Václav Erben

Pastvina zmizelých

1

To časné srpnové nedělní ráno bylo zřejmě počátkem nádherného dne. Silnice vedla směrem na jih, podél jezera, na němž se povalovaly chuchvalce bílé páry. Rozrážel, je s kraválem motorový člun vlekoucí dívku na vodních lyžích. Patrně pořádně otužilou dívku. Vysoké stráně v zeleni, jíž prosvítaly skály, nahoře slunce, které ještě neproniklo k silnici a jezeru, výhledy v zátočinách na další a další kopce a stráně, trať a tunely na druhém břehu – to všechno připomínalo v oparu nedělního rána jakési alpské předhůří. Po bělavé betonové silnici jel vůz, který už ledacos pamatoval, ale nebylo to na něm vidět. Černá mercedeska-kabriolet, vyrobená patrně někdy na počátku čtyřicátých let, se leskla černým lakem a blýskala chromem. Na koženém sedadle za volantem si tiše hvízdal chlapík, který měl nepochybně příliš mnoho volného a zbytečného času. Sunul se po téhle znamenité silnici nadměrně pomalu a dívce na jezeře věnoval takovou pozornost, že by vozu stačil jezevčík v mírném poklusu. Mladík byl oblečen světle a oslnivě. Nad bezovými kalhotami se teplalo semišové sako, z něhož zářila bílá košile se vzornou kravatou, a tahle určitá staromódnost v čase roláků a triček spolu s tou károu, ve které se nesl, musela na mnohé silně působit.

Dívka zmizela někde ve vlnách. Za zátočinami narůstaly další a další zelené a skalnaté stráně dělené stržemi potoků. Za městečkem, dosud pokojně spícím, se jezero rozestoupilo a po rameni lemovaném silnicí funěl a plácal do vody kolesový parník, ve věku vznášedel a okřídlených lodí podivuhodné monstrum důstojné a starobylé. Na chrániči koles se skvěl nápis VYŠEHRAD. Tím se rozplynula vidina alpského předhůří. Znalec, tramp a pikovický trapper by poznal v tomto dědečkovi starého známého a slavného Primátora Dittricha.

Mladík pískající si v mercedesce byl kapitán Michal Exner a jel českou skutečností. Ve Štěpkovicích odbočil na druhou stranu řeky a mercedeska se šplhala do stráně a mezi lesy.

Kraj byl znamenitý, mírný a dramatický a z tohoto neutrálního hlediska jej také Michal Exner patrně bral. Byl naplněn pohodou a její díl předával čas od času vnímavějším poutníkům. Slunce už naplno zářilo a řeka s oparem mlh byla hluboko dole. Les, silnice, zatáčky i patníky vypadaly přívětivě. Nebylo důvodu pochybovat, že takové nejsou, zůstaly stejné jako před lety, a pokud se kolem nich odvíjely historie a historky, které s přívětivostí neměly vůbec nic společného, nebylo to jejich vinou. Kůže beránka zůstane nevinná, i když jí byl někdo zadušen; i pes, který rozsápe lidské hrdlo, byl k tomu někdy nějak veden. A co potom říci o lesu, louce, keřích.

Jisté bylo, že Michal Exner o tomhle nepřemýšlel. Možná někdy, ale teď zrovna ne. Neboť jitro bylo nedělní a mírné, A smysly byly nachystány přijímat laskavost a mírnou lásku. Důvěřovat pokoře a případně se o ni i pokusit.

Nevěděl nic o místě, kam přijížděl. Na okraji silnice stál drobný starý muž v plandavém sáčku a ve vyrudlých plátěných kalhotách. Nemával. Nepokoušel se stopovat.

Ale v jeho postoji byla odevzdanost žebravého mnicha.

Michal Exner zastavil. „Chcete nahoru?“

„Kdybyste byl tak laskav,“ řekl muž; mírně se usmál, jako farář na miminko při křtu.

„Jedu jen do Hrádku,“ řekl Exner.

„Já také.“

„Bude hezky, ne?“

„Určitě,“ odpověděl muž s jistotou Pána Boha. Ale jinak se mu nepodobal. Neboť byl drobný a šlachovitý a neměl vousy a nakrátko ostříhané vlasy mu teprve začínaly šedivět. „Na výlet?“

„Tak trochu,“ prohlásil Exner rozmarně. Neznaje příběhy a věci kolem nich, nemohl mít jinou náladu. Vyjeli z lesa. Širší okolí obce bylo zarámováno lesy.

U nich a v jejich blízkosti na bývalých pastvinách tisklo přírodu množství rekreačních chat. Hrádek totiž proslul vynikajícím klimatem.

Silnice vedla obcí vzhůru, stoupala a otáčela se dlouhou zatáčkou,

„Hledám chatu profesora Hodičky,“ řekl Exner. „Nemohl byste mi poradit?“

„Ano. Totiž… Tady je hrozně moc chat. Kdybyste byl tak laskav… Jsem na místě.“ Auto zastavilo.

„Tomu místu se prý říká Jílovec.“ Muž ukázal dopředu, kde se za vsí a poli zvedal rozložitý kopec porostlý lesem, „To je tamhle. Málokdy tam přijdu. Mám chatu na Haberně,“ ukázal doleva do kopce. „Profesor Hodička, já vím, kdo to je, Před mnoha lety jsem mu dřevem obkládal přízemí v chatě. Teď pojedete kolem březového háje, potom pořád rovně po silnici, až k lesu, kde je vpravo cesta. Špatná, ale vozem projedete. A tam už je to blízko. To už se zeptáte. Děkuji vám, a co jsem dlužen?“

„Za svezení?“

„Ano,“

„Mával jste?“

„Ne. Nedělám to.“

„Zastavil jsem sám. Nemusel jsem, takže to máte zadarmo, Na shledanou.“ Muž vystoupil, Michal Exner se dotkl prstem okraje semišového klobouku a nestaraje se dál o starého muže, vyrazil.

A pokračoval ve falešném pohvizdování, Slunce odpařovalo rosu a kraj voněl. Nebylo by na světě k vydržení, kdyby příroda označovala zápachem místa poznamenaná ponurými činy člověka.

2

Dva roky a tři měsíce před srpnovým fénem: Byl pátek večer a hostinský v Petrovicích, které jsou za řekou na druhé stráni naproti Hrádku, se pokusil o jistou organizaci celé záležitosti. Správně předpokládal, že jeho podnik opět navštíví Josef Klanec, protože na Hrádku je restaurace Na stavidle zavřená. Požádal proto dva silné chlapce, aby na jeho znamení Klance vynesli a shodili dolů ze stráně k řece. Bývalý kovář byl totiž známý násilník a vytloukač hospod. Zvlášť když měl pod čepici. Anebo i když neměl. Propíjel plánovitě svůj slušný důchod horníka z uranových dolů. Hostinský mu ovšem nemusel předkládat nápoje. Jenže v tom případě bylo riziko kraválu hned zvečera. Jinak Klanec na nějakou tu korunu nehleděl.

Po desáté zapadli do hospody dva trampové, pro nějaký salám, chleba a lahvové pivo. Běžná věc, party tábořily pod širákem všude podél řeky už od časného jara. Klancovi se nelíbili ani trampové, ani jejich oblečení, a nenáviděl způsob jejich Života. Dal to zřetelné najevo zařváním: „Vy grázlové zlodějský…“ Hoši nebyli pápěrky a napřímili se. Hostinský dal znamení a Klanec už neměl možnost pokračovat. Možná že ti dva najatí vazouni by ho nezvládli, ale hoši v kostkovaných košilích a vojenských botách přiložili ruce k dílu a Klanec se sesypal pěkně dolů strmou strání. Bylo jen slyšet, jak praskají větvičky a šustí listí. Nebylo obav, že by se dokázal vyšplhat zpátky. Vykonavatelé pořádku se zaposlouchali, a když se zdola ozvaly zlobné nadávky, spokojeně se vrátili do hospody, i Trampové vzali své zboží a zmizeli v hvězdnaté květnové noci a ti zbylí dva se vrátili k pivu a kartám.

Hrádkem se nesl do noci sborový zpěv. Zněl jako chorál na oslavu Gustava Truhlaříka, který si v malé stodole vedle své vily zřídil letní restauraci a zahajoval toho pátečního dne sezónu. Patnáctého května otvíral, patnáctého září končil, někdy až třicátého, když bylo dobré počasí a chataři se nemohli utrhnout od svých domků a zahrádek. Měl koncesi a byl to navíc jeho kšeft, takže se o něm říkalo, že čepuje nejlepší pivo v okolí. U pípy stál syn a on s manželkou obsluhoval hosty sedící u výčepu ve stodůlce nebo větším dílem venku pod širým nebem. „Bude hlína,“ vykládal někdo, „za hodinu tady máme Klance a uvidíte, jak zvedne zábavu!“ Muselo to vyjít jak hodiny. V pátek je Klanec v hospodě v Petrovicích, tam zavírají v deset, nejpozději v jedenáct, a proto nejpozději před dvanáctou musejí vést Klancovy kroky sem k Truhlaříkovi. Koneckonců má to z Petrovic do své chajdy, kde bydlí celý rok, málem při cestě. K zábavě nedošlo, protože Josef Klanec se nedostavil. Ani ho nikdo zvlášť nepostrádal.

Hlavním pohostinským podnikem Hrádku byla restaurace a hotel Na stavidle. Nikdo už nikdy nevysvětlí, odkud vzala hospoda tenhle název, protože vesnicí na kopci neprotékala ani stružka, která by se dala zahradit, a pokud paměť lidská sahala, nebyla zde nikdy ani louže na čachtání hus a kachen. Ovšem Stavidlo byl podnik turistický a znamenitý, na jehož dokonalém chodu si vedoucí Evžen Frýba silně zakládal.

Restaurace stála uprostřed obce na velmi příhodném místě v zátočině cesty. Kousek za ní ve větší vilce byl okrsek Veřejné bezpečnosti, naproti na vršíčku hřbitov s kostelem a škola.

Bylo po dešti a modravé světlo výbojek se odráželo na mokrém listí. Veřejné osvětlení obce značilo blahobyt, který národnímu výboru přinášel výnos z prodeje pozemků a z obecních dávek chatařů.

Před restaurací stál zelenavý kombík a z pootevřeného okna výčepu bylo slyšet hlasitý hovor. Ve velkém reprezentačním lokálu seděl pod jediným světlem jediný host. Neobyčejně dobře živený muž v tričku, které ho obepínalo víc než silně. Baculatýma rukama si podával do úst velké porce hovězího s rajskou omáčkou a knedlíkem. Jeho chuť k jídlu byla nesporně úměrná jeho postavě. U stolu seděla na bobku drobná servírka a krmila z dlaně nakrájeným párkem tygra. Když se člověk vzpamatoval z prvního úleku a byl schopen vnímat normálně, pochopil, že zde nejde o tygra, ale zlou žíhanou dogu, jemně žeroucí z jemných rukou. „Bylo to prima,“ řekl muž a otřel si ústa ubrouskem.

„Ještě si něco budete přát?“ zeptala se servírka a věnovala se dál krmení té psí almary.

„Máte-li nějaký moučník, něco menšího, kávu a potom pivo.“ Servírka vstala, pes se rovněž nadzvedl a hleděl chtivě. „Alexandře,“ řekl muž přísně, „neobejduj, pacholku.“ Alexandr porozuměl. Zívl, vzlykl a rozcabil se na boku. Těžce vzdychl.

Muž si došel ke stolku pro staré časopisy a začal jimi listovat. Pozdní večeře Na stavidle byla jednou z nečetných zábav spisovatele Vojtěcha Pátka a jeho psa. Pátek vlastnil chatu nedaleké Truhlaříkovy hospody v místě, kterému se říkalo Haberna, a trávil zde většinu dní, kdy psal – hlídán a hlídaje svého psa Alexandra – v klidu přírody a za šumotu stromů své známé pohádky o vodníku Hampezníkovi, hejkalovi Barnabášovi, banditovi Františkovi a smutných nešikovných vílách, inspirován přírodou za okny, myšmi v trávě zahrady, Alexandrovými rozmary, klováním žluv do dřeva chaty a veverkami, které se u něho nestoudně přiživovaly po celý rok a jimž nyní zrála bohatá úroda lískových a vlašských ořechů, veverkami, které prováděly sklizeň místo majitele Vojtěcha Pátka a tropily si legraci z Alexandra. Alexandr dostal ještě kousek párku a jeho pán malý moučník.

Debata ve vedlejším výčepu byla hlasitější než obvykle.

Restauratér pan Frýba přinesl pivo.

Pátek ukázal očima na zeď: „Stalo se něco?“

„Ale ne,“ řekl pan Frýba. „Debatujou, co je se starým Klancem.“

„Klancem? Znám ho?“

„Ale jistě. Určitě jste ho viděl. Takovej mohutnej dědek. Nosil knír. Byl kovář a pak horník. V dolech. Uran.“

„Ten rváč?“

„Ano.“

„A co s ním je?“

„Od soboty se neobjevil.“

„Stejně se divím,“ řekl Vojtěch Pátek, aby nestála řeč, „že u vás netropil výtržnosti.“

„Naposled loni. Ale bojí se psů. Věděl, že bych přivedl Rafa. Udělal jsem to dvakrát a byl pokoj.“ Raf, byl Frýbův airdaile-teriér, známý rváč a ničitel místní drůbeže. S Alexandrem se srdečně nenáviděli.

„To je dobrý,“ pravil Pátek, když dopil pivo. „Dal bych si ještě jedno. Třeba je nemocnej…“

„Klanec? Vyloučeno. Nožíř chodí kolem jeho chatrče hnedle každý večer. Ani jednou neviděl světlo.“

„Změnil lokál a chodí k Truhlaříkovi.“

„Ten by ho vyhodil natotata a bez řečí. Nechodí.“

„Vida,“ zamyslel se nad prázdnou sklenicí Vojtěch Pátek.

„Je dnes krásný večer.“

Pan Frýba přinesl druhé pivo a začal pomalu vyklízet hospodu. Výčep ztichl, kuchař odešel, Pátek dopil poslední hlt. Při loučení poznamenal: „Hledá ho někdo?“

„Klance?“ Frýba přestal uklízet nálevní pult. Alexandr se protahoval u dveří a vydával mocné zvuky netrpělivosti. „Hm…“

„Těžko. Ani se nedivím, že nikoho nemá. Každýmu šel na nervy…“

„Smutnej úděl,“ řekl spisovatel. „Pro lidi,“ odpověděl Evžen Frýba. Pes konečně mohl vyrazit do světa. Divoce se rozběhl k prvnímu stromu a hned nato dychtivě ke známému rohu. Vrtěl se nadšen svobodou, což při jeho osmdesáti kilech nepůsobilo povzbudivě. Pátek odklopil zadní dveře kombíku, zahvízdal, řekl: „Hop!“ a zvíře kupodivu porozumělo, poslechlo svého pána, vyskočilo do auta a nechalo se, zavřít.

Auto se zakymácelo a pak ještě víc, když se za volant vsoukal sám Vojtěch Pátek.

Vůz vycouval na silnici a odkolíbal se vzhůru k Haberně. V tichu večera bylo zřetelně slyšet, jak zastavil před zahradou, jak vůz čekal, než Pátek otevře bránu, jak vjel dovnitř a jak zmlkl. A potom už bylo opravdu jenom ticho.

Zmizení Josefa Klance by proběhlo téměř nepozorovaně, nebýt důchodového zabezpečení a pošty. Poštovní doručovatelka, která neměla tušení o tom, že se sem tam někdo pozastavil nad tím, že Josef Klanec není, odpočítala si hned na poště jeho – oproti jiným – dost značnou hromádku stokorun, protože tento důchodce ji pravidelně čekal hned před poštou, aby, jak říkal, se nemusela trmácet až nahoru, do jeho chajdy. Toho dne před poštou nebyl.

Listonošku pořád nic nenapadlo, snad jen, že asi něco oslavoval a zaspal. A vykonala všechny pochůzky, vypravila se za vesnici do míst, kterým se říkalo Jílovec, kde na okraji chatové kolonie byl Klancův domek. Patrně byl postaven v dobách, kdy ještě jeho majitel nezpustl. Chátrat teprve začínal. Také plot byl jakžtakž v pořádku a zahrada, uklizená zimou a načepýřená čerstvou zemí, také nevypadala odpudivě.

Zvenčí nebylo možné se dovolat, listonoška tedy vstoupila na zahradu a zaklepala na dveře domu. Nikdo ji nepozval dál, ani nepřišel otevřít. Nakonec bušila a volala. Nic. Pak vzala za kliku a zjistila, že je otevřeno. Vstoupila dovnitř, ale všude bylo prázdno, postel ustlaná; a jaksi bezděčně se podivila čistotě a pořádku, což by v domě toho člověka nikdy nečekala.

Podívala se pod postel. Nebyl tam. I na žebříček k půdě vystoupila, a otevřela poklop. Půda byla prázdná. A v kůlně na zahradě jen nějaké nářadí a haraburdí. Kromě poletujícího hmyzu žádný živý tvor. A poletujícímu hmyzu nelze předat důchod a podpis takového hmyzu o přijetí by byl neplatný. Poštovní doručovatelka tedy zavřela všechny dveře, které během hledání důchodce zotvírala, vrátila se na poštu, kde se zbylými penězi provedla předepsané úkony. „Hele,“ řekl jí odpoledne vedoucí, „co je s tím Klancem?“

Vysvětlila mu to.

„A v hospodě nebyl?“

„Na stavidle ne.“

„U Truhlaříka?“

„Tam jsem dnes nebyla.“

„Nebyl tam,“ řekl vedoucí. „Normálně bejval už tři dny na suchu…“

„A je to poprvé za tři roky,“ zdůraznila listonoška, „co nečekal před poštou. Kromě těch dvou měsíců, které dostal za rvačku ve Štěpkovicích loni na jaře.“

„Zavolám esenbákům,“ řekl vedoucí. „Třeba se zase s někým serval a zavřeli ho.“

Před velitelem okrsku nadporučíkem Niedrem seděli v řadě vedle sebe tři občané, kteří Josefa Klance viděli jako poslední. Hostinský z Petrovic a ti dva mládenci, co je hostinský požádal, aby Klance bystře vynesli z lokálu a shodili ze stráně. Ti dva trampové, co si přišli pro pivo, salám a chleba, pochopitelně přes veškeré úsilí vyšetřovatele podporučíka Havelky zjištěni nebyli. „Spad do řeky a utopil se,“ řekl Nieder. „Vy jste vlastně vrazi, pánové.“

„Blbost,“ pravil jeden z mládenců, traktorista z JZD, „tam dole je aspoň třicet metrů loučka. Ani kdyby válel sudy, tak se k řece nedoválí.“

„Jasně,“ řekl druhý, „a pět metrů je tam po kotníky. Štěrk, že jo.“

Hostinský se nadzvedl. „Pane nadporučíku, to fakt není možný. Já prosím přiznávám, že si moh zlomit roku nebo nohu, to je možný. Ale do vody spadnout nemoh, to ne.

„Nebo ho zmáčkli ti chuligouši,“ rozvinul novou teorii traktorista.

„Ale proč,“ namítnul ten druhý. „Vy jste je sice nezjistili, že jo, ale já je párkrát viděl. Ani jednou vožralí. Jevili se mi jako dost slušný… „Jak se vám jevili, to není rozhodující,“ utrhl se Nieder. „No není, ale proč?! Dyť von zase tolik prachů u sebe nikdy neměl… „Jak tohle víte!?“

„Já si to myslím, že jo.“

„Tak nemyslete. Výpovědi jste podepsali?“ Přisvědčili. „Tak můžete jít.“

Po jejich odchodu se Nieder podíval na podporučíka. „Tak co?“

„No… mohli ho snad loupežně přepadnout…“ mínil opatrně Havelka, „jenže já si spíš myslím, že spad do řeky…“

„Tam, co je vody po kotníky!?“

„Možná vedle, dál… Můžete pozvat potápěče a…“

„Nic,“ rozhodl Nieder. „Byl to živel. Jestli je v řece, tak musí časem vyplavat. Někde. Ale můžete to napsat do souhrnu pro celostátní pátrání po pohřešovaných.“

„Pánové,“ prohlásil v pauze zkoušky herec Slávek Meduna, umělec s dispozicí komika a mima, „tvrdím, že měl Čapek pravdu s tou stopou ve sněhu.“

„To jako myslíš,“ ozval se kolega Blír svým známým sonorním hlasem, „tu povídku, jak je ta jedna stopa ve sněhu?“

„Přesně. Já totiž viděl věc úplně stejnou.“

„Ve snu!“ zachechtal se Marek Ostřák, až se mu vousy a břicho zatřásly. „Ve snu, to jo.“

„Ne! U nás na Hrádku. Jenže ne jednu stopu jen tak, ale pár stop a konec. Jako kdyby se ten člověk vypařil. Jako po náletu v Hirošimě. Podívejte, pánové…,“ a Meduna vstal, aby věc předvedl v pohybech. „V pátek zahajoval Truhlařík sezónu…“

„To je ta hospoda vedle tvý chajdy.“

„Jo. Neseděl jsem tam dlouho, protože jsem se druhý den chystal na májovky.“

„A rostou?“

„Mizerně. Ale to není důležitý. Jestli si vzpomeneš, Marku, když jste byli u mě na návštěvě, kousek dál za Truhlaříkem je stará pastvina. Za války tam prý byl koncentrák, pastvina to už dávno není, roste tam všelicos, hlavně břízky, habry, keře. Lísky a sem tam planá růže. Je to skoro rovina, ale nepřehledná rovina právě pro tyhle keře a stromy, ačkoliv jich tam není moc. Jsou sem tam rozházený. A touhle pastvinou vede cesta k řece. Obyčejná prašná cesta. A jak se lidi, když je po dešti, vyhýbají blátu, vede kolem cesty po obou stranách pěšina. A mezi cestou a těmi pěšinkami je ušlapaná tráva. A jdu ráno po té cestě a koukám do země, jen tak, nebylo kam koukat, a najednou mi to došlo a tři kroky jsem se vrátil. Podívejte, takhle to vypadalo,“ předvedl: „Někdo šel, dost těžkej chlap, protože stopy v prachu byly zřetelný, po pěšině vedle cesty směrem k Truhlaříkovi. Takhle,“ udělal pár kroků napříč jevištěm. „A najednou se ty stopy zastavily a ten člověk se postavil takhle,“ obrátil se k hledišti. „S nohama u sebe. Zřetelněji, než kdyby stál normálně. Jako kdyby něco zvedal, nebo tak. A konec. Vypařil se. Dál už stopy nevedly.“

„Che,“ řekl Blír. „Pokračoval trávou.“

„Mezi pěšinou a cestou je tak třicet čtyřicet centimetrů trávy. Proč by se takhle stavěl, kdyby chtěl jít trávou?“

„Vyčůral se do té trávy,“ mínil Marek Ostřák. „Nebo nasednul na kolo a odjel.“

„Když čůráš,“ pravil Meduna a ukázal, „jak stojíš? Takhle. A ne s nohama u sebe. A na kolo se už tak vůbec nedostaneš.“

„Přeskočil trávu,“ řekl Blír. „A když skočíš, tak se může zdát, protože se odrazíš, žes jako něco těžkého zvedal. A jestli je cesta kamenitá, tak dopad nenajdeš.“

„Proč by ten člověk skákal?“

„Z legrace, ježíš,“ práskl ruce Ostřák. „To mě napadlo, že by mohl skočit,“ řekl Meduna. „Ale neviděl jsem ani převrácený kamínek…“

„Prosím tě, proč jsi nad tím tak koumal?“

„Náhodou. Protože mi to bylo divný. Jsou stopy, a najednou nejsou.“

„Skočil. Měl radost ze života a skočil.“

„Jenže pánové,“ děl Meduna pomalu a s náležitými pauzami, „ten večír se z Hrádku vypařil chlap. Bejvalej horník a kovář. Vyhodili ho z hospody a pak už ho nikdo neviděl. Byl to chlap jako hora a nohu měl podle toho. Úplně jsem na ty stopy zapomněl, jak víte, vůbec jsem tady o tom nemluvil, ale teď jsem se dověděl, že se ten chlap beze stopy ztratil. Beze stopy. Doslova tak jsem to slyšel. A najednou jsem to viděl před sebou…“

„Co?“

„Ráno, jak jdu na houby a jen tak z legrace koumám nad prachem pěšinky. Člověče! To bylo to ráno, kdy se v noci ten člověk ztratil…“

Bylo cítit, že přece jen do prostoru divadla zavanulo dusnější ovzduší záhady. „Hm…,“ řekl Blír po chvíli. „A co s tím?“

„Nevím…,“ odpověděl Meduna. „Ale nenapadlo by vás třeba UFO? Neidentifikované létající předměty? Hm!?!“

Zvážněl dokonce i Marek Ostřák. „Sakra. A nekecáš?“

„Proč? Je to hovadina, která tě sama od sebe nenapadne. Takováhle hovadina, taková blbost tě přece nenapadne sama od sebe. Stopy v prachu. A najednou nejsou. Když to neuvidíš, tak tě to nenapadne.“

„To je pravda,“ připustil Blír. „Sakra… A co esenbáci?“

„Vyhlásili ho za nezvěstného a nechali po něm pátrat.“

„Jak jim přináleží,“ řekl Marek Ostřák. „To je fakt zajímavý… Aby se k tobě člověk bál jezdit. Třeba si tam udělali základnu na lov lidských bytostí…“ Z hlediště se ozval hlas režiséra: „Pánové! Jedem!“

Dva roky před srpnovým ránem:

Bylo krátce po páté ráno, když tiše vstala. Svlékla pyžamo, hodila je na rozestlaný gauč a vyklouzla na verandu. Dřív než na sebe cokoliv vzala, postavila se před velké zrcadlo a pečlivě si česala dlouhé plavé vlasy. Bylo zřejmé, že jí ta činnost přináší fyzické potěšení. Podrobně sledovala odraz: prsty a paže, chvějící se hrud a pevné, opálené břicho; svaly na štíhlých nohou, jak se pohybují pod snědou kůží. Světlou rtěnkou přizdobila rty a trochou černě prohloubila svit bledě zelených oči. Chvíli zkoumala, zda se jí dílo zdařilo.

Mohla být spokojena. Vůbec mohla být spokojena se vším, co před sebou v zrcadle viděla, a to už jí bylo třiatřicet let. Patrně spokojena byla.

Oblékla dvoudílné plavky a přes ně kabátek ze stejného materiálu a barvy. Vklouzla do dřevěných sandálů, přehodila přes ruku osušku a vyklouzla z chaty. Prošla zahradou, zadními vrátky na pěšinku, kterou se chodilo strmou strání k řece.

Přes časnou hodinu bylo teplo, skoro dusno. Ale i kdyby bylo horší počasí, vykonala by Slávka Ticháčková cestu stejně. Byl to její kult těla a přírody. Před lety, když zde bylo méně chat a lidí, zkoušela chodit nahá. Aspoň se to o ní říkalo. Ostatně, byla to pravda. Nakonec i to bylo znamení výjimečnosti nad všedním pachtěním chrobáčků v chatách.

Teplá rosa se vypařovala, les voněl, bylo cítit řeku a vlhká tuhá tráva ji šlehala do lýtek. Byl to překrásný pocit.

Stráň byla strmější, občas se musela zachytit skály, aby neuklouzla. Znala každý kámen a dotýkajíc se prsty a dlaněmi země vnímala ji s jistou rozkoší. Bylo to neskutečné a hlavně mimo všednost dní, které jí nesmírně otravovaly většinu, daleko valnou většinu vlastního skutečného, nudného života s mechanismem rodiny a blbé práce v kanceláři. Mívala víc prožitých snů, tenhle byl letní a ranní, snad s touhou zažít něco neobvyklého. Hmyz začínal svůj denní turnus a v drobné zeleni lístků zářily rudé krůpěje jahod.

Někde na druhé straně řeky zapalovali trampíci oheň, modravý pruh kouře stoupal úzkým pruhem vysoko nad údolí.

Budík poskočil v sedm pět. Tím zapojil Zdeňka Ticháčka, úředníka Státní banky, do koloběhu dne. Jako včera, předevčírem, před lety, pořád. Všechno bylo jako obyčejně v naprostém pořádku. Její pyžamo na rozestlaném gauči. Na kretonové záclony svítilo slunce, a protože byly žluté, byla místnost plná zvláštního medového světla. V kuchyni postavil konvici na plynový sporák, ustlal, umyl se a oholil, prostřel a vzbudil dvanáctiletého syna Richarda. Připomenul, že maminka za chvíli přijde, a Richard se snažil, aby vypadal vzorně co nejdřív. Myslel si, že to stejně není nic platné, protože buď při snídani udrobí kus chleba, nebo otec ucvrkne na ubrus kávu a kravál nastane jako každé ráno, jako každý den, ráno i večer, ale zvykl si už na výbuchy zlých nálad své matky, nebral je vážně, jsou chvíle, kdy je koneckonců přívětivá, myslel si Ríša, byla asi i hodná, určitě byla, protože proč by si ji jinak táta bral. Opatrně rozhrnul závěsy, aby se záclona nevyvlékla z háčku na garnýži. Nepodařilo se mu to. Otec přiskočil, vylezl na židli a závadu opravil. A vyšel do zahrady, aby se porozhlédl a přivítal svou ženu. Ríša měl hlad, ale neodvážil se něčeho dotknout. Bylo půl deváté a snídaně stála na stole netknutá. „Maminka se asi zdržela,“ řekl Ticháček, vrátil konvici ze stolu na vařič a vedle si připravil sirky, aby je měl okamžitě po ruce.

V devět Ríša prohlásil, že má moc hlad. Otec mu namazal v kuchyni krajíc chleba a přikázal, aby si sedl na židli ke sporáku. Byla to dohoda: jestliže se objeví matka, zmizí nedojedený krajíc v koši na odpadky a bude přikryt papírem. Mlčenlivá dohoda.

V deset měl hlad i otec Ticháček. „Patrně maminka potkala nějakého známého,“ řekl nejisté.

„Pana Gabriela?“

„Možná…“

„Běž se podívat k řece. Ale hned se vrať… A tady máš tašku… A přines dvě piva ze Stavidla…“

„A k panu Truhlaříkovi…“

„Říkal jsem na Stavidlo.“

Inteligentní chlapec pochopil, že nebude-li matka u řeky, mohla by být Na stavidle. Vlastně se to ještě nikdy ráno nestalo. Ale dvanáctiletý Ríša usoudil, že je to možné. Obchůzka mu trvala téměř hodinu. „U řeky není.“

„Jak to? Neviděl jsi ji?“

„Prošel jsem celou louku. Je tam pár lidí. Na stavidle taky nikde není. Mrk jsem se i do výčepu k Truhlaříkovi…“

„Tos nemusel“

„Já vím, ale…“

„Dobrá… Nasnídej se a já se podívám sám,“ řekl Ticháček a nepociťoval v duši neklid. Neboť kdekdo se mohl ztratit, utopit, utéci, být zamordován, ano, kdekdo, i on sám nebo Ríša, třeba i tlustý pan Vojtěch Pátek, také ctitel jeho ženy, ale docela tichý; ovšem jeho ženě se nemohlo nic stát. Tento úděl byl Ticháčkovi dán osudem, bylo nemožné, aby byl sejmut s jeho beder, neboť úradku božímu se nelze vyhnout.

Jeho klidná a pozorná pochůzka měla stejný výsledek jako Ríšův roztěkaný fofr. Viděl pár známých, ale bylo mu trapné někoho se ptát.

A Na stavidle si dal kafe a u Truhlaříka pivo. Vrátil se do chaty a z konzervy bezmyšlenkovitě uklohnil oběd. „Neutopila se máma?“ zeptal se Ríša.

„Ne.“

„Jak to víš?“

„Vzala si velkou osušku. Musela by zůstat na břehu. Do vody si osušku nikdo nebere. Díval jsem se.“

„Co když ji někdo ukradl.“

„Co?“

„Osušku,“ řekl Ríša. „Někdo si myslel, že…“

„Hm… Jez…“

„Ledaže by pan Gabriel…“

„Mlč a jez!“

V podstatě to bylo znamenité divadlo. K večeru přijeli svazarmovští potápěči a ihned se pustili do prohledávání řeky. Používali reflektorů a svítilen. Utábořili se na břehu a počítali s tím, že budou pokračovat ráno. Před večerem neobjevili nic, ale upoutali na sebe pozornost širokého okolí.

Mezi diváky na protější straně řeky bylo i několik mládenců a dívek z malého tábora čítajícího tři stany. „Co se stalo?“ zavolal jeden z nich na člun k potápěčům.

„Ráno se tady prý utopila nějaká žena.“

„Jak vypadala?“

„Blondýna a červenožluté plavky!“

Člun se vzdálil a jeden z party řekl: „To je blbost. Nemohla se utopit,“

„Jak to?“

„Když jsem ráno vařil kafe, tak jsem ji viděl. Koupala se tamhle vedle srázu. Blondýna a plavky měla určitě červený. Možná že na nich bylo něco žlutýho, ale to jsem neviděl.“

„No a? Mohla se utopit.“

„Říkám ti, že nemohla, protože pak jsem ji viděl, jak šla podél řeky a tamhle tou cestou nahoru.“

„A žes tak koukal!“

„Na dálku vypadala prima,“ řekl mladík. „Eště sem litoval, že není po ruce dalekohled. Než vlezla do vody, svlíkla plavky. Pak je zase oblíkla. A naposled jsem ji viděl tamhle na tý cestě.“

„Měl bys jim to říct, aby se zbytečně nepachtili.“

„Vím já, že to byla ta samá, co hledaj?!?“

Krásně šedivý pán plel travičku mezi žlutým pískem a uhrabával pěšinku. Měl manšestrové šortky a režnou košili, u které si vyhrnul rukávy, takže bylo vidět paže sokola i vodáka, nohy, které ve své kategorii pořád ještě úspěšně běhaly Běchovice-Praha. Opodál pod přístřeškem stála aerovka třicítka – kabriolet, a k inženýru Maceškoví padla jak bílá lavička do parku.

Opodál kosil trávu Karel Strouhal. Byl trochu přihnutý po úrazu páteře, který utrpěl před mnoha lety, ale jinak přes své stáří měl zřejmě páru a švih v rukou i v těle. Nakosenou trávu hned shraboval a nakládal na velký vozík.

„Řeka si vzala svou oběť,“ řekl odevzdaně. Strouhal pracoval kdysi na dolní přehradě, když se stavěla, byl tam až do svého úrazu strojníkem. Měl zřejmě k řece nábožný vztah.

„Myslíte,“ řekl inženýr. Nechal plení trávy a šel Strouhalovi pomoci stáhnout provazem kupu trávy. Podhodil provaz pod vozejčkem, přehodil ho Strouhalovi na druhou stranu a pak ještě jednou. „Nejsem si tím tak docela jist.“ Inženýr nejenže vypadal jako džentlmen, ale také tak mluvil.

Strouhal si připravil popruh na voj. „Hledali v řece.. „To nic neznamená. Co jsem vám dlužen. A neříkejte nic jak obyčejně.“

„Nic, jako obyčejně, pane inženýre.“

„Tak pojďte alespoň na kávu.“

Terasa chaty inženýra Macešky byla přímo na okraji stráně padající k řece. Mezi zelenými habry byl široký výhled, nejkrásnější z Hrádku, jak tvrdil inženýr, ale to si musel každý návštěvník stoupnout na schůdek k terase. Inženýr měl zřejmě pravdu. Dole se leskla řeka, teď byly její břehy plné lidí, ale hluk sem nedoléhal; nad ní vysoký sráz, dál vpravo pole a tmavé kopce lesů na obzoru, vlevo, srovnané jako kulisy, stráně kaňonu řeky. Inženýr naservíroval kávu do hrnků se zlatým okrajem, složil se do křesla a přehodil nohu přes nohu. „Co jiného než řeka,“ poznamenal Strouhal.

