhuje do

prezidentského paláce.

„Nebylo opravdu vyhnutí,” opakoval s naléhavým

131

přáním přesvědčit. „Gej si musí být do poslední

chvíle jist, že s tím nemáme nic společného. Bojovníci z kmene Ewe neosnují nikdy úkladné vraždy.”

„Ano, ano, já vím,” řekl unaveně Ly a s povzdechem

usedl. „Já vím, partnerství v parlamentě, čestná opozice atakdále, atakdále … To všechno je jasné, ale

kdo to teď udělá?” zeptal se znovu podrážděně a

upřel na Tingboa vyčítavý pohled. „Co tomu řeknou

spojenci? Plán musí být změněn!”

„Kdo to udělá?” opakoval Tingbo s úsměvem a cítil,

že nabývá opět převahu, že se Mohamed uklidňuje.

„Někdo to určitě udělá. Nakonec jim stejně utekl, a

že ho chtěli zatknout, není přece naše vina. Doka-zuje to jen, že policie není tak docela hloupá!” Pokrčil rameny. Portugalci jsou samozřejmě podráž-

dění, byl to jejich nejlepší člověk, ale tím se nemusíme znepokojovat. Pro nás to znamená nesporné výhody. Trochu se předklonil a ztišil hlas. „Mám

informace,” řekl téměř šeptem, „že nové incidenty

na sebe nedají dlouho čekat. Kdybychom se přece

jen do něčeho namočili, vláda proti nám nepodnikne

žádné ukvapené akce. Portugalci začnou v nejbliž-

ších dnech dodávat zbraně a mají-li chuť Geje zlikvidovat, udělají to i bez nás. Tady nezmění nic ani

skutečnost, že Verdese jim odhalili. V Lisabonu sledují především svoje plány. S tím my si nebudeme

špinit ruce.” -

„Jen abychom nepromeškali pravou chvíli,” povzdechl Mohamed Ly.

„Bohové nám ji včas označí,” řekl důstojně kouzelník Tingbo s pohledem upřeným do plamenů svíce.

Často si představoval tu chvíli, v níž se předseda

strany ujme moci. Pak ho jmenuje generálem nebo

ministrem. Člověka, který drží pod palcem dobře vyzbrojené kmeny v celé Centrální oblasti je nutné

jmenovat nejméně ministrem, nemohou ho odbýt ně-

jakým vyslanectvím, pak by se mohlo stát, že by

do příštího rána začal hrát z jiných, mnohem zvuč-

nějších not.

Ale to nikdo nechce. Ani on to nechce. Bílí jim jenom poslouží a Mohamed se ujme moci hned po

Gejově smrti. Ne však jako uchvatitel, ale jako zachránce. Jako jediná hráz proti cizímu vlivu.

Všechno musí proběhnout hladce a klidně, aby ne-dali záminku k intervenčním zásahům. Abyse jejich

dnešní spojenci a zítřejší protivníci nestačili vzpa-matovat. Ve hře je příliš mnoho nejistých karet a

musejí hrát tak, aby každá vyšla.

Sáhl do těžké ebenové kazety a zapálil si doutník. Neviditelné hodiny někde nad jeho hlavou pře-hrávaly devátou. Melodie zněla něžně a tklivě, až

Tingbo zapomněl na doutník. Když hodiny dozněly,

pohodlně se natáhl v těch pružných, pestrým silo-nem vyplétaných křeslech, kterými byl pánský

pokoj zařízen.

Nikdo nevěděl o jeho spěšných, ale pro stranu vý-

znamných návštěvách v domě předsedy Ly. Ani

0 dalších, stejně významných a důležitých, které

tajil i před předsedou. Ten muž ve smokingu, přijíž-

dějící v nablýskaném taxíku — na to vždycky dbal

—¦ nemohl mít přece nic společného s kouzelníkem

z oblasti tak vzdálené.

Dnes ho Mohamed Ly pozval na první konzultaci

po skončení své evropské cesty. Museli znovu uvá-

žit celou situaci. Zahraniční přátelé naléhavě žádali,

aby Severní republikánská strana konečně přešla

k činům a učinila poslední krok. Slibovali urychleně vyzbrojit kmeny v Centrální oblasti a upoutat

vládní vojenské jednotky_ vyvoláváním nepokojů

v pohraničních oblastech. Sli ještě dále, byli si vě-

domi toho, že nejprve musí odejít David Isa Gej, otec

revoluce. Dokud on žije, nemá Severní republikánská strana naději na převzetí moci. Kdokoli by však

proti němu vystoupil, musel počítat s odporem

Fulbů, Wolofů, Hausů i Okuů. A ty si proti sobě ne-může Severní republikánská strana popudit, naopak,

musí je získat. Situace je proto komplikovaná a

nebezpečná. Bílí si je chtějí už teď zavázat a spou-tat jim ruce.

1 Mohamed Ly sáhl do kazety a plamenem svíce si

zapálil. Jejich tváře se rozplývaly v šeru a jen pří-

svit dlouhých doutníků je občas ozářil.

Tisková kampaň kolem Verdese ho rozladila. Neza-bíhá Tingbo’ ve svém koketování s Gejovou vládou

příliš daleko? Není to zbytečně mnoho ústupků politickým mrtvolám? A co udělá, až obdrží kmeny

133

Eweů v Centrální oblasti od Portugalců zbraně? Ne-stane se pro novou vládu stejně nebezpečným jako

pro vládu starou? Kdo vlastně zná skutečné cíle,

které kouzelník sleduje? Z čeho pramení jeho vliv

mezi kmeny? Proč se mu ostatní šamani podřizují?

Cím je získává?

Někdy se ho z těchto nevyjasněných otázek zmoc-

ňoval neklid. Teď však s přátelským úsměvem pohlédl do Tingboovy temné, nočními stíny trochu

zhrublé tváře, a dolil mu whisky. Musí myslet na

všechno, i na budoucnost, musí být předvídavý a

prozíravý. Zatím se bez Tingboových služeb nemohou obejít. Má důvěrné styky s PIDE a je jejím dlou-holetým agentem. Jeho vliv mezi kmeny na obou

stranách hranice je nesporný a jeho ctižádost také.

Právě tato ctižádost ho přivedla k těsnému spojení

se stranou. Portugalci sázejí na špatného koně. Pracuje už léta na dvě strany a možná i na tři nebo

na čtyři. Příliš mnoho rukou touží uchvátit Maawakao. Ale teď jde především s nimi, protože jen tady

ho čeká budoucnost, jen pod jeho ochrannými křídly

se může vyšvihnout! Mohamed dolil i sobě a pozvedl sklenku.

Vždycky pečlivě filtroval informace, které Tingboovi poskytoval. Skutečné záměry znal však jen on

sám a několik členů nejužšího výboru. Oni byli lid

a oni byli národ. Až přijde ČAS CIN0, smete nejen,

starou vládu, ale předhodí všechny skryté i zjevné

agenty PIDE, členy LEGIE i exponenty obtížných

monopolů hněvu lidu, aby Severní republikánská

strana mohla po vítězství předstoupit s čistýma rukama před celý národ. Nezůstane tu nikdo, kdo by

mohl odhalit nebo jen vystopovat, jak obtížná a

složitá byla cesta k moci. Za násilnosti v revoluč-

ním kvasu, které způsobí hroutící se režim, přece nikdo nemůže.

„Obával jsem se jen,” řekl zvolna Mohamed po

chvíli mlčení a přidal do sklenic kostky ledu, „že

to bylo zbytečně riskantní. Co když TEN ČLOVĚK

byl vyslán PIDE, aby vás prověřil, vyzkoušel… To,

že ho ke mně přivedla anglická novinářka, nic neznamená, bylo mi od počátku jasné, že nejde jen

o dřevo.”

Tingbo sotva znatelně pohnul hlavou. „Ne, je to Ge-jův osobní agent. Měl policejní snímky toho mrtvé-

ho. Na Verdesovi nám vůbec nezáleží, ale prezidentovi jsme svázali ruce. Gej teď nemá důvod vystoupit ani proti straně, ani proti Eweům!”

„K čemu potom vražedný útok na Gejova emisara?”

|,Jen pro zvýšení důvěry, aby to tajemství nedostal

zadarmo a příliš lehce. Má zemřít, až splní svůj

úkol, aby přesvědčil Geje, že tu zasahuje ještě jiná,

mocnější ruka!”

Ly ve tmě zhluboka povzdechl a zase s neskrývanou mrzutostí řekl: „Nesmíte přehánět svoje ohňostroje, je to zbytečný hazard a jsme už téměř před

cílem. V každém případě se celá záležitost oddálí.”

„Jen na tak, dlouho, než přijde nový člověk. Ted už

nepoužijí nikoho z našich lidí. Bude to výhradně

záležitost bílých. Hněv národa tak alespoň vzros-te.

„Kdy obdržíte první dodávky zbraní,” zeptal se Ly

po chvíli mlčení a měl nepříjemný pocit, že mezi

nimi zůstává mnoho nevyřčeného, že Tingbo před

ním to nejdůležitější tají.

Kouzelník pokrčil rameny. „Může to být každým

dnem, to nikdo přesně neví. Někteří přátelé tvrdí, že

zbraně jsou připraveny k transportu už od minulého

týdne ve vojenských skladech nedaleko hranic. Ceká

se jen na pokyn z Lisabonu.”

„Ale co když je to jen manévr, když nás chtějí podvést…”

„Podvést? Ne, to určitě ne. Zbraně dříve nebo

později odešlou, je to v jejich vlastním zájmu.” Tingbo se nepatrně usmál a Mohamed Ly nedovedl v té

chvíli odhadnout pravý význam jeho úsměvu.

„Počítají totiž s občanskou válkou, a žádná občanská válka není bez zbraní možná,” řekl a jeho zuby

se perleťové zaleskly.

„Hm…,” pokrčil rameny předseda Ly. „Jaká před-vídavost, k ničemu takovému nedojde. Strana drží

situaci pevně v rukou, ale plynou-li pro nás z této

matematiky výhody, nechrne je při tom!” Jeho hlas

zněl tvrdě a rozhodně. Přece však nepřehlušil staré

pochybnosti. I tady ve vnitrozemí a zvláště v hlavním městě očekávali dodávky zbraní. Všichni pří-

135

slušníci strany v Maawakau měli být ještě před za-hájením konfrontace vyzbrojeni. Kdyby snad vláda

po Gejově smrti odmítla odstoupit, muselo být připraveno lidové povstání. Ale nehrozí nebezpečí, že

se jim situace vymkne z rukou? Ze se změní v nesmyslné, obratně rozdmýchávané vraždění? Může

však on vydat osudy země náhodě? Co když generál’

četnictva Felix Kane i generál letectva Mamadore

Dia lásku ke straně jen předstírají a chtějí ji využít

k uchvácení moci? K nastolení vojenské diktatury

a zvůle důstojnické kliky?

Pak by musela strana vystoupit tvrdě a rozhodně se

zbraní v ruce. Ano, právě možné nebezpečí vojenského puče je s Tingboem nejvíce spojuje.

Zaplaven náhlou vlnou vřelosti vstal, několikrát

přešel místností a pak položil pevně ruce na Tingboova ramena. „Nikdy nezapomenu na vaše zá-

sluhy,” řekl zvučně a jeho hlas zněl jako na shromáždění. Jistota, že v Centrální oblasti stojí dobře

vyzbrojené kmeny Ewe, které v případě nutnosti mohou vyrazit na Maawakao, a že tam rovněž číhají

Portugalci, připravení kdykoli intervenovat, odsuzuje snahy generálů předem k nezdaru.

Dobrý politik a stratég na všechno myslí a se vším

počítá, i s tím, že ten muž od pramenů Maaw — spustil dlaně z jeho ramen a opět se unaveně posadil —

je velmi nebezpečný. Vůbec není jisté, s kým hraje a

koho podporuje. Až nadejde CAS, bude mezi prvními,

kdo spatří hlavu černého hada z posvátné řeky.

A on, Mohamed Ly, se pak sám stane otcem bojovníků z kmenů Ewe!

Okosem na Tingboa pohlédl a s nepříjemným zamrazením v zádech ho napadlo, není-li něco pravdy

na tom, že čte myšlenky. Ale v kouzelníkově tváři

se nic nepohnulo, ani se neobjevilo znepokojení.

Jen měkké světlo svící prohlubovalo stíny a vyrý-

valo vrásky kolem jeho očí.

Byl čas se rozloučit.

Srdečně si stiskli ruce a Césaire Mohamed Ly osobně doprovodil Tingboa po širokém schodišti až před

dům, kde stál připraven jeden z nenápadných vozů,

aby dopravil hosta, kam si jen bude přát.

Tingbo však laskavosti hostitele nezneužil. Sotva

vjeli do vnitřního města, dotkl se řidičova ramene

a vyklouzl z vozu. Pak se pustil nazdařbůh pěšky

třídou Osvobpzení k náměstí Nezávislosti a nahlížel

do rozžatých oslňujících výloh. Naslouchal všemi

smysly tepu výstavného středu Maawakaa, ale nic mu

to neříkalo. Jeho krev mlčela. S pocitem lehkého

zmatku v srdci si vzpomněl na dny svého mládí, kdy

se tak procházel ulicemi válečného Londýna, Paříže

a později k míru se probouzejícího Berlína. Pro-stoupil ho pocit tísně a malosti a uvědomil si, že sem

vlastně nepatří. Cítí se příslušníkem jiné civilizace,

a tato země se mu zdá barbarská a cizí.

Odbočil do třídy Africké odborové konfederace a

ani si nepovšiml, že podél chodníku, pár kroků za

ním se stále vytrvale drží starý otlučený vůz. Nebo

si ho snad všiml, ale nedal na sobě nic znát. Přešel

hlučnou křižovatku a u mostu Odvlečených, před

nímž se tyčilo sousoší otrokářů, se ponořil do temných uliček domorodé čtvrti.

Teprve tady ho ten zpola rozpadlý vrak předjel.

Dveře připevněné rezavým drátem se otevřely a

Tingbo bez zaváhání zmizel uvnitř.

Xlli

Když se znovu podívala do zrcadla, přepadl

ji neočekávaně ten starý, vtíravě šedý pocit osamělosti. Uvolnil jí lhostejně tvář a nechal poklesnout

bezvládně ruce. Jaký to má smysl? Ona nic takového

už přece nechce. Do čeho se to nutí…

Potřebovala se učesat a jít, byl nejvyšší čas, stejně

zaspala. Ale teď z té lesklé plochy vystoupila mar-nost, únava a lhostejnost, pohodlí a klid.

Zásuvky pootevřeného prádelníku za jejími zády,

krajky a hedvábí. Pospěš si! Poslední příležitost!

Na okamžik se jí zmocnila panika a pak se pomalu

změnila v údiv nad vlastním rozhodnutím. Proč se

připoutává? Snad se nechce vdát? To všechno je

přece nesmysl. Měla odmítnout a vykroutit se. Místo

toho však stojí u dveří připraven kufřík.

„Vzpamatuj se, Konstancie,” řekla si polohlasně.

„Vzpamatuj se!”

137

Ale POSLEDNÍ PŘÍLEŽITOST šeptla: „Pospěš si!”

Napadlo ji, že to dobrodružství s Aertem se vlastně

skládá ze dvou částí: /

Z nereálné, to jest přítomnosti, kdy se zdá, že něco

je, co ve skutečnosti není, a reálné, to jest budoucnosti, kdy naopak to, co není, ve skutečnosti je.

Přála si mít tyto dvě části od sebe přesně oddělené

a nespojovat je. Ale ony počaly samy do sebe vrůstat

a zapadat jedna do druhé, jako když se milenci ob-jímají a pak to s nezkušenou dívkou špatně do-padne.

Přítomnosti bylo možné ustoupit a přivřít nad ní

oči. Budoucnost však nebylo možné odstranit ani

se před ní ukrýt. Budoucnost je kat a neúplatný

soudce. Jak daleko je vlastně okamžik, kdy Maawakao zůstane a ona půjde jinam? Kolik už bylo takových odjezdů a loučení? Měla tu nabídku odmítnout,

vždycky se má v nejlepším přestat, ale místo toho …

„Příští týden si vyjedeme na pár dní k moři,” řekl

rozhodně Aert, když se v úterý neočekávaně objevil

u jejích dveří.

Šťastně ho objala.

„Už jsi se vrátil?”

„Můžeš si udělat volno?”

Bylo to poprvé, co ji sám navštívil. Nevěděla ani,

kdy přijel. Ta černá se už neozvala. Překvapením

se zmohla jen na přikývnutí.

„Vyřídím nejnutnější záležitosti a pak si chci trochu odpočinout.”

„Nepadne-li do té doby vláda,” dodala s úsměvem.

Mávl rukou a přitáhl ji k sobě. Najednou už neskrý-

vali city, všechno bylo dovoleno.

Ale teď ji přepadla úzkost! Těch několik dní, které

si slíbili, znamenalo přece budoucnost. Pouto společného dechu, úkryty spánku, řetěz společných okamžiků. Žádné náhodné objetí někde na sedadlech

vozu nebo překotně uchopená příležitost ve tmě lož-

nice. Vědomé rozhodnutí a souhlas se vším.

Chci totéž co ty a chci to stejně.

Pozvedla ruce k hlavě. Svítání, ticho, svět se ne-probudil. Bezmyšlenkovitě si počala upravovat vlasy. Měla by trochu uklidit, nemůže nechat byt v takovém nepořádku.

Úlomek společného života. Záblesk tušení, že něco

takového ještě existuje. Není jen prostor, slunce a

samota. Nekonečné cesty z místa na místo.

Ale ROZUM řekl: Náhodný průsečík drah, které se

v okamžiku střetu začnou od sebe umocněným ná-

sobkem vzdalovat. To, co člověk cítí, je fikce! Vůbec

nezáleží na tom, co cítí. Svět není řízen city.

Napadlo jí, že vlastně neví, co od života očekává.