„Pane Strouhal,“ inženýr mluvil s prostým vesničanem tónem zkušeného muže světa, kterým opravdu byl, „paní Ticháčková byla dáma. Uměla znamenité plavat…“

„Dostala křeč.“

„Ne… Ne. Poslyšte, ona nepatřila ani k Ticháčkovi, ani do té jeho chaty a rodiny. Měla velké ambice a touhy…“

„Myslíte, že s někým utekla?“

Inženýr pokrčil rameny. „To je přehnaně přímočará otázka, pane Strouhal, a proto je těžko na ni přímo odpovědět. Vy jste ji tak dobře neznal…“

„Párkrát jsem jim dělal dříví… Bydlím přes zahradu jako vy.“

„Ano, ovšem,… Byla zde několikrát s manželem a já byl mnohokrát u nich. Vzdělaná, sebevědomá a krásná žena. Nepatřila do toho prostředí, a vyjímala se v něm jako na mém záhonu orchidej. Ano… jistě… lidé řeknou… že snad… poněkud přehnaně usilovala o řád v rodině. Ale snad jen proto, že chtěla výš, dál,“

„Sebevražda?“

„Ale ne. Je mi to záhadou, pane Strouhal.“

„Esenbákům taky,“ řekl Strouhal téměř spokojeně. Inženýr Maceška mávl pěstěnou rukou. Karel Strouhal to mohl považovat za souhlas se svým vlastním míněním o možnostech a schopnostech místní Bezpečnosti. Ale nebylo tomu tak. Maceška dal výrazem tváře zřetelně najevo: ty, prostý člověče, tomuhle nemůžeš rozumět. Jenže Karel Strouhal se zrovna díval, jak po schodech na terasu leze beruška. Shýbl se a položil ji vedle do trávy.

Na počátku září toho roku dostavil se Zdeněk Ticháček na okrsek Veřejné bezpečnosti. Uposlechl vyzvání nadporučíka Niedra. Ticháček a jeho okolí žili v posledních dnech v trapném stavu. Nebylo možné vyslovit soustrast. Nebylo možné nosit smutek nebo dokonce uspořádat formální uzavření života – pohřeb. Věc byla tím trapnější, že ani květiny k řece nebylo možné položit, protože bylo téměř jisto – podle slov nadporučíka Niedra – že nedošlo k utopení. Ticháček měl v očích jakýsi unylý výraz kapra vrženého na břeh. Byl to důsledek právě oné trapnosti, s níž se musel denně střetávat.

Nieder to vzal rovnou z prostředka a přímo: „Není naděje, pane Ticháček, že by vaše paní byla v dohledné době nalezena. Pokud jde o řeku i její okolí, udělali jsme, co jsme mohli. Je zde ještě jedna možnost. Neutekla vám, pane?“

Toto jednání Ticháčkově duši spíš ulevilo. „Neměla kam.

Rodiče…“

„Myslím s milencem.“

„Ona neměla opravdu žádného…

„Podívejte, pane Ticháček,“ řekl Nieder rozkošně přímo, „my jsme si zjistili, že se vaše paní čas od času stýkala s různými mladými muži, naposled s jakýmsi Jiřím Gabrielem. Znáte ho?“

„Ovšem, ale takové přátelské…“

„Pan Gabriel nám tvrdil totéž. Ostatně my jsme mu nevěřili a prověřili jsme si důkladně jeho alibi na kritický den. Klape. Pan Gabriel byl v té době na dovolené v zahraničí a je naprosto vyloučeno, aby se vyskytoval zde. Jde o to, jestli nebyl ještě nějaký jiný muž.“

„Určitě ne. Abych vám vysvětlil,“ řekl Ticháček a vzdychl, „moje žena trpěla uzavřeností rodinného života. A byla trochu nervově nemocná. Ale v žádném případě nebyla, jestli mi rozumíte…“

„Rozumím. Také jsme si ověřili a zjistili, že budete mít asi pravdu. Nicméně, musíte mi prominout, útěk není vyloučen.“

„Ale kam?“ podivil se Ticháček. „Kam by mohla utéci?“

„To my právě nevíme. Zatím je nezvěstná a vás nyní poučím o právní stránce…

„Je mi známa…“

„Ale…,“ podivil se nadporučík.

„Jsem totiž právník… Sice jsem nedostudoval, ale…“

„Aha. Ještě něco. Pozemek na Haberně vaše žena zdědila po svých rodičích.“

„Ano. Byl původně větší, ale její otec jej už před lety nechal rozparcelovat a po částech prodat.“

„Nevíte, jak se její rodiče chovali za války?“

„Ovšemže ne… jak bych mohl…“

„Ano… Tak na shledanou, pane Ticháček.“

Nadporučík osaměl, postavil se k oknu a díval se, jak Ticháček zvolna nastupuje do vozu. Měl jej pečlivě ukryt ve stínu pod kaštany.

Ohlásil se podporučík Havelka.

„Mně se to nezdá,“ řekl Nieder svému podřízenému. „Chápete? Druhý případ!“

„Vy myslíte Klance?“

„Jistě.“

„Pokud jde o Klance, není jistý, že se utopil, ale v tomhle případě bych na beton řekl, že tomu tak je. Koukejte, v srpnu je voda dost studená. Nějaká křeč…“

„Potápěči nic nenašli.“

„Kdo tady něco ví, jak proudí voda v řece, než se vleje do přehrady? Nikdo. Museli by prohledat celou přehradu.“

„Víte, čím byl její otec?“

„Ne.“

„Zlatníkem!“ pravil Nieder významně. „A vlastnil před válkou celou Habernu. Kromě toho: stačilo jít za ní a trochu ji na pěšině strčit. Byla ve vodě natotata. Zvláště když podle výpovědi měla na nohou takové nešikovné dřevěné sandály.“

„Ale já nechápu souvislosti, soudruhu nadporučíku.“

„Protože jste mladej a nic nepamatujete. Tady byl, pane, za války vojenský, prostor. Tady byl nalezen štěpkovický archív a tady, podle toho, co říkají místní lidi a co si myslím já, ještě je někde něco určitě schovanýho.“

„Ale s tou ženou…“

Nieder mávl rukou. „Můžete jít.“

Jeden rok a sedm měsíců před srpnovým ránem:

Po oblevě přimrzlo a na zmrazky napadlo pár vloček čerstvého sněhu. Obloha se vyjasnila a dalo se čekat, že začnou pěkné mrazy. Nad zasněženým Hrádkem a krajinou byl bílý mír jako v Alšových jesličkách. Bylo krátce po poledni a ve vsi několik temných postav spěchalo z tepla do tepla. Cestář Nožíř nakládal pod zatáčkou škváru na malý vlek. Odpoledne měl s traktoristou Žáčkem z JZD projet svůj úsek. Silnice vypadala mizerně, obleva pohltila poslední posyp a málem se dalo sednout na bobek a jet po bruslích až do Štěpkovic. Chatové osady kolem, Mýtinky, Haberna i Jílovec, podobaly se městečkům z království Šipkové Růženky. Každá z osad měla svůj sloh a styl určený obdobím výstavby a zřetelný zvláště teď, kdy opadalo listí z nakadeřených stromů, a obnažená stavení zůstala na pospas vánicím. Mýtinky byly nejstarší. Jejich vývoj značil cestu od prvních časů dobývání divočiny až k současné civilizaci. Byla to bizarní směs zálesáckých srubů, na něž další generace nalepila přístavky 2 tvárnic, cihel a dalšího dostupného levného materiálu, přes prkenné chajdy z bedýnek od různého zboží až k drobným napodobeninám koloniálních haciend. Osada Jílovec stála na nejlepší půdě a bohatost země se odrážela i ve výstavbě. Několik letních sídel, zřejmě navržených architektem, a k nim se družící podobné stavby. Chudší chaty se mezi tím jíloveckým standardem ztrácely jak stáje mezi paláci. Haberna byla – až na několik přepychových chat v lese, na staré parcelaci, nejnovější, největší a nejhroznější. V řadách tu stály salaše a finské domy, montované i vydobyté tvrdou pílí, pozemečky tvrdě dělené nízkým drátěným plotem, komerční stavby vylepšené lidovou tvořivostí. Celek působil dojmem katastrofy civilizace.

Sem tam stoupal k nebi kouř. I v těch mrtvých osadách zůstávali lidé přes zimu.

Cestář rozvážně plnil valník škvárou a traktor unuděně dusal naprázdno. Mezi domy se vynořil traktorista Žáček. Mlčky vzal druhou lopatu, a ačkoliv to nebyla jeho povinnost, připojil se k Nožířovi, Ten na chvíli přestal v práci, aby si zapálil fajfku. Přes smradlavý dým jízlivě Žáčka pozoroval.

„Von tě načapal,“ řekl. „Nekecej, že tě nenačapal, když děláš jak divej. Dyť ty bys lopatu do ruky nevzal, dyť se lopaty štítíš. A já ho viděl, jak de z hospody. Von ani nešel. Von zrovna plul, Von by měl bejt kosmonaut. Má na to talent.“

„Měli by ho vystřelit na Měsíc,“ prohlásil urputně Karel Žáček.

Nožíř se zachechtal, hodil fajfku do koutku úst a druhou stranou bravurně plivl na ruce. „Aby ti to usnadnili. Neblbni. To nemá perspektivy.“

„Má se s ním dát rozvíst.“

„Troubo. Přistěhovala se do baráku. Má dvě děti. To je má vzít a utýct k tobě?“

„Mám taky byt. A děti sou prima.“

„Se ti jeví teď. Von je notorik, ale je hodnej. A má snahu. Dyť se byl dvakrát léčit. Nebo třikrát?“

„Dvakrát. Jenže vždycky takový jako ty ho zlákáj na štamprli a je konec.“

Cestářovo svědomí se patrně pohnulo. „Dyť až na ten chlast je hodnej. Hele jedem. Stačí. A vezmem to shora, jo?“

Projeli vesnicí daleko do lesa za Jílovec. Na křižovatce obrátili a vzali to pomalu zpátky. Nožíř vlezl na valník a sypal. Na konci lesa velel zastavit. „Co je?“

„Vyhasla mi fajfka.“

Traktorista složil ruce do klína a koukal po kraji. Viděl dlouhou štreku, až ke střeše restaurace Na stavidle. Vpravo, kousek pod nimi, začínal březový báj, na mírné stráni k Haberně. Nahoře za ním bylo vidět kouř z Truhlaříkovy vily. Truhlařík se asi vrátil z práce a právě zatápěl. Nad holými keři a stromy Pastviny stála Haberna. Traktorista se zasmál. „Co je?“

„De k mamince.“

„Kdo?“

„Houšek. Heledl“ Ukázal na Pastvinu. Nožíř přimhouřil oči. „Moh by to bejt von.“

„Jasně, motá se.“

„Není ti ho líto?“

„Volovina. Chlap musí mít nějakou vůli, ne? Je průser, rozbrečí se a utíká k mamince. Tam dostane placatou flašku do postele, vyspí se a pak ho zase maminka pošle na krk manželce. Jasně, je to von. Právě drcnul do stromu. Můžu ject?“

„Jo. Počkej! Von upad.“

„Myslíš?“

„Není vidět.“

„Západ do lesa. A uklouz a jel po držce až k řece,“ řekl traktorista a zařadil rychlost.

Vbatolili se do vsi, zastavili před Stavidlem, protože to Nožířovi akorát k té hospodě vyšlo. „Dej si pivo,“ řekl. „Za Houskovou nelez. Stejně tě nechce.“

„Ale dědo!“ vzdychl Žáček. „Chtěla by. Jenže je holt staromódní. Kam dete?“

„Ale,“ řekl Nožíř a mávl rukou. Seskočil z valníku a ťukl prstem do čepice. „Za moment jsem zpátky.“

Zastavila se ve škole a poprosila řídícího, aby nechal děti u sebe, kdyby se vrátila pozdě. Na nic se neptal. Byla hubená, na hlavě měla šátek a vypadala velmi staře. „Měla byste jít k doktorovi,“ řekl. „Nejsem nemocná.“

„Ne kvůli sobě.“

Křivě se usmála a neodpověděla. Zuby měla krásné a bílé, jediný znak mládí. A snad oči, kolem kterých se teprve začaly shromažďovat vrásky.

Vyběhla ze školy a zabalila se do šátku. Bylo pětadvacet pod nulou, teploměr klesal dál, v modravém podvečeru vycházel měsíc.

Spěchala po silnici k Jílovci, ale za březovým hájem zabočila doleva na Pastvinu. A potom dolů k řece. Než se začala cesta svažovat, musela projít podivným místem jam a náspů. Byly to zbytky po cvičných dělostřeleckých palpostech, z doby, kdy kraj byl vojenským prostorem. Kromě svých zaslechla za sebou další kroky. Ani se neohlédla. „Květo…“

Poznala hlas a zastavila se. Počkala, až přijde k ní, a aniž zvedla hlavu, řekla: „Běž domů.“

„Nezlob se…“

„Není proč.“

„Vím, že šel domů kvůli mně a že ty teď jdeš jako obyčejně pro něj, a že ti zase budou vyčítat, že začal pít kvůli tobě, a že mu dají na cestu tajně do kapsy flašku.“

„Jdi domů.“

„Rozveď se s ním.“

„Mám dvě děti.“

„Jsou chudáci. Vezmu si tě.“

„Někdy se podívám do zrcadla. Nemáš, proč by sis mě bral. Je hodný. Nikdy mi neublížil.“

„Nesmysl. Nikdy tě nemlátil. To je všechno. Proč nejedeš autobusem? Protože na něj nemáš. Protože těch pár kaček, co vyděláš ty, nemůže uživit tři lidi. Nemůže.“

„Peníze mi nekrade.“

„Ale neživí rodinu a nestará se o ni.“

„Doktor říkal…“

„To jsem už slyšel tisíckrát. Že je nemocný člověk. Houbeles. Slaboch. Květo! Sakra!“ Karel Žáček jí položil ruku na rameno a rozhořčeně ji stiskl. „Promiň… nebolelo tě to?“

„Ne,“ řekla a konečně se k němu obrátila. Nečekal na nic a obejmul ji. Nebránila se. Jen z ničeho nic jí začaly téci slzy. Nebyl to pláč, jen proud, mlčenlivý, tichý proud slané bolesti.

„Pojď se vrátit…,“ zahučel. „Neblbni, holka…“

„Nemůžu. Přivedu ho a zejtra půjdu zase k doktorovi.“

„Pošlou ho do zadku. Zbytečně do něj vrážej prachy. Pojď se vrátit,“ dodal mírněji. „Nakopnu traktor a odvezu tě tam. Je tma… A bude třicet pod nulou. Pět kilometrů nemůžeš šlapat pěšky…“

„Někdo by mohl…“

„Počkej na silnici pod hájem. Před Okrouhlicí tě vysadím. V deset jede zpátky autobus…“ Přestala se bránit.

Bělavá noc se zdála být smrtelně mrazivá. Nechala se vést k bělavým holým břízám. Rozběhl se pro traktor a utíkal, až mu podklouzávaly nohy. Nejdřív vrazil domů a ukrojil v rychlosti dva krajíce chleba a tlustě je namazal sádlem. Otec seděl u kamen a hřál si revma v pravé ruce. „Kam se hrneš?“

„Pro Nožíře. Musíme sypat.“ A vypadl jak blesk. Traktor byl ještě teplý a chytil na první škrtnutí. Stála snad na stejném místě, kde ji nechal. Pomohl jí do budky. „Je tady taky zima,“ řekl, „ale přece je to lepší než venku. Hele, žes nevečeřela?“

„Je brzo. Na večeři je moc brzo.“

Sáhl do kapsy: „Zapomněl jsem sníst sváču. Byl jsem s Nožířem v hospodě na buřtech s cibulí. Jestli to není na tebe moc studený…“

„Ale…“

„Papej, papej,“ řekl něžné, „hernajs, papej!“ Usmála se a poslechla ho. „Přidrž se mě, ať nespadneš.“ Položila mu ruku na rameno. „Kristepane,“ zařval Karel Žáček, „tohle je fajn!“ Lekla se, až se zakuckala.

Stála před Okrouhlicí, papír od chleba držela ještě v ruce, v kapse měla zmuchlanou pětadvacetikorunu, kterou jí tam strčil a honem ujel.

Ve tmě mezi poli poskakovala dvě červená světla odjíždějícího traktoru.

Upustila ten papír a schoulila se. Vykročila pod blikavé lucerny, vesnice byla zřejmě chudší než Hrádek a nemohla si dovolit osvětlení zářivkami. Nějaký pes trpící zimou se rozštěkal, zlobně a mrzutě, a probudil dva tři stejně ubohé přátele.

Přišla jí otevřít sestra jejího muže, o deset let mladší než Václav Houšek. „Ne, není tady,“ řekla. „Říkáš v poledne? Možná že ještě dorazí. Přijela jsi autobusem?“

„Měl zpoždění.“

„Děti?“

„Dobré je to. Hlídá je sousedka.“ Dostala strach. Věděla, že Vašek nemá peníze a nemohl se nikde zastavit. Snažila se zamluvit vlastní obavy a prohlásila, že šel asi do Štěpkovic.

Vedly se studené řeči.

Dívala se na televizi, ale byla unavená a hlavně ospalá teplem a jídlem. Před desátou se zvedla a tchán ji šel vyprovodit k brance.

„Slyšel jsem,“ zahučel, „že tě otravuje nějaký traktorista.“

„Už ne.“

„To je dobře. Vaškovi by to bylo líto. Víš, jaký je to hodný člověk.“

„Měl by se léčit.“

„O to se musíš postarat. Seš jeho žena.“

„Měli bychom se přestěhovat.“

„Dobrá žena udrží muže doma.“

„Kdyby přišel, pošlete ho hned domů.“

„To víš. A na stěhování nemysli. Je to váš barák. Nic lepšího neseženete. Moc jsme se s mámou nadřeli, abysme ho postavili. Měj na paměti, že je nemocnej.“

Zaklapl dvířka a šoural se zpátky.

Kráčela na náves ke stanici autobusu. A najednou, z ničeho nic, jí bylo lehko a dobře se jí dýchalo. V tom mraze to byl docela zvláštní a bujarý pocit. Nevysvětlitelný a trval jen několik okamžiků.

Zlý pes – doga Alexandr – nechal čuchání a napřímil se v celé své kráse, zvedl svůj pětadvacetikilový krk a hlavu a vytáhl deseticentimetrové slechy, až se jim konečky chvěly. Alexandr musel žít dost osaměle a každá možná psí společnost ho silně vzrušovala. Radost mu bohužel zkazil jeho pán – spisovatel Vojtěch Pátek. Neboť už i on zaslechl štěkot a zavelel „K noze!“. Alexandr měl ještě mnoho práce, ještě dvakrát se musel vyčůrat a pak teprve nerad se k té noze přišoural. Vojtěch Pátek ho poplácal baculatou rukou a pokračoval v obvyklé vycházce. Pes u jeho nohy kráčel jak závodní kobyla před startem.

Štěkotu bylo víc a blížil se. Pátek byl rozmrzen, že nemůže přemýšlet a musí hlídat psa. Napadlo ho, že do polí vyrazili lidoví myslivci v čele s Gustavem Truhlaříkem na škodnou. Udělal půlobrat, jako by se chtěl vrátit a zvolit jinou cestu, ale pak mávl rukou a pokračoval v původním směru. Nohy ve filcových holínkách bořil do sněhu a nechával za sebou hluboké stopy. V zimním kožíšku a huňaté čepici vypadal na té osamělé lesní cestě jako tlustý pradědeček bratří Čapků v mladších letech. Na cestě“ před nimi se mihnul pes. Osamělý černý vlčák, tvářící se dychtivě. Pátkovi zatlouklo srdce rychleji a honem sejmul Alexandrovi košík, aby při střetnutí s toulavým psem měla doga volný chrup a mohla zdivočelému vlčákovi prokousnout vaz. K boji nedošlo, někde vlevo zafuněl další pes a na cestu vyběhli muži v uniformách. Nadporučíka Niedra Pátek znal, druhý byl patrně psovod, který pouhým slovem zvládl své svěřence, že byli jak beránci. Alexandr se přes dobrá slova Pátkova chvěl a vzpínal.

„Páni,“ řekl psovod, „to je krásnej pes.“

„Na procházce?“ zeptal se Pátek Niedra.

„Kdepak,“ odpověděl mrzutě nadporučík. „Ztratil se Houšek.“

„Neznám.“

„Ten tichej notorik. Vrátil se z léčení a začal znova chlastat.“

„V tomhle mraze…“

Psovod zavelel svým vlčákům a pokračoval v pátrání určeným směrem. Nieder přikývl. „Bude zmrzlej…“

„Jestli ho najdete. Padal zase sníh a četl jsem, že silný mráz snižuje pach, takže i psi…“

Nieder přikývl a spěchal dál. Vojtěch Pátek si nacpal, tabák do zahnuté dýmky a rozvážně jej zapálil, zabafal a pokračoval zamyšleně v procházce, podobaje se tak ještě víc mladému tlustému pradědečkovi. Patrně uvažoval o dalších příbězích skřítků Šišťouše a Šámala.

Místnost byla v šeru, protože na úředně strohém psacím stole svítila pouze bakelitová stolní lampa. Nieder zavelel Havelkovi uvařit kafe. Obrátil židli opěradlem ke stolu, rozkročmo na ni usedl a hrabal se ve výpovědích.

„Určitě začnou ty případy spojovat,“ pravil Havelka nad vařičem. „Že jo?“

„A vy je nespojujete?“

„Náhoda.“

„Houbeles.“

„Motiv.“

Nieder mávl rukou. „Nic nám nemůžou vytknout. Neopomněli jsme jedinou maličkost. Skulina nemůže bejt nikde, člověče. Výpověď tý Houskový je jasná. Prosím: zastavil mě před mým domem číslo popisné pět Karel Žáček, traktorista jézetdé, který se mnou chtěl hovořit. Jelikož tak činil často a mně to bylo nemilé, neb vznikaly v obci o nás dvou řeči, utekla jsem do domu, on mě však následoval a v předsíni se mě pokoušel políbit. Já jsem příliš slabá, a proto jsem se nemohla dobře bránit. Podotýkám, že jmenovaný mi již mnohokrát činil různé návrhy milostného směru a sliboval mi sňatek s tím, že se i postará o moje děti, což můj manžel činí nedostatečně, jak je všeobecně známo. Tak,“ řekl nadporučík. „Pak přišel neočekávaně ten její, ona utekla do světnice, z předsíně neslyšela nic, ale oknem viděla, jak její muž odchází směrem na Habernu. Za chvíli vyběhl Žáček a šel dolů do vsi. A tady: podotýkám, že muž již častěji, když se cítil ublížen a byl pod silným vlivem alkoholu, což se stávalo neustále, odcházel ke svým rodičům do Okrouhlice, odkud se vracel sám nebo v mém doprovodu, No! A pak se rozhodla, že pro něho po zaměstnání dojde, neboť, jak praví do protokolu, se cítila vinna. A Žáček, jak máme svědecky doloženo, byl pořád s někým. Buď s Nožířem – viděli patrně na Pastvině opilého Houška – nebo v hospodě. Dokud ho nenajdeme…“

„Do řeky,“ pravil Havelka, „spadnout nemoh.“

„Proč? No jo, nemoh, je zamrzlá. Já to vidím, ale, člověče, dál. Jenže to si tady vyřídíme zatím sami. Já mám ideu, Havelka. Viděl jste tuhle toho modrýho mercedesa?“

„Ne,“ odpověděl podporučík prostoduše. „Tady jezdí auťáků!“

„Jo. Jenže já viděl modrýho mercedesa. A Houškův táta byl tady celou válku. Když tenhle prostor byl vojenskej. Od dnešního dne se budou sledovat vozy zahraničních es pé zet. A je to rozkaz a každej příslušník to v tomhle místě bude mít úkolem…“

Havelka naservíroval kafe do skleniček od hořčice. „Lidi to začínají spojovat. V hospodě…“

„Zatím,“ pravil Nieder rázně, „jsou to pořád nešťastné náhody. Dvakrát řeka a potřetí usne opilec za mrazu.“

Druhý den ráno kráčely po bílé cestě od Mýtinek k Hrádku tři černé ženské postavy. Prostřední a největší z nich se rázně opírala o hůl.

„Páni,“ řekl restauratér Frýba, který měl přes nálevní pult přehled oknem, „to jsou věci…“ Pánové byli tři: inženýr Dušek, penzista, který pod firmou národního výboru zřídil v obci autodílnu, druhý penzista, bývalý železničář, ted topič v hotelu Vojtěch Labík, a elektrikář z oblastní rozvodny Ota Andršt. Zvedli se a šli se juknout přes záclonku.

„Sudičky vyrazily,“ pravil Andršt. „Pánové, to je sranda. Loni jsem dělal vedle přípojku. Ty se teda štěkaj, babky.“

„Jsou pod komandem tý s holí. To je baba jedu, mládenci. Kam se nesou?“

„Jdi se jich zeptat,“ poštíval Frýba. „A pozvi je.“

„To je nepozvu,“ řekl Labík. „Ale zeptám se. Protože tohle nepamatuju, aby takhle tři vyrazily, pane.“ Hodil na hlavu klobouk – nosil zásadně klobouk, vklouzl do kabátu, přešitého z ajznboňácké uniformy, vyběhl z výčepu a jakoby náhodou šel proti těm třem černým stínům.

Mezitím zastavilo před restauraci červené auto, ze kterého vyklouzl mladý muž s aktovkou, žena, která s ním přijela, zůstala sedět uvnitř. Bořek Homolka byl referentem vlivné administrativní instituce, což mu přinášelo dvě výhody a jednu dost značnou nevýhodu. Těžko si mohl přivydělat jakýmkoliv melouchem, protože nic pořádného rukama dělat neuměl. Ani hlavou koneckonců ne, ale na tom moc nezáleželo. Výhodou jeho zaměstnání byl přiměřeně slušný plat a hlavně možnost volného pohybu, neboť vázán mnoha služebními úkoly býval často na cestách a jeho pracovní doba byla neomezená. Byl oblečen do levnější frajeřiny. Zrzavý vikslajvantový tříčtvrťák, který se tvářil jako kůže, na hlavě kožený klobouk z téhož materiálu, kostkaté konfekční kalhoty a semišové boty za pár šupů. Z dálky vypadal úchvatně, zblízka a na omak levněji., „Dobrý den,“ pozdravil a zaujat patrně vlastními důležitými myšlenkami, přehlédl, že jak pan Frýba, tak i ostatní se věnují něčemu za oknem. „Prosil bych láhvinku…“

„Červené, bílé?“

„Červené.“

„Bikavér?“

„Stačí frankovka. Nebo cabernet. Dvě. Pan Labík tady dnes není?“

„Za chvíli přijde,“ řekl Frýba. „Odskočil si…“

„Ať u vás nechá Míče. Až se budu vracet, tak se pro ně stavím. Nechám pro něj dvě pětky.“

Frýba přikývl a strčil peníze do kapsy. Divadlo na cestě se dostalo do vrcholné fáze, protože bylo vidět, jak Labík se sestrami Zounovými promlouvá. „Kdy se stavíte?“

„Dopoledne. Zítra dopoledne.“

Vyběhl z restaurace, aniž se o něho někdo zvlášť zajímal, a vklouzl do vozu.

„Nevím,“ řekla mu mladá žena, „jestli je chytré takhle se ukazovat.“

„Komu,“ podivil se a rozjel auťák nahoru po silnici a pak doleva k Truhlaříkovi na Habernu. Mírně otáčel volantem, aby vyrovnával smyky. Vůz klouzal po zmrzlém sněhu jak sáně. „Tady si tě nikdo nevšimne. Zvlášť teď v zimě. Bez obav,“ pravil vesele. „Jsem hrozně šťastnej, že se nám to povedlo. Máme dva dny. Hurá!“

„Ale jen jednu noc…“

„Zatáhnu rolety a den a noc je úplně jedno.“ Zastavil před bránou, otevřel ji a kousek níž po svahu dveře garáže, která sousedila se sklepem chaty. A vjel přímo dovnitř. Nechal ji ve voze, pozavíral vrata, zapnul proud a odvedl ji po strmých schodech do velkého pokoje v přízemí. „Ložnice je nahoře,“ řekl, „ale tam je zima. Co tomu říkáš?“

Bylo tady zařízení letité, ale teď zrovna módní, stejně jako krb, na němž by znalec poznal jistou usmolenost díla, ale jinak vypadal impozantně. Nafťáky vedle krbu hučely a Homolka přistoupil, aby zapálil kostku suchého lihu pod poleny složenými v krbu.

„Nádherné,“ řekla a myslela to vážně. Shodila zimník, stáhla s nohou kozačky. „Uvařím kávu, ne?“

„Hm… Není tady příliš teplo?“

Souhlasila a svlékla ještě něco dalšího. Zbytek se rozhodla nechat na sobě na chvíli o něco málo pozdější. Bořek Homolka zkontroloval stav nafty v nádržce a byl spokojen. Na Vojtěcha Labíka bylo spolehnutí. Rozvalil se v křesle. „Je mi prima,“ prohlásil. „Bože, je mi ohromně prima.“

„A co když se objeví tvoje žena?“

Nenapadlo ho, pochopitelně, ujistit ji, že se to ještě během posledních několika let nestalo. Ale řekl: „Myslí si, že máme chatu v úplné pustině, kam se auto v zimě vůbec nedostane a kde vesničané chodí ve sněžnicích a pro dopravu používají saní tažených psy. Sedí v teple a pohodlně. Ráda sedí pohodlně a v teple. A kdyby náhodou,“ dodal, „do sklepa nikdy nejde. A pak se dá nepozorovaně zmizet přes garáž. Ve vesnici je hotel. Vedoucí je můj známej. Tam by ses mohla uchýlit v kteroukoliv dobu denní nebo noční.“

Nebyla to pravda, ale psychologicky to měl vyzkoušené. Neboť tento nikdy neuskutečněný plán útěku zvyšoval atmosféru napětí, ale zároveň dodával klidu a pocitu bezpečnosti. A onen rozpor byl přímo znamenitým předpokladem, aby hry Bořka Homolky měly dobrou míru napjaté nálady, která dodává milostným rejům správnou vůni a chuť.

Diváci s uspokojením zjistili, že Vojtěch Labík jakousi odpověď dostal, a ne možná velmi příkrou, protože hůl v ruce nejstarší ze sester Zounových se pohybovala v mezích laskavosti. Pokračoval v cestě jakoby nic a za chvíli se opatrně ohlédl a zmizel v uličce napravo, aby se oklikou a zadem vrátil na Stavidlo.

„Pánové,“ napomenul své zákazníky Frýba. „Běžte kousek od toho okna. Nemusej nás vidět, jak čumíme…“ Sestry zabočily ke kostelu. Labík se vřítil za chvíli. „Jdou se modlit,“ řekl stručně. „A hádejte, za koho?“ Neměli se k odpovědi. „Za duši Václava Houška.“

„Ježišmarjá,“ vydechl elektrikář, „copak von je mrtvěj.“

„Mrtvěj úředně není,“ řekl Frýba, „ale ztratil se. Co by se s ním mohlo stát, než že někde zmrznul.“ Inženýr Dušek si poručil druhou starorežnou. „Nesmysl,“ pravil neadresně, „posílat na léčení člověka, když se stejně ví, že ho kdekdo z celý vesnice zláká znovu k novému chlastu.“

„Toho nemusel nikdo lákat,“ řekl Labík, který si rovněž svou penzi a nudu topiče rozveseloval, jak se v těchto skromných podmínkách dalo. „Byl jak žhavej.“

„Včera ten chytrák podporučík,“ oznámil Frýba, „ved při pivu řeč, že je to moje vina, že jsem mu neměl poskytovat alkohol. Jenže, pánové, to je volovina. Sem už chodíval nalitej. A já moc dobře vím, že chlast kupoval v kšefte.“

„Nekupoval,“ řekl Labík. „Vedoucí by mu ho nenechal.“

„Sám nechodil. Bral to Nožíř. Za dva frťany. A když někdo už přijde pod párou, tak proč mu nedat. Já jsem neznal,“ řekl Frýba skoro zasněně, „hodnějšího opilce. Tichej a smutnej. Na slovo poslech. Řek sem „Václave, abys šel na oběd,“ – zved se a šel. Třeba zapomněl zaplatit. Dal to jindy. Nebo: „Václave, abys šel taky něco dělat.“ Zved se a šel do dílny.“

„A co dělal?“ zajímal se elektrikář. „Kristepane, co takovej věčně vožralej chlap může dělat.“

„Byl po tátovi tesař,“ poučil ho Vojtěch Labík. „Jasně, že ho na tesařinu nemůžou pustit, spad by s prvního krovu jak švestka a na druhej ráz do hřebíku by si rozťal hlavu sekerkou. K mašině ho nepustěj, ale podává a rovná dřevo. Když mu nějakej kus upadne, tak se holt nic vážnýho nemůže stát.“

Chvíli bylo ticho, jako by každý přemýšlel o osudu Václava Houška.

Ale inženýr Dušek řekl: „Tak ten Homolka si zase veze na chatu nějakou děvku…“

„Jo,“ pravil Frýba Labíkovi. „Nechal tady pro vás dvacet korun.“

„Byl jsem mu tam zatopit,“ vysvětlil Labík. „Jako obyčejně. To jsou nervy, pánové.“

„Nervy?“ podivil se elektrikář. „Proč?“

„Já bych se bál, že za mnou přijede manželka – a ten kravál, hoši.“

„Spíš prachy,“ mínil Dušek. „Ženská stojí vždycky prachy.“

„Žádná investice,“ prohlásil Evžen Frýba. „O tom mám přehled, pánové. To, co koupil dnes, koupí vždycky. Levnější víno. Omluví se, že nemám lepší. Jestli se vůbec omluví. To je pár šupů, pánové. Ted benzín, nafta do kamen, nějaké to kafe, no, večeře. V pytlíku. Tenhle podnik každej zná, Homolka taky, a zná mě. Vystrojil bych mu extra soukromou večeři, jak to dělal v takových případech můj táta, když jsem byl ještě kluk. Mám tady dvě vytopený místnosti. Ale copak pustí chlup za slušnou večeři. Tohle je levný, pánové…“ A nastala opět chvíle tichého upíjení.

Najednou se Vojtěch Labík tiše zachechtal. „Nabídnul jsem se babám, že jim prořežu ovocný stromy. Prej jim to už udělal Strouhal. Řekly: pan Strouhal. Ale představte si, že ten blázen neskončil u nich, ale probral celou tu mizernou švestkovou alej až k vesnici.“

„Hele, Strouhal,“ řekl elektrikář, „nemá von chajdu na Haberně?“

„Má.“

„To je nějakej hodnej člověk, pánové. Byl jsem u něj asi před rokem zapojovat třetí fázi. Mluví jak svatej.“

„Snad je svatej,“ řekl Frýba. „Abstinent.“

„Šikovnej člověk,“ poznamenal inženýr Dušek. „Dokáže si udělat všechno sám. Nedávno byl u mě, a když viděl, že mám spoustu práce, tak celý den rachotil na soustruhu. Čím je vlastně vyučenej?“

„Zámečníkem,“ řekl Frýba, který měl znamenitý přehled, protože už jeho dědečkovi patřila původní hospoda Na stavidle, ze které jeho otec vybudoval hotel. Za války, když katastr vesnice připojili k vojenskému prostoru, museli odejít, ale pak se zase vrátili a během prvních let se jim ještě podařilo podnik zvelebit. Pak hotel dostala Jednota, pár let to šlo všelijak, než mladý Frýba požádal o místo vedoucího. Protože v místě měl po otci vilku a protože nikoho lepšího neměli, dostal to a hotel i restauraci v daných možnostech aspoň udržoval na jisté úrovni. Byl koneckonců – jako ve svém. „Strouhal je vyučenej strojní zámečník. Měl nad kovárnou chalupu. Tu dostal jeho brácha. Karel chodil dělat ke Koštovalovi do Štěpkovic, za války dostal jeho brácha náhradou nějakou usedlost na Moravě. Koštovala zrušili, Strouhalovi nabídli práci. Zůstal tady. Jenže barák zbourali, protože tam chtěli něco stavět a Strouhal bydlel se ženou tamhle dole ve vile…“

„Von byl ženatej?“ podivil se Dušek. „Jo. Ale utekla mu. Říkalo se, že s nějakým Němcem. Po válce dostal válečnou náhradu a koupil na Haberně chajdu. Vždycky byl takovej tichej blbec. Při jeho pracovitosti moh mít prachů. Jezdil dělat nahoru na přehradu, zamotal se nějak mezi vozejky, poležel si ve špitále a pak ho uznali jako invalidu. Něco dole s nohama, ale jinak má páru. Zakecali jsme se. Pivo, pánové?“

„Dáme si,“ řekl Vojtěch Labík, „jednu rundu na památku Václava Houška.“

Leden a únor byly nejopuštěnější měsíce Hrádku. Po vánocích a Silvestru, kdy se přece jen objevilo v chatách pár rodin, zvlášť když napadl sníh, což nebývalo často, zdálo se místo příliš tiché a smutné i pro spisovatele Vojtěcha Pátka a jeho dogu Alexandra. Kromě toho v kůlně docházelo uhlí a bylo třeba zařídit mnoho věcí v Praze s nakladatelstvím, filmaři i televizí a také se nechat městem patřičně otrávit, aby jarní nástup byl příjemnější. Pátek se procházel po zasněžené zahradě, a co chvíli nakláněl své stodvacetikilové bříško k zemi, aby zvedl klacíček a prohnal honbou za ním Alexandra. Mohutného, svalnatého a krásně stavěného psa z té čiré radosti, kterou ze hry měl, ani nenapadlo, že by podobnou službu mohl poskytnout také svému pánovi, aby měl rovněž tak pěknou figuru jako on, Alexandr. Pod švestkou stál Karel Strouhal a s pilkou na dlouhé tyči prořezával větve. Pes se mu pletl pod nohy, ačkoliv jej Pátek soustavně napomínal. „Ale nechte ho,“ říkal Strouhal. „Musí se taky někdy radovat, nemyslíte?“ Pátek souhlasil a šel připravit svačinu. Usedli v hale do křesel, Alexandr – s nohama řádně otřenýma – vlezl na svůj gauč. Chvíli čuchal do vzduchu, ale když ucítil převážně vůni rumu, nechal toho a usnul. Byl větší abstinent než Karel Strouhal, který patrně ze slušnosti nedokázal nikdy odříci naservírovaný rum s čajem. „Spokojen, Mistře?“ zeptal se Pátka.

„Jistě. A proč ne?“ Už ho omrzelo vysvětlovat panu Strouhalovi, že není žádný Alois Jirásek. Bylo to naprosto zbytečné, Strouhal prostě odmítal říkat mu jinak. „Rodina v pořádku?“

„Ve znamenitém, pane Strouhal. Za chvíli se přihasí manželka jako širón. Musím hodit přes ulici stromek. Nebo vjede na zahradu jako posledně a už se odsud nedostaneme a budu zas muset shánět Nožíře s traktorem.“

„A necítíte se někdy sám?“

Vojtěch Pátek se často cítil osamělý a smutný, ačkoliv psal pohádky veselé a jiskřivé, báječného humoru. Ale považoval svou melancholii za slabost a nedoznával se k ní. „S tímhle teletem?“ ukázal dýmkou na psa. „Pane Strouhal, mohl byste se vy cítit sám s takovým koníkem v kvartýru?“

„Těžko,“ zasmál se Strouhal. „Poslyšte, to je moc hodný pes.“

Pátek odporoval jako všichni majitelé hodných psů, kteří mají vždycky mindráky, že jejich zvířata nejsou krvežíznivými dravci, nebezpečnými hlídači a obávanými dáviči. Při čaji a chlebíčkách, které Vojtěch Pátek s láskou stvořil, domlouvali se o praktických věcech. Strouhal totiž za mírný poplatek vykonával na Pátkově zahradě různé práce. Ted šlo o nařezání dřeva, výrobu otýpek chrastí na letní táboráky, zimní ošetření stromů a ještě další maličkosti, kolik se jich v zimě na zahradě vyskytne. Během rozhovoru plynul příjemně čas, který pes Alexandr trávil rozumně spánkem. Najednou spustil mžurky, nastražil uši a prudce zvedl hlavu. Tiše zakňučel. A vyletěl a hnal se ke dveřím. Vzápětí i oba muži zaslechli motor vozu. Pátek vyskočil. „Moje žena. Honem ven, nebo budeme prohazovat sníh!“

Nejdřív vyletěl Alexandr. Vyřítil se otevřenými vraty a jeho zásluhou nevjela Inka Pátková až na zahradu, protože se bála, že zajede Alexandra. Vystoupila z vozu, štíhlá a černovlasá, fyzicky neobyčejně odlišná od svého muže, s rysy obličeje, které zřetelně značily její semitský původ. Její přivítání s Alexandrem bylo divoké a mohutné.

„Ježiš,“ pravil Pátek, „to jsem zvědav, jak vycouváš.“ Obrátila se směrem, kudy přijela. „No jo,“ řekla hledíc zamyšleně na patnácticentimetrovou vrstvu sněhu. „Byla jsem nějak zamyšlená. Nedá se nic dělat, pánové, budete muset tlačit. Raději hned, než bude tma a než mi vychladne motor.“

Pustila psa dozadu, usedla k volantu, nastartovala a nechala se tlačit zpátky.

Po půlhodince zábavy v kyprém sněhu nebyla na Strouhalovi nit suchá a Vojtěch Pátek dýchal otevřenými ústy jako pes Alexandr ležící v teple na zadním sedadle. Pátek byl nepatrně vzdálen naprostému zhroucení. Svalil se do sněhu. „Sakra,“ řekl, „ty dovedeš připravit zábavu.“

Křepce vystoupila, pustila Alexandra a pravila: „Jdeme pro kufry, ne? Hodíme je na střechu a dozadu naložíme polena, abysme měli čím topit v krbu. Když bude rodina pohromadě, musí taky hořet její krb. Tak do toho, pánové!“

Jeden rok a jeden měsíc před srpnovým ránem:

Z jistého odstupu jevila se řeka jako stříbropěnná. Čeřila se na kamenech poslední mělčiny a čeřily ji stovky lidských těl, která se v ní cákala. Odpolední slunce se opíralo do těch vln a vlnek a dávalo řece lesk. Velmi ho potřeboval onen proslulý rekreační tok, zde na konci své cesty při ústí do jezera.

Skalnatý kaňon se poněkud rozvíral na katastru obce Hrádek a louka se otřásala hlomozem horkého sobotního odpoledne. Auta a stany, tranzistory, plavci i neplavci, volejbalisté, fotbalisté, badmintonisté. Muži sval a šlacha i pupkatí strejci. Sexbomby, vyžlata i dámy. Nebylo chaty v celé oblasti Hrádku, aby zde neměla zástupce. I mnoho pilných zahradníků podlehlo vedru a nechalo se zlákat k řece. Bylo to odpoledne, které touží po stínu. Odpoledne ospalých chládků a bodavého hmyzu, horlivých včel a pustých míst na zašlých suchých pastvinách kolem obce. Zdálo se, že panuje jen řád přírody a slunce a lidé pouze vnášejí svým nesmyslným a neorganizovaným hemžením do toho všeho zmatek.

Ve skutečnosti tomu bylo docela jinak. Bez plánu a živelně se pohybovalo v celé oblasti pouze několik neodpovědných mladíků a dívek, kteří táhli bezcílně krajem a jedli a pili a spali a koupali se a slunili, kde dala náhoda a přitažlivost místa. Ostatní plnili různé úkony – mezi něž patři i reprodukce pracovní síly – a mnozí měli i své poslání. Tak například lidé nadporučíka Niedra konali obvyklé pochůzky podle předem vypracovaného a řádně obměňovaného plánu plníce také mnoho stálých úkolů, z nichž jedním, zapomínaným, byla evidence vozidel cizích značek. Za hercem Medunou přijelo několik přátel z divadla. Večer je čekalo představení v přírodním divadle blízkého zámku Slabina. Nyní se povalovali nečinně u vody, ale i oni byli spoutáni řádem svého života jako Gustav Truhlařík, u něhož pivo teklo proudem – a dalo se očekávat, že v podvečer a nepřijde-li bouřka, tok piva ještě zesílí. Také Truhlaříkovi a jeho rodině nezbývalo než běhat kolem pípy. I v tomhle vedru oděly se sestry Zounové do černého, aby se odebraly do kostela, kde se už léta pro nedostatek kněží nekonala odpolední pobožnost. Sestry měly však klíč, neboť o kostel pečovaly a byly hotovy v kteroukoliv dobu jakémukoliv prosebníku pro chvíli rozjímání a modlení kostel otevřít a poskytnout tak možnost blahodárné duševní vzpruhy. A z jejich chatové osady Mýtinky šel na dráhu jako každou neděli železničář-důchodce Václav Šimon, aby sloužil jako brigádník na stanici v Petrovicích. Chodíval v neděli a ve čtvrtek pravidelně jako hodiny. Ne přes vesnici, ale zadem přes Habernu, kolem Truhlaříka a Pastvinu. I Bořek Homolka žil pod tlakem povinností. Byl s rodinou u řeky, ale sledoval hodinky, o půl páté se zvedl, rozloučil se, pošimral ročního Filípka na hlavě a ubíral se na Habernu, aby, jako každou prázdninovou neděli, odjel na služební cestu. Karel Strouhal plnil povinnosti ke své zvěři – choval mnoho králíků, několik morčat a ovci – a hrabal na Pastvinách seno. Spisovatel Vojtěch Pátek pod vedením a za dozoru manželky snil v lehátku na stinném místě zahrady a pes Alexandr spal mu u nohou, plně tak své psí povinnosti.

Na Hrádku a v okolí byla prostě neděle jako kdykoliv jindy, v létě, v červenci. Dnešní byla obohacena vzdálenou střelbou, neboť na bývalou vojenskou střelnici za Jílovcem dorazil autobus s pražskými esenbáky, kteří si sem čas od času jezdili vylepšovat střelecké umění. Tuto roční dobu konali zájezdy s chutí, neboť v podvečer hupli do řeky a večer se u Truhlaříka silně posilňovali na zpáteční cestu. V restauraci Na stavidle, kam se chodívali hřát v zimě, bylo totiž plno letních hostí, rodin s dětičkami, a Stavidlo proto nebylo správným prostředím pro mužské osvěžení.

Po šesté hodině odjel z návsi od národního výboru první autobus. Dalo se do něho ještě nastoupit a pohodlně stát. Jím odjížděli většinou příležitostní návštěvníci Hrádku a hosté chatařů. Další autobus odjížděl krátce po osmé a poslední před jedenáctou. Nedalo se v nich ani sedět ani stát. Proto používal Bořek Homolka autobusu prvního, ale nikdo z cestujících – pokud byli později zjištěni a dotazováni – si nevzpomněl, jestli onen přívětivý úředník s nimi opravdu cestoval.

Představení v přírodním divadle na Slabině začínalo až v devět hodin, kdy bylo bezpečně tma, a režisér mohl kouzlit se světly. Někteří z Medunových hostů odjeli už dřív, zůstal jen Blír, rozvedený a tím momentálně osamělý muž. Rozhodl se povečeřet u Truhlaříka, po představení se vrátit s Medunou a strávit noc v podkroví Truhlaříkovy vily. Kolem šesté seděl na dvoře Truhlaříkova výčepu, poblíž otevřených vrat a ve slabém stínu ubohé břízky; živil se dvojitou porcí buřtů s cibulí, které byly jeho zamilovaným jídlem, a nekonzumoval je z nedostatku prostředků na jinou stravu. Jeho tvář, obecenstvu a divákům televize známá svou unylou nehybnosti a chladným šarmem, nad talířem poněkud roztála, byla pěkně zarudlá od sluníčka a dvou piv, které si dal před večeří jako počinek. Nevěnoval se však jídlu s plným soustředěním, ale ze zvyku a poněkud kradmo pozoroval hosty a obtloustlého Truhlaříka, který co chvíli vyrazil z výčepu s věncem piv v rukou, a dále ty, co se vraceli od řeky.

Nepochybně ho zaujala mladá žena, dost drobná a velmi štíhlá. Měla sedavé žluté, zcela nakrátko ostříhané vlasy, plavky hráškové barvy a tlačila před sebou dvoukolový kočárek s dítětem. Blír ji sledoval od chvíle, kdy se ocitla v jeho zorném poli. U brány bezděčně zvedla oči a všimla si jeho pohledu. Jako dobře vychovaný muž, jako herec jistý si sám sebou, odložil příbor s gestem muže pojídajícího roštěnou protkanou lanýži, nadzvedl se na židli a ženu mlčky úklonou pozdravil. Odpověděla mu úsměvem.

A pak zmizela a Blír silou vůle odolal, aby se za ní neobrátil.

„Kamaráde,“ ozval se za ním Meduna, „nechat tě chvíli bez dozoru a navazuješ známosti.“

Blír využil toho, že se musel obrátit k Medunovi a mohl tedy ještě jednou obhlédnout dosud neprozkoumané partie zelených plavek a všeho ostatního kolem. „Sakra,“ řekl Blír. „Už budu hotovej. Ale dal bych si ještě pivo. Víla, člověče. Tady choděj víly.“

„Ani jsem si nevšim,“ pravil Meduna a mával na Truhlaříka. Čtyři děti a péče o zahradu, dále dvě vášně, houby a ryby, stačily na zaplnění zájmů jeho osobnosti „Dvě, pane Truhlařík.“ Mírně odfoukl pěnu a přimhouřil oko. „Když se podíváte rovně před sebe,“ řekl polohlasně, „tak uvidíte, pane Truhlařík, takovou hubenou, krátce ostříhanou blondýnu…“

„S tím kočárkem?“

„Jo.“

„Co s ní má bejt?“

„Jen tak… Že jsem ji tady ještě neviděl.“

„To se divím. Homolková. Drahuše. Bejvá dost často sama. Von je… takovej živej.“

„Drahuše…,“ řekl Blír svým známým sonorním hlasem. „To není hezké jméno… Platíme!“

Na rozhraní července a srpna vypukly deště. Liják plácal na okno malostranského paláce a Drahuši Homolkové se zdálo, že muž sedící před oknem je nacucaný vodou, která během posledního týdne spadla. Byl to vedoucí jejího muže a viděla ho v životě poprvé. Dumlal cigarety nateklými rty a sádlo na tvářích se mu třáslo. „Věc je vážná,“ mlaskal. „My jsme zjistili, soudružko, že na služební cestu nebyl poslán.“

Pokrčila rameny. „Odjížděl pravidelně každou neděli k večeru s tím, že druhý den ráno jede bud na služební cestu, nebo má důležitou schůzi.“

„Ano,“ řekl muž zasmušile, „to se stává… Ale on…“

„Měl také jiné zájmy,“ hovořila jako o deštivém počasí. „Vím.“

„Pardon, soudružko, to nic nevysvětluje. Z naší strany jsme udělali mnoho a nepodařilo se nám ho vypátrat. Požádali jsme o diskrétní pomoc Bezpečnost, ovšem i zde zůstalo pátrání bez výsledku…“

„Byli i u mě.“

„Ano… prý jste jim řekla… že musel odejít v plavkách, protože, jak jste později zjistila, byly jeho šaty na místě ve skříni. To jste nezjistila hned, že…“

„Kdybych to byla zjistila, nečekala bych týden a začala se po něm shánět hned. Tak dlouho ještě nikdy nebyl…, totiž byl, ale vždycky se nějak ohlásil nebo zavolal…“

„Proto soudím, že je věc nesmírně vážná,“ opakoval muž protivným tónem shovívavé nadřazenosti. Měla chuť ho kopnout a odejít. Ale na něm záleželo, jestli dostane manželův plat a vůbec všechny další náležitosti. V hloubi duše doufala, že se manžel objeví a nebude zbytečně komplikovat situaci.

„Náš úřad není sice klíčovým místem, pokud jde o státní tajemství,“ pokračoval muž, „ale něco by zde přece bylo. Jistě zajímavé materiály…“

„Ztratily se?“

„Ne. Jistě ne. Jsou zajištěny podle předpisů. Ale váš manžel měl k nim přístup… jako i mnoho dalších, samozřejmě. Musel jsem věc oznámit nadřízenému… požádali jsme o pomoc Státní bezpečnost…“

„Myslíte, že odešel za hranice? Neměl pas a…“

„Nelamte si tím hlavu,“ pravil a podal jí tučnou ruku, kterou byla nucena stisknout. A svůj odpor chabě zakrýt úsměvem, „Pozval jsem vás hlavně proto, abych vás připravil na soudruhy, kteří s vámi jistě budou mluvit, abyste si taky všechno mohla dobře rozmyslet.“ Opustila palác a přecákala přes malé náměstí k vozu. Muž, co s ním před chvíli hovořila, stál za záclonou a pozoroval ji, dokud neodjela. Jazykem bezděčně přejížděl po naducaných rtech. Jinak měl pravdu.

Před domem ji čekal jeden nenápadný muž a u dveří bytu druhý. Pozvání na kávu odmítli. Pozvali se sami a požádali o klíče. A ji poprosili, aby vyhověla jejich pozvání k návštěvě. „Kde máte dítě?“

„U sestry.“

„Zavolejte jí, že máte neodkladnou záležitost a že přijdete později.“

Počkali, jestli poslechne, a laskavě dávali pozor, aby vše přesně vyřídila.

Ačkoliv vypadala klidně a sebevědomě, cítila, že se jí začínají chvět krásná kolena.

Viktora Blíra odvezli přímo ze zkoušky. Mnoho mu nevysvětlovali a jeho dopředu protáhlý, mírně pitomý a mírně znechucený výraz obličeje – nebyl tentokrát dílem jeho hereckého umu.

„Navštívil jste v poslední době Hrádek?“

„Ano.“

„Seděl jste v restauraci u Truhlaříka?“

„Ano.“

Zavedli ho do místnosti a postavili před ženu, kterou poznal okamžitě. „Znáte tu paní?“

„Ovšem. Viděl jsem ji jednou.“

„Je to on?“ zeptali se té štíhlé dámy.

„Ano, je.“

„Proč jste zdravil paní Homolkovou?“

„Protože se naše pohledy náhodou setkaly a já jsem považoval za slušné ji pozdravit. To je všechno.“

„Uvidíme.“

Vyšetřování se pak dále ubíralo obvyklými cestami. Dotazovaní byli ponecháni v určité nejistotě. Nadporučík Nieder cítil divné svědění, když byli u něho. Uposlechl hlasu, který mu důtklivě radil: drž hubu, a nezmínil se o své teorii s modrým mercedesem. Neboť srovnávat pracovníka významného úřadu s nějakými rváči a opilci se i jemu zdálo upřílišněné.

Ostatně celá záležitost se přes Hrádek překulila jenom okrajem.

Za pár týdnů případ začínal uhasínat. A někdy v té době koncem září, půl hodiny před začátkem představení, volali Blíra k telefonu. „Blír,“ řekl sonorně.

„Tady Homolková… Ráda bych s vámi mluvila, pane Blír…“

„Ovšem,“ řekl a myslel, do čeho se zase prokristapána zaplétá. „Představení končí před desátou…“

„Budu vás čekat ve voze před kinem Blaník.“

„Ano… Děkuji. Budu se těšit. Na shledanou, milostivá,“ řekl Blír a silně polkl.

V době, kdy se nadporučík Nieder chystal na dovolenou, aby poté nastoupil na jiný okrsek v rámci posílení kádrů, přijel do Hrádku na motorce mladý muž, který patrně nebyl v kraji poprvé.

Zastavil u restaurace Na stavidle, dal si polévku a velký džin na zahřátí a odcválal na svém stroji do lesa za osadu Mýtinky.

Les stál téměř na konci ostrohu, který čněl kdysi nad soutokem řek, tedy skoro na konci vodní nádrže. Obyčejný díl smíšeného lesa mladého muže neobyčejně zajímal. Měl s sebou dokonce i velmi podrobnou mapu a procházel místo křížem krážem, lezl na hromady, které zde bůhvíkdo nakupil, a lezl do protáhlých děr, jež vyhloubil bůh-suď kdo, odhrnoval listí, šťoural se v zemi, zvlášť se zdržel v prohlubni, která snad byla zapomenutou pískovnou, občas něco sebral a vložil do brašny. Zatímco kousek dál byly zajímavé stráně nebo aspoň trochu schůdnější lesní terén, kde se dalo jít bez lezení a klopýtání, onen mladý muž se několik hodin zdržoval právě v tomhle nejneschůdnějším terénu. Listí už opadalo, takže měl – když vylezl na některý vyšší kopeček, docela přijatelný rozhled po celém rozrytém a nevlídném místě, které bylo pro blízké i vzdálenější chataře příhodnou skládkou odpadků a přirozeným lomem (až donedávna, kdy se místního polesí ujal nový lesník s mladou, velmi přísnou ženou, kteří zhotovili tabulky zakazující skládku a těžbu nerostného bohatství, balvanů, dobře se hodících na skalky a do základů chat.

Ačkoliv se mladý muž, který se onoho slunného listopadového dne v lese potuloval, nijak nekryl, ačkoliv se choval až mimořádně nápadně, stalo se, že nebyl nikým zpozorován, nikomu nebyl podezřelý hluk jeho motorky a Na stavidle ho k večeru obsloužili jako náhodného návštěvníka, na kterého se druhý den zapomene.

Devět měsíců před srpnovým ránem:

„Člověče,“ Anna Zounová bušila koncem hole do kamene na cestičce k zádním vrátkám, „okamžitě odejděte! Já jim říkala, že ten smrad nesnesu!“

„Ale paní,“ říkal Karel Strouhal a díval se jako apoštol míru, „vždyť ta jímka se vybrat musí. A dnes je nejlepší počasí a paní Karlová mi už dávno říkala…“

„Která paní Karlová?“

„Přece vaše sestra.“

„Která?“

„Paní Alžběta Karlová…“ Strouhal stál v gumácích u otevřené jímky, v ruce šoufek a lil vybíraný obsah do dvousetlitrového železného sudu, který měl připevněn na vozíku. Nahoru si udělal pevně přiléhající poklop, u dna vyrazil díru, kterou zazátkoval vhodně seříznutým špalíkem dřeva. Na přání chatařů konal tuhle bohulibou, ale nepříjemnou práci tam, kde to nechtěli dělat sami a kde nepotřebovali zhnojit kompost. Pokud to bylo někde na Haberně, zavezl si obyčejně pár sudů na vlastní kompost.

„Alžběta,“ pronesla pohrdavě Anna Zounová, „nikdy, nebyla vdaná a ničemu nerozumí. Já vám nařizuji, abyste ihned odešel. Zápach je naprosto nesnesitelný.“

„Už jsem skoro hotov,“ odpověděl Strouhal skromně. Snad si byl vědom jisté svaté lži. Poprchávalo totiž onoho listopadového dne a vlhký vzduch zhutňoval zápach a Činil jej kromobyčejně těžkým. „Ještě tenhle soudek a už to bude.“

Zounová se otřásla a nebylo jisto, zda stářím nebo zlostí. Ještě několikrát udeřila holí do země, – Strouhal zatím přerušil práci a ve skromném a uctivém postoji čekal, neboť nechtěl vířit pachy a tím Zounovou popouzet, ta si ještě něco pro sebe zašeptala a trhavými kroky se odebrala k zadním vrátkům. Strouhal se usmál a pokračoval v díle. Bylo totiž obecně známo, že kdykoliv se nejstarší ze sester rozčílí – což se stávalo, jak místní věděli, velmi často – odebere se do lesa k Božím mukám, aby si ulevila modlitbou. Muka stála asi sto metrů západně od Mýtinek a nikdo už nevěděl, jak dlouho tam jsou a kdo je tam vlastně postavil. Odborník by patrně ten prostý kříž a podstavec odhadl na první polovinu minulého století.

Strouhal počkal, až za Zounovou zaklapnou vrátka, a pokračoval v práci. Když naplnil sud, zapřáhl se do vozejčku, objel domek a obsah vypustil na nízký kompost pomocí starého žlabu.

„Pomáhej pánbu!“ ozvalo se mezi stromy vedlejší zahrady.

„Dobrý den,“ odpověděl Strouhal, který přes pach šířící se kolem jeho díla ucítil smrad dýmky cestáře Nožíře. „Na dříví?“

Nožíř vykoukl nad husté roští, kterým byla obrostlá zahrada tří sester. „Jo. Tohle bych jim nedělal.“

„Někdo to udělat musí,“ řekl Strouhal skromně. Ucpal zátkou díru v sudu a vrátil se k jímce. Za chvíli se z vedlejší zahrady ozval hvizd cirkulárky.

Mladý muž, který se před několika dny potuloval v lese poblíž Hrádku, stál před svým představeným, důstojným plešatým mužem. „Příštím rokem do Městce nemůžu,“ říkal. „A Smetana nemůže na Hrádek. Vy sám víte, jaká pozoruhodná lokalita to je.“

„A co si představujete dělat?“

„Připravit, Několik sond, nejdřív maringotka, koncem léta domek. A pak to Smetana převezme. Neztratíme ani já, ani on. A bylo by škoda peněz!“

„Ovšem,“ řekl muž. „Tak vám to, pane kolego, schválíme.“

Útěk z ústavu pro nezletilé provinilce nebyl pro Adama Rosického činem, kterým by se chtěl osvobodit a dosáhnout bezpečné a trvalé svobody, ale důkazem, kterým chtěl opět přesvědčit svět a sebe, že když chce, dokáže vymyslet dílo brilantní a uzavřené. Problém byl v tom, že celkem málokdo pochyboval o tomto posledním faktu (nejrozhodnějším oponentem byl koneckonců patrně Adam sám, jak už to v takových případech bývá); pochybnosti – pokud šlo o činy Adama Rosického – vyplývaly spíš z úvah o výsledných efektech, které obvykle běžná lidská společnost považuje přinejmenším za přemrštěné. On sám vůbec utíkat nepotřeboval. Měl být propuštěn za tři měsíce, což byla po čtyřech letech pobytu v ústavu doba nepatrná a zanedbatelná. A kromě občasných důkazů své inteligence, jež se velmi podobaly tomu, co Uskutečnil nyní, bylo jeho chování v mezích norem mladistvých provinilců. Na přání rodičů, jimž se jevil nezvládnutelným ničitelem, byl jeho pobyt v ústavu prodloužen o rok, a právě za tři měsíce mu mělo být devatenáct. Až doposud se nedopustil ničeho, co by mohlo být podkladem pro zahájení trestního řízení. Mnozí mysleli, že jde o čirou náhodu, jiní to přisuzovali blahodárnému vlivu výchovného zařízení; Adam Rosický o tom zřejmě nikdy neuvažoval.

Nyní, když vymyslel plán a získal pro něj čtyři mladší chovance, musel uvažovat určitým způsobem velkoryse a pro zdar věci pominout úvahu o zákoně. Celý plán mohl být uskutečněn pouze za předpokladu, že bude získán malý dodávkový vůz, kterým se do ústavu přivážely potraviny, a posléze traktor s valníkem stojící pohotově u kravína JZD vzdáleného asi dva kilometry. Ona výměna dopravních prostředků umožní prchajícím, aby za sebou, zastřeli stopy. Třebaže byl Adam Rosický mladý a nezkušený a neměl se prakticky kde poučit, byl jeho plán v podstatě dokonalý. Adam Rosický nehodlal táhnout s celou tlupou krajem a živit se vykrádáním chat, jak je to u naší naivní narušené mládeže obvyklé, protože věděl, že je stejně nakonec pochytají všechny. Jemu šlo pouze o čin útěku. A jako cíl zvolil rodinný majetek, chatu v Hrádku. Tam byla konečná fáze plánu útěku: nocleh, zásoby na další cestu a rozchod. Jeho mladší společníci ochotně souhlasili, neboť pochopili zřejmé riziko, které by vyplynulo z dalšího společného podnikání. Výhodou bylo, že jeden z nich měl velkou zálibu v motorismu (proto byl také v péči ústavu) a uměl velmi dobře řídit. Dva další chovanci přislíbili dělat zeď prchajícím. Dezertéři byli připraveni na určených místech. Řidiči se podařilo nastartovat vůz v několika vteřinách. Nevyskytly se žádné nepředvídané okolnosti, jako například píchnutí pneumatiky nebo nedostatek benzínu, takže dodávka opustila vesnici, kde byl ústav, plánovaným západním směrem, určenými lesními cestami a okresními silnicemi se dostala ke kravínu, kde stál opuštěný traktor s valníkem. Chlapci sem chodívali často pracovat, takže i zde byli připraveni. Dodávku nechali pod přístřeškem, předem nachystanými sochory pomohli traktoru na svah a jeli docela potichu a skryti zrakům těch dvou tří lidí, kteří to dopoledne mohli v kravíně být, dobrých šest set metrů až k okraji lesa. Teprve zde nechali traktor, aby zabafal. Tři se uložili pod pytle na valník, Adam s řidičem zůstali na traktoru. A pustili se směrem na jihovýchod, kde ležela obec Hrádek, vzdálená asi čtyřicet kilometrů.

Riziko, že budou chyceni, zůstávalo nepatrné. Budou především pronásledovat dodávku jedoucí západně. A budou stíhat pět chovanců. Takže nemůže být podezřelý traktor s řidičem a závozníkem, který se pohybuje skoro opačným směrem, zvláště když takový povoz nevzbudí pozornost jízdou, která neodpovídá předpisům, a naopak se bude pokojně ploužit okresními silnicemi a polními cestami.

Adam Rosický znal dobře kraj z toulek, které podnikal ještě předtím, než byl svěřen státní péči. Měl také dobrou turistickou mapu, kterou si už dávno opatřil a na níž celou trasu důkladně prostudoval. Při volbě směru dbal, aby se vyhnuli pokud možno větším místům, silnicím s mnoha autobusovými linkami a tak dále. Byla to výborná hra, která se podařila. Asi čtyři kilometry západně od Hrádku zajeli pod opuštěný seník. Odpojili valník, nacpali se všichni do budky traktoru a začali šplhat po lesní cestě vzhůru do vrchu, který měl na mapách název Větrník. Bylo to vlastně táhlé zalesněné návrší, stranou vesnic a komunikací, známý cíl houbařů, jinak dosud místo opuštěné a liduprázdné. Hluk traktoru bylo slyšet do velké vzdálenosti, ale ten, kdy by jej slyšel, těžko mohl určit směr. Ozvěna ze strání a lesů pomáhala mást. Že se hrabali s traktorem až bůhvíkam, bylo součástí matení stop. Pod seníkem si valníku hned tak nikdo nevšimne. A než kdo najde traktor na Větrníku, to může klidně uplynout několik týdnů.

Dorazili až k triangulačnímu bodu, kde zaparkovali. Adam zůstal na místě. Dva poslal vpravo a dva vlevo. Měli odpočítat pět set kroků. Tam zůstane jeden stát a druhý půjde dalších pět set. Až budou kroky odpočítány, ozve se každý hvizdem. Adam pak hvízdnul dvakrát a všichni se vydali jednotlivě směrem na západ, prostě s prudkého kopce dolů. Dorazili na silnici, která vedla podél jezera, dali se vpravo, jako jednotliví nenápadní chodci došli až k mostu a teprve ve starém lomu vlevo od silnice k Hrádku se znova sešli. Řidič dorazil podle plánu první.

Všechno klaplo znamenitě.

Ted nezbývalo než zajít hlouběji do lesa, za světla ještě na jeho okraj, obejít Mýtinky, vyhnout se volnému prostranství za nimi, dostat se do skalnaté jámy za Habernou a počkat, až bude úplná tma. Odtud k chatě Adama Rosického bylo už pár kroků. V chatě plánovali zůstat dva dny a dvě noci, v noci topit, aby nebylo vidět kouř, a samozřejmě nesvítit, ve dne spát a pozorovat. Když na místo schůzky dorazil šťastně poslední z nich, byli si jisti, že není lepší party. Adam s uspokojením přijímal jejich chválu. Měli pocit, že by mohli dokázat všechno.

„Jen klid, blbečkové,“ řekl Adam stroze a musel se trochu přemáhat, aby nedal najevo vlastní pocity štěstí. „Eště nejsme na místě. Žádnej kravál a tady pomalu do kopce. Jako hodný hoši na procházce. Hlavně mi neřvěte. Vo něčem si přemejšlejte, abyste neměli chuť se projevovat.“ Poslechli ho dost ochotně, protože se jim po tom horkém dnu klepaly nohy únavou. A měli hlad. Celkem bez zájmu se ploužili lesem. „Sakra,“ řekl najednou jeden. „Baba!“ Na rozhraní jakýchsi nezřetelných polních cest stála před božími mukami vyschlá stařena v černém. Pootočila hlavu a zřejmě je viděla. Ostatně byli v lese, kde už se stromů spadalo listí, jako na dlani.

„Běžte dál,“ řekl Adam. „Běžte a nekecejte. A pozdravte. Slušně a uctivě. Jestli se neklamu, je to stará Zounová. Modlí se. Mě určitě nepozná. Když‘ se budete slušně chovat, pozve nás na koláč.“ Někdo se tiše zasmál.

„Tak běžte, běžte! Jakoby nic,“ zasyčel Adam. Rozkývali se puberťákové a udělali ze sebe hodné chlapce. Změřila si každého jednotlivě a váhavě odpověděla na pozdrav. Patrně jejich slušnému chování nedůvěřovala. Nebo vůbec nedůvěřovala. Nebo prostě měla zvyk si každého měřit.

Nesli se dál lesem a cítili, že se za nimi dívá.

„Hernajs, to je asi baba!“

„Je,“ zašeptal Adam. „Nezrychlujte a nekecejte.“

Vydrželi to a ulevilo se jim, když zašli za terénní vlnu. Zastavili, aby si trochu vydechli po té psychické námaze.

„Nejde za námi?“

„Proč by!?!“

„Vyhlídni, ale dej bacha! Malinko vyhlídni!“

Haberna se zdála být nejklidnějším místem na světě. Lovík se brouzdal v listí a bral to od vrátek k vrátkům. Byl to v podstatě zkažený a nevychovaný pes, protože čekával chataře u autobusu a celou sobotu a neděli brousil od chaty k chatě, aby se pozdě večer vrátil domů a padl přežráním. Jinak – jak tvrdil Gustav Truhlařík –nebylo lepšího barváře. Lovík se zastavil i u plotu chaty Vojtěcha Pátka, postavil se na zadní, opřel se o plot a tiše zakňučel. V patře za velkým oknem bylo vidět Pátka skloněného nad psacím strojem a patrně snícího o hejkalu Majblochovi. Dole se objevila obrovitá hlava dogy Alexandra s mírně strejcovským výrazem. Lovík s Alexandrem se přátelili.

Alexandr zakňučel a Truhlařík nadhodil na rameni kulovnici.

Pátek se podíval na cestu a zamával. „Koupím mu fajfku,“ křikl Truhlařík a ukázal na Alexandra. „A červený kalhoty. Bude legrace jak v cirkuse!“

Předseda jednoty lidových myslivců měl totiž pořád ideu udělat z Alexandra, kterého nepovažoval za psa, protože se nehodil k lovu, šaška.

Vojtěch Pátek se zasmál a vrátil se myšlenkami ke svému Majblochovi.