Snad neočekává nic, nebo to už zapomněla? Stala

se její přání vedlejšími? Byla zavalena koloběhem

dní, lavinami dálnopisů a neustálými explozemi

slov. Z člověka zůstane pojednou jenom pouzdro a

prázdný obal. Obal na pojmy, na činnost, na cokoli,

co se už vlastně vysypalo, použilo a zpracovalo.

Obal však žije setrvačností dál a stále chce plnit

svoji funkci, i když v něm zůstalo jen místo pro

strach. Strach z nové náplně.

Ona má také strach. Úzkost, že do sebe vzájemně

něco vloží, něco, co nemohou sami unést. Ze se

struktura konstrukce poruší a zhroutí, protože jí

dávno chybí stará pevnost.

Za zády se ozval telefon.

Ten zvuk jí trhl rameny. „Schagerstromová BBC,”

řekla jako automat a odvrátila se od lesklé plochy.

„Ano, už jsem hotová, hned budu dole,” vyhrkla ra-dostně vzrušeným hlasem. Tak dlouho se přece tě-

šila a teď se nemohla dočkat.

Soukolí přítomnosti a budoucnosti do sebe zapadlo,

ani to nepostřehla. I ta střízlivá, co byla uvnitř, si

vlastně přála být alespoň na chvíli zas jednou životem oklamána.

Cesta připomínala nádhernou letní neděli. Projeli

městem, ještě se líně umývalo v cisternách kropicích vozů, a vyrazili po široké, palčivě bělostné

přímce, protínající savanu, k pobřeží. Začala bezstarostně vyprávět o své rodině. Bylo to poprvé, co

se zmínila o rodičích a sestře. O domě, v němž se

narodila, nízkých oblacích a nekonečném dešti.

Aert naslouchal s hlubokým zaujetím a snažil se proniknout pod povrch slov a věcí. Nepředstírala roz-paky lidí, kteří si zvykli žít sami a teď se pojednou

začnou svěřovat.

Cítil úlevu, že je zase zpět a že jede s tou zvláštní

139

ženou nedohlednou krajinou pod žhavým nebem,

jen silnice roztínala zemi na západ a východ. Všechno ostatní zmizelo.

„Začala jsem nenávidět celý ten blahobytný nesmysl,” řekla se shovívavým úsměvem k bývalým

vzpourám mládí. „Tu věčnou neměnnost, pohodlí

a jistotu korektních vztahů. Samozřejmě že jsem nevěděla, co chci a do čeho jdu, člověk to ani teď po-

řádně neví. Ale pak, když jsem poznala…^Prostě

jsem se do všeho vrhla se zavřenýma očima.” Slabě

se usmála. „Tu dobu prožil asi někdo jiný. Mám

dojem, že jsem byla vždycky sama. Nedovedu si to

už představit. Dnes také někam odjíždím a nevím,

kdy se vrátím,” dodala tiše. „Bude to krásný výlet.”

Lehce ji objal. Vůz snadno řídil jednou rukou. Přím-ka byla nekonečná a prázdná. Jen hejno supů plá-

polalo nad shlukem baobabů poplašeně křídly.

„Pojď ke mně,” řekl vřele. „Blíž, ještě blíž …”

Opřela se o jeho rameno. „Bude ti horko …”

„A povídej, o všem, co jsi ještě nikomu neřekla,

o všem, co v sobě nosíš, s čím si nevíš rady.”

Dotkla se jeho tváře suchými horkými rty. Žízeň!

„Nevím, co povídat, dávno jsem to zapomněla, člo-věk žije ze dne na den. Jenom vyschlá studna.

Když někdy zaprší, objeví se voda, ale s prvním

vedrem zase zmizí.”

Dojeli po obědě, kdy žár byl nejvyšší. Zničení a

unavení. Přístav Wadov nehybně dřímal na břehu

mělkého zálivu. Už dávno ztratil svůj dřívější vý-

znam! Pro zaoceánské lodi byl příliš mělký a tak

jen lehké bárky zaplňovaly rejdu a obstarávaly ry-bolov i pobřežní dopravu. Pusté ulice, okna zale-pená novinami, nízké chátrající domky. Úpadek!

Vedra s přibližujícím se mořem však neubývalo, ale

naopak, suchý žár savany se změnil v dusivou parní lázeň. Napadlo ho, že vlhkost vzduchu zde musí

být nejméně sedmdesátiprocentní, a marně čekal na

svěží závan větru, který by přinesl úlevu. Vzduch

se však nepohnul a jen stékal po těle velkými, krů-

pějemi.

Hotel ležel přímo na pláži, několik mil za chátrajícím městem. Budoucí rekreační oblast, napadlo

Aerta. Kouzelné místo uprostřed palmového háje,

na okraji azurově nehybné zátoky, obklopené parkem a záplavou tropických květů.

Vůz stanul. Přehřátý motor ještě chvíli naprázdno

pracoval. Pak vydechl, vůz se přestal chvět a sly-

šeli údery moře. Mokří, jako kdyby právě vystoupili z parní lázně, doklopýtali beze slov do hotelové

haly. Podrážděně se snažila odlepit lehké plátěné

šaty se zpoceného těla. Musela vytrpět tu trýzeň

a cizí pohledy. Prádlo jí prosvítalo.

„Promiň, to nesnáším,” řekla příkře, sotva za nimi

zapadly dveře pokoje a násilím ovládla touhu roz-trhnout šaty a shodit je na zem. Dobrá ranní nálada

vyprchala. Proč se trmáceli zbytečně až sem?

Zmizela v koupelně.

Postel byla široká, povlečená hrubým lněným prádlem. Místnost nevětraná. Velké okno s výhledem

na zátoku pečlivě uzavřené, aby žár nevnikal dovnitř. Unaveně padl na lůžko, vycítil její rozladění.

Se zavřenýma očima naslouchal zuřivému bušení

sprchy. Chtělo se mu spát. Všechno má svůj pořá-

dek, nesmí na to zapomínat. Únava přináší podráž-

dění.

Jejich společný pokoj. První den společného života.

„Tak jdi, bude z tebe jiný člověk,” řekla asi po deseti minutách a s úlevou se natáhla vedle něho.

„Nelíbí se ti tu?” zeptal se zklamaně.

Hlasitě se rozesmála. Lůžko se kovově rozechvělo.

Hotelové postele. „Je to moje vina, měla jsem tě

varovat. V tuhle roční dobu jezdit na pobřeží je pře-ce nesmysl, teď se jezdí do hor, ale tolik sis to

přál…” Závan chladu se dotkl jeho úst. „Nějak

to vydržíme, jdi už, nechtěla jsem ti kazit radost.”

Nechtěla mu kazit radost… Má pravdu, samozřejmě, měli jet do hor. „Cemu se směješ?” zeptal se,

když kovové chvění lůžka neustávalo. Zvedla hlavu. „Jací jsme milenci,” řekla vesele. „V noci se tu

vedrem nedá spát — ne tak se ještě objímat!” Scho-vala tvář do polštáře. Potlačovaný smích jí znovu

zatřásl rameny. Lůžko se drnčivě rozechvělo.

Vstal a šel do koupelny.

„Snad ses neurazil?” zavolala vyčkávavě, když zmizel uvnitř. Otevřel kohoutek naplno. Voda udeřila!

Potopa, konec světa. Dobrá nálada se mu počala

141

vracet. Za okamžik ji obejme — a pak po všechny

dny tady.

Ale když se vrátil, ležela schoulená pod prostěradlem a hluboce spala. Manželská ložnice. Okamžik

ji zvědavě pozoroval, pak se tiše natáhl, aby ji

nevzbudil, a také zavřel oči.

Spánek však nepřicházel. Jenom klid.

Nebe bylo oslnivě modré, koruny palem se ani nepohnuly. Soustředěně počal přemýšlet.

Několik dní po návratu z Lisabonu přiletěli z Bamaka dva pilařští odborníci. Předložili doporučení

maliské dřevařské společnosti, o které nikdy neslyšel, a vyřídili pozdrav od ředitele Bonifacia. Přijal je. Všechno proběhlo normálně, papíry měli

v pořádku a Hawa vyřídila formality. Dostali za úkol

vypracovat návrh na prozatímní umístění strojů

v dřevěných kůlnách nedaleko bazénových skládek

a zajistit montáž, jakmile stroje začnou docházet.

Současně určil Mbenga, aby se stal jejich pomocníkem.

Síť zpravodajů, kterou budoval Jimo Sek, se přece

jen počala pomalu rozjíždět. Jimo ho překvapil informací o Tingboově tajné návštěvě u Mohameda Ly.

Připlul v noci lehkým domorodým člunem, opatře-ným motorem.

I černá vesnice se modernizuje, napadlo ho. Ten

motor měl možná ukrytý v bedně od cukru, na níž

při návštěvě v Asume seděl. Ale to bylo podružné.

Hlavní byla jistota, že impuls k dalším událostem

musí přijít zvenčí, že tady všichni jen čekají. Opozice, diplomatický sbor i novináři. Ani Konstancie

se už nezmínila o bezprostředním nebezpečí pádu

vlády tak, jak o něm hovořila ještě před několika

týdny. I to, že se odhodlala opustit Maawakao a vyjet

si s ním na pobřeží, naznačovalo, že se situace

uklidňuje. Gejův manévr s vysláním vůdců opozice

do ciziny měl úspěch stejně jako odhalení Oforiho

vraha.

Policie stále ještě vytrvale pátrala po Verdesovi a

v tisku proskakovaly nejrůznější domněnky. Na okamžik zalitoval, že ho nechal uprchnout. Co si o tom

asi myslí Hawa? Za zavřenými víčky se vynořila její

tvář. Schýlila se nad ním. „Monsieur ..

Otevřel oči. Snad neusnul. Než odjely ještě se zeptala, má-li ten talisman. Měl ho. Člověk nikdy

neví. Jistě pochopí, že důležitější věci byly v sázce.

Ofori by nejednal jinak. Bez Verdese by se mu to

nikdy nepodařilo.

Bílá legie.

A teď přijeli odborníci z Mali. Christian Patou a Jo-achim Groos. Mladí schopní lidé. Nabídl jim ubytování ve svém domě, alespoň pro začátek, než si najdou něco vlastního. Zrozpačitěli a zdvořile odmít-li. Zatím jim bude stačit levný hotel. Nenaléhal.

Všechno bylo jasné.

Konstancie se pohnula. Rozhodila paže. Obrátila se

na druhý bok a spala dál. Schoulená, s koleny pod

bradou. Protáhl se a vyklouzl z lůžka. Měl by se ještě

oholit a dát trochu do pořádku. Večer si určitě za-jdou na skleničku, a možná že bude chtít i tančit.

Otevřel dveře na balkón. Dusné vlhko ho udeřilo.

Zátoka jásavě zhasínala. Palmy se protáhly a sklopily oči.

„Bon soir,” řekl někdo tiše z vedlejšího balkónu.

„Bon soir,” odpověděl stejně a pohlédl na muže pohodlně rozvaleného v plátěném lehátku. Byl už skutečně večer, odpoledne uniklo jako plachý pták. Le-

žel bez košile, jen v tmavých kalhotách se šlemi na

bílém tele. Tvář měl zakrytou širokým slaměným

kloboukem. Bosé nohy se dotýkaly zábradlí. V Aertovi se zatajil dech.

„Panebože, takové dusno si člověk nedovede ani

představit, co se dá proti tomu dělat?” zeptal se muž

s povzdechem. Uchopil klobouk za širokou střechu

a začal se ovívat. „Jak jste se vyspal? Já uvnitř nemohu vydržet.”

Aert cítil, že se mu po zádech řine studený pot.

Machado!

Lisabon, Machado!

„Nebudu vás obtěžovat,” řekl Machado, jako by četl

jeho myšlenky. „Mám toho dost sám!” A zase si zakryl kloboukem tvář. „Ještě nikdy jsem nebyl v Africe. Z Maawakaa sem je to letadlem něco. přes hodinu,” káravě vyhlédl. „To byl od vás nápad, trmácet

se vozem. Už jsem měl strach, že zůstanete někde

viset. Ani nevím, kdy jste dojeli.”

143

Aert se tupě otočil a beze slova se vrátil do pokoje.

Dveře balkónu zapadly. Ticho a chlad. Neměl chuť

se s ním bavit. Prostěradlo sklouzlo s Konstanciina

těla. Štíhlá, bělostná socha. Sametová broskev. Neslyšně se vedle ní natáhl a snažil se osušit tryska-jící pot.

Průvodce!

Jeho průvodce. Teprve teď pochopil ten vtip. Bude

všude, kamkoli se pohne. Viditelný i neviditelný.

Poslali mu stín. Znovu si otřel tvář. Přiletěl z Maawakaa, to znamená, že po celou tu dobu … Ze se ho

vlastně od okamžiku v lisabonském hotelovém pokoji asi vůbec nezbavil.

Udělalo se mu nevolno, ale mohlo to být horkem.

Dostal chuť vypít sklenici ledové vody. Takovou dů-

slednost nepředpokládal. Nevěří mu. Vzbuzuje podezření. Atentátník se přece nezachraňuje, atentátník se nechává padnout.

Konstancie vyčkávavě pohnula víčky. Nespala. Snad

ho přivřenýma očima bůhvíjak dlouho pozorovala.

Na rtech se jí objevil slabý, něžný úsměv. Úsměv,

který ještě neznal, ale kterému rozuměl. Věděl, že

teď by ji měl vzít do náruče, že čeká. Obejmout to

krásné štíhlé tělo. Ze je připravena. Ale pojednou

mu nic neříkalo a nemohl se na ně soustředit. Nebyla to žena, ale jenom člověk. Znovu si otřel z čela

pot.

Vztyčila se na loktech. Tětiva se napjala a luk pro-hnul. „Není ti dobře?” zeptala se pátravě. Ten úsměv

zmizel. „A já tě tady svádím,” vydechla pohoršeně.

„Proč to neřekneš? Srdce?” Uchopila ho. za ruku a

nahmatala tep.

„To je tím dusnem!”

Zabalila se spěšně do prostěradla a zmizela v koupelně. Slyšel unikající proud vody. Za chvíli cítil,

jak mu přitiskla na prsa mokrý, studený ručník. Ale

všechno bylo vzdálené, jen Machado s bosýma noha-ma na zábradlí se ovíval kloboukem. A on se díval

sám na sebe i na tu ženu, která ho ošetřovala. „To

nic není,” řekl neosobně. „Potřebuji se jen něčeho

napít,” a přál si, aby se k ní mohl zase vrátit.

„Jistě že to nic není,” řekla mateřsky shovívavým,

ale přece jen trochu pobaveným hlasem a políbila

ho na čelo. „To je tím, že na všechno příliš spě-

cháme. Nesmíme tolik spěchat,” dodala tiše. Pochopil, že právě teď mu i pro budoucnost odpustila.

Teprve po večeři byl zase ve své kůži a šli se vy-koupat.

Machado zmizel. Neobjevil se v jídelně a balkón

zůstal prázdný. Ale byl tady, nedalo se nic dělat.

Musel s ním počítat. Dvojitý koňak však vrátil

Aertovi rovnováhu a ani Konstancie proti němu

neprotestovala.

A teď se brodili s vyzutými střevíci v rukou hlubokým pískem pláže na druhý konec zátoky. Nebe

zmizelo, i světla hotelu, jen bílá tříšť a tichý řetěz

palem.

Už nemluvili. Vlna za vlnou a proudy tekutého pís-ku. Někde vysoko letělo letadlo. Snad do Konakry

nebo do Dakaru. Objevila se světla, červené a bílé,

jak měnilo kurs podle pobřeží. A dole temnota …

Pak všechno zmizelo. Bloudívá slova a přelévání

krve. Klouzání úst po hladině pleti. Záchvěvy noci

deroucí se z hrdla. Zaplavila ho hluboká vděčnost.

Zvuk letadla stále ještě dozníval vysoko nad pobřežím. Počínající odliv je uchopil a vlekl hluboko

do zátoky. „Co tvoje srdce,” zeptala se, když se vy-

čerpaní a unavení znovu vrátili na břeh.

„V pořádku, všechno je v pořádku.”

„Já vím,” řekla laskavě. „Ale něco se stalo, když

jsem odpoledne spala. Byl jsi vyděšený, nechceš

o tom se mnou mluvit, Aerte?” Útok přišel neočeká-

vaně a prudce. Neoklamal ji.

„Nic pro večerní zpravodajství,” řekl s úsměvem.

„Jenom jsem z okna někoho viděl. Někoho … Ne-stojí to za řeč!”

„Jako tehdy večer?”

Položil prst na ústa. „O tom raději nemluvme, Konstancie.”

„Já vím,” řekla rázně. „Oba se úzkostlivě vyhýbáme

všemu, co je mezi námi nejasné. Sem jsme si chtěli

přivézt jen naše city a smysly, ale přesto jsi mi

ještě ani jednou neřekl, že mě máš rád, ačkoli víš,

že jsem už dávno ztratila hlavu. Na to hlavní jsi tedy

zapomněl. O čem jiném chceš tedy se mnou mluvit?”

145

„O ničem, vůbec o ničem,” bouřlivě ji objal. „Chci

se tě nasytit, vstřebat tě do sebe, dělej to jako já.”

„To nestačí, měli bychom asi brzy oba hlad,” vydechla zaraženě. „Nemyslím, že by nejlepší cesta

vedla přímo k cíli, to je jen doplněk. Já dávám přednost pohádkám, které se tady vyprávějí, když vyjde

první hvězda. Jmenují se Tatsuniya a ten, kdo je

dovede nejlépe vyprávět, je nejvíce hoden lásky.

Chceš-li, abych byla těch několik dní skutečně

šťastná …”

Odmlčela se a uvolnila objetí. To znělo až příliš

vážně. Vykročili zpět. „Mám-li skutečně milovat,

musí vycházet tělesná láska z vnitřního pochopení,

A mně se zdá, že nám na to nezbývá příliš času.

Chceme všechno najednou a děláme chyby …”

Zdálo se mu, že z jejího hrdla zazněl stejný zvuk

jako tehdy na lodi, když mu vyprávěla o tom mrtvém z misijní stanice. Ale přece to nemohl být pláč.