Alexandr zakňučel, neboť mu Lovíkova přítomnost připomenula krásný psí život. Posmutněl a odebral se za svým pánem, ulehl u jeho nohou a hlasitě, truchlivě zívl. Lovík se dál věnoval pozoruhodným pachům a následoval Gustava Truhlaříka, který prošel Habernou, onou částí lesa, která tak velmi zajímala mladého muže s mapou. Jeho pán sestoupil dolů k jezeru, postavil se na prkno, jež vyčnívalo nad vodu a bylo molem zdejšího přístavu, a dvakrát zahvízdal. Za chvíli vyšel z domku na druhé straně vody muž v holínkách, vlezl do malé pramice a pomalu vesloval k Truhlaříkovi. Přidržel loďku u prkna, aby i Lovík mohl pohodlně nastoupit, odrazil a vesloval zpátky. Truhlařík se uvelebil na zadním sedadle a zapálil si doutník.

„Včera v noci ho zas viděli,“ řekl muž u vesel. „Je tam určitě.“

„To je fajn,“ pravil Truhlařík a zabafal. Vonný dým klesal k hladině a ve vlhkém vzduchu a v drobném dešti se dlouho nerozplýval a následoval pramici jako kus tajemně modré mlhy.

„Pane Strouhal, opravdu šla k božím mukám?“ Alžběta Karlová byla vyplašená jako slepice. Strouhal vypustil ze sudu poslední zbytek obsahu jímky a chystal se k odchodu. Svlékl dlouhý černý gumák a přivázal ho k voji vozejku a u pumpy si opláchl holínky. „Na mou duši, slečno.“

„Ale tak dlouho tam ještě nebyla.“

„Podívám se za ní, jestli chcete.“

„Buďte tak hodný, pane Strouhal. Stěžovala si, že ji z toho zápachu bolí hlava a že se celá motá. Ale my jsme přece tuhle práci museli udělat, ne?“

„Samozřejmě, vždyť to bylo už plný.“

„Vidíte… Snad jsme mohli jen část… ona to tak nesnáší… Jsme obě tak neklidné…“

Strouhal přikývl a vydal se k božím mukám. Stmívalo se, déšť zhoustl. Z vedlejší zahrady v pravidelných i nepravidelných přestávkách kvílela cirkulárka. Při kratších přestávkách si Nožíř zapaloval fajfku. Při delších ji cpal. Mokré listí pod Strouhalovýma nohama spíš mlaskalo, než Šustilo, a větvičky praskaly tlumeně. Došel až k železnému litému kříži na hrubě otesaném kamenném kvádru. Snad tam kdysi bývala napsána zbožná a darovací formule. Pozlacený Kristus dávno omšel, ukazoval se v příšeří a dešti jako člověk nejubožejší; nejpokornější a nešťastný bůh.

Strouhal obešel i kus lesa kolem muk. Zounová nikde nebyla. Pomalu se vrátil. Obě sestry ho netrpělivě čekaly na prahu stavení, které bylo něco mezi chatou a chalupou. Schovávaly se pod stříšku, shrbené, chvějící se a vyplašené.

„Musela jít na hřbitov,“ řekl Strouhal. „Kam jinam.“

„Možná…,“ řekla nejisté Alžběta.

„Ona by tam přece nešla bez deštníku!“ vykřikla Amálie. „Bože, to ne! Někde upadla! Třeba si zlomila nohu…“

„Musíme ji hledat, pane Strouhal!“ Přikývl. „Podívám se ještě na hřbitov.“ Hodil přes rameno popruh vozejčku. „Když tam nebude, vrátím se. Třeba mezitím přijde,“ řekl s nadějí v hlase. Vyjel z brány a místo k Haberně zamířil k vesnici. Zastavil u křižovatky na hlavní silnici a vydal se na hřbitov. Prošel mezi hroby. Ale bylo zde jen smutno a ticho. Nechal vozejček se smrdutým sudem na cestě a vrátil se na Mýtinky. Dověděl se, že Zounová ještě nepřišla.

Cirkulárka přestala hvízdat a odcházející Nožíř je pozdravil z cesty.

„Kdepak,“ řekl na jejich dotaz, „já byl celý vodpoledne pod kůlnou! Hledat?“

„Já už jsem u muk byl,“ řekl Strouhal provinile. „To bylo ještě dobře vidět, ale dál do lesa jsem nešel…“ Nožíř zamyšleně pukal z fajfky. Netrpělivě přešlapoval z nohy na nohu, protože patřil k lidem, co nepostojí. „Ale dyť se jí nic stát nemohlo! Hledat! Co my dva strejci teď potmě!“

„Zajdu na stanici,“ rozhodl Strouhal. „To bude nej-lepší.“

Pořádné pátrání se rozběhlo až za několik hodin, než se je podařilo podporučíku Havelkovi zorganizovat. Nový velitel bydlel dosud ve vzdálenějším městě a dojížděl. Měl se dostavit jako obvykle až ráno. Akce se na podporučíkovu výzvu zúčastnili ještě další muži z Hrádku, k nim se připojil i Nožíř se Strouhalem. Takže restaurace Na stavidle zůstala toho večera otevřená jen pro Vojtěcha Pátka a jeho Alexandra. Seděli v polotemné zasmušilé místnosti, Pátek pojídal svou hojnou večeři a Alexandr se nechal krmit a laskat servírkou Jarmilou, manželkou kuchaře Kočandrleho, útlým světlovlasým stvořením, kterému dělalo dobře, že toto zvíře zvící malého koně je k ní přítulné a laskavé. Opřen o okénko kuchyně zíral Kočandrle do sálu a restauratér Evžen Frýba si docela výjimečně natočil pivo a sednul si s dovolením k vedlejšímu stolu. Vedli řeč o případu Anny Zounové. Kočandrle mínil, že je to absolutně záhada a že nastane doba, kdy se z Hrádku začnou stěhovat lidi. Vojtěch Pátek, ač pohádkář, díval se na věci střízlivě: „Nevidím,“ řekl, „souvislosti. Jsou to spíš neobvyklé náhody. Podívejte, to vždycky musí být nějaká souvislost. Kdyby to byly ženy! V přiměřeném věku. Pak je zdě pravděpodobnost, že to je sexuální vrah. Ale tady? Mužský, ženský, mladý, starý.“

Frýba byl ze staré živnostenské rodiny, žijící mnoho generaci z péče o zákazníky. To v něm kromě jiného zanechalo vrozený reflex neurčitosti, pokud jde o reakce na mínění některých zákazníků. Nožířovi nebo Labíkovi by klidně řekl, že kecají voloviny. Nyní však odpověděl: „Ať je to náhoda nebo ne, je to zatraceně mizerná věc. Zatím se to moc nerozkřiklo. Zatím o tom žvaní chlapi tady v hospodě. Ale lidi to musí napadnout a napadá je to. Vsadím se s vámi, že příští sezónu mi zde poklesne tržba.“

„Tuhle někdo povídal,“ řekla Jarmila Kočandrlová, „že se takový případy stávají i jinde. Najednou se ztratí člověk. A tvrdil, že to dělají UFO.“

„Ufo?“ podivil se Frýba. „Co to je?“

„Unidentified flying objects,“ poučil ho Pátek. „Létající talíře.“

„Blbost,“ řekl Frýba. „To by se muselo vyskytnout hromadně i jinde.“

„Třeba jsou pro ně na Hrádku výhodný podmínky,“ mínil Kočandrle zarámovaný v okénku do kuchyně. „Ale Nieder,“ řekla jeho žena, která seděla pořád na bobku a drbala Alexandra za uchem, „jak jsem vyrozuměla, co si tak esenbáci povídali u piva, viděl nějakou souvislost se štěpkovickým archívem.“ Přítomní se zamysleli.

„Fakt je,“ řekl za chvíli Frýba, „že to byli většinou starousedlíci. Ale prosím vás, baba Zounová. Hele, byli to většinou divný lidi. Ty bytosti z lítajících talířů posbíraly pěknej spolek. Výtržník, vožrala, zlá baba, děvkař… notorik… Hele, myslíte, že pijou pivo? Nabíd bych jim pivo a zazdil do každýho frťana. Pak by se váleli kolem lítajícího talíře jak klubíčka.“

„Poslyšte,“ řekl Vojtěch Pátek, „prší a je smutno. Co kdybychom si dali všichni dohromady láhvinku.“

„To je nápad,“ souhlasil Frýba a šel pro ni. Nezůstalo při jedné. Takže když se dlouho po půlnoci Vojtěch Pátek vracel na Habernu, kráčel na silných nohách zvlášť těžce a nebylo to především proto, že vážil hodně přes metrák.

Nad krajem leželo zamračené ticho, tma byla jak v márnici.

Neúspěšní pátrači se už vrátili do svých domovů, jen na okrsku zbyla větší pohotovost. Protože přišli až po jedenácté, dychtivým a žíznivým Frýba už neotevřel. „Byl bych tady až do rána,“ řekl jim přímo. „Běžte spát, já jdu taky do postele.“ Ale vrátil se do lokálu k Pátkovi a svým dvěma zaměstnancům.

Rozešli se neradi. Ale když nakonec Kočandrlová tak silně zívala.

A Vojtěchu Pátkovi nezbylo než ubírat se osaměle neobyčejně temnou nocí. Ještě že měl Alexandra. Ten čuchal někde ve tmě kolem, ani nebyl vidět. Jenže Pátek ještě nikdy neviděl svého psa v obranné akci, takže si byl téměř jist, že devadesátikilový pes hledá spíš ochranu u něho, svého pána.

A Vojtěcha Pátka napadlo, že by třeba v nebezpečí přispěchal na pomoc hejkal Majbloch nebo skřítkové Šišťouš a Šámal.

Bylo bezvětří a žádný proud, přestalo pršet a dokonce se oblaka nějak před ránem zvedla a břeh byl dost jasně vidět. Přesto loďka tápala a záběry vesel byly značně nejisté. Když našla přístaviště, ukázalo se, že je vlastně s podivem, že je vůbec našla. Veslaři totiž padala hlava na prsa a Truhlařík dvakrát šlápl do vody, než se strefil na prkno. Nebylo to důsledkem únavy z bdění, ale tím, že noc byla mimořádně chladná a lovci nemohli rozdělat oheň. Nutně potřebovali jiný zdroj tepla. Noc byla velmi chladná a tepla potřebovali velmi mnoho. Ostatně Truhlařík měl cvik. „Jen neusni v polovině cesty,“ napomínal veslaře. „Počkám, jak přestaneš veslovat, střelím.“

„Jen klid,“ zabreptal muž u vesel. „Kdybys jen malinko vodrazil… mě vodrazil…“

Truhlařík opřel nohu o okraj člunu a strčil, až se posadil do mokrého listí. Veslař zabral a loď se pomalu vzdalovala. Lovík ulehl poslušně vedle svého pána. Měl už toho také dost. Hlava mu bimbala a mžoural. Truhlařík dal pušku na klín a pozoroval člun.

Střílet nemusel, veslař byl vytrvalý a snaživý. Dvakrát změnil směr, ale díky mravenčí pili a neskonalé trpělivosti se mu podařilo zmizet pod křovím na druhém břehu. Truhlařík vstal, neboť splnil svou povinnost a na další osudy muže ve člunu nemohl mít vliv. Vydal se lesem vzhůru k Hrádku. Šel po paměti a zalitoval, že si nevzal hůl. Lov byl neúspěšný. Ale kanec chce trpělivost. Několikrát si zabručel slovo „trpělivost“ nahlas. Utahaný Lovík přestal mít o pachy zájem. Ploužil se Truhlaříkovi za patami a možná že si v chůzi občas zdřímnul. Opustili les a ubírali se k Haberně. Nad nimi se otevřelo jasnější nebe, z dálky zářila modravá pouliční světla Hrádku.

Truhlařík najednou zavětřil nosem, ačkoliv by to mělo být povinností jeho psa. Jenomže pes těžko může pochopit, že vůně hořícího dřeva je poněkud neobvyklá v tuto hodinu a na tomhle místě. Jihovýchodní vítr za teplou frontou, která přecházela nad Hrádkem od včerejšího dopoledne, k nim nesl kouř. Hutný, čerstvý kouř. Zastavili se.

Cesta před nimi poněkud stoupala a horizont proti obloze tvořily střechy a komíny chat na Haberně. Proti nebi bylo zřetelně vidět, že se kouř přímo valí z komína velké chaty, která patřila JUDr. Adamu Rosickému, synovi JUDr. Adama Rosického a otci chovance Adama Rosického. I unavenému Gustavu Truhlaříkovi bylo okamžitě zřejmé, že nemůže jít o požár, to byla myšlenka, která ho napadla nejdřív, ale o lumpárnu, protože věděl, že rodina Rosických jezdívala na chatu pouze v létě a výhradně na sobotu a neděli. Party a jednotlivci vylupující a vyjídající chaty se Hrádku vyhýbali. Chatové osady kolem vsi byly poměrně hustě osídleny stálými obyvateli a také celá oblast ležela mimo směry hlavních tahů. Možná že svou roli hrála i skutečnost, že zde byl okrsek Bezpečnosti.

Gustav Truhlařík kromě pachu hořícího dřeva ucítil i vůni dobrodružství.

Došel k zahradě. Brána i branka byly zavřené. Obešel chatu z druhé strany a zjistil, že vzadu jsou vytrženy tři tyčky z plotu. Rozvážný občan by se prostě sebral a šel oznámit celou věc Bezpečnosti. A sám by se odebral domů, aby ulehl a s dobrým svědomím se prospal. Truhlařík byl však pod silným vlivem neúspěšného lovu a starorežné. Vstoupil do zahrady. Potichu obešel chatu a zjistil, že na zadní straně byla železným sochorem utržena okenice a jedna tabulka okna kuchyně rozbita. Sochor se válel u zdi. Truhlařík ho zvedl, potěžkal a nehlučně opustil zahradu. Sochor odložil ve strouze za plotem a bezděčně sáhl do náprsní kapsy, kde měl druhou, zásobní placatou láhev. Odebral se k chatě Vojtěcha Pátka a nechal Lovíka zaštěkat. Vzbudili Alexandra a Alexandr svého pána. Pátek se přištrachal ke dveřím na terasu a vyhlédl do tmy. Spal teprve několik hodin a nebyl dobře při smyslech a nestál si na nohou dost pevně.

Nic neviděl, a proto pootevřel dveře. Alexandr se rval ven a kňučel.

„Truhlařík,“ ozval se zdola tichý hlas. „Oblečte se a pojďte mi otevřít.“

„Co je? Jo, co je?“

„Psst!“

Pátek uposlechl, neboť v rozespalosti a pod dojmem uplynulého večera ucítil jakýsi závan tajemná. Alexandra nechal v chatě, aby nepřekážel, a Šel k bráně. „U Rosických jsou zloději. Nebo zloděj. Odvedeme ho na okrsek.“

„Jo… Snad by bylo lepší jim to říct, ne?“

„Nesmysl. Vezměte psa a jdem!“

„Nebylo by snad lepší probudit třeba taky Strouhala. Já nejsem zrovna…“

„Potřebujeme Alexandra. Jinak bych je vybral sám,“ poklepal rukou na kulovnici. „Byl jsem na kanci…“

„Tak já si skočím pro kabát a vezmu si pořádný boty. Kde to je?“

„U Rosickejch.“

Pátek účinlivě přikývl. A dostavil se v klobouku, plátěném tříčtvrťáku a ve vysokých kožených botách se psem po boku. Až na ten klobouk podobal se opět zcela zřetelně tlustému pradědečkovi bratři Čapků v mladších letech. „Jdem… K noze, Alexandře!“ Pes poslechl, ale vzrušením tancoval jak baleťák. Lovík se mu pletl pod nohy.

„Představuju si to následovně,“ vysvětloval Truhlařík. „Zůstanete se psem u díry za plotem. Je tam ve strouze železnej sochor jako případná zbraň. Já je vyplaším zpředu, budou utíkat k díře v plotě a tam bude Alexandr. No,“ dodal Truhlařík konejšivě, „von je to asi jeden chlap.“

„A když bude mít zbraň?“

„Mám ji taky,“ řekl Truhlařík,‘ a Pátek, ještě dostatečně neprobuzený, si neuvědomil, že on jako strážce klíčového bodu úniku hraje v Truhlaříkově taktické hře úlohu případně obětovaného. Začínalo se mírně rozednívat. Sloup kouře, který se valil z komína chaty, zeslábl.

„Tak do toho,“ pravil Truhlařík a protáhl se do zahrady. „Budeme ho mít v šachu.“ Vojtěch Pátek uchopil železný sochor. Za chvíli se ozvalo bušení na dveře chaty a Truhlaříkovo volání: „Okamžitě! Okamžitě otevřte!!!“ Zprvu bylo uvnitř úplně ticho. Ale pak přece bylo možno zaslechnout určitý zvuk. V této rozhodné chvíli Truhlařík rozdivočelý napětím vystřelil do vzduchu. V chatě bliklo světlo, ozvaly se hlasy až konečně křik Adama Rosického: „Co si to dovolujete! To je naše chata!“

„Já ti dám, lumpe! Já moc dobře vím, komu tahle chata patří!“

Možná že Rosickému by nervy vydržely, ale jeho společníci zpanikařili. A Vojtěch Pátek strnul, když uviděl prvního vyskočit z okna kuchyňky, rozhlédnout se a zamířit k němu a k díře v plotě. Honem začal luskat prsty a šeptat: „Štěkej! Štěkej!“ Pes pochopil, že jde o zajímavou hru, vnikl půlí těla do zahrady a rozeřval se.

Čtyři uprchlíci zůstali na místě. V šeru vypadal Alexandr jak tygr a Vojtěch Pátek rýsující se za plotem připomínal zápasníka těžké váhy v nejlepší formě. Vyřítil se Truhlařík s puškou v ruce. „Tak, chlapečkové, jste všichni?!?“

Bud nechtěli, nebo nemohli promluvit. Sotva zírali a začali se klepat zimou. „Pustím dovnitř psa!“ Chyběl Adam Rosický.

Vojtěchu Pátkovi se podařilo protáhnout se do zahrady. Iniciativně, povzbuzen respektem, který Alexandr vzbudil, přivalil k oknu kuchyně sud. Posvítil dovnitř. Bylo tam prázdno. Ztěžka se vyškrabal na rám a skulil se na podlahu. Pes ho svižně následoval. Ocitl se v novém prostředí, které musel rychle a zvědavě očuchat. Pochopil napětí situace a hnal se z místnosti do místnosti. Pak do podkroví.

Za závěsem u skříně objevil Adama. Mladý muž byl bílý jako stěna a měl ruce nad hlavou.

Byl to znamenitý úspěch. Alespoň podporučík Havelka byl o tom mnoho hodin přesvědčen a v radostném rozechvění ho kromě jiného napadlo, že by Truhlařík a ten spisovatel měli dostat nějaké vyznamenání nebo přinejmenším věcný dar.

Zprvu ani na okamžik nepochyboval, že zmizení Anny Zounové souvisí s nalezením pěti chovanců. Přemohl ospalost a zahájil výslech.

Přiznali se k útěku a vylíčili podrobně svou pouť. Přiznali, že viděli u božích muk starou ženu. Nakonec, a to už bylo pozdní dopoledne, si nechal podporučík Adama Rosického. „Tak,“ řekl. „Kam jste ji dali?“

„Koho?“

„Pohřešovanou Zounovou.“

„Kam bysme ji dávali?“

„Kam jste ji ukryli?“

„Dyť sem už jednou vysvětlil, že jsme jí šli z vlny.“

„Podívejte, nezapírejte. Od včerejšího večera ji pohřešujeme. Mám důvodné podezření, že jste ji zabili a někde ukryli.“

„Fakt se ztratila?“

„Nedělejte ze sebe pitomce.“

„Dyť my o tom nic nevíme!“

„Vyšetřování pokračuje. A my budeme mít důkazy! Nepřitěžujte si!“

„Kristapána!“ vykřikl Rosický. „Moc pěkně ste nám to polepili. Ale je to volovina. Proč bysme ji zabíjeli!“

„To chci slyšet od vás. Jste v kaši, Rosický!“ Adam se zamyslel. A pak tiše řekl: „To je fakt.“

3

Vůbec ji hledat nemusel. Seděla na patníku u silnice kousek za Hrádkem. Zastavil svou rozložitou černou mercedesku-kabriolet, vykoukl přes přední sklo a řekl „Dobré jitro!“, naklonil se, aby otevřel dvířka. „Prosím.“

„Já nestopuju,“ pravila Kateřina Hodičková a zvedla pyšně bradu. „Sedím tady jen tak a čekám na jistého známého.“

„Kterého?“

„Jistého Exnera. Kapitána Michala Exnera.“

„To bych byl já!“ pravil Exner radostně. „Bože, Kateřino!“ vykřikl. „Ty mě nepoznáváš!?!“ Pokrčila rameny, sklouzla s patníku a vznešeně usedla vedle něho. „Po dvou měsících, pane… to se nesmíte divit, že moje paměť selhala… Počkej! Ne tak rychle. Tady je lidí!!!“

„Je časné ráno a nikoho nevidím,“ řekl tvrdě. „A vůbec, touhle dobou každej pořádnej člověk spí.‘’ Upravila si vlasy. Rozjel se.

„Ne tak rychle! Hned teď doprava!“

„Jak se ti vedlo v Itálii?“

Blaženě zabručela a vystrčila špičku jazyka mezi rty. „Takhle…“

Zabočili do lesa mezi chaty a zahrádky. Po mizerné cestě se mercedeska zmítala jak člun v bouři. „Tady,“ pravil Michal Exner dávaje pozor, aby si nepřikousl jazyk, „je to taky fajn. Rovně?“

„Doprava a stát.“ Vyskočila, aby otevřela bránu. Po dvou měsících, co se neviděli, znovu objevil znamenitou délku a tvary jejích nohou. Nadšeně tedy vjel do zahrady a zaparkoval ve stínu za chatou. Chata profesora Hodičky stála na pokraji lesa. Horní část parcely byl les, nyní soukromý anglický park, pod chatou sad, chlouba to Kateřinina otce, podél cesty a cestiček kytičky, jejichž zalévání vyžadovalo pravděpodobně dost energie. Níž po stráni se rozkládala spodní část chatové osady Jílovec, a pak bylo vidět vesnici s kostelem, bylo možno dohlédnout až na okraj Mýtinek a vpravo za silnici na mírné návrší s Habernou, u jejíž paty se zelenal a bělal březový háj skrývající sídlo Gustava Truhlaříka. „To koukáš,“ řekla Kateřina.

„Hrádek…,“ uvažoval Michal Exner, „jako kdybych to už někdy slyšel.“

„Štěpkovický archív. Tamhle kousek v lese za námi je místo, kde vykopali po válce štěpkovický archív.“

„Aha… Je tady pěkně…“

„Máš hlad?“

„Mám.“

„Já taky. A pak se půjdeme koupat. Odpoledne je moc vedro a k řece není nejblíž. Oběd nevařím. Jdem Na stavidlo.“

„K vodníkovi?“

„Do vesnice.“

„Hurá,“ řekl Michal Exner a svlékal sako. „Jak dlouho tady zůstanem?“

„Jak dlouho máš čas.“

„Nekonečně.“

4

V odpoledním horku se povalovali v chládku lesa za chatou a popíjeli alkoholický nápoj. Místo ranního zpěvu ptáků hudl teď svou hmyz. Exner ležel na zádech, díval se nad sebe do koruny smrku a pohyby stromu a jiné další vlivy byly příčinou, že se mu zdálo, jako by neležel na zahradním lehátku, ale na člunu v lehkém vánku.

„Slyšel jsi, o čem mluvili vedle u stolu?“ zeptala se ho. „Na stavidle?“

„Kde jinde. Slyšels? Ztratil se nějaký Adam Rosický, syn advokáta!“

„Ale nechtěl jsem slyšet.“

„Co tomu říkáš?“

„Nic. Lidí se ztratí. Chuligánů, kteří jsou podezřelí z vraždy? Desítky.“

„Přeháníš a nebereš nic vážně.“

„Ne.“

„Ale to by byla příležitost.“

„K čemu, prokristapána,“ podivil se. „Já teď nemůžu být na nic zvědavý.“

„A pročpak, pane kapitáne?“

„Protože budu pořád tady. Nekonečně. Budu pěstovat jabka a později krmit králíky a slepice. Sít a sklízet. Zalejvat kytky. Prořezávat stromy, kácet je a dělat dříví,“ snil. „A koupím si fajfku…“ Odmlčel se na velmi dlouhou dobu. Obrátil k ní hlavu. „Tejden,“ řekl smutně. „Myslel jsem, že tady budu tak tejden.“

„Deset dní,“ řekla prosebně. „Deset.“

„Prima,“ řekl a usmál se. „A nebudeme moc vycházet. Bazén je tady na zahradě, můžeš chodit nakupovat, nevařím špatně.“

„Ale Michale…“

„Je tady pošta?“

„Je, ale dnes je zavřená.“

„Zavolám večer z hospody.“

„Komu?“

„Mým důstojníkům.“

„Michale,“ řekla přísně. „Říkal jsi deset dní.“

„Ty řeči, pravil kapitán Exner lehkomyslně, „co jsem slyšel vedle u stolu, znamenaly taky kromě jiného to, že zde vůbec na nic není spěch.“ Sáhl po sklenici. „Kdybys takhle zvedla trochu víc levý koleno… Ano. A malinko se pootoč na bok. Správně.“

„Proč, proboha?“

„Víc ti to sluší,“ řekl spokojeně. „A ráno vyrazíme na houby.“

5

„Je to napínavé,“ řekla, když mu po desáté hodině večer posvítila baterkou, aby mohl vycouvat, a usedla k němu. „Ale nechápu, proč musíš telefonovat až ze Štěpkovic nebo bůhvíodkud, když mají telefon Na stavidle taky.“

„Mají,“ souhlasil, „ale rovnou v lokále na okně u kuchyně. A pak: mám rád noční jízdy.“ Nebyla to jízda dlouhá, ve Štěpkovicích byli za pár minut a poradila mu, že klidnější hospoda je vlevo za mostem na cestě k přehradě.

Pokud to mohl postihnout ve světle reflektorů, šlo o dobrou zahradní restauraci z dvacátých let. Jejími hosty byli tři muži u mariáše a dvě trojice, které si zde vyhrávaly na gramofonový automat. Vedoucí měl za výčepem malou kancelář a v ní telefon. Exner si objednal nejdřív telefon do Prahy a potom dvojitou minerálku, protože mu po odpoledním a podvečerním pivu vyprahlo. Kateřina se rozhodla pro vodku s džusem.

Gramofon břeskně ohlušoval.

„Praha pro vás, pane!“

Zavřel se v kanceláři. „Beránek?“

„Jéžiš!“ zazněl mu do ucha radostný hlas. „Je ti smutno, viď.“

„Náramně.“

„Kdybych byl Vlček, tak ti zazpívám: Klukatou, klukatou…“

„Ale nejseš.“

„Ale uhod jsem.“

„Jistě. Heleď, něco bych potřeboval… Slyšel jsi o štěpkovickém archívu?“

„Zajisté, můj kapitáne.“

„A víš, kde jsou Štěpkovice?“

„Ovšem.“

„Já z těch Štěpkovic teď volám.“

„Jo. Potřebuješ odtáhnout. Brnknu do garáží…“

„Neblbni. Nech mě domluvit, sakra.“

„Dobře, tak Štěpkovice, archív…“

Exner vzdychl. „Kousek od těch Štěpkovic je vesnice Hrádek.“

„Tak o té jsem neslyšel.“

„Konečně,“ zaradoval se Exner. „Tak teď uslyšíš. Příležitostně se mrkni na mapu, kde ta vesnice je. Maji tam okrsek VéBé. Během posledních dvou let se v okolí vesnice ztratilo pár lidí. Poslední přeď několika dny nějaký Adam Rosický, a slyšel jsem, že se to vyšetřuje. Tady místně. Ne, do toho se raději nebudeme plést. Mrkni na ta předchozí zmizení, musejí tam být někde hlášky. A sežeň si k tomu protokoly, abyste s Vlčkem měli přehled.“

„Máme se jet mrknout i tam?“

„To nebude potřeba. Poslední případ se stal nějak před rokem. Když si budete myslet, že je to zajímavý, tak přijeď.“

„Kdy?“

„Za deset dní.“

„Dobrý. Já si jen poznamenám tu vesnici.“

„Počkej. Abys věděl, kde mě máš hledat…“

„To já najdu snadno,“ pravil podporučík Beránek sebevědomě. „Hrádek: prosím, kde zde má chatu profesor Hodička?“

„Zmije!“

„Na shledanou, můj kapitáne!“

„Za deset dní!“ vykřikl Exner zoufale, ale nebyl si jist, zda tohle Beránek podruhé nepřeslechl. Ale než zaklaplo sluchátko, bylo slyšet, že na druhém konci drátu se kdosi odporně chechtá.

6

„Měl byste se, pane vedoucí,“ řekl takhle večer, když společně zavírali, kuchař Filip Kočandrle Evženu Frýbovi, „rozhlídnout po novým personálu…“

„Cože?“ zeptal se Frýba roztržitě. Zkusil kliku a cinkal klíči.

Šli společně pár kroků k silnici. Kočandrle bydlel s rodinou v budově, které se říkalo penzión. Byly tam hotelové pokoje a patřila ke Stavidlu.

„Jo,“ řekl konečně Frýba. „Co vám tady chybí? Našli jste si něco lepšího?“

„Ještě jsme nehledali,“ odpověděl upřímně Kočandrle.

„Ale chceme se po něčem podívat.“

„Proč?“

„No… To není zdravý zůstávat dlouho na jednom místě…“

„Jste tady tři roky, a pokud vím…“

„Ne, my jsme dost spokojený… To je fakt.

Frýba vzdychl. „Já vím. Rozmyslete si to. Kdyby aspoň člověk věděl, jestli je to náhoda, nebo… Dobrou noc.“

7

Ve výčepu u Truhlaříka hrál kdosi opuštěný na harmoniku. Před sebou na zeleně natřeném stole měl odlivku s čirou tekutinou, byl sám a hleděl tupě na ušlapanou zem. Do výlevky pod pípami kapala voda. Smutný muž hrál tiše a ne soustavně. Bručel a jen občas doplnil nebo zastoupil svůj hlas několika tóny. Venku, pod laminátovou střechou seděli s Truhlaříkem poslední hosté. Na stole blikala svíčka a čas od času usmrtila nějakou múru, která, bláznivá, letěla za světlem.

„Přestal jsem,“ řekl herec Meduna a zvrátil do sebe zbytek piva, „chodit ráno na houby. Řeknete třeba, že je to blbost. Proč zrovna ráno. Když je to patrně úplně fuk.“

„Vím o třech lidech,“ poznamenal Truhlařík „co tady prodávají chaty.“

„To všechno, pánové,“ prohlásil Viktor Blír, „je opravdu blbost. Slávku, ty máš vzedmutou fantazii. A vy některý tady z Hrádku,“ obrátil se na Truhlaříka, „to vidíte svejma místníma vočima. Víte, kolik lidí se ztratí v Praze? Za jeden den! Hrádek není vesnice, pochopte to! Jdem spát, Drahuško,“ řekl k útlé světlovlase ženě, která se k němu zimomřivě choulila. „Doraz to a jdem.“ Do Homolkovy chaty to bylo od Truhlaříka pár minut. Hvězdy svítily a bylo poměrně jasno. Tiskla mu ruku. „Jsem ráda, že jsi takový…“

„Jaký?“

„Nebojíš se.“

„Není čeho,“ prohlásil Blír. „Já se vždycky bál jen volů a sviní…“

8

Mladík, který jezdil velmi rychle na motorce a před časem zkoumal podrobně les severně od Mýtinek, provázel onou částí lesa dva muže. První, starší, si pěstoval vous pod bradou od spánku ke spánku jako kapitán dálné plavby. Ale tomu se příliš nepodobal. Vlasy a vousy se mu velmi ježily a celkovým vzhledem připomínal spíš vyjeveného svatého. Druhý byl nesmělý muž v brýlích, které si co chvíli rovnal.

Les se změnil. Padlo mnoho stromů a přes jámy, kopečky a valy vedlo několik výkopů puntičkářsky zarovnaných. Tři muži je pečlivě prohlíželi. Vousatec si liboval. „Nechtěl byste tady zůstat místo Smetany? Převezme Městec…“

„Raději ne.“

„Vypadá to slibně, pane kolego…,“ chtěl ještě něco dodat, ale zahleděl se na muže, který jako by náhodou brousil opodál. „Toho chlapa znám.“ Muž přišel blíž a zahleděl se do modrých očí vousatce. Bylo zřejmé, že i jemu není tento rozježený muž neznámý, neboť se usmál a řekl: „Dobrý den, pane doktore, to je náhoda.“ Aniž očekával odpověď, kývl hlavou na pozdrav a šel dál svou cestou.

Vousatý muž si projel rukou vous od spánku ke spánku. „Znáte ho, pane kolego?“ obrátil se na brýlatého. „Přiznám se, pane doktore, že mi byl jaksi povědomý.“

„Ale já ho znám,“ pravil vousatý muž urputně. A obrátil se na mladíka, který je provázel. „Být na vašem místě, pane kolego Rittře, hleděl bych co nejrychleji zaujmout místo v Městci. Copak se tady stala nějaká vražda?“

„O ničem jsem neslyšel.“

„

Vousatec vzdychl: „Patrně uslyšíte co nejdřív.“

9

„Neměl bys jezdit,“ řekla Vojtěchu Pátkovi jeho žena. „O svých hejkalech a trpaslících můžeš psát i v Praze. Aspoň na čas.“

Loučili se před úřadem, kde pracovala. Odjížděla na několikadenní služební cestu. Pátek spěchal na promítačku. Když byl v Praze, zhubnul denně aspoň o kilo. „Máš pravdu,“ řekl.

K večeru, když se vrátil domů a pozdravil Alexandra, jevil se mu slib, který dal ženě, jako velmi unáhlený. Na ulici duněla tramvaj, na nedalekém nádraží rachotily dieselelektrické lokomotivy, v bytě nahoře dupaly tři malé děti, soused zapnul televizi a na Vojtěcha Pátka padl neklid.

Ačkoliv jezdil autem nesmírně nerad, přece jen se kolem deváté odhodlal, vytáhl vůz z garáže, vyzval Alexandra, aby nastoupil. Vyjel z Prahy, která ho tížila hlukem, smradem a popílkem. Na Smíchově, aby mu nebylo smutno, naložil stopaře, který cestoval na Zbraslav. Vedl s ním řeč. A bylo mu dobře. Jenže potom opět osaměl a kolem byla tma. Alexandr ze spaní kňoural. A Pátka napadlo, když projížděl Hrádkem, že je vlastně člověk jako živočich strašpytel, a pocítil za lidstvo jakýsi stud. Tady byl klid a ticho mírného vánku.

10

„Lidi,“ pravil podporučík Beránek a rozvalil se do trávy za chatou profesora Hodičky, „tady je krásně. Hele, jak to slunce svítí!“

Kateřina se podívala na Exnera, protože si nebyla jista, co si má myslet.

„Na stavidle,“ pokračoval Beránek, „se vaří dost slušně.“ Pohladil si bříško.

„Za chvíli se uklidní,“ řekl Exner Kateřině, „a začne možná rozumně mluvit.“

Beránek ho patrně neslyšel. Koukal nad sebe a blaženě pohekával. „Nepřijel jsem autobusem, jak si myslíte, ale vlakem do Petrovic. A v tomhle krásným vedru jsem rázoval procházkou až sem. Vypil jsem Na stavidle dva žejdlíky piva a dal si oběd. Ale víte, že má Truhlařík lepší pivo?“

„Truhlařík?“ podivil se Exner.