Snad jenom potlačený výkřik. Chtěla něco zavolat,

aby přehlušila moře a on ji lépe slyšel. Tady, v zemi,

kde se čas zastavil, měli příliš málo času.

*

Měli opravdu málo času.

Týdenní líbánky skončily neočekávaně dva dny

před domluveným odjezdem.

Holil se a ona ještě ležela v posteli a pečlivě si la-kovala nehty. Večer šli pozdě spát a teď se jí nechtělo vstávat. Na šňůře, kterou napjala mezi sprchu

a elektrický ohřívač, se sušilo prádlo. Zákoutí žen.

Důvěrnost společného soužití vystupovala po špič-

kách z těch drobných kousků prádla a náhodnými

dotyky přinášela pocit úlevy, kdykoli pohnul hlavou,

aby pod lepším úhlem mohl nasadit čepelku.

Pokaždé při tom pohybu ji zahlédl na lůžku se soustředěným výrazem v tváři. Kdyby vypukla kdekoli

revoluce, teď ji nesměl nikdo rušit. Pozvedla hlavu

a usmála se, protože i ona zahlédla jeho oči. Něco

jí to připomnělo, ale tu dobu už dávno smazal čas.

Okamžiky tichého splývání. V duchu si přála, aby

nikdy neskončily.

Opět ji zahlédl, jak mává prsty, aby lak ve vlhkém

vzduchu rychleji zaschl. Zamračila se. Udělala na

něho opičí tvář, aby s tím věčným sledováním

v zrcadle dal přece pokoj. Pak se spokojeně protáhla.

„Mohu jít pod sprchu?” zeptala se. „Nebude ti to

vadit?”

„Nejdříve ukliď prádlo, nebo bude zase mokré,” řekl

káravě. Provinile se zatvářila. V poslední době občas

uvažovala, zda by s ním mohla žít. Zvykla-li by si

ještě někdy na druhé oči. A teď byly tady. Docela

samozřejmé, laskavé, a zaháněly samotu.

Na nočním stolku se ozval telefon. Věčná připomín-ka světa. Otočila se a mechanicky zvedla. Chtěla

říci „Schagerstromová BBC,” ale vzpamatovala se a

řekla jen „Ano?” Okamžik bylo ticho. Viděl její záda

a černou mušli sluchátka. „Zavolám,” řekla po chvíli

stroze a pohlédla ke dveřím koupelny. „Pro tebe,

Maawakao, ta černá dáma…” Zaznělo to nepřátelsky a jízlivě. Každou noc mu v náručí šeptala: „Teď

už nesnesu tu černou ve tvém domě. Nechci, aby byla

stále s tebou!”

„Hawa?” Překvapeně odložil holicí strojek a šel

k aparátu. „Helst…”

Konstancie na něho pátravě pohlédla, pak se odvrátila a vešla do koupelny. Sprcha se ozvala ostře

a zuřivě. Znamení, že z jejich rozhovoru nechce nic

slyšet.

Hawain hlas zněl z té velké dálky jasně, ale jako

z jiného světa. Něco připomínal.

„Monsieur,” řekla zřetelně a Aerta v té chvíli zalil

horký pocit nespokojenosti, že ho ruší a že Konstancie zvedla telefon.

„Přišly první dodávky strojů, nemohl byste se vrá-

tit?”

„Vrátit?” zeptal se udiveně. „Mohou je přece převzít

Patou nebo Groos …”

„Oba pánové je už převzali,” řekla Hawa zdvořile.

„Ale přesto se domnívám …”

„Myslíte ihned?” zeptal se znovu a přál si vyprosit

na ní alespoň ještě den odkladu.

Sprcha v koupelně utichla. Konstancie stála ve

dveřích a z nohou jí na mramorovou podlahu prýšti-ly praménky vody.

„Obávám se, že ano, sama nemohu naléhavost věci

dobře posoudit,” řekla Hawa opět s chladnou vzdá-

lenou zdvořilostí. Dovedl si představit, jak se asi

147

baví. Monsieur si vyjel s dámou a teď se mu nechce

zpět.

„Dobře,” přikývl mrzutě. „Můžete na mne počkat

s večeří, vyrazíme po obědě!”

Odložil. Praménky vody. Zabalila se do osušky.

„Konec?” zeptala se stroze.

Konec. Člověk si nepatří, člověk jen poslouchá, kaž-

dý má svého otrokáře.

Zmizela v koupelně. Zaslechl, jak ještě unaveně

říká: „Stále znovu a znovu jen někam odjíždíme,

měli bychom se s tím přece už jednou smířit.”

A pak se ostře ozvala sprcha.

XIV

Šli rychle.

Z inkoustové hladiny Maaw vystupoval vtíravě vlhký

pach bahna, hnijících trav i vůně vzdáleného pralesa.

Elektrické osvětlení zmizelo, neóny pohasly.

Temnota.

Hliněné chatrče. Otvory oken zastřené blanami lehkého spánku. Dělníci z říčního přístavu, naklada-

či, lidé z buše hledající ve městě štěstí i nehledající

nic.

Jazyky kmenů ze všech koutů země. Ví bůh, čím se

každý živí.

Pro bílého nebylo nikdy bezpečné jít domorodou

čtvrtí po nábřeží Maaw. V noci to však znamenalo

riskovat život.

Hawa šla před ním neslyšně a bezpečně, rychlou

pružnou chůzí domorodých žen. V té tmě ho vedlo

jen vlnění jejích boků v dlouhé, světlé, divoce kvě-

tované sukni. Vůz nechali před mědařskou těžební

LVC. Ted by tu vzbudil příliš mnoho pozornosti.

Na nic se neptal. Jimo Sek, Mbeng, Opakoo, Osman

i Amango byli pryč. Personál firmy měl pilnou prá-

ci. Spojení s Instituto do Vinho do Porto počalo fun-govat.

V té husté říční tmě spíše vycítil než uviděl, že už

jsou na místě a teď jdou podél stavenišť, kde buldozery ve dne vytrvale hloubily bazénové jámy pro*

skládky kulatiny. Tady se dokonale vyznal. Obešli

kůlny staveništnich zařízení a tápali mezi hroma-dami armovacího železa, štěrku a pytlů s cementem. Dál už byla jen dlouhá dřevěná pilnice, kam

počali ukládat první zásilky strojů.

Vztáhl ruku a dotkl se Hawaina ramene. Zastavila se.

„Jste si jistá, že nehlídají?” zeptal se šeptem. Stále

tomu nemohl ještě uvěřit. Tak se to podařilo, mají

je pod kontrolou! Zahlédl její bílé zuby a záporný

pohyb hlavou. „Je tady Osman. Nespouštíme ted

skladiště z očí. Dodávky vyloží a zase jedou… Če-káme, kdo si je přijde vyzvednout.”

„Jistě, ale to může být třeba za týden, za měsíc, za

rok…,” šeptl Aert.

„Nebo to bude jednou do rána,” vydechla vzrušeně

a sevřela mu ruku. „Osman je stále na svém místě,

musíme mít jistotu.”

Stanuli. Před nimi se vynořila temná hradba. Sly-

šel, jak odmyká velká těžká vrata. Obě křídla se

pohybovala na kolejnicích. Konečně se jedno nepatrně pootevřelo a oni vklouzli dovnitř.

„Osman je tady?” kývl hlavou do tmy.

„Ne, ale ví o nás. Prošli jsme kolem něho. Nevšiml

jste si?” Krátce se zasmála a rozžala elektrickou

svítilnu. Skladiště beden.

„Jak jste zjistili, že …,” zeptal se tiše.

„Některé bedny neprošly celní kontrolou a to se

pozná. Jedna, dvě mohou snad ujít pozornosti, ale

několik desítek … Pánové Patou a Groos zásilky

přejímali, nevšimli si toho. Pak Jimo přišel na to,

že přepravu provádějí dva druhy kamiónů. Část

vozů přivážela bedny se stroji přímo z nádraží a druhá část…,” pokrčila rameny. „Bůhvíodkud. Pojďte

se podívat!”

Řady beden stály pečlivě vyrovnané podél stěn s nezbytnými uličkami pro vysokozdvižné vozíky. Všechny byly zřetelně signovány firmou i odesílatelem.

Jedna jako druhá. Jen stroje, stroje, stroje. Nebylo

mezi nimi rozdílu.

Pak Hawa obratně uvolnila část víka a kužel světla

dopadl do otvoru jedné z beden. Pilové kotouče.

Konzervační lak a voskovaný papír. A tady…

149

Aert sáhl dovnitř. Světlo z Hawainy svítilny ulpělo

na neurčitých, pečlivě zabalených předmětech.

„Belgické samopaly model 70,” řekla stručně. V kaž-

dé bedně sto kusů i s rezervními zásobníky. Všechno

připravené k okamžitému použití.”

Otřel si dlaní čelo. Bylo to docela jasné. Pánové

Patou a Groos se dali do práce. V Lisabonu potřebovali bezpečné skladovací prostory. Stroje po moři

a železnicí, zbraně letadly na tajná letiště. Všechno musí být jen řádně zorganizováno, ale od toho

jsou přece odborníci.

„Kolik je tu beden?” zeptal se stroze.

„Zatím sedmdesát.”

Překvapeně hvízdl. „Zatím? To začíná být velko-

- ií

ryse.

„Další dodávky jsou avizovány na příští týden. Jimo

se snaží zjistit, komu patří a odkud jezdí ty druhé

kamióny.”

„O to ať se raději nestará,” řekl Aert mrzutě. Neměl

důvěru k ukvapeným akcím. „Důležité není, kde při-stávají, to jsou běžné organizační záležitosti. Dů-

ležité je, pro koho jsou dodávky určeny. Kdo má

být vyzbrojen. Snad bychom měli informovat .profesora, paní doktorko,” řekl vážně. „Tady už nejde

o člověka nebo skupinu lidí, tady jde o poli-tickou úvahu. Takové množství předpokládá organizaci. Kdo je v Maawakau vojensky organizován? Situace by se nám mohla vymknout z ruky. Ty zbraně

nejsou určeny ani armádě, ani kmenům na severu.

Profesor by snad mohl lépe posoudit, kdo jimi má

být vyzbrojen.”

„Pokusím se,” řekla Hawa tiše a zhasla svítilnu. „Vy

jste o tom věděl?”

„Věděl… Jenom předpokládal. Neočekávaly jsem

však, že by k dodávkám mohlo dojít tak rychle.”

„Amango s Mbengem dohlížejí na nové pány inže-nyry.

„V pořádku, musíme mít přehled o každém jejich

kroku. Pochybuji však, že by oni věděli, komu jsou

dodávky určeny. Příkaz k vydání dostanou až v poslední chvíli. Zatím zůstanou bedny ve skladišti.”

Neslyšně vyklouzli do tmy. Zámek vrat tiše zapadl.

Slepě tápali zpět k řece a odtud k mostu. Zbraně

pro Maawakao! Bílá legie. Proto jim jeho nabídka

přišla vhod. Vzpomněl si na Machada. Ted už pravděpodobně ví o jeho spěšném odjezdu a sám se asi

vrátil večerní linkou. Na toho člověka si musí dát

pozor. Neočekávaně ho napadlo, co vlastně dělá le-tectvo generála Mamadore Dia, když nechává při-stávat cizí letadla na maawakském území. Zbraně

sem nemohou přicházet jinak než vzduchem a k to-mu nestačí jeden náhodný přelet. Letectvo o tom nic

neví?

Objevila se první světla města. Hranice byla v do-hledu. Tady končila Afrika a začínal pozoruhodně

spojený, zvláštní svět afroevropského soužití, klamu

a šalby. Vůz stál připraven v šeru honosného paláce

měďařské těžební společnosti LVC. Hawa še k němu

důvěrně přitiskla. Těsně vedle sebe přešli živou ulici. Bílý muž pozval na projížďku černou dámu. To je

normální. Každý tu s nimi spí. Jsou povolné a vděč-

né. Stačí jim docela málo — jako celé zemi. A jejich tělo pozorně spolupracuje. Jenom do tváří jim

v té tmě není nikdy dobře vidět.

„Přejete si ještě něco, monsieur?” zeptala se školeným hlasem sekretářky, když dopil povinný večerní

čaj. Tři litry denně.

„Děkuji, jen si jděte lehnout.”

„Zítra se spojím s profesorem a promiňte, že jsem

vás dopoledne vyrušila,” řekla nejistě. „Ta dáma se

na mne jistě hněvá.”

Pozvedl oči. Hleděl do její temné, nepochopitelné

tváře. Hladce vyřezávaná maska. Nedovedl v ní číst.

Směl nahlédnout jenom tam, kam ona chtěla. Jiný

svět. Bílá psychologie zůstávala vepsí a černá ještě

asi pořádně nevznikla. Jak se v nich má člověk vy-znat.

„Já vím, nemá mne ráda,” pokračovala se stále stejným neutrálním úsměvem. „Ale já ji také ne, monsieur!” Pokrčila rameny a uhnula očima. „Už proto

ne, že navštěvuje tak často britské velvyslanectví.

Ale o tom jistě víte!”

Zmizela.

Byla to výtka i pokárání.

Tiše na bosých nohou. Číše jedu byla předložena.

Doma vždycky chodila bosa. Nevěděl o tom. Alespoň

151

ne v tom smyslu, v jakém mu to řekla. Hawa má

tedy informace… Usmál se, organizace začíná pracovat. V ústech mu zůstala svíravá natrpklá chuť zeleného čaje.

Konstancie.

Sáhl po telefonu. Hawa se rozplynula ve tmě. Za za-hradami ambasád zářilo noční Maawakao. Představil si, jaký to bude pohled, až město začne jednou

hořet.

„Schagerstromová BBC,” řekl chladně vzdálený

automat.

„Konstancie…”

Hlas jí klopýtl. „Miláčku,” odpověděla sotva slyšitelně.

Ticho.

Přál si ulehnout vedle ní. Koruny palem a záliv pod

oknem. Nebýt sám. Potkávat ji na cestách bdění. Oni

se jen střetli, ale krev je nepřijala. Míjení.

„Mám pro tebe zprávu, zajímá tě to?” zeptal se

mírně.

„Tím si mne neusmíříš,” řekla uraženě.

„Smím za tebou přijít?”

„Nejdříve tu zprávu!”

„Miluji tě a nemohu usnout!”

„A to je všechno? Tvoje vina!” slabě se zasmála.

„Opustil jsi mne!”

„Pašují zbraně přímo do Maawakaa …”

„Nic nového, kolikrát jsem to už slyšela. Všude

jen pašují zbraně. Malichernosti si nemohu dovolit,

řekli by, že nemám co psát. A co je tobě po tom?”

„Myslím přímo do hlavního města.”

„To už je lepší, dříve je shazovali v buši a spousta

se jich ztrácela. Ale pospěš si, jsem po té cestě hrozně unavená.”

Odpuštění!

Zhasl a vyšel do zahrady. Hawa na druhé straně

domu ještě svítila. Viděl v korunách stromů obdélník

jejího okna. Netopýři a obrovité můry se probudily.

Vůz stál před domem na ulici. Automat otevřel zahradní branku a Aert vyšel.

„Proboha, kam zase jdete,” zeptal se tichý známý

hlas. „Nechtěl jsem jít dál, čekám, až ta černá zhas-ne.”

Trhl sebou. Machado!

Nezřetelná postava seděla na kamenné zídce.

„Mám pro vás pokyny, monsieur. Skoda že jste tak

neočekávaně z pobřeží odjel, mohli jsme si ušetřit

kus cesty. Snad byste měl nechat doma vzkaz, dnes

v noci se asi nevrátíme.”

„Teď nemám čas, přišel jste mi dělat chůvu?” řekl

příkře Aert.

„Musíte si ho tedy udělat, monsieur. Každý si ho

musí udělat. Slova — nemám čas — zapomeňte.

Myslel jsem jen, aby neměli o vás obavy, ale jak

chcete.” Vstal a povytáhl plandavé kalhoty. „Za sví-

tání musíme být na místě.”

„Na jakém místě?”

„To uvidíte, mám příkaz vás doprovodit.” Pomalu a

přihrbeně se k němu blížil. Jeho dlaně pojednou nebylo vidět. „Tak prosím, monsieur…”

Aerta napadlo, co by udělal, kdyby odmítl. Možná

že má ještě jiný příkaz, že je připraven ho kdykoli

odstřelit. Toho člověka podcenil, vůbec podcenil

mnoho jiných věcí.

„Dobře, půjdu si tedy ještě zavolat,” řekl mrzutě.

Konstanciina tvář se rozplynula. „Zatím si nastupte,

nemusí vás tu nikdo vidět.”

„Kdo nikdo?”

„Kdokoli, nemám rád schůzky před domem.”

Machado pokrčil rameny a vstoupil do vozu. Jeho

ptačí tvář zmizela ve tmě. „Pospěšte si!”

Aert znovu odemkl a vracel se k domu. Dnes v noci

se asi nevrátí… Okamžik uvažoval, nemá-li si vzít

s sebou zbraň, ale pak tu myšlenku zahnal. Raději

ne. Čeho by se měl bát. Je jedním z nich. Musí se jenom podřídit konspiračním metodám.

„Stalo se něco, monsieur?” šeptla vedle něho Hawa.

Nespala. Temný stín na pozadí noci. Stála přitisk-nutá k jednomu ze sloupů terasy a prozrazovalo ji

jen bělmo očí. Hlídá ho!

„Odjíždím, zavolejte laskavě té dámě, že nemohu

dnes večer přijít. Vrátím se… Nevím, kdy se vrá-

tím.”

„Kdo je ten člověk, monsieur?” Ted zaslechl obavy.

Obavy a možná i úzkost. Okamžik zaváhal, ale pak

pokrčil rameny. Nemohla ten pohyb ve tmě vidět.

153

„Průvodce,” řekl ironicky.

„Není to příliš nebezpečné, monsieur? Neměla

bych… zavolám…”

„Raději ne, zavolejte jen paní Schagerstromové a

pak si jděte lehnout. Potřebuji volné ruce.”

„Máte svůj talisman, monsieur?”

Unaveně povzdechl. Neměl náladu na talismany.

„Dobrou noc, Hawo.”

„Chrání před zlými duchy,” řekla naléhavě. „Když

se budete soustředit…”

Otočil se a vyšel z domu. Machado seděl za volantem a kouřil. „Můžete si zdřímnout, až to bude nutné, tak vás vzbudím.”

Vyjeli. Půlnoc už minula. Ani bubny nebylo slyšet.

Hluboký klid africké vesnice. Počal znovu v duchu

přepočítávat bedny se zbraněmi. Prostředky nátla-ku mohou sloužit komukoli a čemukoli.

*

Konstancie stroze řekla: „Ano, děkuji vám, děkuji,

stalo se něco?”

„Obchodní záležitosti, madam …”

„Ale mluvila jsem s ním sotva před deseti minutami …”

„Lituji, madam, návštěva přišla neočekávaně.”

„Chápu, byla jste velmi laskava.”

Ticho. Žádná z nich nechtěla odložit první.

„Mohla bych vás pozvat na oběd?” zeptala se vá-

havě Konstancie.

Na druhé straně se ozval nejasný šelest, asi jak pře-kládala sluchátko z jedné ruky do druhé. „Ráda se

s vámi příležitostně setkám,” řekla konečně Hawa a

napadlo ji, co po ní ta bílá chce a v čem spočívá rozdíl kůže. Dokud chodila ještě do školy, nikdy ji

nic takového nenapadlo. Ani v Paříži to necítila. To

až teď pochopila, že tento svět je světem bílých,

ať člověk chce nebo nechce. Aimé předčasně obě-

toval svůj život.

„Výborně, tak zítra v Alexandrii.”

„Budu se těšit, madam!”

Sluchátko zapadlo do vidlice. V průrvě ulice rozechvěly dlažbu těžké nákladní kamióny. V noci se

nemusely vyhýbat vnitřnímu městu. Konstancie si

otřela zvlhlou tvář. Ano, možná že už dávno měla

poznat tu černou, kterou si vybral. Na okamžik se

jí zmocnil palčivý pocit žárlivosti. Co když ji přece

jen podvádí, když jí dal přednost. Zaťala zuby do

rtů. Nesmysl! Něco se stalo, něco je ve vzduchu, měla

by to vědět, příliš zanedbává své povinnosti. Zhasla

světlo a otevřela dokořán okno. Maawakao! Noční

pták.

Dřímalo uprostřed_ husté dusné noci. Provoz na ulicích téměř ustal. Šňůrami světel ověšené hlavní tří-

dy, fialové zásvity neonů, štíhlé stvoly palem — a

dál už nic. Prostor. Bloudění. Kontinent!

Zdálo se jí, že je to nesmírně dávno, co se dívala,

jak se holí v hotelové koupelně. Zavřela oči a tiše

si opakovala: „Musím mít rozum, kam by to vedlo.”

Zhluboka povzdechla. Aert tiže vstoupil. Prádlo

sklouzlo na zem. Vrátila se k lůžku. Ležel tam! Teď

už bude spávat vždycky vedle ní. Jako kdysi Ernest

a potom Filip a potom André a potom… Zavřela

oči. Všechno setlelo. Rozpadlo se v zeleném přítmí

pralesa. V požárech vzpour a revolucí. Hroby lásky,

kvetoucí farmy i opuštěné misijní stanice. A ona

vyplňuje to prázdno cementem zpráv a štěrkem zří-

cenin. Přadeny nalétaných kilometrů, pastmi nesdě-

lených tajemství, ale to všechno nestačí. Je to příliš

málo, dutina se zvětšuje, už je tak velká, že pojme

dospělého muže. Ted leží vedle ní, ještě leží vedle

ní, ale jak dlouho?

Někdo se jí dotkl a zřetelně řekl: „Konstancie …”

Otevřela oči. Svítání. Byl to on, ještě cítila stisk jeho

ruky. Spokojeně se protáhla, krásný sen.

*

Vůz teď jel po úzké, dobře udržované cestě. Kolem

jen proso, rýže a kukuřice. Maaw se valila pomalu

úrodnou nížinou k moři. Občas se objevily nově vy-budované družstevní vesnice, osamělé farmy a za-vlažovací kanály. Zemědělská oblast se táhla podél

řeky od pralesů až k oceánu. Zelený pruh uprostřed

stepi a buše. Silnice života. Unaveně se protáhl.

Škoda dnešní noci. Oni už musí být vděční za každý

okamžik, život je krátký.

Machado po jeho boku mlčel, lhostejně řídil a kou-

řil věčný doutník. Takový nepatrný, bezvýznamný

človíček. Možná že má rodinu a pečlivě se stará.

155

I gangsteři jsou otcové. Byl mu za to mlčení vděč-

ný. Až se vrátí… Počal přemýšlet o tom, co udělá,

až se vrátí. Co od něho asi Konstancie očekává a co

on od ní. Možná že bude nejrozumnější nepokoušet

se o žádné řešení. Některé věci se musí brát jen tak,

jak jsou. I ona prožívá svoje úzkosti, kolikrát už přistihl její oči. Machado na něho neurčitě pohlédl a

kývl hlavou ke kukuřičnému poli. „Jsme na místě.”

Stranou cesty, uprostřed zeleného lánu ležela farma. Bylo z ní vidět jen střechy hospodářských budov

a část obytného domu. Portugalští starousedlíci. Nikdo je odtud nevyhnal a zůstala jim nejlepší půda.

Všechno ostatní zakrýval prales kukuřice. Maaw dokázala zázraky.

Odbočili ze silničky na úzkou polní cestu. Vůz se

opatrně prodíral k farmě. Slunce se neočekávaně

vyhouplo z hlubiny a vyrazilo na vyježděnou drá-

hu. Udeřilo zvučně do kukuřičných palic, až se pohnuly a zapraštěly. Dřevěná, černobílá závora, tvo-

řící bránu k usedlosti, se sama otevřela. Na pro-stranství před bungalovem stál zaprášený terénní

vůz. Šofér s puškou dřímal za volantem.

„Lovci,” řekl Machado. „Připravují se na safari, pár

hodin odtud je spousta zvěře. Teď si pospěšte, čekají na vás.” Vůz stanul. Machado shrbeně vylezl a

dlaněmi uhladil záhyby svých kahot. „Jděte, já zatím

počkám!”

Aert na něho tázavě pohlédl.

„To už není moje věc, o nic dalšího se nestarám.”

Dům byl lehký a přízemní, jako všechny domy tohoto druhu. Z otevřené vzdušné haly se vcházelo do

jednotlivých místností. Hala sloužila jako jídelna

i společenská místnost. Všechno bylo sériové, vyrá-

běné na pásu a montované na nesčetných místech

celé Afriky. I vybavení nábytkem bylo stejné.

Když Aert vstoupil, seděl u stolu mladý statný muž

v zelených plátěných kalhotech a khaki košili. Sní-

dal vejce a kávu. Zvedl hlavu a usmál se, jako by se

znali kdovíjak dlouho. „Promiňte, že jsem nečekal,”

řekl nenuceně, „ale nemohl jsem hladem vydržet.

Anneto! Snídani pro pana Helsta,” zavolal ke kuchyni a pak k němu srdečně vztáhl ruku. „Jakou jste

měl cestu, dnes jste se asi pořádně nevyspal.”

Aert pokrčil beze slova rameny. Z kuchyně se vynořila mladá žena ve stejných kalhotech a košili jako

ten muž proti němu a přinášela snídani.

„Dobré jitro, pane Helste …”

Poznal ji! Byla to ona. Zena z jachty.

„Dobré jitro, madam…”

Odložila podnos a podala mu ruku. „Tak se přece

posaďte …,” nalila kávu.

Hostitel dojedl a zapálil si cigaretu. Všude bylo ticho,

dům se zdál úplně prázdný. „Přejdu přímo k věci,

nemám mnoho času a nemohu se zdržet. Podepsal

jste jistý závazek, ale to byla samozřejmě pouhá

formalita, která nemá pro nikoho velkou cenu. jak

víte, my bojujeme za práva bílých Afričanů nejrůz-nějšími způsoby. Ale každý musí nejprve osvědčit své

odhodlání, pane Helste. Věrnost a krev, to je první

zásada. Legie bojuje proti černé hrozbě na bojištích,

ve vládách, v průmyslu, ale také v kultuře a škol-ství. Vám bude nyní dána možnost osvědčit se se

zbraní v ruce!

Zúčastníte se oslav v předvečer svátku Dne republiky,” řekl se stále stejným přátelským úsměvem.

„Mám rozkaz seznámit vás s některými podrob-nostmi.”

„Prosím,” přikývl Aert. „Jsem připraven.”

„Je to vaše první nasazení a velmi záleží na tom,

jak se zhostíte …,” upřeně na něho pohlédl.

„Všechno vlastně záleží na tom, jak se ho zhostí-

te,” dodal důrazně. „I když nebudete samozřejmě nasazen sám. Úkol by byl pro jednotlivce příliš obtížný.”

„Nerozumím,” řekl Aert udiveně.

„Není nutné, abyste rozuměl. Vykonáte pouze tu část

úkolu, která vám bude svěřena. Musíte ji však vy-konat zcela přesně a za všech okolností.” Sáhl po

lovecké brašně a vyňal několik složených plánů.

Pak je pozorně rozložil na stůl.

„V předvečer oslav Dne republiky pronese prezident k národu obvyklé poselství. Z rozhlasu se bude

vracet kolem devatenácté hodiny tudy …” Dlouhý

prst lovce pomalu klouzal po černě vyznačené

trase plánu města. „Vy budete tady, v tomto do-mě …”

Rozložil stavební plán nějakého domu. Aeřt cítil,

že se mu zrychlují údery srdce a po zádech pře-jíždí mrazivé chvění.

„Ne, nebojte se,” řekl povzbudivě hostitel, „nebudete tam pochopitelně sám. Nic takového od vás nechceme, nebylo by to rozumné a tady záleží především na úspěchu věci. David Isa Gej musí v každém

případě tímto místem projet. Může dojít samozřejmě ke zpoždění, řekněme patnáct dvacet minut. Ale

v devět hodin musí být už v paláci, kde začíná

vládní recepce.

Vaším úkolem bude zajišťovat ústup ostatních účastníků akce. Je to bezpečné a jednoduché, nechceme

vás ztratit. Počítáme s tím, že na ulicích bude v tuto

dobu mnoho lidí. Vy budete stát u okna v prvním poschodí domu a o nic dalšího se nebudete starat. Až

Gejův vůz začne hořet, vystřelíte čtyři plynové granáty do těchto míst. Sem a sem, na mapě jsou kříž-

ky. Po výstřelech vznikne zmatek a vaši partneři

budou mít čas k tomu, aby se bezpečně stáhli. Vy

opustíte byt, pušku necháte v místnosti a projdete

druhým východem do vedlejší ulice. Odtud budete

pokračovat pěšky. Nesmíte utíkat ani si najmout

taxi. Cestou si vás někdo vyzvedne a dopraví, kam si

budete přát, ale nejspíše domů, to je nejbezpečnější!”

„Kdo si mě vyzvedne?”

Pokrčil rameny. „O to se nestarejte, ale můžete být

klidný, k záměně nedojde. Legie se nemýlí.”

Aert mlčel. Atentát 1 Přišlo to jako úder.

„Máte nějaké dotazy?”

Před očima se mu rozplýval plán města a náčrt

domu. Bude zajišťovat ústup partnerů. Všechno bylo

úplně jasné.

„V kterých místech budou ostatní,” zeptal se, aby

zakryl vzrušení. „Musím přece vědět…”

„Nemusíte nic, pane Helste. Vůbec nic. Ani já sám

to nevím. Jenom svůj úkol musíte splnit!” řekl ostře

ten mladý muž s oválnou laskavou tváří.

Napadlo ho, že je to možná učitel z některé misijní

školy nebo lékař nebo …

„Zatím se naučíte zacházet tady s tím…” Z kože-ného pouzdra vyňal krátkou pušku se silnou hlavní.

„Budete k tomu mít dost času. Anneta vám vydá

plynové granáty a každý večer můžete chodit k řece

hubit komáry. Jsou jich tu mračna, tam se to ztratí.

Nejbližší vesnice je deset mil.”

„Každý večer? K řece?”

„Ano, musíme samozřejmě zachovat i jistá bezpeč-

nostní opatření. Farmu nesmíte opustit až do dne

akce. Odtud budete dopraven přímo na místo. V zá-

jmu vlastní bezpečnosti se už nesmíte od této chvíle

s nikým sejít!”

Aert těžce polkl. Byl v pasti. Teď mu to teprve došlo.

A na jiných místech jsou izolováni jiní muži. Úplně

neznámí lidé. Nikdy se neviděli ani neuvidí. Dopraví je přímo na místo akce a každý splní jen svůj

dílčí úkol. Ten hodí nálož s třaskavinou, druhý začne

střílet ze samopalu a on plynovými granáty zamoří

ulici nedýchatelnou clonou.

Muž se nepatrně usmál a vztáhl k němu ruku. „To je

všechno. Anneta se o vás už postará. Jsem přesvěd-

čen, že se nepokusíte izolaci porušit. Machado má

pro takový případ zcela přesné instrukce. Vycházet

k řece můžete až večer, bude vám dělat společníka.

Plány vám nechám, musíte si je důkladně pro-studovat!”

Odešel. Venku naskočil motor džípu. Aert si uvědomil, že je lapen, že není úniku. Dostali ho! Legie

pracuje spolehlivě a na všechno má specialisty, i na

plánování. S Verdesem se stal omyl, který se už

nesmí opakovat. Proto mu chtějí pověsit na krk

spoluúčast při atentátu. Nevěří mu. Potřebují ho mít

jistého a on sám vsunul hlavu do oprátky. Ted už ne-má možnost podat nikomu zprávu. Může jen vystřelit

čtyři plynové granáty nebo se nechat zlikvidovat.

V duchu zahlédl „profesorovu” tvář… až začne

vůz hořet… Cítil, že se mu dělá nevolno.

„Můžete se ubytovat, pane Helste,” řekla Anneta.

Pozvedl těžce hlavu, chtělo se mu spát. Počítají asi

s třaskavinou. Machado vstoupil dovnitř.

„Váš pokoj je zde. A pozor na psy, ve dne ne-opouštějte dům, jsou nebezpeční, cvičení na černé,

okamžitě útočí.” Měla snědou výraznou tvář a dlouhé, černé vlasy. Nedovedl si udělat představu o je-jím povolání. Každý má přece svoje civilní povolání.

„Komu patří ta farma?” zeptal se tiše. „Vám?”

159

Udiveně na něho pohlédla. „O to se nestarám, to

není moje věc. Myslíte, že bych mohla být farmář-

kou?” Sklonila se, aby sklidila se stolu. Ve výstřihu

khaki košile zahlédl krásná bílá prsa.

XV _____

Oběd se nekonečně vlekl.

Nikdo na nic nespěchal a číšníci měli spoustu času.

Vestoje pospávali. Ale nebylo to nepříjemné. Klimatizace v jídelně pracovala spolehlivě a pocit

svěžího vzduchu zůstával stále tím nejlepším, co jim

tu mohli nabídnout.

Konstancii se jen občas zdálo, že ten chlad doktorce Ofori nesvědčí, že jí je tady za zastíněnými okny

šeré jídelny hotelu Alexandria přece jen zima.

Venku bylo nejméně pětačtyřicet, ve stínu samozřejmě, a tady sotva pětadvacet. To už je pořádný

skok.

Ale Hawa zůstávala dál zdvořile klidná a usměvavá. Jen občas přetřela paže dlaněmi, jako by si je

chtěla zahřát, a pak dál s lehkým ironickým nad-hledem hovořila o svých studiích v Paříži i o nepo-

řádcích na zdejším ministerstvu průmyslu.

Konstancie se zájmem poslouchala a snažila se proniknout pod povrch elegantních, evropsky jednoduchých šatů i za neprůhledný kryt hlubokého pří-

jemného hlasu, který ji překvapil a neobvyklou

intonací okouzloval. Byl to kultivovaný hlas a neza-chvívalo se v něm nic z nesčetných hrdelních odstínů Afriky, které se naučila za ta léta už rozezná-

vat. Ani většina černých Američanů se toho odstí-

nu nikdy nezbavila a zůstával uvnitř jejich hlasu

jako znak rasy a vzpomínka na černý kontinent.

Ale ona mluvila čistě, stačilo zavřít oči a poslouchat. To však byly pouze vnější známky, které ji překvapily. Skutečný zájem v ní vzbudila Hawaina

tvář. Profesionální zájem novinářky. Tu tvář už ně-

kde viděla, ale nedovedla ji zařadit do souvislostí.

Jméno samo nic neříkalo. Běžné, tuctové jméno.

V každé ulici žil nejméně jeden Ofori. Tisíce lidí

se jmenují Ofori, jako jiní se jmenují docela ne-160

smyslně „Y”, příjmení tu znamená jen jednu z pa-pírových nálepek civilizace. Ale ta tvář, ta tvář jí

už někdy prošla mezi prsty. Setkala se s ní.

„Nikdy jste netoužila zůstat v Evropě?” zeptala se,

když se Hawa na okamžik odmlčela a opět dlaněmi

přetřela paže.

„Vy toužíte zůstat v Africe?” odpověděla otázkou.

„Nikdy mne to ani nenapadlo, vždycky jsem se chtě-

la vrátit domů. Nemohla jsem se zbavit dojmu, že

jsem u vás cizí, nesourodý živel. Vy tady takový

pocit nemáte?”

„Věříte, že ne?” řekla zaujatě Konstancie. Ráda

hovořila s lidmi otevřeně a konfrontovala své po-znatky. „Cítím se tu docela příjemně, až na některé

maličkosti ovšem, a žiji tu déle, než vy jste studovala v Evropě. Asi to bude rozdílnou psychikou,

rozdílným pohledem na svět. Nebo je to vlastnost

bílých, cítit se doma všude, kam přijdou.”