„Neznáš. Ale poznáš.“ Zasmál se. „Víš, koho jsem viděl?“

„Ne,“ a zdálo se, že na něho začíná doléhat jakási můra nebo zoufalství. „No hádej!“

„Afgánskýho prince.“

„Doktora Soudka!!“

„Cože…,“ vykřikl Exner. „Kde?“

„Dvacet, pětadvacet minut chůze z tohodle místa.“

„Poznal tě?“

„Patrně.“

„Patrně!“ vykřikl Exner. „Ano, nebo ne?!?“

„Poznal. Ale řekli jsme si jen srdečný pozdrav. Tamhle dole,“ mávl rukou do neurčita, „se totiž usadili archeologové. Jistý pan doktor Rittr.“

Michalu Exnerovi se zřetelně ulevilo. „Takže tys tady šmejdil dost silně kolem…“

„Trošku,“ souhlasil Beránek. „Mě to totiž, budeš se divit, zaujalo. Krajina a tak…“

„Dobrá,“ Exner vzdychl. „Nechceš si po těch dvou žejdlících piva schrupnout?“

„Rád bych,“ zasnil se Beránek. „Ale měl jsem se dostavit za deset dní a zpozdil jsem se o pár hodin. Takže bysme si to mohli shrnout, jestli dovolíš.“

„A myslíš,“ zeptal se Exner, „že tady něco je… na nějaké shrnutí?“

„Nepochybně,“ prohlásil Beránek a obrátil se na bok, aby mohl vytáhnout z kapsy notes.

„Počkej.“

„Copak?“

„Zavezu Kateřinu domů a za tři hodiny jsem zpátky.“

„Kde?“

„Na stavidle. Myslíš, že bych si tam měl objednat nocleh?“

„Mám pocit,“ pravil Beránek moudře, „že je to solidní hotel.“

11

Od té doby, co zmizel Josef Klanec, kovář, horník, důchodce a výtržník, byla malá místní kovárna, kterou národní výbor před lety podědil a ve které Klanec občas pracoval, zavřena. Takže Karel Strouhal byl nucen zajít čas od času do dílny inženýra Duška, aby si nechal upravit zahradnické a jiné nářadí. Dušek ho nechal pracovat, sám usedl na vysokou stoličku k ponku a zabýval se nějakou, jemnou prací na dalším z vynálezů, jejichž nákresy a modely zaměstnávaly čas od času patentní úřad. Chvílemi vyhlédl inženýr oknem, aby měl přehled. „Ježiš, člověče!“ vykřikl najednou. „Pojďte sem!“ Strouhal nadzvedl ochranné brýle a přistoupil k ponku. „Podívejte!“

„Copak?“ podivil se.

„Ten auťák! Takovou káru jsem už neviděl čtvrt století!“

Slunce bylo nevysoko nad obzorem a šikmými paprsky ostře svítilo na lesklý lak a chrom staré mercedesky, černého brouka se vzorně složenou plátěnou střechou. Vůz se nesl vesnicí vzhůru a zaparkoval před restaurací Na stavidle.

„Hm…,“ řekl Strouhal bez nadšení. „Je to starý vůz, že?“

„Starý! Vzácný! A viděl jste, jak vypadá!? Slyšel motor! Ve fantastickém stavu!“

„To mě nenapadlo,“ řekl Strouhal skromně. „Já jsem v něm před časem jel…“

„Nepovídejte!“

„Nevím, jestli zrovna v tomhle… Ale minulou neděli jsem šel ze Štěpkovic, slyším za sebou auto, tak jsem se zastavil na kraji silnice. Ne že bych mával. To nedělám. Jen jsem tak stál a čekal, až přejede. To auto zastavilo a řídil ho nějaký mladý člověk. Vzal mě s sebou… Ale to nemuselo být tohle auto. Já jsem neviděl, kdo ho teď řídil.“

„Dvě takovýhle auta,“ poučil ho Dušek, „nenajdete ve střední Evropě. Kam jel?“

„Sem. Na Jílovec. Hledal profesora Hodičku. Já ho skoro neznám. Ale vím, že tady už je léta, už před válkou.

Nějaký vědec Myslím, že zdědil chatu po tchánovi, to byl také nějaký vědec…“

„Šli na Stavidlo,“ řekl Dušek. „Půjdu se tam mrknout.“

„Já bych si to rád dodělal, pane Dušek…“

„Nechám vám klíče a přinesete mi je. Hlavně vypněte hlavni vypínač proudu. Tamhle. To je všechno.“

Dušek zašel do komůrky, kterou měl za dílnou, myl se a převlékal. „Slyšel jsem, že nahoře bylo asi pět esenbáků a měli psy…“

„Ano, znova…, řekl Strouhal, „ale zase prý nic nenašli.“

„Co tomu říkáte? Vy nemáte strach?“

„Kdo by mě co udělal!“

„To si říkala možná stará Zounová taky. A vidíte, je pryč.

„Pane inženýre, já si myslím, že každý máme svůj osud, víte.“

„Vy jste evangelík?“

„Ne, proč?“

„Připadáte mi, pane Strouhal, takovej svatej. Tak na shledanou, jsem na Stavidle a nezapomeňte na hlavní vypínač!“

12

Udělat přípojku pro elektrický sporák byla maličkost. Stačilo vysekat pod hodinami díru rovnou do kuchyně, pak kousek doprava a bylo to. Karel Žáček, traktorista, si tohle udělal sám a elektriku mu montoval ze staré známosti elektrikář z obvodní elektrárny Ota Šindelář. Byli v domku sami. Děti Květy Houskové si hrály na dvoře, Květa na zahrádce zalévala zeleninu. „Hele,“ řekl Šindelář, aby ho nebylo moc slyšet, „ví pánbů, že mi do toho nic není: děláš na baráku, ručičky levý nemáš a taky nějakou korunu to stojí. Proč se neženíš. A povídá se, že tady nejseš ani přihlášenej. Žiješ na divoko a bydlíš na divoko. Proč se neženíš. Seš dobrodruh nebo co?“

„To je složitý,“ pravil Žáček zasmušile. „A taky, jak pozoruju, tě dost vopustila sranda.“

„No jo… Ale to se ti možná zdá. Je to složitý,“ opakoval a dodal: „Moc se vo to lidi zajímaj?“

„Lidi udělaj svou práci, pak se někde sejdou a kecají. Ve kšeftě, v hospodě, jako bys to neznal. Nediv se.“

„Mluvějí zle?“

„To bych neřek. Nejspíš, že seš trochu vůl. Vono jim to nejde na rozum, víš. Barák není její. Ty nejseš její. Máš se k dětem. A neženíš se.“

„Když… Já už byl u advokáta, víš… Není prohlášenej za mrtvýho.“

„Jak to? Po takový době? To je jasný, že někde zmrz a…“

„Ale není to jistý, protože se jeho tělo nenašlo.“

„Ale musí bejt něco…“

„Advokát mi říkal, že aby někdo byl prohlášenej za mrtvýho, tak se o to musí žádat.“

„Tak žádej.“

„To by měla manželka.“

„Jako Květa.“

„Jo.“

„Tak proč to neudělá?“

„Von jí tchán hrozí, že ji vocaď vyžene, když se zřekne Vaška.“

„Jakýpak zřeknutí. Když jednou sakra není, tak…“

„Jsou cvoci,“ řekl Karel Žáček otráveně. „Celá ta rodina.

Jeho sestra je málem stará panna a dala se někde slyšet, že jsme Vaška společně odkrouhli.“

„Pěkná saň. To bys moh taky žalovat. Zeptal ses na to toho svýho advokáta?“

„Ne.“

„Tak jak to chceš udělat?“

„Nevím… je to složitý… Nejlepší by bylo dát starýmu Houskoví přes držku. Jenže vona se jich Květa bojí a…“

Nedomluvil, protože Šindelář varovně sykl. Přicházela ta, o níž byla řeč. Za víc než rok se neobyčejně změnila. Šaty na ní přestaly neforemně viset. A byly to docela hezké, nové šaty. Vrásky, které se jí začínaly tvořit v obličeji, se vyrovnaly. Oči nesklouzávaly z lidí někam do neurčita. Zůstalo v nich něco, co by se snad dalo nazvat sametovým smutkem.

„Zůstaneš na večeři, ne?“ řekla Šindelářovi.

„Za chvíli to mám a nesu se domů.“

„Jen zůstaň,“ řekla. „Nikam nejdeme a málokdo se u nás zdrží,“ dodala.

„Tak jo,“ souhlasil.

Usmála se a vzala z kredence džbánek. „Dojdu pro pivo.“

13

V lokále bylo pár lidí, v rohu u stolu pěkně v koutě seděl jako poslušný chlapec podporučík Beránek. „Mám hlad,“ řekl Exnerovi místo pozdravu. „Všechno jsem zařídil, máme dvě komnaty vedle sebe, pokoje čistý a vzdušný s balkónem v prvním patře tady vedle v penziónu. Hostinský je příjemný a…“

„Moment,“ zarazil ho Exner. „Ví, kdo seš?“

„Asi,“ řekl Beránek nedbale. „Byl jsem tady už dvakrát a hostinský mají jednak paměť, jednak čuch a…“ Zmlkl, neboť se ke stolu dostavil Evžen Frýba osobně: „Pánové budou večeřet?“

„Budou,“ prohlásil nedočkavě Beránek. „Co bysme tam měli?“

„Vepřo, knedlo, zelo, telecí řízek…“

„Máte ho smažený, nebo ho budete smažit?“

„Připravujeme jako minutku, prosím.“

„V sýrovém těstíčku se šunkou… to byste mi mohli udělat?“ zeptal se Exner.

Na Frýbu tohle zabralo, neboť ne tak často objevil se v Hrádku host, který by se vyznal a dovedl ocenit kuchyň. „Samozřejmě,“ řekl kulantně. „Obvykle tímto způsobem nepracujeme… Nemýlím-li se, jde o těstíčko s dílem strouhaného sýra a šunky.“

„Přesně tak,“ pravil Exner radostně a zamnul si ruce. „A mně tu vepřovou,“ řekl Beránek nedočkavě. „A pivo.“

„Dvakrát?“

„Jednou,“ opravil ho Exner. „Mě coca-colu.“

„Je na skladě, prosím,“ pravil neporazitelný restauratér pan Frýba. „Polévku, aperitiv?“

Exner zavrtěl hlavou.

Panu Frýbovi se zaleskly brýle a zavlál za ním bílý plášť.

„Myslím,“ řekl Exner, „že tady budeme spokojený…,“vyhlédl z okna. „Hele, někdo mi okukuje auto. Neznáš ho, když už tady znáš kdekoho?“

„Osobně ne,“ řekl skromně Beránek. „Ale vypadá jako vedoucí autodílny národního výboru.“ Sáhl do kapsy pro svůj pověstný notes. „Inženýr Dušek.“ Dušek vstoupil a zamířil rovnou k Exnerovi. Omluvil se a představil. „Víte,“ řekl, „viděl jsem vás přijíždět. Nedalo mi, abych si neprohlédl váš vůz…“

„Není ve špatným stavu,“ řekl Exner skromně. „Ohromné vozidlo,“ prohlásil Dušek, Exner se usmál. „Zdržím se nějaký čas… Jistě vás navštívím… Budete mít příležitost si vůz prohlédnout zblízka.“

„Pánové zde budou pracovat?“

„Na čas,“ připustil Exner.

Inženýr Dušek se chystal přisednout. „Pánové jsou…“

„Kriminálka,“ řekl Exner s milým úsměvem. „Kapitán Exner, podporučík Beránek.“

„A…,“ Duškovi poklesla brada a honem zatáhl podvozek, který měl už vysunutý na přistání. „Promiňte, nebudu rušit…“ Víc pro zmatek než z rozumné úvahy z něho vyklouzla otázka: „Pánové jsou zde snad…“

„Jo,“ řekl Beránek neomaleně. „Kvůli těm zmizelejm.“

14

Byl to rohový pokoj s velkými okny. Nebýt mírně pošmourného standardního nábytku, vypadal by ještě přívětivěji. Beránek se uvelebil v křesle, spokojeně zafuněl, hodil na kulatý stolek se skleněnou deskou svůj pověstný zápisník a sklenici s pivem postavil vedle křesla. Exner zjistil, jestli je podlaha čistá. Byla. Zul se, pověsil sako do skříně, do umyvadla narovnal pár krabic koly a pustil na ně tenkým čůrkem vodu. „A máme to,“ řekl. Přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Byla už skoro tma. Za stromy zahrady se rýsovala zátočina silnice. Výbojky pouličních svítilen začaly zelenat a modrat. Rozsvítil lampu nad postelí. „Dalo to hodně práce?“

„Dost,“ připustil Beránek, „starý věci jsou vždycky zahrabaný všelijak a k neuvěření.“

„Tak si to shrneme.“

„Beze všeho,“ pravil Beránek a sáhl po notesu.

15

„Tak,“ uvažoval Exner. „Zmizelo tady celkem šest lidí.“

„Souhlasí.“

„Začalo to před dvěma roky. Kdo tady zmizel předtím?“

„Pokud paměť a spisy sahají, nikdo,“ řekl Beránek. „Ovšem je zapotřebí poznamenat, že zde byl za války vojenský prostor a po válce taky, ještě tři roky. To, co bylo před válkou, snad… nemusíme počítat. Ale díval jsem se. Nic. A od osmačtyřicátého až donedávna taky nic.

„Anebo to není podchycený,“ poznamenal Exner. „Stát se může ledacos…“

„To není pravděpodobný,“ skočil mu do řeči Beránek.,

„Nekomplikuj to víc, než to je.“

„Intervaly?“

„Naprosto nepravidelný. Tři měsíce, pak šest měsíců, devět měsíců.“

„Kdo?“

„No vidíš,“ zasmál se Beránek. „To je právě ta legrace, že kdekdo. Od jisté mladé Ticháčkové přes jistou Zounovou, babku nad hrobem, od horníka přes řemeslníka k chuligánovi. Žádná zřetelná souvislost. Jiné postavení, jiný věk. Jen ta Ticháčková, Houšek a Homolka se dají trochu srovnávat, bylo jim kolem třiceti. To je všechno.“

„Kde?“

„Mno,“ mlaskl Beránek, „to by mohlo být zajímavý. Trošku. Mele se to většinou kolem řeky a nějak nad řekou. Kromě té Zounové. Heleď, Michale,“ obrátil se pro aktovku a z desek vytáhl pečlivě složený papír. „Udělal jsem mapu. Hrádek a okolí. Zde je Hrádek, tady sedíme teď my, západně chatová osada Mýtinky…“

„Co znamená ta pětka v kroužku?“

„To je chata Zounové, která zmizela jako pátá. V lese severně od Mýtinek valy, kde teď kopají archeologové…“

„Co tam je?“

„Nevím, neptal jsem se, kdybys viděl pana doktora Soudka, taky by tě přešla chuť.“

„Vůbec ne,“ prohlásil Exner lehkomyslně. „Dál severozápadně mys v jezeře, bývalý soutok řek. Severně od Hrádku osada Haberna. Pod ní nad březovým hájem hospoda jistého Gustava Truhlaříka. Mají tam nejlepší pivo, ale to tě asi nezajímá…“

„Ne.“

„Nuže, východně od Haberny zpustlá pastvina, které se také říká Pastvina. Tudy vede cesta k řece a přes lávku k Petrovicím.“

„Tam není most?“

„Ne. Lávka. A brod. Pár metrů pod brodem končí jezero. V Petrovicích je trať a zastávka. Taky hospoda nad kaňonem řeky.“

„Pozoruju,“ pravil Exner pochmurně, „žes to prostě bral od putyky k putyce.“

„Jednak bylo vedro, jednak nemají špatný pivo. Zde Velkopopovický, zde Smíchov, pan vedoucí Frýba má dokonce Plzeň.“

„Tak dál,“ povzbudil ho Exner. „Kde je další hospoda?“

„Na mapě už žádná. Východně od Hrádku je skupina chat, kterou znáš. Jílovec. Tak. A tady je řeka, a tady nad ní k Hrádku, tam snad…“

„Kterou denní dobu?“

„Různou. Ale nikdy za hluboký noci.“ Exner vzdychl. „To jsou radosti…“

„Jsou,“ souhlasil Beránek. „Já si myslím, že je to namouduši dost divný.“

„Co tomu říkají místní esenbáci?“

„To se dá shrnout do názoru podporučíka Havelky. Ten si myslí, že to jsou náhody.“

„Mám za ním zajít?“

„Jestli se zajímáš o chov včel, tak určitě. Jako okrsek tady mají vilu. Havelka pěstuje na zahradě několik rojů.“

„Další verze?“

„Je jich spousta. Předchůdce nynějšího velitele, jistý nadporučík Nieder, byl prý přesvědčen, že jde o dílo jakési zahraniční rozvědky, protože prý viděl několikrát v kritickou dobu pohybovat se v okolí modrý mercedes. Proto taky zdejší hoši rok a půl psali trpělivě všechna čísla zahraničních vozů, které se tu objevily, a hodnotili to.“

„Výsledek?“

„Nedokončeno. Nieder byl přeložen.“

„Náhodou?“

„Kdo ví,“ zasnil se Beránek. „Jeden z těch zmizelých je pořád v zájmu Státní bezpečnosti.“

„Kristepane, proč?“

„Jistý Homolka, pracoval…,“ a Beránek vyslovil název úřadu.

„Aha. Dověděl ses něco?“

„Samé moudré věci. Naznačili, že je v zahraničí.“

„Naznačili?“

„Přesně tak.“

„Napadlo tě něco, když ses procházel kolem dokola a pil různá piva?“

„Nic,“ přiznal se Beránek upřímně. „Ani jsem neuvažoval, že by mě mělo napadnout.“ Dopil pivo a zadumal se. „Bude to těžký,“ prohlásil za chvíli. „Kdyby to aspoň byly samý ženský. Ale nic, na mou duši, nic mezi nima, mezi těma všema zmizelejma nenajdeš společnýho. Neznali se. Anebo jen podle vidění, pokud byli zdejší. Nejsou to jen zdejší. Různý věk. Zájmy. Společenské postavení. Peklo.“

„Něco společného mají.“

„Co?“

„Že zmizeli. Beze stopy.“

„Je taky teorie UFO.“

„A co se povídá?“

„Podle sdělení podporučíka Havelky šíří herec Slávek Meduna, který má chatu na Haberně, po hospodách poplašné zprávy, že zmizelí byli uneseni bytostmi z jiné planety. Havelka to samozřejmě považuje za kec.“

„Dějí se věci mezi nebem a zemí,“ prohlásil Michal Exner, „co může takový podporučík Havelka vědět.“

„Taky si myslím,“ souhlasil Beránek. „A pak je spojuje ještě jedna věc: že se ztratili tady. U Hrádku.“

„Souhlasí.“ Beránek zalistoval v notesu. „Udělal jsem si takovou malou statistiku. Je tady o dva tisíce procent víc nezvěstných než v Severomoravském a Jihomoravském kraji za stejnou dobu. To je na takovou malou obec slušný výkon.“

„Teď tohle pomiňme,“ prohlásil Exner. „Kdybys škrtnul tyhle záhady a vzal případ od případu. Našel bys v okolí nějaký motiv?“

„Jak kde…,“ Beránek listoval zamyšleně v notesu a slabikoval poznámky. „Jak kde. No tak třeba… manželka toho Homolky se hrozně brzy seznámila se známým hercem Blírem a od té doby s ním žije; jenže to zase nehraje s tím, co naznačuje Státní bezpečnost. Nebo manželka toho notorika Houška byla už předtím, než Houšek zmizel, často vídána s jistým místním traktoristou Žáčkem a teď s ním žije. Jenže Žáček má alibi, aspoň to podle protokolu tak vypadá, a ten Blír taky. Jen je zajímavý, že nedošlo ani v jednom ani v druhém případě ke šťastnému sňatku. Nebo: že ta Zounová se ztratila, zrovna když Rosický utekl ze státní péče. A pak zmizel ten Rosický. Hele: co s tím Rosickým? To je nejčerstvější. Na podzim zorganizoval útěk z ústavu spolu s dalšími třemi mladíky. Táhli sem, kde má jeho otec chatu. Tvrdil, že se chtěli jen najíst a přespat. Dorazili, viděli Zounovou náhodou v lese – ale tvrdí, že s jejím zmizením nemají nic společného – vloupali se do chaty Rosického staršího a mnoho si toho neužili, protože byli časného rána vypuzeni a pochytáni Gustavem Truhlaříkem, který se vracel z lovu na kance. Všichni ti narušení mládenci shodně tvrdí, že se zmizením Zounové nemají nic společného. Vrátili se do ústavu, aby čekali na soud za odcizení malé dodávky a traktoru a za vloupání do té chaty. Rosický byl propuštěn na jaře, někdy v dubnu, kdy mu bylo devatenáct. Musel být propuštěn podle zákona a prokurátor ho zatím nedal zavřít. Soud se měl konat někdy teď, koncem srpna, protože mezitím byly nějaké další komplikace s těmi mládenci v ústavu, nějaká nemoc či co, nevím, prostě je fakt, že Rosický žil na svobodě, nacházel si příležitostná zaměstnání, nenavštěvoval domov, nebyl podporován otcem, čekal na soud a prý, ostatně správně, předpokládal, že se vrátí na pár měsíců do státní péče. V létě se potuloval s partou známých zdejším krajem. Chatu svého otce údajně nenavštěvoval. Proč se potulovali zrovna tady, je záhada, asi prostě byli zvyklí na krásy kraje a líbil se jim. Začátkem srpna, za pěkného odpoledne zakotvila parta v hospodě u Truhlaříka. Večer se domluvili, už za šera, že se půjdou koupat. Vyrazili, a najednou se jim zdálo, že na konci pastvin, než se sklání cesta dolů k řece, na Rosického někdo volá. Napadlo je, jestli to není jeho otec, tak se tam Rosický šel podívat, že je dohoní, a už je nedohonil. Ten chlapec byl prý nezvládnutelný.“

„Kdy ho začali hledat?“

„Až za dva dny. Protože ti z jeho party si mysleli, že se odebral jako poslušný syn s otcem domů. Spali někde pod širákem, pak druhý den byli zase u Truhlaříka, a protože jednomu z té party dlužil Rosický stovku a byli už trochu pod párou, řekli si, že si pro tu stovku zajdou k Rosickým. Advokát je vyhodil s tím, že už Adama neviděl ani nepamatuje a že se k synovi nezná. Tak ho začali hledat amatérsky a nakonec se odvážili to ohlásit. Taky trochu pod vlivem toho, že od Adama věděli o Zounové.“

„Slyšeli volání…,“ řekl zamyšleně Exner. „Je to fakt?“

„Čtyři to potvrdili.“

„A co když se ho ti čtyři sami zbavili?“

„Motiv?“

„Bůh sud.“

„Tak vidíš.“

„Myslíš, že to všechno bude jeden případ?“

Beránek pokrčil rameny. „Považoval bych to skoro za jistý.“

„Koho bys podezíral? Místního, přespolního, chataře, UFO?“

„UFO a místního.“

„Proč?“

„Nechat zmizet člověka není jednoduchá věc. Na to musíš mít dost složitý prostředky. Taky terén je členitý, chatové osady složité, cizinec se může zamotat, jen to fikne.“

„To nevylučuje možnost, že sem někdo jezdí.“

„Jako na lov?“

„Tak.“

„Viz teorie nadporučíka Niedra.“

„Třeba,“ řekl Exner. „Vzpomínám si dobře, jak to bylo s tím štěpkovickým archívem. Ale to snad bude volovina, ne?“

„Vzhledem k Rosickému třeba ano. Ale Zounová byla v té době například v nejlepších letech. Houšek – starousedlík, Homolka státní zaměstnanec, Ticháčkova žena zde vyrůstala…“ Beránek blaženě zamlaskal. „Je to pěkně zamotaný.“

„Osud,“ pravil Michal Exner, „to je osud.“

16

Zmlkli.

Exner vstal a šel otevřít dokořán okno. Ticho hotelu i Hrádku bylo hluboké a zvuky drobné i jinak nepostřehnutelné se v něm zřetelně rozléhaly. Jemné pokapá-vání vody na plechovky coca-coly v umyvadle a z nedaleké restaurace zavíráni dveří a loučení. Zvuky kroků posledních zákazníků.

Jedny kroky mířily cestou kolem penziónu. Exner sykl, a když k němu Beránek přistoupil, mlčky ukázal hlavou z okna.

„Kriste,“ zašeptal Beránek. „To je pes jako kůň.“

A tiše se zasmál, neboť za psem, jenž volně pobíhal a pozorně očuchával místa svých zájmů, kráčel velmi silný, zavalitý, tlustý a mohutný muž. „Kdo to je,“ zeptal se Exner.

„Nevím,“ smál se tiše Beránek. „Nemůžu tady každýho znát. Ale soudím, že by se s ním lítající talíř nevznes…“ Zívl. „A šel bych spát.“

„Opatřil jsi všechny protokoly?“

„Jo, jsou v aktovce. Až na toho Homolku. Ty mně pochopitelně nedali.“

„Necháš mi je tady.“

„Tím chceš říct, že…“

„Že můžeš ráno do Prahy a nechat mě osudu.“

„To je fajn,“ souhlasil podporučík Beránek radostně.

17

V druhé polovině dopoledne, kdy už většina našich pracujících splnila víc než z poloviny úkoly vytyčené plánem, dostavil se Michal Exner do lokálu restaurace Na stavidle k snídani. A dal si vajíčka se šunkou. Ve výčepu seděl jediný host, vlastně spíš zaměstnanec podniku, topič Labík, a jako obyčejně začínal nabírat správný dech do nového dne. Provoz v kuchyni začínal a snídani prostřel před Exnera Evžen Frýba osobně. „Pivo?“

„Kávu a minerálku.“

„Váš kolega…?“

„Odcestoval,“ prohlásil světácky Michal Exner. „A mně se tady zalíbilo. Co tomu říkáte, pane Frýba?“

„Je u nás hezky,“ řekl vedoucí opatrně. „Mnoha lidem se tady líbí.“

„I teď?“

Frýba zakašlal. „Poslední dobou je to horší… asi víte proč.“

Exner přikývl. „Co si o tom myslíte?“ ukázal očima za stěnu, kde byl výčep, a dodal o něco tišeji: „Jestli ovšem máte chuť si něco myslet nahlas.“

„Proč ne. Zatím se na to, když to chcete slyšet upřímně, kdekdo vykašlal.“

„Tomu dost dobře nerozumím.“

„Já si myslím, že se na to dá přijít, proč se ty lidi ztrácejí.“

„Znal jste je?“

„Většinou. Kromě té jedné ženské… jak se jmenovala… No, to už jsem zapomněl. Asi před dvěma lety, jak říkali, že se utopila.“

„Utopila se?“

„Kdybyste tomu věřil vy, tak tady nesedíte.“

„Třeba uvěřím. Co poručík Nieder?“

„Nadporučík,“ zvedl Frýba prst a blýskl brýlemi. „Je pryč. Přeložili ho. Ale to asi víte.“

„Vím.“

„Pouze snaživej…“

„Opravdu?“

„To se dá na mnoha případech dokázat, pane… pane…?“

„Kapitán Exner.“

„Pane kapitáne.“ Odsunul si židli. „Jestli dovolíte, přisednu si. Nieder, jak se tady obecně soudí, to víte, v hospodě si každej pustí hubu na špacír, nic vlastně pořádně nevyšetřil. Myslím si, že těžko můžou nějaká tajemství zůstat jen tak, zvlášť když jde lidem o krk. Koukejte, mám tady barák, rodinu. Nejsem závislej na živnosti jako táta. Ale když nebudu soustavně mít v lokále ani nohu, tak mi zavřou hospodu a abych jezdil bůhví kam.“

„Tak daleko to snad nedošlo.“

„Ale mohlo by. Koukejte: kuchař a servírka dávají výpověď. Říkají, že mají strach.“

„Ten tlustej pán, co tady byl včera večer až do zavření, ten jistě strach nemá.“

„Myslíte kvůli psu! Možná. Ale už je taky vyjukanej.“

„Místní?“

„Má chajdu na Haberně. Ale je zde skoro pořád. Spisovatel.“

„Jak dlouho má toho psa?“

„Tři roky, soudím.“

„Dost lidí bydlí v chatách celoročně?“

„Ani ne. Dalo by se to spočítat na prstech dvou rukou.

Tohle je vůbec sezónní vesnice.“

„Četl jsem všechny protokoly a mám dost přehled. Jenže z toho se nedovíte,“ a Exner nízce Evženu Frýbovi zalichotil, „jak vlastně ty lidi působili na druhý. A mám zkušenost, že se v lidech nejlíp vyznají holiči a hlavně hoteliéři, pane.“

Frýba si srovnal brýle: „Máte chuť na něco…“ luskl prsty.

„Jestli vás ovšem nezdržuju.“

„Teď zatím ne. Moment. Dám Labíkovi ještě pivo.“ Zmizel do výčepu a za chvíli se vrátil s dvěma koňaky. „Žádný svinstvo.“ Exner přičichl. „Hennessy?“

„Přesně,“ pravil pan Frýba spokojeně, rád, že má proti sobě odborníka. „Tak koho jsem znal… První se ztratil starej Klanec… Asi víte, že byl rváč.“

„Vím. Dokonce nebezpečný rváč.“

„No jo. Haur. Nic nezůstal dlužen. A nebyl skot. Uměl pohostit. Kdo mu byl sympatickej. Myslím, že byl trochu,“ Frýba si poklepal na čelo. „Kdoví, co všechno zažil. Slyšel jsem o tom vyprávět pěkný věci.“

„Já taky,“ přitakal Exner.

„Klanec snad moh do řeky spadnout. Jenže je známo – já totiž chodím na ryby a jsem zde už od narození – kdo se utopí, vyplave. Po čase vyplave. Pokud vím, tak nevyplaval.“

„Asi ne.“

„Harašilo mu v kouli. Dokázal vyletět pro šílenou blbost. Ale jinak – správnej chlap. Houšek byl horší…“

„Houšek,“ vzpomínal Exner. „Ten notorik.“

„Jo. Dvakrát na léčení. A nevyléčenej.“

„Všichni věděli, že nemá pít…“

„A u mě taky pil. To mně moc lidí vyčítalo. Ale pokaždý, když se vrátil, kamarádi mu kupovali flašky v krámě. Aby si cvakli s ním. Pro pár frťanů to dělali. Ke mně chodíval načatej. Myslím, že byl hlavně línej. A vůbec bez vůle. Hlavně línej. Od malička. Snad i začal chlastat, aby nemusel dělat. Krom chlastu kuřeti neublížil. Jenže já si vždycky myslel, že i ublížit byl línej. Ženská s ním měla těžkej život.“

„Má to teď lepší?“

„Snad,“ vyhnul se Frýba odpovědi. „Od vidění jsem znal Homolku. Čas od času se zastavil, aby něco koupil. Co zapomněl koupit v Praze nebo na co už neměl čas. Většinou k večeru a mimo víkend.“

„Ale.“

„Vozil si sem holky.“

„Pokaždý jinou?“ zajímal se živě Exner.

„Nevím, jestli pokaždý. Ale stejnou ne. Přiznám se, že i kdybych nechtěl, tak oknem z výčepu číhám rovnou na silnici, a když někdo sedí v autě, musím ho vidět, kdybych nechtěl.“

„A v neděli?“

„Nevím. Snad tady byl s rodinou nebo tak. Myslím, že měl chatu na Haberně. Truhlařík by ho znal. Víte, kdo je Truhlařík?“

„Slyšel jsem o něm.“

„Lovec,“ pravil Frýba s jistým despektem. „To nepochopím.“

„Zvěř?“

„A funkcionář lidovejch myslivců. Pěkná parta, tihle hoši. Nadělají v lesích víc škody než užitku. Aspoň to vždycky tady prohlašoval náš starej fořt, než šel do penze.“

„A co Zounová?“

„Jó,“ zaleskly se Frýbovi oči, „to byla baba jedu. Dvě sestry, starý panny. Když jí umřel muž, dala je dohromady a ubytovaly se tady. Kostel, hřbitov a tak. Jedovatá, dirigovala ty svý dvě sestry jako představená kláštera. A byla nad hrobem. Nikdy sem nepáchla, jistě, ale chodila kolem do kostela. Mladýho Rosickýho jsem neznal, protože chuligány tady netrpím. Tohle je slušnej podnik.“

Exner se ještě na něco chtěl zeptat, ale přivezli pivo. Zaplatil. „Na Mýtinky se dostanu, když pojedu tudy…,“ mávl rukou.

„Jo. Ale pozor na péra. Obec je chudá a na komunikace nezbejvá. Večer si dejte auťák do zahrady k penziónu. Aby vám z něj tady někdo něco neukrad. Byla by to škoda. Říkal inženýr…“

„Dušek?“

„Ten. Že je to moc vzácnej auťák.“

18

Václav Simon, železničář a důchodce, se krásně vyspal po službě, vypil obvyklý půllitr mléka, horkého s nalámaným chlebem, zapálil si viržinko a jal se procházet po zahradě. Měl chuť s někým pohovořit, ale nikdo nebyl momentálně nablízku. Jeho manželka připravovala oběd. Od Hrádku se blížilo auto a Šimon došel k plotu, aby se podíval, kdo jede. Z boudy vzadu u kůlny vyběhl pes, něco jako vlčák, a hnal se k plotu, aby povinně lítal kolem planěk – už si tam vydupal cestičku – a varovně hulákal.

Podivné staré auto zastavilo pár kroků od Šimonovy zahrady. Michal Exner chvíli počkal, až se trochu usadil prach, a křepče vystoupil. Rozhlédl se, která to asi chata patří osiřelým sestrám. Měl sice dobře v hlavě celý Beránkův plán, ale ten byl v tomto směru velmi nepřesný. „Hledáte někoho?“ zeptal se Václav Šimon. Napomenul psa a vyšel Exnerovi vstříc.

„Možná,“ řekl Exner neurčitě. „Tady je někde chata paní Zounové…“

Simon ukázal viržinkem na krajní chatu v řadě. „Kupujete?“

„Je na prodej?“

„Když není, tak bude.“

„Ale,“ podivil se Exner, protože Beránek přece jen neměl tolik času, aby zjistil úplně všechno, zvlášť když musel i ochutnávat tolik piv. „Pročpak?“ Bezděčně se blížili k domku.

Šimon naklonil nedůvěřivě hlavu. „A pročpak vás to zajímá?“

„Jen tak,“ prohlásil Exner nedbale. „Řeči, pane!“

Michal Exner se zasmál. „Dobrá, tak na rovinu. Doslechl jsem se ve vesnici, že by to snad bylo možný koupit.“

„Od koho?“ zeptal se Šimon přísně. „Ježiš, na tom snad nezáleží.“

„Pane, teď tady v tomhle kraji na ledačems záleží!“

„Ale prosím vás,“ prohlásil Exner lehkomyslně. „Když myslíte: od vedoucího v hospodě.“

„Které?“

„Na stavidle. Ubytoval jsem se tam na pár dní na dovolenou,“ lhal Exner, aniž přesně věděl proč. „Aha. Slyšel jste něco divnýho?“

„Co bych měl slyšet divnýho?“

„Ale nic,“ mávl Simon viržinkem. „Patřilo to třem sestrám a jedna prostě zemřela. Ta nejstarší.“

„Jo, říkali. Ale na tom přece není nic divného.“

„Jistě ne,“ odsekl Václav Simon. „Tak se podívejte.“

„Myslíte, že bych mohl dovnitř?“

„Je zavřeno. Nebydlí tady.“

„Odstěhovaly se?“

„Odstěhovala se.“

„Říkal jste přece, že byly tři. A zemřela jen ta nejstarší.“

„Nejmladší šla pár měsíců za ní. Pochovali jsme ji na hřbitově…“

„Tu nejstarší ne?“

„A prostřední,“ Šimon přeslechl otázku, „je v okresním domově důchodců.“

„Aha. Měl bych se tam jet podívat.“

„Ale připravte se, že to lehký pořízení nebude. Trochu se totiž… no, stará, skleróza. Přeskakuje jí to. Nedivím se. Byly na sebe zvyklý a najednou je sama.“

„Vy zde bydlíte pořád? Celý rok?“

„Jo. Vdala se dcera, nechali jsme jim byt.“

„To bych chtěl,“ zasnil se Exner. „Důchod, chata, zahrádka, viržinko…“

„Mladíku,“ řekl Václav Šimon, „to si ještě počkáte! Ostatně já, já chodím dělat. Na dráhu. Dvě služby za tejden.“ Najednou se zamyslel, ještě jednou se na Exnera podíval a řekl: „Vy to nechcete koupit. Vy jste zvědavej. Co jste zač?“ A dodal: „Já jsem nějakej Václav Šimon, ajznboňák.“

„Já jsem,“ pravil Exner skromně, „Michal Exner, kapitán.“

„Kapitán?“

„Ano. Kriminálky, pane Šimon. Možná že se nevidíme naposled. Zatím buďte zdráv.“

Odjel a Václavu Šimonovi, jak stál na té cestě, vyhaslo viržinko.