„Ano, možná, asi máte pravdu. Nikdy jsem nesly-

šela, že by naši lidé vydrželi trvale na severu, a vy

tam žijete stejně jako na rovníku,” řekla zamyšleně

Hawa.

Objevil se zástup číšníků, aby konečně předložil

další chod. Plátky podezřele vyhlížejícího masa a

fantasticky zbarvený salát. Okamžitě zjistila, že je

zcela nepoživatelný. Oheň stravující vnitřnosti.

Hawainy oči se ponořily do její tváře. Cítila, že ji

prostupují a hledají místo, kterým by vnikly ještě

hlouběji. Snad do samého nitra. Všechno se v ní však

pod tím pohledem uvolnilo. Počala bez zábran vyprávět. Současně si však uvědomovala, že ta žena

před ní je jistě nejméně o deset let mladší a má

pro muže nepochybně jisté exotické kouzlo. Pocí-

tila osten žárlivosti. Škoda že čas tak letí a člověk

ztrácí elán, který se pod tou černou tváří ještě skrý-

vá. Že nemá před sebou její perspektivu, výhled do

vroucího zřídla budoucnosti země i kontinentu. Ze

v sobě nese skepsi starých nadějí, zklamání celých

generací předků a kdo ví, co ještě. Nic takového TA

PROTI Ní necítí. Je sama sebou, nezatížená horami

věčně zneklidňujících myšlenek, marné tíhy filozofie, úzkostí z hříchu a senilních zábran staletých

tradic, kolujících v žilách jako odkaz a dědictví. Jako

161

rytmus bubnů v bocích černé ženy. To všechno je

dělí, a pak barva kůže. Z ní vyrostla nepřekročitelná

hranice. Nemohou ji odstranit ani úsměvy, ani přá-

telství, ani stisky rukou. Zůstane a nezmizí, jako

teorie fantastů o rovnosti lidí.

„Mám strach o pana Helsta,” řekla Konstancie a

zdálo se jí, že ji ta černá přinutila vyslovit nejskry-tější myšlenku, která ji už několik dní zneklidňovala.

„Nevíte, kam musel tak neočekávaně odcestovat?”

Vůbec se jí to nelíbilo, zůstal v ní nepříjemný dojem, měnící se zvolna v úzkost.

„Lituji, madam, nezmínil se o tom,” odpověděla pomalu Hawa a odvrátila oči. Ten zvláštní pocit pronikání zmizel. „Také mě to znepokojuje, ještě se neozval, obvykle alespoň zavolá.”

„Kdo ho tehdy večer navštívil, nevíte?”

Pohnula záporně hlavou. „Nebyla jsem při tom, host

odjel s panem Helstem vozem. Jsem přesvědčená, že

vám zavolá ihned, jak se vrátí.”

Konstancie se slabě usmála. „Mám opravdu radost,

že jsem vás poznala. Nechtěla byste někdy napsat

pro BBC hospodářskou úvahu o rozvoji maawakské-

ho dřevařského průmyslu? Stále je nouze o fun-dované zprávy. Člověk se nesetká se zasvěcenými

lidmi každý den. Nezlobte se, že tak využívám pří-

ležitosti …”

„Ráda,” řekla poněkud nejisté Hawa. „Ale nevím …”

„Jde hlavně o fakta, pak mi můžete zavolat, ano?”

Přikývla.

Konstancie sáhla po kabelce. Byl čas. Závěr několikrát neposlušně klapl. Musí zjistit, kde viděla tu

tvář! S omluvným úsměvem se počala upravovat a

pak sotva znatelně zvedla ruku. Číšník se tempem

zpomaleného filmu přiblížil.

„Zaplatím!”

Rozloučily se před hotelem.

Siesta ještě neskončila. Rozžhavené nebe, bída dří-

mající ve stínech domů. Věčný obraz. Konstancie se

ohlédla a Hawa jí zamávala. Pak se vůz rozjel. Z protějšího domu vytlačil někdo skútr a hlučně nastartoval. V tetelivém vzduchu zůstávaly nad asfaltovou

vozovkou namodralé obláčky výfukových plynů.

Slunce, ticho, betonové zdi obchodních paláců.

S pocitem úlevy spustila okna a přehodila rychlost.

Ted si mohla dovolit hnát vůz městem zakázanou

rychlostí. Zamířila liduprázdnými ulicemi přímo

k agentuře. Čekala ji práce. Večer budou všechny

fotokomory obsazené. Obvyklý redakční blázinec.

Obklopena narudlou tmou pozorovala se zájmem tu

tvář vystupující v paprscích rubínové žárovky z hladiny vývojky. Snímky za mnoho nestály, v jídelně

bylo pro mikroaparát přece jen velké šero, ale k je-jímu účelu stačily. Kde jen se s ní už setkala, kde ji

viděla … Snad při oficiální příležitosti?

Zůstala zamyšleně sedět a pozorně studovala rysy.

Patřilo k jejímu povolání uchovávat tváře a slova

lidí, třídit je a zařazovat do správných souvislostí.

Kdysi z toho bývala bezradná, ale teď už měla zku-

šenosti. Člověk se všechno naučí. Vyňala fotografie

z leštičky, vybrala nejlepší a vyšla z komory.

Slunce zapadalo, ale ona stále ještě seděla a ne-

únavně pátrala v zásuvkách agenturního fotoarchí-

vu. Prohlížela stovky snímků i negativů z minulých

let. Pak jí to nedalo. Proč to vlastně nezkusí se jmé-

nem … Ofori… Ofori… Sáhla .do oddílu s názvem

Státní pohřeb Aimé Oforiho — a byla doma. Sestra

zesnulého se loučí s mrtvým. Žádná náhodná shoda

jmen. Pouze snímek byl náhodný. Ta tvář plakala

nad rakví, ano, tam ji viděla. Při státním pohřbu.

Sestra zesnulého!

S výdechem úlevy se protáhla. Práce nebyla zbytečná, přece jen něco. Teď může zavolat Youngové.

„Jen přijďte, má drahá,” řekla laskavě lady Elizabeth, když se ozval ve sluchátku Konstanciin hlas.

„Ráda vás zase uvidím a doufám, že konečně najdu

také čas, abych přehlédla vaši reportáž. Zdá se mi

vynikající, ale není v ní přece jen příliš mnoho

chvály? Musím se poradit s manželem. Byla bych

velmi nerada, kdyby snad ve čtenáři vznikl dojem,

že jsme snobové. Sloužíme jen své vlasti.”

„Zajisté, madam, jak si přejete. Podívám se ještě jednou na místa, která mi naznačíte,” řekla zdvořile

Konstancie.

„Tak si pospěšte, děťátko, budu vás čekat!”

Když se po osmé vtiskla do přeplněných ulic Maawakaa, ani nepostřehla, že se za ní vytrvale drží sta-163

rý otlučený skútr s černým řidičem, který se obratně

proplétal mezi šňůrami vozidel a hrozny lidí.

Město teď dostalo jinou tvář, které se nemohla nikdy

nasytit. Barvitý, neskutečný přelud z dětských snů.

Okamžik uvažovala o tom, zda právě taková chvíle

není částečkou štěstí stejně jako těch několik dnů

na pobřeží. Už dávno pochopila, že štěstí není trvalý

stav, ale jen záchvěv čehosi, co se podaří občas za-chytit. Jela pomalu a snažila se tu chvíli prodlou-

žit.

„Pan Helst a sestra ministra bezpečnosti? To je

zajímavé,” řekla se zájmem stará dáma a spokojeně

se na Konstancii usmála. Ledová káva orosila šálky

chladným oparem. „To je dokonce velmi zajímavé

a zcela neobvyklé spojení. Zdá se tedy, že z této

strany přímé nebezpečí nehrozí. Ten pán pro Portugalce zřejmě nepracuje. Hlášení našeho informá-

tora z ASUME se tím vlastně potvrzuje. Je to vládní

agent. Proč jste se s Tingboem tehdy na severu nesešla?”

„Nepokládala jsem to za vhodné, navštívila jsem jen

stanici Svatého Františka.”

„Chápu, staré vzpomínky, stále ty živé vzpomínky,

že?” řekla lady Youngová a. jemně pohladila její

ruku. „Také jste pro vlast už mnoho vykonala.”

„Spojil se však se mnou a chtěl si ověřit, může-li

toho Verdese vládě vydat.”

„Tingbo je spolehlivý a schopný muž. Manžel je dokonce přesvědčen, že se mu podaří vyšvihnout v pří-

padě Gejova pádu do sedla. Pak bude s Mohamedem

Ly rychle konec.” Tiše se zasmála. „Ale to není zajímavé, o to se nestarejme. Vaše novinářská práce

má pro nás stále větší význam, milá Konstancie.

Pokuste se toho Helsta získat nebo alespoň udržet

v mezích, aby do našich záležitostí nestrkal nos.”

Mlčela. Neměla co říci. Už dávno ho přece získala,

i když ne tak, jak by si lady Youngová přála. Každý

dělá svoji politiku, a proč by měla obětovat víc než

musí. Dost na tom, co dělá. Někteří lidé stále ještě

nepochopili, že tento kontinent je definitivně ztracený. Ani vlákna cizích přaden nemohou hic změ-

nit nebo zastavit. Snad se budou plést těm černým

pod nohy, působit potíže, ale to je také všechno.

Nikdy neměla zájem podporovat něčí nadvládu.

Dívat se kolem sebe, to byla její práce. Člověk se

jen živí. Tingbo podvádí Portugalce i Mohameda Ly,

a nepochybně podvádí i Londýn. Ti všichni jsou jen

příčkami, po nichž stoupá bývalý poddůstojník britské královské armády vzhůru. Dali mu tu možnost.

Asi zatím nelze zabránit tomu, aby se černé vlády

překotně nestřídaly, aby neuchvátil moc ten, kdo

je v dané chvíli nejsilnější a nejschopnější. V podstatě to není nic jiného než urychlený vývoj historie

evropských států. Všechno se tu odehrává překotně a v rozporu s časem.

Ta stará, věčně stejná hra o Maawakao ji ale už unavuje. Vleče se pomalu a nezadržitelně ke konci,

který dávno zná. Kolikrát to představení viděla a

prožila úzkosti herců. I ona však ztratila odvahu

před spadnutím opony odejít. Do Evropy se vrátit

nechce, prožila tu přece svoje nejlepší léta. A tak je

jako divák, který si zaplatil a musí vydržet až do

konce.

„Stalo se něco?” zeptala se lady Elizabeth zaraženě,

překvapena jejím mlčením.

„Ne, jenom se nemohu ubránit dojmu, že se Isa

Gej udrží,” řekla unaveně. „Vnitřní rozklad není

ještě patrný a pro lidi venku má přitažlivý program.”

„Udrží… Možná, i tak by to bylo pro nás výhodněj-

ší, než kdyby Ly otevřel dveře Portugalcům. Nikdo

nakonec nežije věčně, že ano, má drahá.”

„Ani my ne, lady,” řekla poněkud ironicky Konstancie.

„Ani my ne, bohužel. Vy máte ale dnes náladu …

Snad bychom se měly raději podívat na reportáž.

Dojdu pro ni…”

Osaměla.

Šťastná chvíle zůstala na pobřeží. Sen, z kterého se

probudila. Hračka, která není její. Z písku začali

stavět dům a teď se bojí vstoupit. Jsou jako slepí.

Slyší vábivé hlasy, ale jejich hůl tápe v prázdnotě.

Zkušenost jim velí neudělat už ani krok.

Každý má svoji minulost. Ona také kdysi věřila, že

vyměňuje jen informace. Laskavost za laskavost a

kus za kus, jak je v téhle branži zvykem. Ale pak se

165

z tohp stala součást jejího povolání, druhá tvář

ukrývaná ve tmě. Později často cítila touhu té pří-

těže se zbavit, být nezávislá a vyslovovat svoje sym-patie nahlas. Ale nešlo to. Až bude v Maawakau všechno rozhodnuto, pošlou ji bůhvíkam. I její svoboda

je jen zdání. Neexistuje. Moderní otroctví přikládá

neviditelná pouta.

V té chvíli ten člověk se skútru vstoupil do telefon-ního automatu na rohu ulice a vytočil číslo.

„Je stále na vyslanectví, mám ještě čekat?”

„Jen čekej, čekej,” odpověděl vzdálený ženský hlas.

„Třeba se s někým ještě sejde.”

XVi

Vedro zde bylo stejné jako kdekoli jinde.

Jen vlhkost vzduchu stoupala a moskytiéra se do

rána obalila vrstvami komárů. Táhla jich od řeky

celá mračna a nezadržela je zavřená okna ani pevná mříž.

Snad se mu chtěli pomstít za oblaka bílého plynu,

která vypouštěl každý večer v rákosí Maaw. Teď le-

žel nehybně se zavřenýma očima pod sítí a naslouchal vysokým, vše pronikajícím tónům. Ještě zbý-

valy dva dny. Pouhé dva dny a nic se nedalo pod-niknout.

Slyšel venku poštěkávat psy a občas některý pře-běhl pod oknem. Pokaždé když zaslechl měkké tlap-ky, otevřel oči a opět si uvědomil, že nemá žádného

východiska, žádnou naději, že neví, jak bude jednat.

Pohled se odrazil od lehké zelené sítě, která ho

uzavírala jako příkrov a vydávala tenké, hrotu jeh-ly podobné vířivé zvuky. S puškou už uměl docela

dobře zacházet. Nebylo právě snadné vystřelit granát tak, aby zasáhl přesně určené místo. Ale kdyby

z ní střílel od rána do večera, nebude příští den

na moskytiéře o jednoho komára méně a při západu

slunce se zvednou od řeky mračna ještě temnější.

Znovu a znovu počínal zoufale promýšlet možnosti,

které mu zbývají. Byla to vlastně jen možnost jediná.

Zpáteční cesta. Až zůstane s Machadem sám, někde

na silnici podél řeky. Jenže TEN UVNITŘ mu neustále

šeptal, že s ním také nemusí zůstat sám, že mohou

mít doprovod. Někdo je bude zajišťovat a střežit.

Tentokrát se dělá všechno důkladně.

Otřásl se, to byla nepříjemná představa. Zavřel oči.

Psi lehce našlapovali v nekonečném běhu kolem

stavení. Bůh ví, co je k tomu neustálému kroužení

vedlo. Ale možná že měli takový výcvik. Střežit vy-tčený prostor.

Pak neslyšně vstoupila Hawa. Měla Konstanciinu

tvář a černé tělo. Ulehčeně si oddechl. Tak dlouho

ji volal. Říkala přece, že se musí dobře soustředit

a že za ním přijde. Zůstala stát u jeho lůžka a on

překotně šeptal, aby je Machado neslyšel. Zdálo se

mu ale, že z toho nic nechápe, že mu nerozumí, nebo

že ho snad neslyší. Teprve teď si uvědomil, že je

úplně nahá, jako když se koupávala na zahradě

v bazénu.

„Jé to marné, je to zbytečné, nedá se nic dělat,”

řekla zřetelně cizím hlasem. „Musíte ho zastřelit,

monsieur,” a těžce na něho nalehla celým tělem.

Zmocnila se ho horečná touha dotknout se té černé

palčivé pleti, nahmátnout její tep, ale nemohl. Byla

těžká, nehybná a ta tvář nad ním mrtvá.

Zachvátila ho hrůza. Venku už práskl výstřel a potom druhý. Chtěl vyskočit, vykřiknout, ale z hrdla

se mu ozvalo jen nesouvislé zasténání. Ona na něm

však stále ležela s vyvrácenýma očima a mrtvým

tělem plným lásky.

Strop nad sítí vzplanul sivou bělí.

Machado jím nemilosrdně zatřásl. Konstanciino

černé tělo zmizelo. Venku zase práskl výstřel.

„Křičel jste,” řekl Machado shovívavě a přidržel mu

hlavu na polštáři dlaní. „Nemáte proboha horečku?

Nechytil jste zimnici? To by byl malér, ta řeka je

hrozné svinstvo, už k ní nepůjdeme.”

Tupě vstal z lůžka. Machado ho zkoumavě pozoroval. „Nechcete whisky?”

„Půjdu pod sprchu,” řekl unaveně. A opět rána z pistole.

„Co se děje?” zeptal se překvapeně.

Machado se rozesmál. „Nic, jenom přijelo koman-do.”

Přiskočil k oknu. Anneta stála uprostřed dvora a neuvěřitelně dlouhým bičem z hroší kůže zaháněla do

ohrady ty věčně obíhající bestie. Pokaždé to prásklo,

až psi sklopili uši. Venku za spuštěnou závorou stál

jasně žlutý turistický autobus.

„Návštěva?” zeptal se Aert udiveně.

„Vybraní důstojníci generála Kana. Zlikvidují vládu

a obsadí palác!”

Závora se zvedla, autobus vjížděl do dvora. Muži

v uniformách Národního četnictva se znaky Územní nebo Pohyblivé legie se vyhrnuli ven. Anneta

práskla naposledy bičem, křikla na důstojníka a

ukázala k hospodářským budovám. Houf černých

mužů poslušně vyrazil naznačeným směrem. Autobus couval do velké kůlny na hospodářské stroje.

„Chtěl jste jít pod sprchu, Helste, konec představení,” řekl Machado. Anneta se loudavě vracela k do-mu. Bič táhla za sebou a jeho konec se svíjel jako

tělo hada. Pohlédla k oknu a slabě se usmála.

Večer už nesměli vyjít k řece. Těsně po setmění přijel další autobus a během noci další.

Znovu na něho padlo zoufalství. Teď to bylo jasné.

CAS CINÚ nadešel a on stál jen v temné místnosti

zalit potem a tupě vyhlížel do dvora. Komáři nesnesitelně štípali. Počal uvažovat, jak se vlastně dostanou dovnitř, když jsou zavřená okna i dveře.