19

Seděli na schůdkách do maringotky, opodál na place pracovali dělníci a nějaká studentská mládež, a doktor Rittr, archeolog, jehož motorka stála opodál opřená o strom, řekl: „Pan doktor Soudek mě již varoval, pane doktore.“

„Mám radost,“ pravil Exner srdečně. „A jak ho to napadlo?“

„Poznal jednoho z vašich důstojníků.“

„To je osud,“ vzdychl Exner. „Tak těchhle pár kopečků v lese, to bývalo středověké město…“

„Ano. Našli jsme dokonce i desetimetrovou studnu, předpokládám ovšem, že vás příliš nezajímají archeologické vykopávky.“

„Jak kdy, pane doktore. Proč zaniklo?“

„Nevhodné položení. Zpočátku se jim to asi tak nezdálo…“

„To bylo…“

„V polovině třináctého století. Blízko byl prosperující klášter, kolem zlatonosné potoky, nedaleko doly na zlato, ale: žádné zázemí, málo vody, mimo hlavní komunikace. Za pár desítek let přišli Braniboři a bylo po městě.“

„Vida,“ pravil Exner a znenadání se zeptal: „Vy se nebojíte?“

„Čeho?“

„Že zmizíte. Tady se totiž strašně mizí. Když se to propočítá percentuálně k jiným místům, jsou to neuvěřitelné výsledky.“

„Neměl jsem po ruce čísla, tak mě to nikdy nemohlo napadnout.“ Rittr se zamyslel. Dloubal škrabkou do dřevěných schodů a za chvíli řekl: „Ke mně dolehnou jen legendy. Co slyším na pláce a v hospodě.“

„A co říkají legendy?“

„Hovoří se například o tajných štolách a propadlištích. Pár set metrů tady směrem k Haberně je něco, co se podobá opuštěnému lomu. Ale nikdy tam lom nebyl. Je to zbytek podzemního skladiště trhavin z války. Někdy začátkem pětačtyřicátého roku vyletělo z neznámých důvodů do povětří. Možná sabotáž. Jak bylo rozsáhlé a jestli mělo ještě nějaký jiný východ nebo větrací šachtu, nikdo neví.“

„A co soudíte vy sám?“

„Nic, pane doktore. Ještě jsem se k tomu nepropracoval. Neměl jsem čas a moc mě to nezajímalo.“

„Vy jste tady první sezónu?“

„První a poslední. Za rok sem přijde kolega Smetana. Trochu mu zde připravuju terén, protože jsem letos nemohl zahájit svůj vlastní výzkum.“

„Kolikrát jste tady byl dřív?“

„Mnohokrát. Je to známá neprozkoumaná lokalita, kterou jsem navštívil několikrát už jako student. Poprvé někdy počátkem padesátých let. Loni na podzim padlo rozhodnutí, že by se sem mělo jít kopat, takže jsem se tady zastavil někdy v polovině listopadu, abych obhlédl terén a mohlo začít jednání s národním výborem, lesní správou atakdále.“

Z Hrádku přivezli oběd. Rozložili se s ním ve stínu dubů u lavic a stolů sbitých z prken. Exner se chvíli potuloval kolem sond a potom se s Rittrem rozloučil. Otočil vůz a vyjel k Haberně.

Za křižovatkou polních cest dojel k muži, který mu byl už zdálky něčím povědomý.

Zastavil. „Máme na sebe štěstí,“ řekl Karlu Strouhalovi. „Nechcete svézt?“

„Snad to ani nestojí za to,“ pravil Strouhal a usmál se. Ale přisedl. „To mě před čtrnácti dny nenapadlo, kdo vlastně jste.“

„A už se to ví?“

„Říkal mi inženýr Dušek. Prý s vámi včera večer mluvil.“

„O auťáku?“

„Ano.“

„Kde bydlíte?“

„Tamhle na Haberně, až nahoře.“

„Tady někde je starý lom.“

„Pár kroků vlevo,“ ukázal Strouhal a najednou bezděčně vykřikl: „Pozor!“

Ale to už Exner brzdil. Neboť do cesty jim vběhla srna. Nebyla to srna, ale pes.

Exner zastavil úplně a pes se hnal k dvířkám vozu. „Kristepane, nesežere nás?“

„Kdepak,“ zasmál se Strouhal. „To je Alexandr spisovatele Pátka.“ Zavolal na psa, který přihopsnul k druhým dvířkám, postavil se na zadní, opřel se o ně a Strouhala očuchával. „Když já ale nic nemám,“ vysvětloval Strouhal. „Na mou duši nic…,“ drbal tu ohromnou potvoru pod krkem a za ušima.

Vojtěch Pátek se vykulil z cesty mezi chatami. „Fuj, Alexandře!“

Jenže pes moc neposlouchal.

„Pane Strouhal, vy mně ho kazíte. Jedeš dolů!“ Obrátil se na Exnera. „Promiňte, pane.“

Pes pochopil, že nic nedostane a míra drbání mu už asi stačila, neboť opět klesl na všechny čtyři, šel si čuchnout ke svému pánovi, zvedl hlavu k Exnerovi, který poněkud zaťal zuby obávaje se o svoje hrdlo.

Pak se odebral za svými zájmy a Exnerovi se ulevilo.

„Nic se nestalo,“ řekl. „Je to krásnej pes.“

Na slovo „krásnej“ reagoval Alexandr tak, že se opět na několik okamžiků dostavil k vozu. Když poznal, že nebudou následovat další blaha, odkvačil.

„Je janek,“ řekl Pátek a rozloučil se.

20

Strouhal měl chatu na druhém konci Haberny nahoře u lesa. S pěkným výhledem na Pastvinu, březový háj, silnici svažující se k Hrádku a vzadu na Jílovec a les nad ním.

„Četl jsem, pane Strouhal,“ řekl Exner a spokojeně se rozhlížel, „že jste pracoval na zahradě u paní Zounové to odpoledne, kdy se ztratila. Vím, už jste všechno řekl tenkrát do protokolu, ale nemáte nějaký vlastní názor, jak mohla zmizet? Nebo ti ostatní?“

„Ne. Mohla jít k řece nebo vůbec někam daleko… Myslím si,“ dodal, „že každý má nějaký svůj osud, který si sám naplní.“

„Sám?“

„Ano.“

„Tomu dost dobře nerozumím…,“ zaposlouchal se. Bylo zřetelně slyšet výstřely. „Co to je?“

„Pan Truhlařík se cvičí ve střílení a učí to i svoje děti. Tady vůbec mnoho lidí,“ řekl Strouhal překvapivě tvrdě, „střílí. Například můj soused. Víte, tolikrát jsem mu říkal, aby nestřílel špačky. Ničeho tím nedosáhne. Protože když postřílí špačky na své zahradě, přiletí mu zobat třešně špačci odjinud. Nedá si říci. Je jako hluchý.“

„Aha,“ řekl Exner roztržitě. „Vy jste u paní Zounové vynášel jímku. Pršelo. To jistě nebyla příjemná práce.“

„Já to tak neberu. Lidé chtějí mít úrodu, hezké zahrádky, ale to se musí něco dělat. I nepříjemná práce.“ Vystoupil z vozu. „Děkuji za svezení.“

„Maličkost.“

„Ale já jsem o ně nežádal.“

„Ale nevadilo vám?“

„To ne,“ zasmál se Strouhal. „Jestli se tady zdržíte, zastavte se někdy. Možná že byste mohl říci sousedovi, aby nestřílel špačky. Nevím, jestli je na to nějaký zákon.“

„Podivám se.“

„Bylo by to lepší, než kdyby si tím chystal nějaký špatný osud.“

„Je dobře,“ řekl Michal Exner, „že na něco věříte. Svým způsobem je to štěstí.“

21

U dveří kanceláře Adama Rosického v advokátní poradně seděly jako na hradle dvě strany. Exner se připojil jako další naproti nim a dost neomaleně si je prohlížel, protože strany byly mladé, ženského pohlaví a každá docela jiná. Nemaje co dělat, uvažoval chvílí o jejich osudech, jestli také samy jsou jejich strůjci, neboť doktor Rosický byl známým a vyhledávaným odborníkem na oblast práva rodinného.

Když na Exnera přišla řada a vstoupil do jeho kanceláře, prohlédl si ho advokát patrně i z tohoto hlediska, bylo ovšem těžké odhadnout, co si pomyslel o tom usměvavém mladém muži až přepečlivě nažehleném a naleštěném. Snad že má – jak se to obvykle říkává – nešťastný život s nerudnou ženou příliš vysokého věku na jeho životní elán a touhy.,

Exner ho z toho vyvedl, protože se představil. „Ach ano, to jste vy,“ řekl Rosický a srdečně mu potřásl rukou. „Jsem rád, že vás poznávám, pane kapitáne. Že vás osobně poznávám. Už jsem o vás mnoho slyšel. Kouříte? Prosím,“ nabídl mu z krabičky amerik, které mu nosili klienti a klientky. Zapálil sobě i Exnerovi. „Soukromě, nebo služebně?“

„Služebně,“ řekl Exner a ukázal očima na sekretářku. „Docela služebně.“

Doktor Rosický požádal slečnu, aby se od psacího stroje odebrala do archívu. Pak pohoda a úsměv z jeho tváře poněkud zmizely. „Domníval jsem se, že je celá věc uzavřena. Jdete, tuším, ve věci mého syna Adama.“

„Ne jenom v jeho věci, pane doktore. Začíná mě to na Hrádku zajímat jako celek.“

„Myslíte ta zmizení? Ale,“ mávl rukou a zasmál se, „pověsti. Každý kraj si vytvoří nějakou pověst nebo legendu.“

„Takže vy chatu prodávat nebudete.“

„Nesmysl.“

„Ale našli se už takoví.“

„Možná, něco jsem slyšel. Ale to všechno je nesmysl. Lidé se vždycky topili a ztráceli. Pokud jde o Adama… nevím, jestli jste už studoval protokoly, předpokládám, že ano. Nuže, jistě si pamatujete můj názor, který jsem řekl vašim kolegům.“

„Nemýlím-li se,“ pravil Exner, „soudíte, že Adam prostě utekl a někde se skrývá, aby se vyhnul spravedlnosti.“

„Ano. A pokud jde o podezření, související se zmizením té staré Zounové, to považuju za nesmysl. Podívejte, Adam nebyl normální. Nikdy. Od malička. Taková věc se stává. Znám to i ze své praxe a vy jistě také. Exaltovaný, exhibicionista, s intelektem protispolečensky zaměřeným. Jsem zkušený advokát a praktik, nevím, jestli jsem dobrý vychovatel, ale jistě aspoň průměrný. Tedy i výsledek by měl být průměrný. Jako u mých dalších dvou dětí. Nebyl, pane kapitáne. Už útěk z ústavu, jak byl vymyšlen a proveden, signalizuje podle mého názoru směr, kterým je nutno Adama hledat.“

„Děláte to?“

„Hledání? No… v rámci rodiny. U příbuzných. Dál moje možnosti nesahají. To už jsou spíš vaše možnosti a váš aparát.“

„Něco na tom je,“ souhlasil Exner. „A za hranice?“

„Těžko. Bez dokumentů, při současné dokonalé ostraze. Považuji to skoro za vyloučené.“

„Takže očekáváte, kdy se Adam objeví.“

„Přesně tak. Není to poprvé, co zmizel.“

„Myslím, pane doktore,“ řekl Michal Exner a usmál se, „že by vám málem bylo milejší, kdyby se neobjevil vůbec. Umím si dost dobře představit potíže právníka, jako jste vy, pracujícího v oblasti rodinného práva, jehož vlastní dítě se jaksi nevyvede.“

„Jsem především otec,“ řekl Rosický chladně. „Ale neříkejte, že jste si někdy trochu nepřál, aby se váš syn ztratil. Možná že jste to dokonce v rozrušení i vyslovil.“

„To, že ovládám zákony, ještě neznamená, že postrádám běžné lidské emoce. Naznačil jste ovšem…“

„Nějaké podezření?“ skočil mu Exner do řeči. „Ale ne! Ani v nejmenším. Děkuju vám za čas, který jste mi věnoval.“

22

Udělala mechanicky běžné večerní práce, dala najíst Filípkovi, uložila ho do postele, umyla nádobí a zapnula televizi. Mohutný věžový dům na okraji Prahy se přestal otřásat podvečerním ruchem, výtahy hučely už méně, rozsvěcovala se světla obrazovek a několik obyvatel spěchalo k vozům a na autobus, aby stihli večerní představení kin a divadel.

Někdo zazvonil a bylo to neobvyklé v tuhle dobu. Oblékla si župan a šla otevřít. Drahuše Homolková vypadala trochu hůř než před rokem. Ještě víc pohubla, to nebylo tak zlé, horší bylo, že se jí kolem očí a úst vytvořily drobné vrásky a její pohled pozbyl klidu. Nenamáhala se potlačit překvapení, když uviděla Exnera. „Hledáte někoho?“

„Drahuši Homolkovou,“ pravil a byl rád, že bude jednat s ženou neobyčejně hezkou. Usmál se, protože mu bylo zřejmé, koho má před sebou, polohlasně se omluvil, vysvětlil, oč jde, a ukázal průkaz. Vzdychla.

„Je vám to nepříjemné, ale…“

„Tolik už vás tady bylo…“

„Snad budu poslední. Smím dál?“

„Prosím…,“ řekla nejisté a zavedla ho do obývacího pokoje před televizi. Právě běžely reklamy, ve kterých Slávek Meduna s Viktorem Blírem vařili kuře po italsku. Nemohla odtrhnout oči od obrazovky. Počkal, až scénka skončí, nabídl jí cigaretu. „Vy se znáte s panem Blírem vlastně od doby, kdy se ztratil váš manžel…,“ řekl jako by přemýšlel o něčem docela jiném. „Ano. Už jsem tolikrát opakovala, že Viktor… Je to hrozné.“

„Co?“

„Nebýt Viktora, musím vám to přímo říct, nevím, co bych si po tom, co se stalo, počala.“

Přikývl.

„Vy ho podezíráte, ale…“

„Z čeho,“ podivil se. A dodal jako mimochodem: „Pan Homolka byl tuším… o dvanáct let starší než vy… Proč jste se brali – vy jste byla…“

„Ano,“ pověděla prostoduše. „Byla jsem v jiném stavu. Vyučila jsem se prodavačkou a seznámila jsem se s ním v obchodě, kde jsem pracovala. V drogerii. Bylo mi sedmnáct… Vlastně ještě ani ne sedmnáct. Chtěl, abych dítě neměla, ale…“

„Vy jste chtěla mít jeho.“

„Ano. Byl hezký a hodný člověk.“

„Byl? Nebo je?“

„To byste měli vědět vy,“ řekla umíněně. „Já už jsem celá zoufalá.“

„Dobře vám nerozumím. Jde vám snad o pohřeb nebo o smutek, nebo si myslíte, že se někde skrývá a že by vás mohl přepadnout?“

„Vždyť byl v plavkách!“ vykřikla. „Tolikrát jsem říkala, že nemohl nikam utéct, protože byl jen v plavkách. V chatě zůstaly všechny šaty, košile, všechno.“

„Třeba si oblek někam schoval.“

„Kam? A proč!?!“

Exner v duchu uvážil, že argument o plavkách nemohl otřást podezřením Státní bezpečnosti. „Jste si tím jista?“

„Jsem. Jenže jsem na to nepřišla hned. Hned mě to nenapadlo. Byli jsme u vody, šel do chaty v plavkách, tam se převlékl a odjel na služební cestu… Jezdil autobusem, vždycky mi nechával auto na první polovinu týdne.“ Vzdychla. „Měl nedostatky, ale byla jsem spokojená.“

„Slušný plat.“

„Velmi slušný. Dali mu výpověď. Představte si to. Vědí, že jen zmizel, a dali mu výpověď.“

„Našla jste si zaměstnání?“

„Ano… zpočátku… proč bych to neřekla. Zpočátku mi hodně pomáhal Viktor… Ale on tolik nevydělává… Pracuju dole na sídlišti v samoobsluze. Dítě musím dávat do školky. Já mám rodiče na venkově a tchánovi ho nemohu svěřit.“

„Hovořili také mí předchůdci s vaším tchánem?“

„Jo. Něco říkal.“

„Málo se stýkáte?“

„Ano.“

„A proč?“

„Vždycky si myslel, že si měl vzít nějakou jinou.“

„Proč?“

„Zdála jsem se mu málo vzdělaná.“ Exner přikývl. Rušila ho televize, která pořád běžela a dost nahlas. „A byla jste v manželství spokojená?“

„Ano. Někdo bude říkat, že jsem nemohla být spokojená…“

„Kdo?“

„Ledaskdo. Bořek nebyl možná ideálně věrný manžel. Ale byl to manžel a staral se o rodinu. A choval se ke mně slušně.“

„Mohl bych mluvit s panem Blírem?“

„Je v divadle. Byla bych ráda, kdyby se celá věc konečně nějak vyřešila. Já chci žít normálním životem. Požádala jsem soud, aby manžela – když uplynula tak dlouhá doba, uznal za mrtvého. Ale nechtějí to udělat.“

„Proč?“

„Vy to nechcete. Říkají, že Bezpečnost…“

„Aha,“ řekl Exner, aby ze sebe nedělal úplně neinformovaného pitomce. „Pokusím se podívat se na to z tohodle hlediska.“

„Moc vám nevěřím,“ řekla přímo. „Mám dojem, že jsou v pozadí nějaké věci, kterým nerozumím.“

„Já jsem si tím jist,“ pravil Exner upřímně. „Nevzpomínáte si, kudy šel tenkrát váš manžel od řeky k chatě?“

„Kudy by chodil? Rovně, jako obyčejně. Po cestě od řeky k Truhlaříkovi.“

„Přemýšlela jste, jak se mohl ztratit?“

„Někdy. Ale nikam to nevede. Jiní by měli přemýšlet.“

„A co vás napadlo?“

„Vlastně… vlastně nic… Je to záhada… Neměl důvod, aby se vracel k řece a pak se utopil. Nebo, že by se mu udělalo špatně? Byl zdravý. Nikdy si na nic nestěžoval. A kdyby se mu udělalo špatně, tak by přece někde musel zůstat ležet. Že by ho někdo unesl? Ale proč?“ Vzdychla. „Víte, v jeho zaměstnání dělají tajnosti, na čem pracoval, ale já to vím a nic zvláštního nebo tajného v tom nebylo. Určitě. Klidně o tom doma mluvil. Tchán, jak jistě víte, bejval známej, opatřil mu slušné místo. Tak to je a nic víc.“

V televizi začínal program. Zdálo se, že ji bude zajímat, a proto se Exner rozloučil.

Už se mu nezdála neobyčejně hezká.

23

„Milý soudruhu,“ řekl shrbený stařík a bil kostnatými klouby do stolu, „mám skoro pocit, že vám nenáleží starat se o tuhle záležitost.“

„Mám si přinést potvrzení?“ zeptal se Michal Exner Karla Homolky. „Mohu to pro vás udělat.“ Stařík mávl rukou. Vstal a drobnými kroky chodil po pokoji. Nějak nepatřil do moderního domu z konce třicátých let a nábytek v pokoji byl jistě zvyklý na obydlí daleko skromnější.

„Je to delikátní záležitost,“ řekl stařík. „Vám nemusím povídat, jak exponované místo je být úředníkem na…“

„Nemusíte,“ přiznal Exner. „Což nevysvětluje fakt, že zmizel beze stopy.“

„Račte tedy položit své otázky na jiném místě,“ stařík se zatvářil jako spiklenec.

„Komu?“

„Nemohu vědět, soudruhu.“

„Je i teorie,“ neodpustil si Exner jedovatou poznámku, „že zmizel jaksi z vlastní vůle. Mohl si přece opatřit pas na falešné jméno, přejet hranice ještě dřív, než ho kdo začal pořádně hledat…“

Stařík se zastavil a vztyčil. „Nesmysl. To je urážka celé mé rodiny a její dosavadní činnosti, soudruhu… pane…“

„Ano,“ souhlasil Exner a rychle vstal, jako by dostal strach, že se na něj stařík vrhne, „Zajisté s vámi souhlasím. Ale jací by to mohli být nepřátelé?“

„To ukáže čas,“ prohlásil Karel Homolka prorocky. „A pak uvidíte!“

24

Srpnový den byl ve městě mimořádně horký. Teprve po desáté večer přestala dlažba a domy vyzařovat teplo nashromážděné za celý den. Noc přinášela úlevu a chládek, který bude za několik hodin už nepříjemný. Exner s námahou zaparkoval. Čekal, až skončí představení, chvíli chodil kolem divadla, pak usedl na lavičku u zadního vchodu.

Blír se objevil ještě s několika dalšími a loučil se. Šel sám k červenému vozu cinkaje klíči. Chystal se otevřít, když ho Exner oslovil.

Jakmile se Blír dověděl, kdo Exner je, zvedl oči trpitelsky ke hvězdám. „Já jsem unavenej, pane, a chci jít spát.“

„Já jsem zase z kriminálky,“ řekl Exner, „a spát se mi nechce. Pojďte se někam posadit.“

„Z kriminálky?“

„Ano.“

„Stejně jsem ale řekl všecko…“

„Zajisté, ale ne mně. Nejbližší tichá kavárna…“

„Kavárna. Vy se mnou chcete mluvit v kavárně?“

„Proč ne? Požádal jsem vás o rozhovor, nechci vás vyslíchat.“

„To jsou věci,“ řekl Blír. „Tak jedem.“

„Budu vás následovat.“

Za půl hodiny byli na okraji města uprostřed sídliště. Blír ho zavedl do malého, spoře osvětleného bistra. Bylo tam jen pár lidí porůznu rozsetých v boxech. „Pěkný, že?“ pochválil Blír. „Domů vás pozvat nemůžu, manželka… totiž… moje paní, není připravená přijmout návštěvu.“

„Už jsem u vás byl,“ prohlásil Exner spokojeně. „V podvečer.“

„Ale,“ podivil se herec. „Nezahálíte.“

„Když jsem zvědavej, tak nikdy.“

„Tak vlastně víte všechno.“

„To se říci nedá… paní Homolková… má několik – abych se vyjádřil přesně – zafixovaných myšlenek, od nichž je dost těžké ji odtrhnout.“

„Ano. Je to žena, víte. Žena,“ protáhl svůj pověstný hlas nosem, „se vším, jak má být. Žena s velkým Ž, jestli rozumíte.“

„Přesně,“ ujistil ho Exner. „Proto si také dovolím obtěžovat vás. Dejme tomu, že existují jisté teorie, podle kterých není náhodou, že jste se setkal s paní Homolkovou zrovna toho dne, kdy zmizel její manžel.“

„Tím chcete říci,“ pravil Blír, „že jsem ho odstranil.“

„Dejme tomu,“ připustil Exner. „Můžeme zatím vyjít i z tohoto předpokladu.“

„Nikdy předtím jsem ji neznal.“

„To se nedá dokázat.“

„Jeho jsem také nikdy ani neviděl.“

„Ani to se nedá dokázat.“

„Byl jsem na Hrádku toho dne zcela náhodou na návštěvě u svého přítele Meduny.“

„Někdy se s takovými náhodami předem počítá.“

„Mám alibi.“

„Možná,“ připustil Exner. „Kdybyste ho neměl, bylo by to asi všechno složitější nebo jednodušší. Mimochodem: vůz patří vám?“

„Ne. Paní Homolkové… totiž…“

„Copak?“

„To je celé to svinstvo s úřady.“

„Později mi to vysvětlíte,“ řekl Exner spokojeně. „Byt patří vám? Je družstevní, tuším.“

„Tušíte správně. Patří rovněž paní Homolkové.“

„No vidíte,“ Exner si zamnul spokojeně ruce. „A máme to.“

„A co máme, pane?“

„Motiv, pane! Jenže,“ dodal Exner smířlivě, „na tenhle motiv, moc nevěřím.“

„To mě uklidňuje,“ pravil Blír jedovatě. „Takže jsem ze hry venku.“

„Ani ne,“ mínil Exner. „To bych s vámi neseděl. Vaše paní, jak jste správně řekl, má zafixovány určité ideje a je… značně obtížné, pravděpodobně právě proto, že to je žena s velkým Ž – chtít od ní objektivní soud o celé věci. Váš objektivní soud je pro mě cenný, přestože, jak jsme právě zjistili, byste mohl mít na zmizení Bořka Homolky určitý hmotný zájem.“

„No pane jo!“ podivil se Blír. „Tuhle metodu na mně za ten rok ještě nikdo nevyzkoušel.“

„To není metoda,“ pravil Exner skromně. „Jen zvědavost. Podívejte, já si myslím – a mám pro to jisté důvody –, že podezírat zrovna vás ze zmizení Bořka Homolky je nesmysl.“

„Rehabilitace?“

„Tak.“

„Celej šťastnej, pane. Pochopil jsem to tak, že vás zajímají osudy všech, co na Hrádku zmizeli, a že jejich zmizení spojujete, hledáte nějaké souvislosti a do téhle teorie vám jaksi nezapadám.“

„Výborně!“ zajásal Exner. „Nemusím nic vysvětlovat. Jste patrně o všech případech informován.“

„Jako rekreant, který je neděli co neděli v té vesnici.“

„Přítel Meduna,“ vykládal Blír, „má svou teorii o ufonech. Něco v tom smyslu, že na Pastvině přistávají čas od času létající talíře a nakládají lidi, co jim právě přijdou pod ruku. Snad aby měli materiál pro své výzkumy.“

„Na tom něco nehraje. Bylo by je přece vidět. Podle všeho se ztratil Homolka za bílého dne, kdy byli i na Pastvině jiní lidé, a když ne náhodou zrovna tam, jistě v nejbližším okolí. Krásná neděle. Spousta lidí.“

„Stejné mu říkám já. Jenže on má svůj důkaz…“

„Důkaz?“

„Jo. Šlápoty,“ pravil Viktor Blír a vylíčil Exnerovi, jak Meduna nalezl dvě náhle končící stopy prvního zmizelého, Josefa Klance. „Meduna šel na houby a byl rozespalý. To je fakt. Ale vzpomínám si, že z toho byl tak vyplašenej, že snad pozoroval dobře, a vyplašenost v něm mohl vzbudit právě jen zvlášť divný fakt, který viděl. Dvě stopy vedle sebe a konec. Meduna není nějak zvlášť mimořádný fantasta. V divadle platí za člověka střízlivého a reálně myslícího.“

„Našly se stopy i v dalších případech?“

„Nikdo je patrně nehledal. Meduna to taky nikde nehlásil, protože to sám považoval za příliš… příliš… neskutečné. Sklidil by posměch.“

„Patrně,“ připustil Exner. „A taky to nemusely být stopy zrovna toho Klance.“

„Meduna tvrdí, že takový hnáty měl na Hrádku jen jeden člověk. Já ho neznal.“

Exner se zadumal a objednal si ještě jednu kávu. Blížila se půlnoc a zavírací hodina. Byli v kavárně už posledními hosty a pan vrchní začal nepokrytě balit krám. „Ten Homolka byl děvkař,“ řekl Exner. „Jak jsem aspoň vyrozuměl. Takže ho není žádná škoda.“

25

„Byl. To je objektivní.“

„A jí to nevadilo?“

„Který ženský to nevadí. Jenže ona je ženská, víte. Copak s ním musela mít to dítě? Nemusela. Já pane, spoléhám, že umí počítat. Na můj vztah k ní to nemá vliv. A nikdy bych jí to nezazlíval. Je to reprezentační, krásná a hodná žena. Nemůžeme takové ženě zazlívat, že se chce dobře vdát. A ona se vdala dobře. Výjimečně dobře na své původní postavení. Prosím vás, nestává se každý den, aby prodavačka klofla přednostu odboru. Proto si nechala dítě a taky mi to klidně řekla. Proto si také nevšímala jeho soukromých ženských záležitostí, neboť ji přímo nezasahovaly, byla zde rodina, ta byla v pořádku. Vzhledem k jeho pověsti a kariéře i jemu záleželo, aby zůstala zachována. Zmizení jí strašně zkomplikovalo život.“

„Opravdu?“

„Umíte si představit právní otázku celé záležitosti? Právní otázku! To nemluvím o všelijakém vyšetřování, podezírání atakdále.“

„Trochu umím,“ připustil Exner. „Ovšem pokud není prohlášen soudně za mrtvého, spravuje společný majetek.“

„Ano, ano,“ přisvědčil Blír, „v tom jí naštěstí nikdo nebrání, ale může. Podívejte. Tchán. Vůz, ve kterém jezdím, ten nepatří jí. Ten patří jejímu manželovi, protože to byl dar, osobní dar jeho rodičů jemu. Vůz se nedá prodat. Nejde s ním nic dělat. Kdyby si dědek…“

„Dědek?“

„Pardon: starý pán Homolka. Tedy kdyby si postavil hlavu, bude mít auťák on. Chata. Totéž.“

„Proč to neudělá.“

„Co?“

„Proč si nepostavil pan Homolka hlavu?“

„Mezi námi – je senilní, a s chutí by si ji postavil. Nemá ji rád. Ale autem jezdit neumí. A na chatě? Taková věc ho nebaví. Koupil to a ani se tam nebyl podívat. Takhle noviny a nekonečné debaty. To je jeho…, ale to není naše starost, že?“

„Není,“ souhlasil Exner srdečně.

„Kdyby něco podniknul,“ pokračoval Blír, „uškodilo by to i jeho pověsti. Takhle je to jaksi v rámci socialistického soužití. Homolka se ztratil, ale možná že bude nalezen. Starý se nejvíc bojí, aby se ze syna nevyklubal emigrant. Anebo je mrtev. V každém případě je možné, aby jeho mladá snacha měla přítele. Ale ten přítel se nesmí moc ukazovat a nesmí být moc dovolený.“

„Ale vy se nestýkáte.“

„Ale ano,“ řekl Blír, „to byste se divil! Dědeček jezdí za vnučkou a my mu vozíme vnučku ukazovat. Komedie! Komedianti“ uzavřel Blír. Opravdu už museli jít.

Pan vrchní byl převlečený do civilu a čekal u dveří s rukou na vypínači.

Venku se ochladilo. Exner se rozloučil s Blírem, vytáhl z kufru vozu plášť a klobouk tvaru, jaký nosíval Robin Hood, odpíchl se s vozem od chodníku a zamířil z města směrem na Hrádek.

Betonová silnice podél jezera byla prázdná a opuštěná.

Nikde v chatách a v domcích už nesvítili.

Jen nad přehradou u zdymadla zářila zelená světla.

26

Bylo kolem desáté dopoledne, výčep u Truhlaříka byl ještě prázdný, v předsíňce výčepu hučel stroj na výrobu zmrzliny a venku pod stříškou seděli nějací starší manželé, skalní turisté, obutí v pohorky a oblečení kostkované a khaki. Exner, který usedl vedle nálevního pultu, vypadal ve svých téměř bílých šatech, se zlatými knoflíky na manžetách košile a s botami až nemožně dokonale vyleštěnými, jako diplomatický kurýr, který ztratil svou aktovku a byl odsouzen k věčnému bloudění světem jako ten nešťastný Holanďan po mořích.

Truhlařík před něho bez řečí postavil pivo. Exner chtěl nejdřív říci, že pivo nepije, ale pak si to rozmyslel. Beránek tvrdil, že je nejlepší, Exner ho shledal stejně hořkým a nepříjemným jako jinde. Gustav Truhlařík obsloužil turisty venku a pak se věnoval úklidu kolem pultu. A najednou utíraje hadrem pozinkovaný plech, řekl jakoby mimochodem: „Vy jste tajnej, že jo?“

„Jsem,“ pravil Michal Exner. A dál mlčeli.

Přišly nějaké děti pro zmrzlinu a byly odmítnuty, že ještě není.

Exner pomalu upíjel a zapálil si cigaretu. „Slyšel jsem tady včera střelbu,“ řekl.

„Jo,“ odpověděl Truhlařík. „Učím střílet kluka. Koupím flobertkovou pistoli a bude ji nosit.“

„Takže vy nevěříte na Marťany?“

„Blbost,“ odpověděl Truhlařík. „To si vymyslel Meduna a šíří to jako náboženství.“

„Na co věříte vy?“

„Na grázly,“ řekl Truhlařík tvrdě.

„Na jednoho nebo na několik?“

„Na tom nesejde.“ Bylo zřejmé, že neměl náladu zahájit s Exnerem srdečný rozhovor. A dodal: „Mně nic nikdo nemůže nabulíkovat. A na kamufláže nevěřím.“

Exner moudře přikývl, protože nepochopil. Teprve za chvíli se odvážil zeptat, jaké kamufláže má Truhlařík na mysli.

„Vás,“ odpověděl klidně. „Koukejte, já jsem nespad z višně na znak a hlavičku. Byli tady pětkrát. Tedy se Zounovou šestkrát. A třikrát měli psy. A nic. To je všechno.“

„Tím chcete říci,“ pravil Michal Exner s roztomilým úsměvem, „že já sám jsem tady úplně zbytečnej.“

„Jak pro koho!“ řekl Truhlařík. „Pro ty, co se ztratili, zbytečnej určitě.“

„A pro koho ne?“

„Pro nás. To je jasný.“

„Ví bůh a svatý Václav, pane Truhlařík, že mně to jasný není.“

Truhlařík jen mávl rukou a šel omrknout, jak to vypadá se zmrzlinou.

Když se vrátil, řekl Exner, dělaje zamyšleně prstem čárky na orosené sklenici a hledě zálibně na své dílo: „Soudím, podle toho, co jste mi povídal, že máte asi nějakou svou vlastní teorii o nezvěstných.“

„To tedy mám,“ pravil suše Truhlařík. „A nikomu ji nepovídám.“

„A proč? Mnoho lidí by možná zajímala.“

„A ztratím koncesi na hospodu. Děkuju pěkně.“

„Tak Marťani ne,“ počítal Exner na prstech, „náhody také ne, tajné šachty také ne, špióni, modrý mercedes a štěpkovický archív také ne…“

„To byla největší blbost,“ prohlásil Truhlařík, „kterou vymyslel Nieder. Zrovna von! A zrovna tuhle! Tuhle,“ Truhlařík zahnutým prstem poodhalil bělmo pravého oka.