Kudy sem vniknou.

Nad farmou vycházel obrovský oranžový měsíc.

Bylo to, jako když se poprvé s Konstancií procházel

prezidentským parkem. Tropický květ. Napadlo ho,

co asi dělá David Isa Gej a kdo ho bude varovat.

Tak tedy vypadá spiknutí.

Zničeně dotápal pod síť. Noc se mu zdála nekoneč-

ně dlouhá, ale nesnažil se usnout. Bál se zavřít oči.

Vzpomínka na odpolední sen zůstávala živá. Ležel

tu s mrtvou. Snažil se nevidět její tvář, probudit

mozek z tupé strnulosti a hledat východisko.

Ale bylo to marné, odtud se nedalo uniknout. Cítil,

jak se mu chvějí ruce a nepravidelně kolísá tep.

Zklamal, nestačil. Pak si s ledovou hrůzou uvědomil,

že je to i jeho konec. Nemůže ničemu zabránit.

I když nevystřelí, ten vůz začne hořet, vzplane jako

celá země. A Machado jen sáhne pod svůj pomačkaný kabát.

Otřel si čelo, studený pot. Roztřásla ho vnitřní zimnice, křečovitě se začal smát. Machado vedle zabušil

na zeď. Ani on nespal a nemohl se dočkat rána.

Vyčkával se svými úzkostmi.

Pak se otevřely dveře a nahlédla Anneta. Byla už

oblečená, snad ani neulehla. „Vstávejte, je čas,”

řekla šeptem.

Byl čas!

Noc ještě váhala nad obzorem, ale na východě se už

šeřilo a Maaw vydechovala blahodárný chlad a bílé

pruhy páry. Pernatá v rákosí se probouzela. Šelest

ptačích křídel. Obloha bez bubnů. Žluté autobusy

bůhví kde. Všechno se rozplynulo. Jenom přímka

cesty mezi rýžovými a prosnými poli.

V osm měli být na místě. Zaujmout postavení a do

večera čekat. S nikým nepřijít do styku, překonat

všechny stupně strachu a uklidnit se. Neznámý stratég to tak naplánoval. Řídil vůz a v hlavě měl

prázdno. Machado se vezl. Průvodce!

Rozžal reflektory. Ještě dvě hodiny bude trvat, než

se kraj skutečně probudí. Dvě hodiny s ním bude

sám. Jediná možnost, která mu zbývá. Musí to doká-

zat! Nikdo je nedoprovází a nemají zajištění. Po ji-ných cestách se asi k Maawakau blíží jiní muži. Jeden snad hodí granát a druhý stiskne spoušť.

Machado s poklesávajícími víčky sledoval cestu.

Klidný a lhostejný. Kolikátá je to akce … Ruce měl

složené na prsou, mohl to být jen zvyk a pohodlí,

ale také výraz pozornosti. Pracovní postoj. Odtud

bylo do pouzdra v podpaží nejblíže.

Napadlo ho, že musí zastavit na vhodném místě, dostatečně vzdáleném od vesnice, a pak ho vylákat

z vozu ven. Když se to podaří a zůstane živý, zavolá

Sekovi. Snad se dá ještě něco dělat. Varovat profesora a postavit na křižovatky obrněné vozy. Ne, vozy

ne. Mělo by se to provést úplně jinak, ale budou mít

ještě dost času? Počal přemýšlet, kde tady může

být nejbližší telefon. Trpce se usmál. Snad na ně-

které farmě nebo až v Maawakau.

Machado si povšiml toho úsměvu a tázavě na něho

pohlédl. „Hm …?”

189

„Přemýšlím o tom,” řekl Aert, „stačí-li tři autobusy

četníků k tomu, aby nastolili novou vládu.”

I Machado se usmál. „Jistě, nejde přece o revoluci,

ale o zmaření puče,” řekl vesele. „Ale s tím si nebudeme lámat hlavu, tady to asi tak chodí. Hlavní je,

uvolnit jim cestu, připravit situaci, sami by to nikdy

nedokázali a právě od toho jsme tady my.”

„Pojedou za námi?” zeptal se Aert.

„Proboha ne,” řekl káravě. „Všechno má přesný časový plán. Nic se nesmí uspěchat. Vyjedou až večer,

aby byli včas na recepci. Tu už nikdo nestačí odvo-lat. Než dorazí k městu, bude všude zmatek a autobusy s četníky nevzbudí pozornost. Mají přesný rozkaz, zatknout účastníky recepce a ujmout se ochra-ny prezidentského paláce, aby se nikdo nemohl pokusit o uchopení moci, když prezident už ne-

žije.”

„Ale proč tam musíme být tak brzy?”

Machado se nepatrně pohnul a otočil k němu svou

hubenou tvář. „Víte, komu patří ten dům? Ten dům,

kam jedeme?”

„To není přece naše věc,” odpověděl posměšně

Aert.

„Samozřejmě že není. Ale teď už na tom nezáleží.

Africké odborové federaci. Je to penzión pro mladé

odboráře. Máme v něm zajištěný pokoj na jména

Balmin a Lazaric. Musíme se včas ubytovat. Atentát

přece připravují a provedou leví odboráři. To bude

od počátku každému zřejmé. Vezeme nejen plynové

granáty, ale také kompromitující písemnosti. Nová

vláda je hned po svém nastolení pěkně stiskne. My

jsme teď leví odboráři, monsieur …”

Oba se rozesmáli. Hlasitě a křečovitě, až vůz zaba-lancoval a téměř sjeli z úzké cesty. Nervy! Pochopil,

že jim právě povolily nervy. Bude mít vůbec dost síly

toho chlapa zabít? Nezadrží ho něco, až mu sáhne

na krk? Ale byla to jediná možnost. Machado musí

z cesty. Teď jde o všechno.

Úsvit se prohloubil. Vůz letěl s temným hučením

mezi kukuřičnými lány. Občas zahlédli vesnici. Tady

hospodařila nová družstva. Tady by se to mohlo stát,

v kukuřici ho do večera nikdo nenajde! A zase se

rozesmál. Pojednou si uvědomil, že se k tomu činu

nikdy neodhodlá, že nedokáže chladnokrevně zabít.

To není boj ani sebeobrana, to je vražda!

Machado se jen přátelsky zašklebil a řekl: „Zastavte, monsieur, musíme se něčeho napít. To já znám.

Vždycky když je práce, vozím láhev s sebou. Jinak se

to ani dělat nedá.”

Šlápl na brzdu. Přišlo to neočekávaně, sám si o to

řekl. Vůz se zakolébal. Zhasl reflektory. Dnilo!

„Přibalil jsem k našemu zavazadlu ještě polskou

vodku, je vzadu v kufru!”

Vystoupili z vozu a protáhli se. Kapota vylétla vzhů-

ru. Machado se sklonil a otevřel aktovku.

Žhavé slunce vyskočilo neočekávaně ze tmy. Jitro!

Podal Aertovi láhev a znovu se sklonil.

To byla ta chvíle! Už nesměl váhat. Láhev tvrdě dopadla na Machadovu hlavu a roztříštila se. Machado

zatápal, zapotácel se a slepě hmátl do podpaží.

Úderem pěsti ho srazil k zemi. Hotovo! Spoutat a

odzbrojit! Hodit do vozu a vzít s sebou!

Někdo však položil na jeho rameno kostnatou ruku

a překvapeně řekl: „Proboha, co jste to udělal,

pane?”

Prudce se obrátil. Cetnická hlídka! Dva muži na ko-lech vystoupili z oslepujícího slunečního kotouče.

Nevšiml si té stezky mezi kukuřicí. Vyjeli odtamtud,

přehlédl je, nevěděl, že jedou.

Okamžik na sebe zděšeně hleděli.

„Kde je nejbližší telefon,” zakoktal konečně. „Musím

okamžitě telefonovat. Ten muž tady …”

„Tak to je u nás, pane,” řekl s úsměvem četník a

druhý vyňal pistoli. „Naložte toho pána a pojedeme!”

Zničeně usedl za volant. Machada uložili na sedadlo

za jeho zády. Odňali mu zbraně a překotně, nesrozumitelně mezi sebou hovořili. Nemohl pochopit

smysl. Věděl jen, že se poslední naděje rozplynula.

A do Maawakaa zbývá sotva půldruhé hodiny cesty.

Nejdříve ho začnou vyšetřovat. Taková událost. To

může trvat den, dva nebo tři. Je přece čas.

„Proč jste udeřil toho muže? Chtěl jste ho oloupit?

Chtěl jste ho zabít? Co je to za pušku, kterou máte

v kufru? K čemu měla sloužit?”

171

Potom snad podají hlášení a někam ho převezou.

Všechno začne od začátku znovu. „Proč jste udeřil

toho muže?”

Ale mezitím se změní vláda, jenže tady to možná ani

nepostřehnou. Budou dál horlivě vyšetřovat, až ho

nakonec odešlou do Maawakaa. Nebo Machado promluví … Jsou to přece četníci, stejní četníci jako …

Možná že velitel je informován, možná že je jedním

z nich.

„Kde je nejbližší telefon?” zeptal se znovu příkře.

„U nás, panel” řekl četník laskavě. „Však se dočká-

te!” A přitiskl mu pistoli do týla. Asi se tak cítil

bezpečnější.

Konečně zahlédl vesnici. Trsy palem a banánovní-

ková houští. Vedli ho mezi hliněnými domky poklepáváním hlavně na levé nebo pravé rameno, až

zastavil před stanicí.

Sotva se octli na pevné půdě své vesnice a z domků

vyhlédly zvědavé tváře, dostali odvahu, srazili ho

k zemi a vlekli k bungalovu.

„Musím telefonovat, všechno se vysvětlí, musím okamžitě telefonovat,” křičel zoufale. Ale vhodili ho

do malé místnosti a uzamkli dveře.

„Chci mluvit s velitelem, zavolejte velitele …”

„Spí, musíte počkat,” řekli se smíchem.

Napadlo ho, že teď asi Machada ošetří a potom

pustí. Zmocnila se ho hrůza. Machada pustí. Postaví

na nohy a pustí. On je přepadený, ubohá oběť. Vezme si jeho vůz nebo ho sami dopraví zpět na farmu,

jak si bude přát.

Všechno se změnilo v tragickou komedii. Je pár

kroků od telefonu, ale nemůže zavolat. Mocenské

orgány vlády, která má být svržena, mu zabrání, aby

ji varoval. Může těm dvěma obyčejným prostým lidem, které oblékli do uniforem, vysvětlovat spleti-tost situace? Nezavolali by pak nejbližší četnické

velitelství, které je jistě do spiknutí zasvěceno?

Tupě usedl na hliněnou podlahu. Ten dům byl docela moderní. Jenom podlahu neměl. Postavili ho

jako skládanku přímo na udusané zemi. Marně se

snažil zaslechnout hlasy. V domě bylo ticho. Machada asi někam přenesli. Jen z návsi doléhal štěkot

psů a zvuky vesnice. Pak se mu zdálo, že slyší kroky. Vrhl se ke dveřím a zuřivě zabušil. Všechno se

otřásalo. Dveře pod nenadálým náporem povolily a

on padl do náruče obrovitého četnického seržanta.

Za jeho zády stáli ti dva, co ho zajali, ale už se samopaly v rukou.

Seržant ho nemilosrdně chytil za vlasy a pohlédl

mu do tváře. Pak sáhl volnou rukou do kapsy košile

a vyňal fotografii.

„Mohl by to být on,” řekl stručně. „Zdá se, že je to

skutečně on!”

Aert si s hrůzou uvědomil, že hledí na Verdesův sní-

mek. Znovu ho vhodili dovnitř.

„Docela jistě je to on, nasaďte mu pouta,” nařídil ser-

žant. „Dopravíme ho do Maawakaa …” Ale znělo to

nevěrohodně a výsměšně. Zdálo se mu, že seržant

přimhouřil oko. Mohlo to znamenat cokoli. Nejspí-

še však to, že ho vyvedou za vesnici a tam odstřelí.

Vidí v něm Verdese. Všichni bílí jsou pro ně stejní

anebo skoro stejní, a tady, kde bělochy téměř nevidí, těžko rozliší podobu.

„Nesahejte na mne!” křikl zuřivě. Muži se i s pouty

bezradně zastavili a tázavě pohlédli na velitele. V té

chvíli bleskl Aertovi hlavou zoufalý nápad. Sáhl do

kapsy a podal seržantovi tu věc, s níž si nikdy nevěděl rady. Mohla to být soška nebo cokoli a Hawa

na ni vždycky kladla takový důraz.

Seržant vzal překvapeně talisman do ruky a pak nejisté pohlédl na své pomocníky. „To je přece Velká

matka, matka všech Wolofů,” řekl překvapeně. „Jak

jste k tomu přišel, pane?”

„Musím okamžitě telefonovat,” vydechl Aert. „Všechno se vysvětlí, budete vyznamenáni, ale nechte

mě zatelefonovat!” Otřel si špinavou dlaní zpocenou tvář.

„Takové kouzlo smí nosit jen náčelník kmene,” zakoktal zase seržant a převracel v tlustých prstech

bázlivě TU VĚC. Četníci zrozpačitěli. Běloch je zřej-mě zločinec, ale kouzlo je kouzlo. A spočívá-li na

něm ochrana Velké matky, je zbytečné mu nasazo-vat pouta. Unikne z každých pout a snadno zahubí

celou vesnici. Může zničit i kukuřičná pole a poštvat

stáda opic.

„Možná že to není on,” řekl jeden z nich a zase po-173

čali zkoumat snímek. „Spíše by to mohl být ten druhý, už se probudil a proklíná!”

„Ano, on je Verdes!” řekl AERT a ohromil je znalostí toho jména. „Budete vyznamenáni, ale nechte

mne zavolat. Dostanete rozkazy přímo z Maawakaa.”

Vyvedli ho z cely. Seržantova pracovna nebyla o nic

větší než vězení. Stál tam jen stůl, na něm telefon,

skříň se zbraněmi a na stěně vybledný obraz Davida

Isy Geje.

Centrála v Maawakau nekonečně dlouho spojovala.

Matka všech Wolofů ležela na prázdném stole a tlumila netrpělivost četníků.

A pak konečně zaslechl z velké dálky Sekův hlas.

XVII

Vrátný v sešlé admirálské uniformě pohnul

těžce vrásčitými víčky a okamžik na ně nepřítomně

hleděl.

„Pánové Balmin a Lazaric?” zeptal se bez zájmu a

otevřel tlustou knihu hostí. „Balmin a Lazaric …,”

prstem klouzal po záznamech a pohyboval rty.

„Ano …,” znovu na ně pohlédl. Jeden černý, druhý

bílý, kdo je kdo? Ale bylo mu to jedno. Těžce se

otočil a podal jim klíč. „Ano, váš pokoj je objednán. První poschodí, osmnáct!”

Povinnost byla splněna. Víčka poklesla, admirál

opět upadl do netečné strnulosti. Jediná zbraň proti

nudě a vedru.

Mlčky stoupali po úzkém sešlém schodišti. Poledne

dávno minulo. Siesta. Penzion byl tichý a chodbami

vanul pach cibule a připáleného oleje.

Teď. když už bylo rozhodnuto, padla na Aerta těž-

ká, skličující únava. Snad neudělali chybu, snad nikde nečíhaly oči, které by zjistily, zda s ním jede

Machado. Sek neslyšně a zvysoka našlapoval. Zdál

se být klidný, ale tím zvláštním druhem chůze prozrazoval, že i on je ve střehu a uvědomuje si hloubku propasti, nad kterou se octli.

Naději na úspěch mohli mít jen tehdy, bude-li celý

plán na odstranění Davida Geje probíhat až do posledního okamžiku normálně, aby inspirátoři nebyli

předčasně varováni a pokus o puč mohl být zlikvidován beze ztrát a snadněji. Zatím nikdo nesměl mít

tušení, že „profesor” je varován a spiknutí vyzra-zeno.

Vešli do jednoduchého úzkého pokoje a Sek s úlevou otočil klíčem. Teď byli odděleni od světa. A na

jiných místech čekají jiní muži…

Těžce se natáhl na lůžko. Probdělá noc a nervové

vypětí posledních dnů se přihlásily. „Je vládní garda skutečně spolehlivá?” zeptal se ještě a Jimo Sek

jen přikývl.

„Jsou to lidé z Gejova kmene,” řekl spokojeně.

Lidé z Gejova kmene. Jediná míra jistoty. Ale každé-

ho lze koupit, nabídnout vyšší funkci, pestřejší uni-formu, krásnější ženu. Všechno je na prodej a čest

má nejmenší cenu.

Pak jel v duchu slavnostně vyzdobenými ulicemi

města a překotně vymýšlel plán, který by mohl mít

alespoň padesátiprocentní naději na úspěch. Trans-parenty a fábory zakrývaly fasády domů. Nesměli

být varováni ani vojenští velitelé, ani policie. Nikdo. Zděšení z atentátu může zachvátit celé město,

jenom žluté autobusy nesmí dojet a zbraně musí zů-

stat ve svých bednách.

Pohnul víčky stejně těžce jako admirál. „Co zbraně, je to zařízeno?” zeptal se a Sek se jen

usmál.

„Nepůjde-li to jinak …” Zhluboka vsál vzduch a pak

dunivě vydechl. „Všechno vyletí!”

Aert zase přivřel oči. Ano, jinak to udělat nešlo. Nemohli tam postavit strážní oddíl. Nic se přece nedě-

je, vůbec nic se neděje, jenom několik lidí má starosti, a bude-li nejhůře, dojde k explozi.

Zmocnila se ho touha zvednout telefon a zavolat

Konstancii. Slyšet její hlas, promluvit s ní pár slov.

Ale teď si nesměl nic takového dovolit. Půjde-li vše

dobře a zůstane-li živ, snad se u ní po půlnoci staví.

Ale spíše ne, stejně by neměla čas. Nastěhuje se asi

do agentury a neodejde dříve jak zítra ráno. Ještě

leží nad Maawakaem těžký horký klid odpolední

siesty a dálnopisy mlčí, ale za několik hodin …

Napadlo ho, jak asi tráví siestu „profesor” a jestli se

175

s ním ještě někdy sejde. Jaký je to asi pocit, vědět,

že pro něho připravili bombu, že je dravec ukryt

v křoví a teď čeká. Ale lidský život nemá příliš velkou cenu.

Kapitán Sek dřímal za stolem tváří ke dveřím a

s pistolí na kolenou. V této chvíli nikdo nemohl za-ručit, jak se vyvine situace a nevymkne-li se jim

z rukou. Nikdo nemohl odhadnout postoj jednotlivých velitelů armády. Na čí stranu se přidá ten nebo

onen pluk, dojde-li ke střetnutí. Koho získal Mohamed Ly a generál Felix Kane pro svůj plán zá-

chrany vlasti? Nebo se nechtějí s nikým dělit? Nebo

i oni jen uvolňují cestu? Bílá legie ráda otevírá

prostor novým revolucím a pokroku. Kolik zájmů se

zde ještě střetává a proč kouzelník Tingbo tento-krát mlčí a ještě nevaroval prezidenta?

Nepronikla snad jeho kouzla pevným kruhem Bílé

legie? Nebo mu uložil nový, nyní se asi nedočkavě

potící OTEC VLASTI, Césaire Mohamed Ly, deroucí

se usilovně k moci, aby mlčel? A pro koho jsou připraveny zbraně ve skladech firmy Aert Helst & co.?

Nejde přece o žhavou revoluci, ale pouze o zachování pořádku a zákonnosti po smrti Davida Geje.

Ochranu lidských práv a zájmů státu. To všechno

obstarají četníci a nemusí přitom padnout ani rána,

zvednou-li ostatní poslušně ruce. To je přece vždycky nejlepší. Kromě výstřelů zde, ovšem. Ty jsou

samozřejmě nezbytné. Nebo ještě někdo spěchá

přítmím pralesa k bílým zdem starého guvernérské-

ho paláce? Ale jde tiše, opatrně a mnoha oklika-mi?

Zmožen vedrem a nekonečnými otázkami naslouchal tupě zvukům přicházejícím z ulice. Občas projel osamělý vůz a někdo v hlubinách domu na jiného

hlasitě zavolal. Jen zvuky. Nerozuměl těm vzkazům.

V polospánku ji opět viděl, jak přichází a vstupuje

do jeho pokoje.

„Dost času ráno, nechte ho spát,” řekla a odvrátila

mléčnou tvář. Napadlo ho, že by neměl s tou věcí,

kterou mu daroval Aimé Ofori, uléhat, že mu přináší

bláznivé nesouvislé sny a on musí být teď svěží a

na všechno připraven. Ten dlouhý předvečer oslav

Dne republiky teprve začíná a zítra bude na vládní

tribuně těžké, nesnesitelné vedro. Musí si odpočinout, nesmí přemýšlet, nesmí…

Pak zaslechl jiný hlas. Pomalý a důrazný. Věděl, že

to promlouvá z rozhlasu David Isa Gej, kantorsky

důkladně, dává si záležet na přízvuku i na výslovnosti jako učitel na vesnické škole, když chce, aby

mu všichni rozuměli, aby nezapomněli nic z toho,

co jim říká.

Aert v podvědomí vnímal ten hlas i smysl slov. Byla

to jen běžná všední slova. Slabikář. Práce a vzdělá-

ní, průmysl a výroba potravin pro města. Už nesta-

čí, aby každý pracoval jen sám pro sebe nebo pro

svoji vesnici. Žádný státnický projev, žádné kon-cepce a historické poslání.

Profesor David Isa Gej jen zvolna a důrazně četl ve

slabikáři.

Přál si, aby ho chápali v Centrální oblasti na severu stejně jako ve vesnicích v povodí Maaw, plaché

kmeny v buši a míšenci nesčetných kmenů i ras na

pobřeží.

Mluvil francouzsky, to bylo nejjistější, protože jen

tak si všichni rozuměli a v tranzistorových přijíma-

čích náčelníků a kouzelníků, které dostávali občas

darem od vlády, to uprostřed vesnic chrčelo a pras-kalo. Vysílačka byla slabá a Gejův hlas občas unikl

setřen bláznivým rytmem z Bamaka nebo Dakaru.

Ale prezident přesto mluvil a lidé poslouchali.

Kapitán Sek seděl stále ve stejné poloze na židli

s pistolí na klíně a napjatou tváří proti dveřím. Pak

se ozvala hudba. Jazzový orchestr z hotelu Casablanca zahrál státní hymnu.

Sek se najednou probral, zatřásl jím a řekl:,.Vstá-

vejte, monsieur, za patnáct minut budou tady!”

Slyšel, jak stejný povel dává někdo jiným mužům

a pak všichni poslušně vstali.

Přistoupil k oknu a otevřel je dokořán. Ulice, která

ve chvílích Gejova projevu mlčela, se už opět lhostejně valila vpřed. Zůstal stát za záclonou a okamžik pozoroval protější okna, chodníky a průjezdy.

Nic neobvyklého, všechno normální. Každý splní

jen svůj úkol. A někde je skrytý pozorovatel, který

zvedne telefon a řekne: „Slunce právě vyšlo — ne-177

bo — Cesta je volná!” Ale obojí bude mít stejný vý-

znam.

Snažil se postřehnout někoho, kdo sleduje jeho

okno. Bylo to však zbytečné. Znovu zkontroloval

prostor, kam měl vypálit plynové granáty. Určoval

přibližně koridor pro útěk společníků. Škoda že nemohl pozvat Konstancii, ona vždycky milovala velké ohňostroje.

Připravil pušku, granáty na dosah ruky a poklekl na

zem. Jimo Sek už podesáté pohlédl na hodinky. „Za

dvě minuty budou tady, připravte se!” řekl konečně.

Vysunul pušku a pevně opřel lokty o kamennou pa-rapetní desku. Z ulice ho nemohli vidět. Venku

spěchali lhostejně lidé a z tlampačů zaznívala hudba.

Vlajkosláva a pestré fábory se v náhlém závanu ve-

černího harmatanu bouřlivě rozvlnily.

Pak se objevil na konci třídy Africké jednoty velký

černý vládní citroen. Profesor nikdy nejezdil s do-provodem. Vůz se zvolna blížil, projel pod jejich

oknem a ohlušující detonace otřásla’ neočekávaně

ulicí. Vůz se nadzvedl, převrátil a začal hořet.

Aert pomalu a rozvážně vystřelil. Mlhovina plynu

zakroužila nad dlažbou a vytvořila neustále se šířící

stěnu.

„Tam jsou,” vydechl Sek.

Ze zaparkovaného automobilu u protějšího chodníku

vyběhli dva muži v plynových maskách a počali

střílet krátkými dávkami ze samopalů. Vlna zděšení

vytryskla vzhůru!

„Hotovo, měli bychom jít,” řekl Aert. Přivřel okno a

vyběhli z pokoje. Chodba byla tichá a prázdná.

Z velké dálky sem doléhal nezřetelný hluk. Zamířili

k zadnímu schodišti. Hluk z ulice rostl. Hlas rozbouřené řeky.

Snažil se představit si, kudy utíkají ti dva. Ale měli

jen jedinou možnost, museli se dostat do téže ulice

jako oni. Vozem se odtud odjet nedalo. Jenže na nich

už vůbec nezáleželo. Atentátníci se nezachraňují,

atentátníci se nechávají padnout.

Vyběhli z domu. Tady byl ještě klid a každý šel

svou cestou. Výstřely nebylo slyšet. Několik velkých

uzavřených vozů parkovalo u chodníku. Vpadli do

prvního. Jimo Sek zvedl sluchátko radiotelefonu a

udýchaně řekl: „Pozor! Každou chvíli musí vyjít.”

Pak se rozjeli.

Když míjeli křižovatku, zahlédl Aert inženýra Pa-toua a Groose, jak spěšně vycházejí z nějakého do-mu. Měli aktovky a uštvané tváře. Specialisté!

Sek jenom přikývl a zvedl telefon. Jediní bílí tady

v ulici. Vozy u chodníku se pohnuly. Hudba stále

hrála řízné pochody. Docela obyčejný, trochu svá-

teční předvečer Dne republiky.

„A teď si musíme pospíšit,” řekl Sek. „Máme nejvyšší

v , u

cas!

Den zhasl.

Noc přišla neočekávaně. Zpevnila změklý asfalt,

dovolila vydechnout a uvázat si kravatu. Rozžala

vnitřky přepychových limuzín jasem šperků a toalet bílých, černých i žlutých dam. K obloze vylétly

barevné rachejtle. Ohňostroj na počest státního

svátku. Na náměstích a v parcích pod palmami se

tančilo.

Sjížděli se!

Ve výkladních skříních vládních a diplomatických

vozů s olivrejovanými šoféry, ve fracích a s nehybným vztyčeným poprsím. Také vlajkosláva.

k prezidentskému paláci.

Ale nad vším blýskal výstražný svit studených raket

a v myslích doznívala detonace, která zvečera

otřásla vnitřním městem. Nikdo přesně nevěděl, co

se vlastně stalo. Jen policie uzavřela několik ulic a

na ambasádách zvonily telefony. Muži ve fracích,

spěchající na vládní recepci, měli významně pozdvižená obočí, ale to bylo také vše. Lidem se zatím

neřeklo nic a rozhlas normálně vysílal.

Jen Césaire Mohamed Ly se po boku své ženy mírně

potil, protože on věděl. Skončila první etapa a právě

nastává etapa druhá. Jeho! Jeho velká vítězná cesta!

Poslední příkazy byly vydány a nic se už nedalo zastavit. O půl jedenácté vyrazí komanda „leopardů”,

aby odstranila svědky a uhladila cestu, ale to bude

mít situaci v paláci už pevně v rukou.

Konstancie vzrušeně odložila telefon a nechávala

doznít čísi hlas v hlubinách nitra.

Atentát!

Tak přece. Atentát na prezidenta. David Gej je

mrtev. Už to začalo, stejně jako tolikrát předtím.

Znovu se pozorně přepudrovala a pohlédla na hodinky. Měla by jít, svět čeká na informace. Ale pojednou se nemohla rozhodnout. Cítila nechuť a

únavu. Proč musí každý převrat začínat vraždou?

Odpoledne zavolala pro jistotu doktorce Ofori.

„Ještě se nevrátil, paní doktorko?” zeptala se nejistě.

„Lituji, madam, zatím se nevrátil,”

Zatím se nevrátil… Ty chvíle na pobřeží se také

už nikdy nevrátí. Ani jediný okamžik, který kdy

prožila, se nevrátí. Zdálo se jí, že tím jediným studeným slovem, které jí Mike Doog šeptl do sluchátka,

všechno skončilo. Prázdno! Snad tady ani nikdy nebyla.

Přistoupila k oknu. Město se horečně bavilo. Slavnostní večer. Dnes ještě žijeme a do rána se někdo

ujme moci a jiný bude svržen. Mohla by tu zprávu

odeslat ihned, měla by předstih před ostatními, ale

napadlo ji, že raději počká a ověří si ji. Člověk nikdy

neví, možná že zavraždili jen některého ministra.

S přibývajícími lety se člověk stává střízlivějším a

kritičtějším k oslnivým efektům světa.

Otočila knoflíkem tranzistorového aparátu. Hudba,

nic se neděje, národ se baví. Ale tím se už dávno nedala zmást. Takovou zprávu ohlásí nejdříve po půlnoci nebo až budou mít moc pevně v rukou.

Zhasla a zamkla byt.

Pak pomalu sešla ke svému vozu. Ulice se jí zmocnila a uchvátila ji. Tance a bubny, tranzistory a

trubky. Za pár dní, až se situace uklidní a znovu

otevrou letiště, objedná si pouze telefonicky leten-ku. Ještě neví kam, ale to už jí včas řeknou. V Lifu

vyjde její reportáž o životě obětavého vlastence a

velkého^Brita Aletta Younga a jeho ženy. Budou ji

číst milióny lidí na celém světě a její zprávy o zavraždění Davida Isy Geje a svržení maawakské vlá-

dy také.

Skoda že ještě neví, kdo se ujme skutečně moci.

Bude to Mohamed Ly, anebo přijde zkrátka? Není

vlastně i on jen pouhou obětí?

Ale pro šťastné, svobodné a nadšené obyvatele Maawakaa to byl přece jen nádherný večer. Projela městem a novýma očima sledovala ten zvláštní, horeč-

ně exaltovaný ruch. Bílá žena s černým milencem.

Uvědomila si, že vlastně nechápe, proč se tak radu-jí, ale možná že to byly jen projevy mládí. Mládí

tohoto státu, mládí jeho obyvatel i celého kontinentu. V Africe není starých. Příliš snadno se tu umírá

a ještě snadněji rodí.

Tiše přistála v bílé rejdě před prezidentským palá-

cem. Chlapci v červených livrejích jí otevřeli dveře.

Okamžitě vycítila neklid a napjatou atmosféru. Jediným pohledem zjistila, že Republikánská garda

nemá tasené šavle, ale vzdává čest samopaly.

Důstojný pomocník ceremoniáře se chtěl zmocnit

její vizitky. Blýskla mu před očima novinářskou le-gitimací a bez hluku proklouzla dovnitř. Dnes si ne-přála vzbuzovat pozornost.

V duchu doufala, že HO tam zahlédne, že se přece

jen vrátil a jejich první setkání se bude opakovat.

Spatřila však jen hloučky tiše hovořících a váhavě

postávajících hostí. Všichni čekali. Nikdo nerozná-

šel občerstvení ani je nevítal. Atentát na prezidenta.

Zdemolovaný vůz. Hlavní otázku se však nikdo neodvážil položit. Jen ceremoniář zvučně ohlašoval

jména členů vlády, generálů i příchod předsedy Severní republikánské strany Césaira Mohameda Ly

a jeho choti.

Nikým neudržována prošla recepční halou, ztratila

se v chodbách a po schodišti vyšla na balkón. Pak

se dlouho dívala z výšky na drobné postavičky

chlapců v červených livrejích i na ten velký oran-

žový květ vycházející nad Maawakaem. Tady byl

klid a ticho. Zahrady vydechovaly těžké tropické

vůně a dole předjížděly naleštěné vozy. Co vůz, to

tajemství. Vlastně ne. Žádný v sobě už dávno neskrýval nic nového. Všechna tajemství znala.

Měla pojednou dojem, že je opět malá a stojí na

galerii stockholmského Královského divadla. Zvedla

se opona a ona bez dechu hleděla na ten nádherný,

strhující svět klamu a šalby.

XVIII

Aert se ve voze netrpělivě pohnul a zkontroloval čas. Stáli na okraji palmového háje za slavnostně ozářenou vesnicí. Nevěděl ani, jak se jmenuje. Až sem však doléhaly zvuky bubnů a hlasy zpě-

váků. Věděl však, že právě tudy musí každým okamžikem projet.

Stíny tanečníků se míhaly na hliněných stěnách

domků a odrazy plamenů klouzaly po vlnících se

křivkách těl. Jen z druhé strany bylo ticho a noc

ulehla těžce do buše.

Kapitán Jimo Sek stiskl občas knoflík vysílačky a

polohlasně se zeptal. „Slyšíš mě, slyšíš mě?” A pak

zase dlouho mlčeli, ponořeni do zvolna tekoucího

horkého vzduchu uzavřených stěn i svých myšlenek.

„A když se to nepodaří?” zeptal se Aert a jeho otáz-ka ještě zvýšila dusné napětí. „Když se nezastaví?”

Teď už nebyla situace v jejich rukou. Ví bůh, v čích

tedy byla. Snad v těch na druhém konci vlny, po níž

občas sklouzl Sekův hlas. Mohli jen trpělivě sedět a

čekat.

„Zastaví, určitě zastaví,” řekl přesvědčivě Sek a bíle

se usmál. „Musí zastavit, nemohou odmítnout po-hostinství nebo vjet do zástupu. Na všechno je čas,

dost času, dnes je velký svátek. Ještě neznáte zdejší

lidi. Určitě zastaví.” A opět stiskl knoflík a tiše řekl:

„Slyšíš mě, slyšíš mě?”

Viděli odtud hluboko do tmy. Zatím byla však stále

nehybná a nepropustná, protkaná osamělými hlasy

lovící zvěře. Jen ve vesnici při okraji cesty planuly

vysoké ohně. Pak v dálce zakroužil pták!

Aert se vzpřímil! Cítil údery vlastního srdce a bu-

šení krve ve spáncích. „Jedou!” Z nedohledné tůně

vystoupily ostře jasné oči. Kulaté a mžikající. Běžely

z velké dálky, blížily se!

„Jedou!” řekl Sek do kovové skříňky. „Vyjděte s po-chodněmi na cestu!”

Silnice vzplanula desítkami světel. Průvod bojovní-

ků a tanečníků ve slavnostních maskách. Dlouhá

štíhlá kopí, kouzelník s odznaky moci, náčelník

v evropském obleku se státní vlajkou.

Žluté autobusy vystoupily ze tmy. Vzpomněl si na

Annetu a toho lovce. Zpomalily a zaváhaly, krok za

krokem se blížily ke vsi.

Aert cítil, jak mu prýští po zádech pot. Zaťal zuby

do rtů. „A vezmou-li si zbraně?” zeptal se zase pochybovačně.

„Nevezmou, je svátek, nemohou vystoupit se zbraněmi. Poděsili by lidi, byl by z toho zmatek.”

Autobusy konečně zastavily. Důstojník otevřel okno

a hlasitě křičel. Zástup polonahých dívek přinášel

tanečním krokem v koších ovoce. Dveře autobusů se

otevřely. Muži v uniformách se vyhrnuli ven. Několik minut oddechu, aby neurazili vesnici. Občerstvení přijde v takovou noc vhod.

Tanečníci je obklopili a k obloze vytryskly bubny.