„Che!“

„Dobře,“ pravil Exner chladně. „Tuhle! Proč ne. Sexuální vrah? To je blbost, pane Truhlařík!“

„To bych řek! Chtěl bych ho vidět, jak morduje starou Zounovou nebo toho Klance, kterej by mu jednu uťal, až by doletěl na dráhu do Petrovic.“

„Prokristapána,“ vykřikl Exner tiše. „A navíc jsem já kamufláž! Pane Truhlařík,“ řekl Exner sklesle, „vy jste si taky musel vymyslet pěknou volovinu.“ Truhlařík odfrkl a natočil si pivo. Posadil se naproti Exnerovi a podíval se na něho jako na blba. Pokýval hlavou. „To je otázka,“ řekl, „jak dalece jste informovanej vy.“

„Málo,“ přiznal Exner. „To je osud.“

„Tak bych nemluvil vo volovinách jen tak z luftu. Já jsem tady už od konce války.“

„Já pár dní,“ přiznal Exner skromně, „a v tom je vaše výhoda.“

„Tak,“ řekl Truhlařík a vypil naráz víc než polovinu sklenice. „Koneckonců mezi čtyřma očima vám to můžu říct na rovinu. Abyste viděl, že jsou lidi, který myslej.“

Zaťukal si prstem na spánek. „Když to je mezi čtyřma očima, vždycky můžu všechno popřít.“

„To je fakt,“ souhlasil Exner. „Nic si nezapisuju a magneťák v náramkovejch hodinkách nemám.“

„Magneťák,“ řekl Truhlařík poučeně, „to není průkazný. Myslící člověk, pane, si všechno může spočítat na prstech jedny ruky.“

„Netrpělivě poslouchám.“

„Otázka jedna: kdo zmizel?“

„Klanec, Ticháčková, Houšek, Homolka, Zounová, Rosický,“ jmenoval Exner jako ve škole. „Dobrý,“ řekl Truhlařík spokojeně. „Otázka dvě: co to bylo za lidi?“

„No, to je otázka,“ řekl Exner uznale. „Důchodce, žena v domácnosti, řemeslník, úředník, důchodkyně, příživník.“

„To totiž je otázka,“ řekl Truhlařík důrazně. „A nemůže se žádnou srandičkou obejít. Byli totiž vybraný.“

„Kristepane,“ prohlásil Exner. „Podle jakýho klíče?“

„Podle klíče zbytečnosti.“

27

„Dejme tomu,“ řekl Exner po chvilce mlčení. „Chcete vyjádřit fakt, že například důchodce Klanec a Zounová nebyli přínosem společnosti, rovněž tak řemeslník Houšek spíš škodil, než prospíval, ale co Ticháčková nebo Homolka.“

„Ticháčková byla žena v domácnosti. Byla to jen ženská.“

„A Homolka, pane!“ zvedl Exner významně hlas. „O něm se nedá říct…“

„Dá, nedá,“ přerušil ho Truhlařík. „Co vím, proč Homolka? Aby byla výjimka. Nebo se moc dobře vědělo, proč zrovna on.“

„Kde se vědělo?“

„Na určitých místech, které budete znát líp než já.“

„Jen bych poznamenal,“ pravil Exner skromně, „že jsem opravdu jen fízl. Já jsem totiž, pane Truhlařík, od kriminálky.“

„Jo ták,“ řekl soucitně Truhlařík, „no jestli jste opravdu vod kriminálky, tak víte houbelec a na nic nepřijdete.“

„Ale,“ podivil se Exner. Rozhovor ho zaujal, a proto řekl: „Ještě jedno pivo!“, i když cítil, že má té jedné dvanáctky v panujícím vedru právě tak dost. „Bude bouřka,“ poznamenal.

„Možná,“ poznamenal Truhlařík. „Jenomže když přijde od západu, tak sem,“ zaťukal na stůl před Exnera, „nespadne ani kapka. To je známý v tomhle kraji.“

„A proč?“

„To nikdo neví. Ale jistý je, že když se ženou mraky od západu nebo severozápadu, tak se nad ostrohem v jezeře, tam, kde bejval soutok řek, rozdělej a táhnou dál na obou stranách Hrádku, nebo se vychýlej na jednu nebo druhou stranu.“

„Zajímavý,“ připustil Exner. „Co říká věda?“

„Tuhle u mě seděl jeden profesor a kecal něco o vzdušnejch proudech nad masou vod.“

„Snad měl pravdu.“

„Právě! Snad! V tom je ten vtip, pane… Ale před lety, hned po válce tady byli geologové. Průzkum. Na mnoha místech vrtali, a že něco našli, je jistý.“

„Uran?“

„Je všude. I tady. Prej hluboko. Ale třeba ne. A třeba je pod námi ještě něco jinýho. Co právě zavinilo, že město, kde teď archeologové kopou, zaniklo. Doktoři tvrděj, že je tady zdrávo a chtěli stavět sanatorium. A sešlo z toho. Ale abych se držel věci: kdo má zájem, aby tady bylo lidem nepříjemně?“

„Bůh suď,“ řekl Exner odevzdaně.

„Nebudu jmenovat,“ řekl Truhlařík. „Ale někdo zájem má. A není to jednotlivec. Dvakrát to zkoušeli, aby se z Hrádku stala chráněná oblast. Pár let po válce se sem dostavil nějakej činitel – a hučel na schůzi do lidí, aby se odstěhovali, že tu bude zřízeno mezinárodní“ středisko školáků. Tábor pro dětičky na deseti čtverečnejch kilometrech. Ježíš, lidi ho hnali. Málem mu převrátili auto. To tady ještě bylo míň chatařů, jen předválečný, a lidi, co se před několika lety vrátili do svejch chalup, když je za války vystěhovali Němci. Tady jsou lidi moc háklivý na nějakej prostor. Ať vojenskej nebo jinej. Pak někdo přišel s ideou velkýho výzkumnýho ústavu. To byla ještě větší blbost než dětičky. No,“ řekl Truhlařík a plácl se oběma rukama do stehen. „A teď‘ se zkouší potřetí. Jenže chytřej. A brutálněj. A tenhle postup může přinýst výsledky. Tři čtyři famílie začaly prodávat chaty, pár panikářů se přidalo, ztratí se tady ještě někdo, a mají Hrádek prázdný a bez schůzí. Proto, říkám vám, bude můj kluk nosit flobertku. Tak!“ Truhlařík vstal. „Eště pivo?“

„Kafe,“ řekl Exner, který začínal plavat v teplém vzduchu.

28

Starý zámecký park byl ospalou pohádkou, zakletým světem.

Upravené cestičky a bíle natřené lavice. Slunce, krásné stromy, květiny. Ale nikde nic jiného než lidské stáří. Dědečkové a babičky, starci a stařeny. Hole, šouravé kroky, vozejčky na dvou kolech.

Zámek svítil žlutí a nad celým rozkošným rokokovým místem ležel toho dne smog melancholie. Několik bílých čepců ošetřovatelek to nemohlo zachránit. Ani dobré počasí, ani barvy na záhonech. Také Alžběta Karlová seděla na bílé lavičce u cesty, na dlouhé bílé lavici, sama a v černém, seschlá, zdánlivě hluboce zamyšlená, a dívala se na kamínky, aniž je viděla. Exner vedle ní vypadal jako vrtošivý princ. Trvalo několik minut, než se Alžběta Karlová vzpamatovala a probrala ze snění a myšlenek, snad spíš vzpomínání než čehokoliv jiného.

„Nechutná mi jíst,“ pravila. „Paní doktorka mi řekla, že jíst musím, protože jsem zase zhubla…“

„Musíte, když vám to řekla paní doktorka.“

„Mně nechutná…“

„Vám je smutno.“

Podívala se na něho, jako by vyslovil jakousi zázračnou a spásnou myšlenku. Tajemnou a osvobozující. Dokonce ho uchopila za ruku. „Ano. Jak to víte?“

„Jste sama… Člověku je smutno, když je sám…“ Tiše se rozplakala.

Klidně seděl a čekal. Slzy přestaly téct stejně náhle, jako začaly. Osušila si tváře. „Myslíte, že ji najdete?“ zeptala se skoro úpěnlivě. „Nevím. Moc vám na tom záleží?“

„Amálka chudák leží sama. A já jí říkám, že už brzy za ní přijdu. Měly bychom tam být všechny tři, společně. Na hřbitově. Máme hrob na moc hezkém místě.“

„Lidi,“ řekl Exner opatrně, „vaši sestru trochu pomlouvají…“

„Amálku?!?“

„Ne. Paní Zounovou.“

Usmála se nad nesmyslností lidského tlachání. „Nevěřte řečem. Chránila nás všechny tři. Odešla, a my zůstaly jako kůly v plotě. Amálka, chudák, umřela žalem. Pomlouvají, protože ji neznali. Byla přísná, ale hodná. Vdala se a věděla, jak to v životě chodí. Chtěla naše dobro.“

„Proč se tenkrát šla modlit. Proč se vůbec chodila modlit k božím mukám.“

„Byla zvyklá. Chodily jsme do kostela a ona se často modlila i přes den. Vždycky, když chtěla, aby jí pánbůh dodal sílu. Měla s námi, chudák, starosti. Tenkrát ten den zrovna jsem nechala vyčistit jímku, víte. A nic jsem jí neřekla. Pánbůh mě za to potrestal…“ A Alžběta Karlová se znovu rozplakala.

29

Při zpáteční cestě na Hrádek se Michal Exner zastavil v ústavu, kde byl po léta vychováván Adam Rosický. Jeho vozidlo vzbudilo mezi chovanci patřičnou úctu a nadšení. Shromáždili se kolem něj na dvoře a hlučeli nadšením.

Ředitel byl poměrně mladý muž, na něhož zřejmě platilo pravidlo o vlivu prostředí. Jakousi obecnou mentalitou se podobal svým chovancům. Útěk Adama Rosického a jeho party vylíčil barvitě, jako by jej vymyslel sám. „Bylo to znamenité, že?“ pochválil si nakonec. „Jenže to špatně skončilo,“ mínil Exner skepticky. „Traktor a auto, já vím,“ mávl rukou. „Klukoviny. Koukejte, já tady mám horší chlapce, než byl Adam.“

„Nemyslím krádeže,“ řekl Exner přímo, „ale vloupání do chaty a zmizení staré dámy.“

„Prosím,“ připustil ředitel. „Vloupání do chaty vlastního otce je nesprávné a trestuhodné, ale mohu vás ujistit, že podezření, pokud jde o tu, jak vy říkáte, starou dámu, je nesmyslné. Mluvil jsem se všemi chlapci…“

„A oni nikdy nelžou.“

„Ale lžou. Neudělali by to. Nemožné.“

„Ze strachu,“ řekl klidně Exner. „Ze strachu, že budou prozrazeni, že se jim něco stane, ze strachu třeba o svůj život… Mohu vás ujistit, pane řediteli, že strach může za mnoho největších svinstev. Strach z odplaty, strach z obvinění, strach z žen, strach z živých žen atakdále.“

„Ale pak by to přece řekli!“ zvolal ředitel. „A bylo by to v sebeobraně.“

„Nesmíte si představovat, že na ně šla stará paní s deštníkem. Máte tady ty chlapce?“

„Dva.“

„Které?“

„Nejmladšího a…“

„Nepamatuju si z protokolu jména.“

„Tlaskal. A potom Fergla.“

„Ten řidič! Výborně. Nejdřív Tlaskala.“

30

Dítě nebylo vykulené, spíš zkušené, a čekalo ránu do týla. Chovalo se uctivě, neboť nevědělo, co na něho protivník šije. Vypadalo vzorně. „Lituju,“ řekl protivník Michal Exner, „že tě obtěžuju. Ale mám starosti a nedá se nic dělat.“ Dítě zpozornělo, protože ze zkušenosti patrně vědělo, že tenhle tón je nepodezřelejší. A odemlelo příběh útěku, jako kdyby v sobě mělo pásku z magnetofonu. „Prima,“ řekl Exner. „Jen by mě zajímalo, proč si chlap s puškou bral na pomoc chlapa se psem.“

„Proč by ho bral na pomoc,“ z dítěte byl na okamžik zárodek muže Tlaskala. „Dyť šli spolu.“

„Kdo ti to řek?“

„Nikdo. Myslím si to.“

„To si tedy myslíš blbě,“ ujistil ho Exner. „Chlap s puškou šel toho druhýho extra vzbudit,“

„Sakra,“ řekl překvapeně Tlaskal, „to je podezřelý!“ Exnerovi to podezřelé nebylo, ale velmi vážně souhlasil. „A jsme tam,“ dodal. „Hele to není maličkost. Jestlipak víš, že se ztratil taky Adam.“

„Jo,“ řeklo dítě, „ale myslel jsem, že je to kec.“

„Není,“ ujistil ho Exner. „Je to fakt. Ztratil se beze stopy jako ta stará dáma.“

„Tss! To je divný.“

„To bych řek. Proto jsem přijel. Ale kdyby jen tohle bylo všechno, tak jsem nejezdil. Okolo Hrádku v poslední době zmizelo šest lidí. Adam byl poslední. Nevěříš?“ Dítě zavrtělo hlavou.

Exner je vyjmenoval. „Víš, co to znamená? Že pokud jde o tu ženskou, v žádném případě v tom nemůžete mít prsty vy. Spíš si myslím, že jste mohli něco podezřelého vidět nebo slyšet, že vás někdo podezíral, že jste viděli nebo slyšeli, nebo jen Adam, prostě, že ten někdo Adama odstranil, aby nemohl svědčit.“

Na Tlaskala tohle bylo moc. „Tě pic!“ řekl. „Nojo, ale co!?“

„To bych taky rád věděl,“ zvolal Exner. „Pane Tlaskale!“

Kluk se zasmál.

„Pamatuješ se, kudy jste šli?“

„Jo. No… Vzpomněl bych si… na místě.“

„A chtěl bys to projít ještě jednou se mnou?“

„Proč ne?“

„A vezmeme s sebou Fergla. Ne.“

„No,“ připustilo dítě, „je starší.“

„Tak já jdu na večeři do hospody. Čekám vás tam.“ Tlaskal se zasmál. „To je dobrej fór.“

„Jak to?“ podivil se Exner. „Myslím to vážně,“

„A co ten…,“ ukázal hlavou v místa, kam odešel ředitel.

„Pustí vás.“

„Samotný?“

„Třeba vás doprovodí.“

Mladý muž Tlaskal se srdečně zasmál.

31

Dostavili se přesně, vzorně a čistě oděni, poněkud ještě vyjeveni faktem, že je ředitel skutečně poslal samotné a jen od brány na náves je sledoval očima. Měli asi sto metrů na to, aby se ztratili. Ale byli příliš zvědaví, než aby to udělali.

„Tak hoši,“ řekl Exner, když se představil Ferglovi, a podíval se na hodinky. „Za chvíli bude tma. Pojedem.“

Nasedli do mercedesky, řidiče si Exner posadil vedle sebe. Mladý muž mlčel a jen se díval. Když se vzdálili asi tři kilometry za vesnici, zeptal se Exner: „Umíš vážně jezdit?“

„Umím.“

„Dobře?“

„Dobře.“

„Tys krad auťáky, vid?“

„Pučoval jsem si je.“

„Kolik?“..Asi pět.“

„Bez toho traktoru a stejšnu?“ Jo.“

„Tak moc jezdit neumíš. Kolik jsi mohl najet kilometrů? S každým pár set,“ prohlásil Exner. „To není mnoho.“

„Jezdil jsem párkrát, že nikdo nic nepoznal.“

„Řidičák nemáš.“

„Ne.“

„Samozřejmě. A předpisy?“

„Znám.“

„Uvidíme,“ řekl Exner a zastavil. „Polez. Sedneš si k tomu.“

Fergl mírně zbledl. „Bojíš se?“

„Ne. Ale je to vzácnej auťák.“

„To je. Nejvyšší povolená, rychlost na rovině šedesát. V zatáčkách třicet na trojku. Řadí se…“

„Já jsem si vším jak,“ řekl Fergl a ukázal. „Jedna, dvě, tři, čtyři, zpátečka takhle.“

„Postřeh bys neměl špatnej. Ale pozor! Žádnej synchron. Meziplyny. Jestli to vočešeš, nafackuju ti.“ Uvelebil se vedle volantu. „Jedem!“

Fergl začal jako novic, který poprvé slouží mši. Šlo mu to tak dobře, že po pěti kilometrech Exner povolil zvýšit rychlost na rovinkách.

Na Hrádek dojeli zcela hladce. Ferglovi zářily oči vzrušením.

Zaparkovali v zahradě u penziónu, Exner si je prohlédl:

„Vypadáte dost slušně. Takže se mnou půjdete na večeři.“

A panu Frýbovi je představil jako své synovce, kteří jedou stopem do Budějovic a zastavili se u něho na návštěvu.

Hoteliér se usmál a mrkl na Exnera. Ten ho následoval k okénku kuchyně. „Správně,“ řekl Frýba. „Synovci. Jenže já mám dost vycvičenou paměť na hosty a lidi. Jestli se neklamu, je to pár měsíců, co tyhle kluky vodili esenbáci jako medvědy. Vybral je Truhlařík z Rosickýho chaty i s Adamem.“

Michal Exner se nevinně usmál. „Neklamete se.“ A zvedl dva prsty: „Jeden dvoulůžkový pokoj!“

32

Ráno si Exner dovolil udělat z obou chovanců otroky. Prohlásil: „Když chcete jezdit, umejete auťák. Je jen trochu zaprášenej, stačí spláchnout a utřít.“ Provedli to dokonale a pak jeli na Mýtinky. Fergl se už posadil k volantu se samozřejmostí najatého řidiče a Exnerovi neušlo, že ve chvíli, kdy míjeli vilu, která byla sídlem zdejšího okrsku Veřejné bezpečnosti, se Fergl povytáhl na sedadle a jeho obličej ještě více zvážněl. „Dá se jet až k tomu křížku?“ zeptal se Exner před Mýtinkami. „Nikdy jsem tam nebyl.“

„Dá,“ řekl Fergl. „Vedli mě tam. Slušná lesní cesta. Křížek je na křižovatce, takže můžem i otočit.“

„Tak zajeď tam,“ kázal Exner.

Zastavili u křížku a postavili auto stranou cesty, jak to dělají houbaři.

„A veďte mě, kudy jste šli.“

„Abysme natáhli střechu, ne? A zamkli. Nějakej zvědavej blbec by s tím moh něco udělat.“

Ukázalo se především, že roční doba není příliš vhodná na rekonstrukci. Tenkrát v listopadu listí opadalo a bylo vidět daleku mezi stromy.

„Dali jsme si sraz dole,“ vysvětlil Fergl. „Půjdeme až dolů?“

„Nemusíme. Začneme místem, kdy jste tu paní zahlédli.“ Bylo vzdáleno asi třicet metrů.

„To není daleko,“ řekl Exner. „Listí je na stromech, není to divný? Já bych ji viděl až aspoň tamhle z toho místa.“

„My jsme kecali,“ řekl Tlaskal. „A taky ještě bylo na stromech nějaký zvadlý. Na keřích ne, ale tady na těch dubech. Von je totiž nějakej druh dubu, kterýmu opadá až na jaře.“

„Jak tohle víš?“

„Náhodou.“

„Dobrá. Viděli jste ji a na Adamovu radu jste pokračovali v cestě. Nenápadně, to znamená nápadně. Jdem.“ Vykročili. „Mlčeli jste?“

„Jo.“

„Tady,“ řekl Fergl, „jsme pozdravili.“

„Jak stála, ukaž mi to. Ale přesně.“ Fergl sepnul ruce.

Tlaskal se zasmál. „Pitomče,“ sykl Fergl. „Ale stála tak.“

„Dobrá,“ pravil Exner. „Pokračujem. Odbočili jste z cesty. Proč. To bylo nápadné.“

„No…,“ řekl Fergl. „Vono to na podzim tak moc nápadné nebylo, protože les se zdál volnější a všude bylo listí a cesta s lesem byly zarovnaný do roviny… Ved nás Adam… Asi nechtěl, abysme se dostali k chatám.“

„Asi,“ souhlasil Exner. „Dostali jste se za tenhle kopeček… Hele, neříkejte mi, že jste byli tak unavený, že jste padli vysílením.“

„Ale padli,“ pravil Tlaskal prostoduše. „Já nevím proč, ale padli.“

„Byli jsme dost utahaný,“ vysvětlil Fergl. „Byl to taky nervák.“

„Kdo jukal?“

„Jak to?! Jukal?“

„Já,“ řekl Tlaskal.

„Lžeš,“ pravil Exner klidně. „V protokolu o tom nic není.“

„Nelžu,“ ohradil se kluk. „Jenže jsem to nepovažoval za důležitý. Nikdo z nás to nepovažoval za důležitý. Taky se nás neptali, jen kde jsme ji viděli a tak, a pak kam jsme šli a kudy a co jsme dělali potom.“

„Dobrá, jukal jsi. A cos viděl?“

„Nic.“

„Nic!? Už tam nebyla!?“

„Byla.“

„No tak! Co dělala?“

„Stála.“

„Ale ne.“

„Fakt stála,“ řekl Tlaskal. „A pak šla domů.“

„A tys ji doprovázel!?“ řekl Exner jedovatě. „K vrátkům.“

„Ne. Ale obrátila se a šla.“

„Kam? Kudy?“

„No po tý cestě k chatám. Nejdřív jsem myslel, že se žene za náma. Ale pak vidím, že ne, ani se nevohlídla, tak jsem ztratil zájem.“

„Kam až došla, když jsi ji viděl. Hele,“ pokynul Ferglovi, „běž ji dělat.“

Počkali. „Jedem!“ zavelel Exner. Fergl se vydal k Mýtinkám.

„Dost,“ řekl za chvíli Tlaskal. „A pak jsem se už nedíval. Jenže šla trochu pomalej.“

„Budeme teď pokračovat k chatě, kterou jste ráčili vyloupit.“

„S tím vyloupením,“ ohradil se Tlaskal, „je to blbost, co se nám pořád hází na krk. Je to chata starýho Rosickýho a my byli jeho hosty.“

„Starýho?“

„Mladýho, ale to je snad jedno.“

„Kdyby byl plnoletej, jo.“

„Byl. Bylo mu skoro devatenáct.“

Exner vzdychl. „To jsou holt, kluci, ty právnický chytačky.“

33

Adam Rosický mladší nevolil snadnou cestu. Obchůzka byla značná a jeho opatrnost snad přehnaná. Obešli zdálky i místo, kde doktor Rittr vykopával zaniklé středověké město, a dostali se pod Habernu až z hloubi kaňonu řeky. Škrabali se do stráně a kluci občas mrkli na Exnera, co tomu říká, protože rozhodně nebyl oblečen na takové výkony.

Neříkal nic a v místě, které vypadalo jako lom a které bylo skládkou a dřív snad částí nebo celým podzemním skladištěm trhavin, usedl na placatý kámen.

„Měli jste toho asi plný zuby,“ řekl.

„Měli,“ souhlasil Tlaskal. „A byla zima.“

„Skrz les muselo být líp vidět než teď.“

„Bylo, ale neviděli jsme nikoho. Nebo jsme si nevšimli.“

Exner se tázavě podíval na Fergla, který mlčky přikývl.

„Chvíli nám bylo fajn,“ řekl Tlaskal, „ale pak jsme už mrzli…“

„Každá legrace,“ poznamenal Exner, „něco stojí. Kdy jste se odpíchli?“

„Já nevím,“ vzdychl Tlaskal. „Tvrdli jsme tady věčnost.“

„Za šera,“ řekl Fergl. „Nevím, kolik bylo hodin. Ale úplná tma nebyla. Hučel jsem do Adama. Tvrdil, že to tady zná, ale já mu na to řek, že to je nám na nic platný, protože mu nebudem moct píchnout a čekala se velká tma. Pořád trochu pršelo. Byli jsme jak zmoklí drozdi.“

„Tak jdem nahoru,“ kázal Exner.

Vylezl mezi chaty Haberny. Vydechli a rozhlédli se.

„Sakra,“ řekl Tlaskal, „ve dne se to zdá blíž…“

Osada ožívala, neboť lidé přijížděli na víkend. Nedalo se říct, že by ti tři zůstali bez povšimnutí.

„My jsme se tam dostali tak…,“ začal Fergl.

„Vím,“ přerušil ho Exner. „A vím, kdy vás vyplašil pan

Truhlařík. Jak se choval Adam?“

Fergl pokrčil rameny. „Jako doma. Věděl, kde co je, najedli jsme se. Jo. Dřív jsme zatopili. Dříví a uhlí bylo u kamen připravený. Adam chtěl postavit stráž, ale řekli jsme mu, že je to blbost.“

„Podnikal Adam něco zvláštního?“

„Co například?“

„Jestli šel bez vašeho vědomí ven, někam na půdu, do sklepa nebo tak.“

„Pokud jsem byl vzhůru, tak ne.“

Exner se podíval na Tlaskala.

„Ten?“ řekl Fergl, míně tím svého přítele, „chrápal v momentě, jak dosed.“

„Dobrá,“ pravil Exner. „A máte žízeň.“

„No… to jo…“

„Tak jdem na pivo. K Truhlaříkovi.“ Nejistě se na něho podívali. Tlaskal se podrbal na hlavě a Fergl se najednou s porozuměním zasmál. „Jdem! To je prima nápad!“

34

Gustav Truhlařík si to rozhodně nemyslel. „Moc dobře,“ řekl, „si je pamatuju. Máte pěknou společnost. To mám těm grázlům dávat pivo?“

„Nebude potřeba,“ Exner se mile usmál, „stačí limonáda a zmrzlina. Jsme až na jednoho samej řidič a ten jeden je nezletilej.“

Hostinský zalapal po dechu a dal příkaz svému synovi, který na stůl dopravil sklenici a dva poháry. Kluky to bavilo. S chutí se cpali zmrzlinou. V zahradní restauraci, jak bychom mohli Truhlaříkův objekt nazvat, začalo podvečerní rojení. Dítka z chat spěchala se džbánky pro pivo a vracela se lízajíce zmrzlinu, rodinky a hlavně otcové sem přicházeli urazit nějaké to pivo vyčerpáni městem a cestou sem. Dostavila se první parta s kytarou a chystala se zahájit potlach a tanec. Na Truhlaříkovu rodinu, znavenou celosezónním ruchem, padla tvrdá práce. Přizvaný pomocník u výčepního pultu, jehož jediným společenským oděvem pro tu hodinu a den byly červené trenýrky a vietnamky, byl říčný úsilím a chlupy na prsou se mu leskly potem. Páchlo vycmrndané pivo, voněly špekáčky, hučel stroj na zmrzlinu a vzduchem se nesla málo zřetelná, ale tím lákavější vůně alkoholu.

Exner vstal a šel zaplatit, ačkoliv viděl, že Tlaskal a Fergl nadšeně pozorují ruch a s chutí by si zajisté zaflámovali. „Se vám divím,“ řekl Truhlařík, „že za ně platíte. To dostanete zpátky na cesťák jako režii?“

„Ne,“ odpověděl Exner. „Dělám to z lásky k bližnímu,“

„To jste s prominutím stejnej blbec jako starej Strouhal.“

„Taky platí za chovance polepšovny?“

„Dělá jiný blbosti,“ řekl Truhlařík vraceje drobné. „Například když najde mladý divoký králíky, tak je celou zimu krmí a v létě je pouští do revíru. Škodnou! Místo aby si je udělal na paprice.“

„Dobrák,“ prohlásil Exner. „Poslyšte, ta parta, co v ní byl Rosický, než se ztratil, sem chodí pravidelně?“

„Bohužel. Myslím, že je vyhodím.“

„A kdy bych je zde načapal?“

„Vy máte chutě shánět pěkný kamaráčofty. Zejtra v poledne by mohli bejt zde. Chrápou někde pod širákem, pak dostanou žízeň, přijdou se nacucnout, a když je blbý počasí a nemůžou k řece, po půlnoci je skládám za plot.“

„Přijdu se podívat.“

35

Napochodovali k vozu, stáhli plachtu, Fergl nastartoval. Na kluky dolehl tichý smutek a doufali, že se ještě jednou vyspí v hotelu a bude jim naservírována večeře podle zvláštního přání.

Avšak projeli Hrádkem, zamířili ke Štěpkovicím a Exner nařídil směr, kterým se bezpečně dostali do svého domova. Fergl měl aspoň jisté zadostiučinění, že mohl vjet do dvora jako řidič toho báječného vozu. Když se loučil s Exnerem, řekl: „Byl to pěknej vejlet, ale myslím, že jsme vám platný nebyli nic. Jsou to vraždy?“

„Myslím.“

„Zajímalo by mě, jestli chytíte toho pravýho.“

„Nezapomenu na tebe a přijedu ti to říct.“

„Platí? Fakt?“

„Platí. A chovej se slušně, jinak budu mlčet.“ Opustil nádvoří elegantním obloučkem a Fergl si myslel své o cestě a o slibu.

36

Doga vztyčila hlavu a uši. Zavětřila. Ve tmě se blýskly její zelené oči. A rozběhla se dlouhými skoky k Exnerovi.

Falešné a mírně zoufalé hvízdání Vojtěcha Pátka nemělo na rychlost jejího pohybu žádný vliv. Michal Exner se sklonil, patrně proto, aby pes nemusel dlouho hledat jeho hrdlo a mohl se líp zahryznout. Když byl ve vzdálenosti dvou tří metrů, řekl Exner: „Alexandře! Ty troubo…“

Dostal ránu do zubů, až se zapotácel, a v očích, se mu zatmělo. Alexandr mu totiž vyjádřil svou přízeň drsným polibkem na bradu.

„Alexandře,“ zaúpěl tiše Exner. „Zabiješ mě.“ Bylo to patrně pro psa jakési znamení, protože se postavil na zadní a objal Exnera kolem pasu. Nadšeně mu hýkal do ucha a kapal sliny za límec. „No-o!“ vykřikl Vojtěch Pátek.

Pes znavený stáním a během se spustil na všechny čtyři a nechal se poplácávat. Hleděl se sklopenýma ušima na svého pána u vědomí klukoviny, které se dopustil. „Promiňte,“ řekl Vojtěch Pátek, ale nevypadalo to, že by se moc omlouval, spíš se zdálo, že má radost, jak je jeho pes neposlušný. „Je pitoměj. Kdybyste ho neoslovil, tak by to neudělal.“

„To by mě,“ pravil Exner nadšeně, „rovnou zakous.“

„Určitě ne,“ ujistil ho Pátek a zamyšleně dodal, „ačkoliv jsem mnohokrát přemýšlel, co by se stalo, kdyby ho někdo oslovil nelaskavě. Chtěl jsem to zkusit, ale nikdo se toho neodvážil. Se svými známými nemohu pro tenhle pokus počítat, neboť on je taky zná.“

„Zkuste mě,“ nabídl se Exner.

Pátek zavrtěl hlavou. „Už vás taky zná…“ A měl v hlase smutek, možná nad promarněnou příležitostí. Pokýval hlavou. „Je to halama. Jeden vlčák se s ním chtěl prát a Alexandr mu prokous hlavu…“

„Měl se mu vyhnout.“

„Neměl vrčet. Alexandr nesnáší vrčení. Opravdu vám nic neudělal?“

„Až na dva vyražený zuby,“ pravil Exner lehkomyslné, „pár zhmožděnin na bocích a několik škrábanců na zádech, nic.“

„Opravdu promiňte… Pan Frýba má lékárničku… kdybyste si ovšem přál… jsem pojištěn…“

„Pan Vojtěch Pátek?“

„Ano.“

„Spisovatel?“

„Ano.“

„Hastrman Hampezník?“

„Ano.“

„Hejkalové Majbloch a Barnabáš?“

„Ano.“

„Michal Exner,“ představil se.

„Já vím,“ řekl Vojtěch Pátek skromně. „Pan Frýba mě už informoval. Jsem jeho stálým hostem,“ omlouval restauratéra, „tak asi proto.“

„Smím vás kousek doprovodit?“

„Já se nebojím,“ řekl Vojtěch Pátek statečně. „A pak: mám s sebou psa.“

Alexandr, o němž byla řeč, si přestal Exnera všímat a věnoval se příjemnějším, ryze psím záležitostem. Pilně značkoval okraje cesty.

„Kromě toho,“ dodal Pátek. „Mám na věc svou teorii a do ní moje maličkost nezapadá.“

„Taky vy?“

„Proč ne. Když ji mohou mít jiní. Vy máte patrně taky nějakou.“

„Ani ne,“ přiznal Exner lehkovážně. „Spíš se zajímám o názory jiných. Tak například pan Truhlařík…“

„Znám,“ odvětil Vojtěch Pátek. „Truhlařík je praktický člověk, lovec…“

„Lovec?“

„Lidový myslivec,“ zasmál se Pátek. „Víte co? Zvu vás na kafe. A ve sklepě bych měl pár různotvarejch lahviček s barevnejma vinětkama. Můžeme se podívat, jestli v nich ještě něco je.“

37

Lahve uložené ve sklepě Pátkovy chaty byly dosud naplněny hojně. Chvílí se rozhodovali a pak zvolili Jeníka Chodce. Ve velké místnosti v přízemí byl zažehnut na Exnerovu počest krb. Alexandr se uložil ke spánku na gauči a Exner s Pátkem si přisunuli ke krbu křesla a stoleček se sodovkou a dalšími potřebnostmi. Vzniklo tak prostředí slastně útulné. Pátek zažehl dýmku a sladká vůně krupičné kaše, která se jmenuje Amfora, začala plnit pokoj.

Nad krbem se leskly dvě zkřížené šavle a velmi chlupatý koberec vytvářel iluzi kůže skoleného ledního medvěda.

„Je to u vás i pěkný,“ řekl Exner a zamnul si ruce jako semitský obchodník. „Ale co kdyby vás přepadl loupežník Cynybulk?“

„Tady není jeho rajón,“ vysvětlil Pátek. „Nejvíc mě navštěvuje hejkal Majbloch a za měsíčních nocí tajně víla Boženka.“

„Prima,“ řekl Exner. „Abych se vám přiznal, na vaši teorii jsem zvědavej nejvíc.“

„Svým způsobem se podobá teorii pana Truhlaříka,“ pravil Pátek skromně. „Také já soudím, že zmizeli lidé svým způsobem vybraní.“

„Není to trochu odvážné při té různosti stáří, zaměstnání, povah.“

„V tom, co jste řekl, hraje roli jen to poslední. Ano, všechny jsem osobně neznal, ale dost jsem o nich slyšel, nejvíc v hospodě, samozřejmě, kde jinde, nuže lidé, kteří zmizeli, měli – podíváme-li se na to obecně – něco společného.“

„A to?“

„Nějak někomu ubližovali.“

„Rosický?“

„Pověsti svého otce.“

„Zounová?“

„Svým sestrám.“

„To nehraje, pane. Tím, že zmizela, se naopak celá rodina – můžeme-li považovat soužití tří sester za jakousi rodinu – rozpadla. Jedna zemřela žalem. Druhá… byl jsem ji navštívit – se z toho už nikdy nevzpamatuje. Byly bez ní jak bezruké.“

„To jsou následky. Ne počáteční stav.“

„Ticháčková?“

„Neznal jsem. Několikrát jsem ji viděl, připadala mi až příliš studená a nějak tvrdá. Tady, prosím, je to výjimka.“

„Klanec?“

„Jasný případ. Mnoha lidem rozbil hubu. Nevinnejm. Sám jsem byl jednou svědkem. Alexandra se naštěstí bál.“

„Ten tichý notorik.“

„Houšek? Postupně likvidoval rodinu.“

„Atakdále?“

„Ano. V tom vidím klíč.“

„Tedy domníváte se, že někdo vybírá ty, kteří ubližují svému okolí, a nechá je zmizet.“

„Nechá je zmizet,“ usmál se Pátek, „to jste řekl velmi pěkně a opatrně.“

„Tedy: vraždí je.“

„Snad.“

„Někam vyláká a skolí.“

„O technice jsem nepřemýšlel.“

„A o tom, kdo by to mohl být? Jednotlivec, skupina lidí?“

„Nejsem si docela jist tím, jestli takovou věc může jeden člověk zvládnout. A je to někdo zdejší. Mohl bych to být třeba já.“

„Nebo Truhlařík. Má výhled.“

„Je praktik,“ zasmál se Pátek. „Proč by to dělal on, když mu záleží na dobrém provozu hospody. Taková věc živnosti nesvědčí. Ale možná, že je to i on.“

„Strouhal?“

„Ten? Nezabije mouchu! Včelu loví z kafe a nejraděj by ji vykoupal.“

„Slíbil jsem mu, že požádám jeho souseda, aby nestřílel špačky. Pan Strouhal se na něj zlobí.“

„Zlobí?“ podivil se Pátek. „Je nešťastný. A patrně toho člověka už prosil. Nějaký Burda. Trochu neurvalec, trochu záhada.“

„Záhada? To mám rád. Jsem dost zvědavej člověk.“

„Moc o něm nevím… Nikdo o něm mnoho neví. Já si jen pamatuju, před několika lety jsem byl na zahradě a slyšel jsem, jak hovoří se svou ženou… Nehovořil, víte. Nadával. Nikdy jsem ještě nikoho neslyšel tak nadávat ženě. Volit taková slova. Vy možná se stýkáte dost často se společností, u níž je takový vztah běžný. Já ne, a proto to mnou poněkud otřáslo. Používal opravdu neobyčejně hrubých výrazů.“

„Řeknu mu, aby ty špačky nestřílel,“ řekl Exner. „Lidi jsou často různý. „Jsou chvíle,“ zafilosofoval, „kdy je možná lepší žít mezi hejkaly a hastrmany a loupežníky Cymbálníky.“

38

Na Pátkovu výzvu něco pojedli a vrátili se k Johny Walkerovi.