Aert si otřel bez dechu čelo. Celá silnice ve strhují-

cím rytmu tančila. Divoké masky a bílé pruhy hlin-ky, khaki uniformy četníků. Mezi autobusy a uni-formami se objevil náhle zástup černých těl. Od-dělili je! A bubny zněly. Všechno se vlnilo a zmí-

talo. Pak se celá ta masa neočekávaně hnula do

tmy a stínů buše. Teď už to nebyl spletenec, ale dva

rozdílné houfy.

Četníci pochopili, že se něco stalo, a stiskli se k so-bě. Proč je do té tmy tlačí? Slavnostní kopí bojovníků nebezpečně namířená na prsa. Nestačili se

zformovat, nestačili vyrazit k útoku. Tmu proťaly

oslepující reflektory kamiónů! Vynořily se ze tmy a

vjely mezi oba houfy. Ozval se kulomet a po něm

další. Pak krátké dávky ze samopalů.

Aert se odvrátil.

„Republikánská garda!” řekl hrdě jimo Sek.

Až ho zamrazilo. „Zbláznili jste se?_S tím nechci mít

nic společného,” vydechl těžce. „Říkal jsem, že je

máte obklíčit a zatknout!”

Kapitán se dětsky usmál. „Tak je to lepší, monsieur,

udělali by to s námi stejně. Gardu by postříleli ještě

dnes v noci v prezidentských zahradách. Jde o náš

život, monsieur.”

Výstřely slábly. Ze tmy se ozývaly jen táhlé hlasy

probuzené zvěře a nesrozumitelné rozkazy. Na severu korona nažloutlého jasu. Maawakao! Vesnice

183

strnula, zmrtvěla ve zděšeném klidu. Autobusy

opuštěné uprostřed silnice.

„Chtěl bych se vrátit, kapitáne,” řekl stručně Aert a

zmocnila se ho smrtelná únava. Ráno proletí svě-

tem lakonická zpráva, spiknutí opozice v Maawakau

bylo potlačeno, pokus o puč se nepodařil. Vláda drží

situaci pevně v rukou. Ztráty na životech jsou minimální.

Tady v té vsi už neměl co dělat. Tady platila jiná

spravedlnost a jiné zákony. Nahé, prosté. Život a

smrt. Všechno bylo docela jednoduché, až příliš

jednoduché, nebezpečně jednoduché. Ale to oni asi

ještě nemohou pochopit.

*

„Jeďte, jeďte prosím okamžitě,” šeptla v té chvíli

lady Elizabeth Konstancii. „Manžel vás o to nalé-

havě prosí…”

Konstancie na ni nechápavě pohlédla. Právě se vrá-

tila z balkónu a tady to bylo stejně nudné jako

předtím.

Vyčkávalo se.

Vlastně ne. Nebylo to už nudné ani napjaté. Ovzduší

bylo v tom vedru docela ledové. Všechno ztuhlo.

Lady Elizabeth s nehybným úsměvem se do ní zavěsila.

Po hlavním širokém schodišti zvolna sestupoval, doprovázen jen svým tajemníkem, David Isa Gej. Trochu shrbený v prostých černých šatech, s unavený-

ma očima za nezbytnými brýlemi a mírným úsmě-

vem na rtech. „Prosím o prominutí, že jsem se tak

zdržel,” řekl omluvně a vykročil vstříc představitelům diplomatického sboru.

„Jeďte, pospěšte si, nikdo z oficiálních hostí teď ne-může odejít. Tingbo je ve městě a musí okamžitě

zmizet. Pokus o převzetí moci se zřejmě nezdařil, to

je Lyův pád. Tingbo nesmí být do té věci za žádnou

cenu zatažen. Nesmí být zkompromitován. Ať se

vrátí okamžitě na sever. Dnes večer v Maawakau vů-

bec nebyl!”

Objevili se číšníci s nápoji a prezident zamířil do

jídelny. Ostatní za ním. Hudba spustila vídeňské

valčíky. Generál Kane a generál Mamadore Dia

stáli nehybně po boku Mohameda Ly. Viděla jejich

hladké, šedivé tváře. Pokus se nezdařil. Gej žije,

autobusy nepřijely.

„Vám se to může ještě podařit,” slyšela naléhavý

hlas. „Jak skončí recepce, začnou zatýkat, nebo už

možná začali. Stoupenci generála Kana měli převzít ochranu paláce, ale jsou tu jen zesílené jednotky gardy.” Opět se usmála a vlekla ji k toaletám.

„Tingbo je v tajném bytě … Jeďte okamžitě, musí-

me se ho pokusit zachránit, je to muž budoucnosti …” Šeptla jí adresu. „Měl být jmenován ministrem bezpečnosti v nové vládě, ale kromě Mohameda Ly o tom nikdo neví, dá se to popřít, byla to jejich osobní úmluva. Pak jeďte do agentury a pusťte

do světa co chcete, nikdy jsme neměli na Lyovi zá-

jem.- Ostatní zpravodajové se odtud dnes večer ne-hnou, budete první…”

Přikývla. Nemohla odmítnout. Službu za službu. Člo-věk musí myslet přece nL budoucnost. David Isa Gej

tiskl ruce a usmíval se. Hosté se trousili k studené

tabuli. U východu z recepční haly stáli v nehybném

pozoru gardoví důstojníci. Nechali ji bez povšimnutí

projít. Jejich rozkazy se bílých žen netýkaly.

Pomalu došla na parkoviště. Klid. Nikdo už nepři-jížděl. Před bránou zahlédla obrněný vůz. Obratně

vycouvala a zvolna jela k bráně. Stráž jí nerozhodně

zastoupila cestu.

„BBC Schagerstromová,” řekla stručně a ukázala

novinářský průkaz. „Musím odeslat zprávu, že prezident žije!”

Usmáli se a nechali ji projet. Zhluboka si oddechla.

Teprve teď stiskla pedál akcelerátoru naplno a vyrazila k městu.

Neočekávaně se jí zmocnilo zvláštní uspokojení, že

ten kus přece jen dopadl jinak, že se nenudila. I na

tomhle jevišti se osvědčená klišé už začínají přejí-

dat. Uvolnila se a otočila knoflíkem radiopřijímače.

Lidová hudba, rytmus, folklór. Nic se neděje. A zítra

bude průvod s přehlídkou, sejde se celá bílá maawakská obec jako na nedělní mši. Možná že tam

bude i on, možná že ho uvidí na vládní tribuně. Ne-má-li v tom prsty!

Zamrazilo ji. Ale asi nemá, doktorka Ofori ho jistě

dobře hlídá.

185

Hnala se usínajícími ulicemi. Na náměstích se ještě

tančilo, ale lidí přece jen ubývalo. Na zítřek se chtěl

každý dobře vyspat. Nádherný svátek, všechno je

dovoleno. Den republiky!

V postranních ulicích zahlédla alegorické vozy a

u Ústředního parku míjela několik obrněných

transportérů. Příprava na přehlídku nebo bezpeč-

nostní opatření? Občas zahlédla pomalu jedoucí policejní vůz. Přece jen nebylo všechno tak docela

v pořádku. Ale teď už ji to jen příjemně vzrušovalo.

Rytmus z přijímače vnikal do těla. Přistihla se, že si

brouká melodii a bubnuje prsty lehce na volant.

AFRIKA! Nedovedla si představit, že by odtud

musela někdy odejít. Měla ráda noční osamělé jízdy,

oblohu nad hlavou, tu nekonečnou, horkou a ještě

nespoutanou zemi. Mohla snít a přemýšlet. Očeká-

vat, co přinese zítřek, být spokojena sama se sebou,

že bude zase první. Udělala dobře, když poslechla

svůj vnitřní hlas a neukvapila se s první zprávou.

Za chvíli zvedne telefon a uslyší vzdálený Londýn.

Nepodařený atentát a pád Mohameda Ly. Mohla by

trochu polechtat Portugalce, neměli v tom snad

i oni prsty? Počala v duchu sestavovat zprávu, hledat

vhodné obraty, nezávazně naznačit, co se dá v nejbližší budoucnosti očekávat.

Vůz se ponořil do tmy domorodé čtvrti. Teď už musela jet pomalu a opatrně. Příliš se tu nevyznala a

silnice byla strašná. Chatrče a hliněné domky. Elektrické osvětlení scházelo.

Ulice Sakey.

Kdo to byl Sakey? Také to jméno už někde slyšela.

Asi národní hrdina. Trhla sebou. Zdálo se jí, že odkudsi zaslechla výstřely. Tlumeně jako výfuk vozu.

Uvědomila si, že je ve večerní toaletě, neozbrojená,

uprostřed domorodé čtvrti. Do prezidentského palá-

ce se přece nenosí pistole.

Vydechla. Střílí se, ale to je přece běžné, tak hladce

to zase neprojde. Tingbo musí teď především zmizet, aby ho nemohli s ničím spojovat, aby mohl zů-

stat v záloze pro budoucnost. A v neděli ji pozve

anglický velvyslanec na slavnostní oběd.

Ulice Sakey.

Ještě více zpomalila. Vůz se teď pohyboval sotva

krokem. Motor už nebylo slyšet. Jen sešlé domky,

bahnitý pach reky. Musela být docela blízko.

Ploužila se kolem spících chatrčí. Nad hlavou obrovské hvězdy. Neónová záře města zůstala neuvě-

řitelně daleko. Snad celé věky, tady se zastavil

čas.

Konečně zahlédla ohradu ze zčernalých prken

s pestrými plakáty a za ní domek. Zhlasla reflektory. Vůz utichl. Volant v ruce jí zatím dodával pocit

bezpečí a jistoty, ale teď vystoupila.

Přála si mít ten okamžik už za sebou.

Prošla váhavě otvorem, který snad měl být vchodem,

ale branka v něm chyběla. Za okny zastřenými pa-pírem mdle žloutlo olejové světlo. Byla ráda, že ne-spí, že ho nemusí budit. Zahlédla dveře s potrhaným

závěrem skleněných korálů.

„Monsieur Tingbo…,” řekla tlumeně. „Monsieur

Tingbo …”

Za chatou se valila řeka. Černá, mohutná, páchnoucí, ale životodárná.

„Monsieur Tingbo …,” váhavě vešla.

Ležel na hliněné podlaze oblečen do smokingu a

z prsou mu ještě bublavě tryskaly potůčky krve.

Snad někam spěchal.

Srdce jí zmrtvělo, utichlo. Zahlédla tu chvíli, už

dávno ji znala. Dva muži v leopardích kožešinách

téměř současně stiskli spouště samopalů.

Zaslechla jenom hučení řeky a sirénu starého parníku. Znovu se vracela tou lodí vzhůru k pramenům

Maaw!

*

V polospánku vnímal jen vzrušené hlasy. Zdálo se

mu, že poznává Mbenga a Osmana, ale pak jakoby

zase promluvil kapitán Sek.

Chtěl se podívat na hodinky, muselo být už k ránu,

ale nemohl se přinutit k tomu, aby sáhl na noční

stolek. Pak bylo najednou ticho, jen po obloze běžel

věčný telegraf a Hawa zřetelně řekla:

„Dost času ráno, nechte ho spát!” Někdo jí šeptem

odpověděl a tiché, zvysoka našlapující kroky se

vzdalovaly.

Snažil se pochopit, o čem to s ním chtějí mluvit, ale

187

klouzal jen po hladkých hřbetech myšlenek a nemohl proniknout dovnitř. Ponořit se a utonout.

Pak se otevřely dveře, všude byla tma a ONA tiše

vešla. Ale neviděl nic, jen cítil, jak se k němu blíží.

Lehce a neslyšně. Měla bílé tělo a temnou tvář.

Ulehčeně si oddechl.

„Je to marné, je to úplně zbytečné, nedalo se nic

dělat,” řekla zastřeně a přilehla horce k jeho

boku.

Zmocnila se ho touha dotknout se její pleti a nahmatat její tep, ale nemohl, byla těžká a nehybná a

ta tíha mu svazovala ruce.

„Zastřelili ji, garda od půlnoci likviduje leopardi

komanda…”

Teprve teď pochopil hloubku a smysl těch slov.

Skutečnost, že tu stojí Hawa a on leží s mrtvou.

Chtěl vyskočit, ale nemohl, chtěl vykřiknout, ale

měl védrem vysušená úsia.

Pootevřel oči.

*

Slunce nemilosrdně bušilo do zad přes pestrobarev-né baldachýny a slunečníky. Do vědomí se mu vtí-

rala břeskná anglická kutálka a rázné údery okovaných bot.

Ještě štěstí, že člověk může mít na nose černi

brýle.

Nebyla to anglická kutálka.

Proboha, kdy už bude té parádě konec!

Červené kabáty, zlaté prýmky a lampasy, důstojnio

ké čepice, bílé kalhoty a černé tváře.

„Sláva, sláva impériu,” vřískaly trubky starou fanfá-

ru ještě z Búrské války, sotva se elitní jednotky Republikánské gardy octly před tribunou.

Z třídy Osvobození vyjely na náměstí Nezávislosti

první vozy motostřeleckého pluku a za ním v ráz-ném sledu dvě baterie dělostřelectva. Muži ve slu-

šivých amerických uniformách byli vybraní Súdánci, Fulbové nebo Okuové.

Aert Helst opět přivřel oči.

Na ramenou cítil tu nesnesitelnou tíhu obrovitého

černého slunce, které teď, krátce před jedenáctou

už dolehlo jiskřivou váhou na čestnou tribunu.

Vzpomněl si na ten hrozný ranní sen, který k němu

vklouzl těsně před svítáním. Kam asi odešla a proč

mu nedala sbohem?

Nepatrným pohnutím víček za skly černých brýlí

zaznamenal pochodující prapor výsadkářů.

„Jednotu-mír-nezávislost,” skandovaly desetitisíce

mužů a žen v bílých i pestře barevných bubu.

JEDNOT U-M í R-N EZÁVISLOST

JEDNOT U-M í R-N EZÁVISLOST

JEDNOTU—

Kutálka neúnavně vyhrávala všechny marše světa.

Prezident David Isa Gej obklopen poslanci, ministry

a státními tajemníky zdravil Svaz sportovních jednot.

Jen nad lóžemi evropských hostí a diplomatického

sboru ležela, za zdvořile se ovládajícími laskavými

úsměvy, úmorná tíha afrického dne. V poslední řadě

až za diplomatickým personálem a obchodními zá-

stupci evropských firem seděli veselí, dobře se ba-vící, ale už důkladně podchlazení chlapíci a popí-

jeli ledové drinky, bůhví jak a kým pašované na

vládní tribunu.

Jenom TA ŠVÉDKA s nimi nebyla.

Prezident, revolucionář a bývalý profesor sociologie

na maawakské universitě opět povstal, aby tak pro-jevil úctu zástupcům lidu. Pak se ještě více pootočil

směrem, odkud přicházeli náčelníci a stařešinové

kmenů, a pozdviženou rukou odpovídal na jejich pozdravy.

Očima však zapátral v řadách hostí na čestné tribuně, až ulpěl vážným pohledem na nehybné, černý-

mi brýlemi zastřené tváři.

Aerta napadlo, že vlastně vůbec nic neskončilo, že

jeho práce teprve začíná, že to byl začátek. Začátek

začátku.

Jak fantastické je snít takový sen, který přenáší člověka přes hranice času!

Maawakao

1971

Podotýkám, Ze všechny politické reálie o Portugalsku, uve-dené v této knize, se vztahují k období před vítězstvím Hnutí

ozbrojených sil. — M. N.

edice SMARAGD svazek 78

miroslav

neumann

muž pro

maawakao

Obálku a vstupní kresbu navrhl Ja-roslav Fišer | Graficky upravil Jan

Wild | Vydala Mladá fronta jako

svou 3689. publikaci | Odpovědný

redaktor Vojtěch Kantor | Výtvarný

redaktor Jiří Svoboda j Technický

redaktor Břetislav Klíma | Vytiskl

Mír, n. p., závod 3, Praha 1, Ople-talova 3 | 10,78 AA. 11,37 VA | 192

stran | Náklad 55 000 výtisků | 1. vy-dání | Praha 1976 j 601/22/82.5 j 13/33

| 23-067-76 | Cena brož. výt. Kčs 17,—

Varováni před neštěstím může mít

mnoho podob. Tohle začínalo hluboko

v rovníkovém pralese, kde domorodý

bubeník vyklepával na signálním bubnu

zprávu: „Význačný muž spatři hlavu

černého hada, který se vynoří z řeky

Maaw”. Zvěst přelétla stovky kilometrů,

až dorazila do hlavního města mladého středoafrického státu, které osla-vovalo výročí Dne nezávislosti, Dne republiky. Dva muži, kteří měli za úkol

chránit život nejvyššího představitele

a vůbec vnitřní i vnější bezpečnost

země, analyzovali nebezpečí — a přece

právě jeden z nich toho večera padne

rukou zákeřných vrahů. Aert Helst, na-venek obchodník dřevem - de facto

expert pro otázky zpravodajské služby,

zůstává se skupinkou spolupracovníků

tváří v tvář hrozbě atentátů, diverzí

a reakčního převratu. - Miroslav Neumann dobře zná otázky boje národů

proti kolonialismu, drastické důsledky

důvěřivosti či podceňování protivníka

v mezinárodní politice. V příběhu Muže

pro Maawakao staví do středu udá-

lostí profesionála, zvyklého na mírnější

pásmo i klasický typ zpravodajského

působeni. Tady je ovšem horké klima,

zcela odlišná sociální struktura, jiná

psychologie - a stejná snad jen smrt.

Je nutné improvizovat a pod hrozbou

prohry a katastrofy tisíců lidí volit bleskově řešení jen jednou a nezvratně.

A přece i pak jsou možná překvapení.

Neumann vypráví o dramatu ve fiktiv-ním, avšak tak reálném Maawakau civilně, věcně, několika větami dovede

postihnout jádro složitých situací i krásu

barvité Střední Afriky. Muž pro Maawakao je poutavý, téměř detektivní román

pro čtenáře, kteří rádi sleduji spole-

čenské proměny soudobého světa.