Pes Alexandr měl sny, vrčel a poštěkával fistulí. Oheň v krbu prskal, neboť Pátek přiložil několik čerstvých polen.

„Kolik má Hrádek asi obyvatel,“ uvažoval nahlas Vojtěch Pátek, „tři čtyři stovky stále bydlících. Řekněme čtyři sta padesát včetně těch, co jsou v chatách kolem. Fyzicky schopných je polovina, dále musíte odečíst další jako mentálně neschopné. Zůstane vám sto lidí a to je hodně. Probrat stovku lidí…“

„A připočítat několik dalších desítek lidí z nejbližšího okolí,“ dodal Exner. „Protože, jak vám známo, venkov nežije jen v rodných vesnicích, ale lidé se znají a stýkají z oblasti dost široké. Tady přinejmenším Petrovice, Štěpkovice… Myslím, že touhle metodou se už postupovalo. Není možné zjišťovat alibi a všechny ostatní věci u několika desítek lidí, když není jasné, kde neměli být. Protože ti postižení prostě zmizeli!“

„Vy si vůbec nepřipouštíte, že by snad žili. Vždyť jen zmizeli.“

„A vy jste přesvědčen, že žijí někde v tajné jeskyni, otvorem ve skále je jim podávána potrava, nebo letí, živi a zdrávi, nebo odborně zmraženi, aby ožili, směrem k Alfě Centauri?“

„Rád bych,“ pravil Vojtěch Pátek smutně. Alexandr zakňučel a dal tím zřetelně najevo, že se musí projít. Pátek vstal, aby ho pustil na zahradu, ale Exner prohlásil, že večer byl krásný a že se půjde vyspat. „Doprovodím vás,“ nabídl se Pátek. „On totiž jinak nedá a musím s ním na procházku každý večer.“ Noc byla jasná, ale nikoliv tichá. Od podniku Gustava Truhlaříka se do dálky nesl zpěv a ruch, až se větve stromů chvěly a vysoká zvěř se stahovala do tišších revírů, než byl ten, kde lidovým myslivcům předsedal šéf letní a výletní restaurace.

39

Po ránu se za Michalem Exnerem dostavil podporučík Havelka. V uniformě a s pistolí po boku. Na stole hotelového pokoje byla rozprostřena snídaně, kterou si Exner připravil z předem nakoupených zásob, upravená na vypůjčených talířkách a nádobách. Šunkový salám a ementál, sklenice žlutého džusu, káva. Kapitán Michal Exner byl v pyžamu. „Posaďte se,“ řekl s plnými ústy, když se podporučík představil, a pokynul ke křeslu naproti sobě. „To jsem rád, že vás poznávám.“

„Přicházím v zastoupení velitele, soudruhu kapitáne.“

„Velitel je nemocen?“

„Ne. Ale na sobotu a neděli, pokud nemá službu, odjíždí za rodinou. Jsme v telefonickém spojení.“

„To je výborné,“ řekl Exner radostně. „Co mi nesete?“

„Velitel má obavy, zda… jestli nepotřebujete pomoc. Jste zde už několik dní…“

„Ne. Nepotřebuju.“

„Velitel se domníval, že by byla dobrá určitá koordinace práce mezi námi a vámi.“

Michal Exner vážně přikývl. „Pokud si vzpomínám, navštívil vás před několika dny podporučík Beránek.“

„Podporučíku Beránkovi jsme poskytli všechny dostupné informace.“

„O tom nepochybuju,“ pravil Exner žoviálně. „Cigaretu? Zápalky máte? Prima.“

Podporučík si zapálil a nevěděl, jak by dál formuloval skutečnost, že má vztek, protože za jejich zády si najednou někdo začal vyšetřovat docela jako sám. „Myslím, že bychom vám mohli být nápomocni při studiu prostředí… třeba budete potřebovat doprovod… „ „Nebudu,“ Exner si zamíchal kávu a zapálil si také. „Prostředí studoval podporučík Beránek, který především zjistil, kde je nejlepší pivo. A já si tady chodím docela hezky sám.“

„Případný pachatel…“

„By mi mohl něco udělat?“

„Možná že by to mohlo dojít až tam…“

„Věříte tedy v případného pachatele?“ Podporučík pochopil, že nastala příležitost, aby uplatnil své domněnky. „Nadporučík Nieder,“ řekl, „to byl předchůdce dnešního velitele, se domníval, že jde o nějakou špionážní záležitost, která souvisí s odcizením štěpkovického archívu.“

„Ten byl ovšem odcizen brzy po válce.“

„Soudruh nadporučík se domníval, že nebyl odcizen celý, že se tady někde v lesích skrývá jeho druhá část.“

„Slyšel jsem o jeho opatřeních,“ pravil Exner uctivě.

„Jistě jste odvedli pozoruhodnou práci.“

„Která byla bohužel bez výsledků…“

„Bohužel…“

„Žiju tady už mnoho let,“ řekl podporučík, „a znám zdejší kraj a lidi. A když se podívám na všechna zmizení bez předsudků a bez romantiky,“ vytáhl z náprsní kapsy pečlivě složený papírek, „a rozeberu si je, pak mně to vychází úplně jasně.“

„Prima,“ řekl Exner radostně. „A jak?“

„Jistě jste se už seznámil s materiály…“

„Povrchně,“ přiznal Exner zahanbeně.

„Klanec. Přiopilý vyhozen z hospody. Pomlátil se pádem ze stráně a spad do řeky, od které byl jen pár kroků. Nebo spad z lávky. Rozumné a logické vysvětlení. Jak žil, tak skončil. Mnoho utopenců se nenajde. Hned, ani později.“

„Prosím,“ připustil Exner. „Dál. Ticháčková.“

„Jasný případ selhání srdce ve studené vodě. To, že byla podle výpovědi Ticháčka zdravá, nic neznamená.“

„Nic. Dál. Houšek?“

„Opilý notorik, který zmrzl cestou ke svým rodičům. Vždycky, když měl nějaké rodinné problémy, se opil a odcházel k rodičům. Jeho tělo nebylo nalezeno. Ale nikdo je systematicky nehledal a není to ani technicky možné, protože oblast, ve které mohl zůstat, je rozsáhlá. Kdyby bylo možno zahájit znova pátrání ve skutečně širokém měřítku, jsem přesvědčen, že by bylo jeho tělo nalezeno.“

„Patrně. Homolka?“

„Soudruhu kapitáne,“ usmál se podporučík Havelka s výrazem chytrému napověz, „to přece není a nemůže být naše věc. S tím souvisí i skutečnost, že podle výpovědi Homolkové zmizel v plavkách. Směšné. Měl to připraveno a je za hranicemi. Proto i soudruzi, jak jsem slyšel, váhají s vyjádřením soudu, aby byl prohlášen za mrtvého.“ Významně zvedl obočí: „Nevěříte, že asi vědí proč?!?“

„Věřím. Ale musíte přiznat, že pokud jde o Zounovou, je to záhada. Aspoň trošku.“

Podporučík se usmál. „Snad. Ale ona nebyla normální. Nemohla být. Zeptejte se, koho chcete, a potvrdí vám, jak přímo trápila své dvě ubohé sestry, jak byla nesnášenlivá k lidem, extrémně zatížená náboženstvím.“

„Bůh ji vzal na nebesa?“

Podporučík se zasmál. Vzal to opravdu jako vtip. „Možná. Spíš by se dalo předpokládat, že se z nadměrného rozčilení – podle protokolů je zcela jasné, že se toho odpoledne nadměrně rozčilila…“

„… vím, kvůli misgrubně.“

„Ano. Že se z nadměrného rozčilení docela pomátla a prostě odešla. Neznámo kam. Někde zahynula nebo byla odvezena do ústavu. Byl sice učiněn dotaz, ale formálně.“

„Nebo šla pořád dolů a spadla do jezera. Možná,“ řekl Exner. „Prosím. Ale přikláněl bych se k tomu prvnímu. A pokud jde o Rosického, souhlasíte v podstatě s názorem jeho otce, který tvrdí, že se hoch potuluje jako příživník, aby se vyhnul spravedlnosti.“

„Ano. Bylo by myslím třeba vyhlásit celostátní pátrání.“

„Výborně,“ pravil Michal Exner spokojeně a dopil kávu. „A kdybychom vzali v úvahu, že běží o vraždy, které mohl spáchat jen někdo místní, nebo ten, kdo je s místními poměry obeznámen, kdo by přicházel v úvahu?“

„Nikdo,“ podporučík byl zřejmě o svém názoru velmi přesvědčen. „Mnohokrát jsem si nechal projít hlavou všechny možné eventuality. V Houskově případě i traktoristu Žáčka. Který by měl motiv. Ovšem byl bez motivu v ostatních případech.“

„Možná že ostatní odstranil proto, aby zmátl stopy. Stát se to může, někde jsem už o tom četl.“

„I já,“ pravil Havelka, „jsem to vzal v úvahu. Ovšem jeho alibi ve dvou případech jsou zcela nesporná.“ Podporučík se podíval téměř hrdě. „Jediný násilník byl Klanec. Schopný v náhlém návalu zlosti, kterému podléhal, i vraždy. Ovšem ten…“

„Zmizel první. Možná nejde o náhodu. Někde se skrývá a tropí násilnosti.“

Havelka se nedůvěřivě usmál. „Několik let? Tady? V zalidněném kraji?“

Exner chtěl poznamenat, že třeba dojíždí z Benešovská, ale raději toho nechal.

„Znáte jistého Burdu?“ zeptal se.

„Ne,“ přiznal podporučík Havelka.

„Má chatu na Haberně.“

„Bohužel není možné znát každého majitele chaty.“

„Jenže tenhle,“ řekl Michal Exner, „má u jistých lidí pověst surovce. Představte si, že si opatřil vzduchovku a bezohledně střílí špačky, kteří mu na zahradě zobou třešně.“

Podporučík poněkud strnul.

„Takže můžeme podezírat,“ prohlásil Exner s plnou vážností, „kromě surovce Klance ještě dalšího surovce Burdu.“

Zdálo se, že to Havelkou otřáslo. Chvíli mlčel, než se konečně odhodlal vstát. „Ano…,“ pravil. „Oznámím to veliteli…“

„Nemusíte,“ poplácal mu Exner na rameno a doprovodil ho ke dveřím. „Vezmu si ho na starost sám.“ A dodal tónem a s úklonou velvyslaneckého rady: „Byl jsem nesmírně potěšen vaší návštěvou a doufám, že se uvidíme v době co nejkratší.“

Chvíli pak ještě poslouchal u dveří, aby měl jistotu, že podporučík Havelka nespadl se schodů a nezranil se.

40

Chata, k níž Exner zamířil, byla na jednom z nejhezčích míst Haberny, pečlivě vybraném v době, kdy zde ještě nebyla žádná rekreační oblast. Stála na pokraji srázu k řece, s krásným výhledem na krajinu za řekou a jezero. Zahrada se rozprostírala před chatou na jih, a bylo vidět, že rostla a byla pěstována víc než třicet let. Kromě překrásných smrků a jedlí a borovic, kromě březového hájku deset na deset metrů měla vzrostlý sad a několik pečlivě udržovaných záhonů, převážně jahod, o něž Zdeněk Ticháček, téměř rok úředně uznaný vdovec, pečoval s jakousi beznadějnou setrvačností. Přes vrátka bylo vidět pouze Ríšu, který se stal čtrnáctiletým mladíkem. Právě se povaloval na sluníčku v lehátku a četl.

Branka byla otevřená, proto Exner vstoupil a zamířil k němu. Ríša Ticháček byl však příliš zabrán do četby, než aby ho vnímal.

„Dobrý den. Jsem dobře u Ticháčků?“

„Ano…“ Ríša se překvapeně nadzvedl a dlouho mu trvalo, než se pořádně probral. Napadlo ho, že není slušné vítat návštěvu vleže. Posadil se. „Hledáte tatínka?“

„Není doma?“

„Šel k autobusu.“

„Můžu na něj počkat?“

„Jo,“ pravil mladý muž s roztomilou klackovitostí, zřejmě rozmrzen, že kvůli návštěvě nemůže pokračovat ve čtení. Odložil knihu a chystal se na půlhodinku nudy. „Budete mít návštěvu?“

„Jo. Vlastně ani ne… „Jak to?“

„Přijede teta Věra.“

„Sestra maminky?“

„Ne.“

„Tatínka?“

„Ne… Maminku nemám.“

„Aha…,“ řekl Exner, jako kdyby všechno chápal. „Tatínkova sestra.“

„Ne,“ odpověděl Ríša a bylo vidět, že má zvědavého chlapíka po krk. Neboť věc byla ošemetná a on nevěděl, jak se o ní vyjadřovat. „Sestřenice?“

„Ne. To ne.“

„Aha.“ Exner se usmál. „Očekáváš, že si tatínek tetu Věru vezme.“

„Vy ji znáte?“

„V životě jsem ji neviděl. Je s ní rozumná řeč?“

„Je. Je s ní dost legrace.“

„Jaká legrace?“

„Umí blbnout jako malá holka,“ uřekl se Ríša. A zarazil se, neboť si byl jist, že teď se dopustil nějaké nevychovanosti. „Je dobrá,“ dodal, aby věc napravil. „Kolik je jí let?“

„Šestadvacet.“

Exner se uvelebil na druhé lehátko, udělal si pohodlí jako doma. „Máte pěknou zahradu.“

„Dá to práci,“ řekl Ríša moudře. „Já pečuju o jahody.“

„To se vyplatí, ne?“

„Ani bych neřek. Ale Sabina jich zbaští kopec.“

„Sestra?“

„Ne. To je tetina dcera. Je jí pět. Pět let. Už pude do školy.“

„Takže budeš mít sestru…“

„No…“

„Nepříjemné…?“

„Ne,“ ohradil se Ríša. „Je docela prima. Někdy příšerně ječí.“

„Vídáš se s maminkou?“

„Ne. Ona umřela… totiž… „Totiž?“ Ztratila se.“

„Něco jsem slyšel,“ lhal drze Exner. „Smůla, viď…“

„Hm…,“ řekl Ríša a zdálo se, že to za moc velkou smůlu snad ani nepovažuje. Děti prostě dovedou být ve své upřímnosti neobyčejně kruté. „Vzpomínáš si na ni?“

„Ano,“ odpověděl jako hodný žák ve škole.

„Měla tě jistě ráda,“ řekl Exner tónem protivně laskavé tetičky.

„Byla přísná,“ odpověděl Ríša dost vyhýbavě.

„Moc?“

„Dost.“

„Chtěla, aby z tebe byl,“ Exner se překonával v didaktice, „slušný člověk.“

„Jistě,“ souhlasil Ríša bez nadšení. „Co o ní říká tatínek?“

Otázka byla podezřelá, podezřelým začínal být samotný Exner. Proto Ríša po krátkém zamyšlení opatrně řekl:

„Že byla moc hodná a nemocná.“

„Opravdu?“

„S nervama.“

„Rozumím.“ Odmlčel se. Protože v Ríšovi nebylo dost iniciativy, aby se sám na něco zeptal, rozhovor uvázl. „Co si o tom myslíš?“

„O čem?“

„Že se maminka ztratila.“

„Nic. Říkají, že při koupání dostala v řece křeč.“ Rozhovor mu začal být velmi nepříjemný, ale aby se vzepřel a zeptal se, co tady ten zvědavec vlastně chce, nebo aby se zeptal, kdo vlastně Exner je, nebo ho dokonce požádal, aby šel tatínkovi naproti, a tak se ho zbavil, na to byl ještě příliš dítětem. Ale najednou se v něm něco zlomilo a odvážně dodal: „Já si to docela tak nemyslím.“

„Proč?“

„Kdyby to bylo tak, jak říkají… tatínek chodil často k soudu.“

„Myslíš, že se rozvedl a neřekl ti to.“

„Možná.“

„Neměl proč,“ prohlásil Exner. „Nebo měl?“

Ríšovi se vrátila nedůvěra. Pokrčil rameny. „Snad to bylo něco horšího.“

„A co?“

„Nevím,“ řekl skoro vzpurně. Začínal dostávat vztek.

„Je to otrava, že se pořád ptám, co?“

Mlčel.

A Michal Exner vzdychl. „Povolání. Ani jsem se nepředstavil. Kapitán Exner z kriminálky. Když ti doma nic neřekli, tak ti to musím říct já. Tatínkovi se omluvím.“

41

Sobotní autobus, který před polednem přijížděl na Hrádek, býval poloprázdný. Patrně zapomenutá linka z doby, kdy se ještě v sobotu pracovalo. A nemíval zpoždění, takže Zdeněk Ticháček nečekal ani celé dvě minuty.

Vystoupila s rancem a taškou a dítětem Sabinou. Byla to drobná blondýnka, ne příliš štíhlá a ne vynikající krásy. Ale v jejím obličeji, řeči a pohybech byla jakási přirozená pohoda a veselost. Ticháček, který znal jen přísnou práci a přísné manželství, si v její přítomnosti téměř soustavně připadal jako v teplém písku ve stínu stromu a byl z toho někdy až zděšen. Neboť jistá nedůvěra k ženám mu byla dána a svou první manželku si vzal po zralé úvaze, když zhodnotil a uvážil solidnost rodiny, její přísný vztah k světu a přičetl k tomu i nezanedbatelné fyzické přednosti, ze kterých později mnoho neměl. Neboť se jí nepřestal ostýchat. Nebyl si jist, zda se odváží požádat ji o ruku. Právě pro určitou zmatenost, kterou cítil v její přítomnosti. Ale byl přesvědčen, že i bez této žádosti bude na radnici odveden.

Cestou na Habernu roztál.

„Hele,“ řekla, „Ríša si konečně přivedl kamaráda.“ Byla mírně krátkozraká, ale odmítala nosit brýle. „To je někdo starší,“ pravil Ticháček nejistě a přidal do kroku, protože onoho člověka, který odložil sako a hrál s jeho synem badminton, v životě neviděl. Ti dva byli příliš zaujati hrou. Ani by příchozí nezpozorovali, kdyby jim Sabina nevběhla do hřiště.

„Promiňte,“‚ usmál se Exner. Odložil raketu a oblékal sako. „Dovolil jsem si navštívit vás bez vašeho vědomí.“ Představil se a řekl mírně zmatenému Ticháčkovi. „S vaším synem jsem hovořil podrobně a o všem, pane. Má dobrou paměť, ale moc mi to nepomohlo.“

„Víte, já nechápu…“

Zato Věra pochopila okamžitě. Vzala Sabinu za ruku a řekla: „Bude to určitě kvůli paní Květě. Ríšo! Jdem vařit oběd.“

Ríša chtěl poznamenat, že oběd uvařil už včera večer otec. Ale v poslední chvíli mu všechno došlo a odebral se do chaty.

Ticháček ztěžka dosedl na zahradní židli a v mysli se mu mihl stín strachu. Až byl překvapen tím stínem, neboť onen stín nebylo nic jiného než nápad, že se Květa někde našla, zdravá, svěží a připravená vrátit se k rodině. „Čekal jste půldruhého roku, než jste požádal… aby byla prohlášena…“

„Ano.“

„Proč jste čekal tak dlouho?“

„Považoval jsem to za slušné… také kvůli svému svědomí… Stalo se něco, nějaká nová okolnost?“

„Žádná.“ Exner pochopil a usmál se. „Žádná, která by mohla změnit soudní výrok. Jde ale o určité podezřelé okolnosti…“

„Vím,“ kývl Ticháček. „Souvislosti záhadných zmizení.“

„Přesně,“ pravil Exner. „Co vy na to?“ Ticháček se zamyslel, olízl si rty a řekl: „Víte… já si dodneška myslím… že se Květa nemohla utopit.“

42

„Vida!“ zaradoval se Exner. „Proč ne?“

„Byla velmi dobrá plavkyně. A opatrná. Ráno nikdy neplavala na hloubce…“

„Srdeční slabost,“

Ticháček zavrtěl hlavou. „Nikdy si na nic nestěžovala… Myslím ze zdravotního hlediska… Než vstoupila do vody, vždycky se opláchla. Příliš velká náhoda, víte…“

„Nuže,“ usmál se Michal Exner, „chcete tím říci, že právě rozpor mezi vaší zkušeností a úředně uznanou skutečností, které jste příliš nedůvěřoval, byl příčinou že: předně – jste synovi raději nic neříkal, za druhé – čekal půl druhého roku, než jste požádal soud, aby ji prohlásil za mrtvou.“

„Ano,“ pravil Zdeněk Ticháček provinile. „Přesně, jak říkáte. Proto se znova ptám: objevily se nějaké nové okolnosti?“

„Ani snad ne,“ zadumal se Exner. „Jen jistá podezření… Pane Ticháček, upřímně: už se nemůže nic mimořádného přihodit. V záležitosti, která je dva roky stará a téměř zapomenutá. Upřímně – co jste si tenkrát myslel?“

„Že odešla.“

„Kam?“

„Nevím. Že prostě odešla. S jiným, nebo za jiným mužem.“

„Měli jste nějaké problémy?“

„Problémy… ano… ted už snad o nich mohu hovořit otevřeně… Byl jsem přesvědčen, hlavně v posledních letech manželství, že jsme udělali chybu. Nehodili jsme se k sobě.“

„Podceňoval jste se?“

Ticháček se plaše usmál: „Byl jsem poněkud podceňován… Snažil jsem se… ovšem s nevalným výsledkem…“

„Naznačila vám někdy, že odejde?“

„Víckrát.“

„Tedy vyhrožovala.“

„Snad jste použil příliš silného slova.“

„Měla nějakého muže?“

„Nevím,“ řekl Ticháček a rychle dodal: „Určitě ne.“

„Jak tohle,“ zvolal Exner, „jak tohle, pane, můžete vědět?“

„Určitě by to řekla.“

„Vám?“

„Ano. Mně. Byla neobyčejně přímá.“

„Vždycky a ve všem.“

„Ano.“

„To nebývá příjemné,“ pravil Exner zamyšleně, „přímost je věc jedna, druhá je takt, tolerantnost,“

„Nebyla příliš… jak jste řekl… tolerantní… ale obávám se, že to zas není správný výraz… Společensky byla ovšem bezvadná.“

„Vaše slušnost, pane Ticháčku,“ prohlásil Exner neomaleně, „je bezpříkladná. Co jste mi řekl a co mi mezi řečí prozradil váš syn, je dost jasné. Ale není jasné tohle: neměla muže, tvrdíte s jistotou, ale přesto odešla…“

„Nemusela odejít… s konkrétním mužem… Byla velmi nervózní… ovšem neléčila se.“

„S kým si představujete., že by mohla odejít?“

„Nevím… snad opravdu měla… nějakou možnost…“ Exner přikývl, uvažuje o bezelstné dobrotě lidského srdce.

Z chaty se ozval jekot a smích. Zaposlouchal se. Ale nebylo ničemu rozumět. S úsměvem se podíval na Ticháčka. „Jsou trochu hluční,“ omlouval je úředník, „promiňte.“

„Jsou báječní,“ prohlásil Exner a s potěšením hleděl, jak Ticháčkovi jihnou oči. Teorie a úvahy spisovatele Pátka zde přicházely vniveč.

„Mohla být zavražděna…,“ řekl Michal Exner co možná nejjemněji.

„Ale to by snad…“

„Co by?“

„Její tělo…“

„Nebo sexuální vražda. Chodila k řece pravidelně každé ráno přibližně ve stejnou hodinu. Někdo na ni číhal…“

„Měla… měla silný hlas… a nebyla docela bezbranná.“

„Myslíte dřeváky?“

„Cvičila. V mladších letech i na nářadí. Tak jsme se vlastně poznali…“

„Opravdu?“ podivil se Exner, neboť bylo neobyčejně obtížné představit si Ticháčka, jak se točí na hrazdě. Normálně by měl člověk pocit, že se zachytí, udělá pokus o výmyk předem a spadne strachy nebo obavou, aby někoho nekopnul.

„Cvičíval jsem jako sportovní gymnasta… Ovšem, oženil jsem se…“

„Chápu,“ řekl Exner a vstal.

„Nechoďte!“ zavolala paní Věra, která je zřejmě pečlivě sledovala oknem. „Zvu vás na oběd!“

„Milostivá paní,“ pravil Exner, jak nejroztomileji uměl, a vykouzlil jeden ze svých podmanivých úsměvů, „hrozně rád. Výjimečně rád. Ale omlouvám se.“

„Zdeněk vaří výborně. A je toho dost! Kuře se žampiónovou nádivkou, smažené brambory.“

Stáhly se mu koutky úst a ucítil přebytek slin. Bylo už po dvanácté a měl hlad.

Přemohl se. „Lituji. Opravdu musím jít. Rozhovor, jak jste si jistě všimla, jsme už skončili, jen pan Ticháček bude tak laskav a ukáže mi cestu…,“ zarazil se. „Kam prosím?“ zeptal se Ticháček.

„Pěšinu k řece,“ řekl Michal tlumeně. „Rád bych se tím směrem prošel…“

43

„Opékaný šunkový salám, chleba, okurka nebo hořčice,“ řekl Gustav Truhlařík.

„Beru,“ pravil Exner a pomyslel na kuře nadívané žampiónovou nádivkou. „Hlad je nejlepší kuchař.“

„Salám je čerstvej,“ zdůraznil Truhlařík ne zrovna jemně.

„Nepochybuju. Je aspoň kremžská hořčice?“

„Náhodou je.“

„Tak dvě porce. Kofolu.“

„Mám tam prima malinovku.“

„Pivo!“ zaúpěl Exner.

„Správně,“ pochválil ho Truhlařík. „Je prima studený.“ Naklonil se a řekl tiše: „Chuligáni z Rosickýho party si koupili dvě flašky a pařej támhle na rohu lesa.“

„Neutečou mi?“

„I když nemají víc prachů, tak tam ztvrdnou nejmíň hodinu, než flašky vyzunknou.“

Pojídaje skromný oběd a pozoruje skupinku tří mládenců a dvou děvčat na pokraji lesa, umiňoval si Exner, že už nepodnikne žádné krkolomné cesty. Pěšina k řece možná za dva roky, které od případu uplynuly, sešla, ale nikdy nemohla vypadat znamenitě. Do řeky se z ní spadnout nedalo. Jednak by se padající zachytil nějakého stromu nebo keře, a dole byla úzká loučka.

Úzká loučka, na které se naposled Květa Ticháčková připravovala k ranní koupeli.

Ráno zde možná nebyla ani noha. Teď tam bylo nabito. A na zpáteční cestě, kterou patrně šla – neboť jinou mohla těžko zvolit – nebylo rozhodně liduprázdno. Jenže nikdo nemůže zaručit, jestli se dostala až na Pastvinu, mezi kopečky a jámy po bývalých dělostřeleckých“ palpostech, na prašnou cestu, kde houbař a herec Meduna viděl záhadné stopy a kde by měly přistávat létající talíře. Na Pastvině byl Exner poprvé. Nepřehledná, zvlášť nyní, kdy na keřích lísek, šípků a mladých bříz bylo listí.

Rozhodně ale nebyla pustinou. Děti tam jezdily na kolech a kluci pořádali ve výhodném terénu své vojenské a jiné hry. Ale vcelku se lidé místa stranili. Možná že se báli. Ale to byl nesmysl, kdo by se bál za slunného dne. Spíš se sem neuchylovali, protože místo bylo našedlým suchopárem. Víc bodláčí než trávy, jen na některých vlhčích a stinných místech to vypadalo líp. Severozápadně byl hezký pohled na Habernu; vesnici vidět nebylo, skrývaly ji stromy březového háje.

Truhlaříkova hospoda zářila na pokraji Pastviny jako oáza. S pivem, šunkovým salámem a kremžskou hořčicí. A Michal Exner vzdychl a dopil nejlepší pivo v okolí.

44

„Ježiš,“ řekla dívka a odhodila prudkým pohybem hlavy slámově žluté vlasy z obličeje. „To je přece blbost, ne? Dyť se ztratil!“

Přítel, sedící vedle ní, do ní ťukl loktem a sykl. Dal zřetelně najevo: mlč, copak nepoznáš zase nějakej pitomej chyták!?

„My jsme už,“ pravil mladík s kytarou, „všechno, co jsme věděli, Bezpečnosti oznámili. Je to zapsaný a můžete si to přečíst.“ Seděl na pařezu a chystal se znovu hrábnout do strun.

„Pusť,“ řekl Exner a dotkl se ho rukou. Mladý muž se sesunul do jehličí a Exner zaujal jeho místo. Dívali se otráveně a nevraživě. Vyřešil to nejstarší z nich. Vstal a řekl: „Jdem!“

Chtěli ho následovat, ale Exner řekl: „Hele! Bud to vyřídíme teď, za necelou hodinku, v přátelském kruhu rodinném a pak se rozejdem, nebo si zavolám na pomoc jistého pod poručíka Havelku a strávíme v jeho příjemné společnosti zbytek dnešního dne a celý zítřek. Protože je vůbec náramně podivné, že necháte kamaráda jen tak zmizet…“

„To už jsme slyšeli,“ řekl nejstarší. „Vo co de?“

„Vo to,“ pravil Exner, „že si to zmizení zopakujem bez Adama. Pokud vím, seděli jste v hospodě a potom se šli koupat. Souhlasí?“

„Jo.“

„Tak jdem,“ kázal Exner. „Nedopitou flašku si můžete vzít s sebou. A kráčíme po stejný cestě, jestli si to můžete pamatovat, jako jste šli tenkrát.“

„Voloviny,“ pravila druhá dívka. „Jiná cesta k vodě není.“

„Budeme tedy dělat voloviny,“ řekl Exner a vstal. „Tak. A jako tenkrát!“

Vlekli se s vandráckým švihem podél plotu Truhlaříkovy výletní restaurace s Exnerem ve svém středu. Vypadal mezi nimi jako galantní operní zpěvák, který si ze slavnostního matiné v lázeňském parku odskočil na melouch mezi beatniky.

„Hele,“ ten s kytarou s ním vedl řeč jak s blbečkem, „jiná cesta není…“

„Po louce…“

„Dyť jsme šli k řece. Co bysme se courali po louce.“

„Na cestě mohla být překážka,“ mínil Exner. Jedna z dívek se uchichtla. „Koho jste cestou viděli?“

„Nikoho.“

„Blbost,“ řekl Exner. „Přece tady nebylo liduprázdno.“

„No,“ připustil nejstarší, „sem tam nějaký lidi chodili, jako vždycky…“

„Pamatujete se na ně?“

„Nemáme hlavy jak barely.“

„Taky pozoruju,“ souhlasil Exner.

Došli k místu, kde byl terén zvlněn pozůstatky po bývalých dělostřeleckých palpostech.

Dívka se slámovými vlasy se rozběhla napřed a zastavila se. „Tak!“ řekla a zdálo se, že začala nalézat k Exnerovi jakýsi laskavější vztah. „Tady to bylo.“

„Máte chuť si to zopakovat?“

„Co?“ vyvalil oči kytarista.

„Celou věc. Hele ty,“ ukázal na nejstaršího, „postav se za násep. A číhej. Pak zavolej.“

Vrátil se s partou kousek zpátky a vlekli se po cestě. Za nimi se ozvalo: „Adame! Adame Rosický!“ Zastavili. Exner se zeptal: „Bylo to asi takhle?“

„Bylo. Trochu slabší,“ řekla blondýnka. „Jako by stál dál nebo mluvil tišeji…“

„Moment,“ zarazil ji Exner. „Zavolal ten hlas přesně to, co šéf tamhle?“

„To já si nepamatuju.“

„Já jo,“ řekl kytarista. „Jasně si vzpomínám, že zavolal Adama jménem.“

„Počkej: volal Adame, nebo Adame Rosický?“

„Asi jo,“ řekl kytarista a hodil hlavou směrem k příteli, který jukal za valem. „Jak jinak by na to Bedřich přišel.“

„A co udělal Adam?“

„Vohlíd se a řekl: hele, no jo, to je ten starej blbec.“

„Ale tohle jste si vymysleli.“

„Ne,“ prohlásila blondýna. „Něco takovýho jasně řek.“

„To jste si vymysleli,“ stál na svém Exner, „protože před několika dny jste se o tom do protokolu vůbec nezmínili.“

„Proč taky. Žádný podrobnosti nikdo nechtěl. Je přece jedno, co řek,“ mínil kytarista, a Bedřich dosud jukající za valem zvolal: „Můžu se vrátit?“

„Jo,“ pravil Exner. A chtěl se ještě na něco zeptat, když kytaristu zaujala dívka, která se najednou vynořila na Pastvině, jako by spadla z nebe. Nesla si to k vodě s ručníkem a taškou, dlouhá a na kluka ostříhaná, s velkou osuškou hozenou přes rameno. „Sakra,“ pravil kytarista, „to je kus.“

„Je,“ souhlasil Bedřich, „krucifix!“

„Kluci,“ řekla mrzutě blondýna. Ostříhaný kus se k nim nesl jako královna, co ztratila šat a neví o tom. Když k nim došla, líbezně se usmála na Exnera a pravila: „Pozoruju, že máš prima partu.“

„Prima,“ řekl Exner.

Přistoupila k němu a provokativně ho políbila. Kytarista hvízdl. „Jdu se koupat,“ řekla. „Vzala jsem náhodou tvoje plavky.“

Zavěsila se do kapitána Michala Exnera a jemu nezbylo než s ní sestupovat dolů k řece. „Kateřino,“ řekl, „já ale dělám.“

„Viděla jsem. Tý blondýně mohly vypadnout oči, jak je na tebe valila. Na dnešek a na zítřek se stěhuješ ke mně.“

„A pan profesor?“

„Řekla jsem mu, že bude dnes a zítra určitě pršet. A že je zbytečné, aby v mizerném počasí jezdil na chatu. Souhlasil se mnou.“

„Jak dlouho mě stopuješ?“

„Vůbec tě nestopuju. Byla jsem Na stavidle…“

„Takhle?“ podíval se na její sporý úbor. „Zajisté.“

„Pan Frýba měl jistě radost.“

„Tam jsi nebyl,“ vedla svou řeč dál, „a tak mě napadlo, jestli nepaříš u Truhlaříka. Pařils.“

Nad nimi, v místech, kde se cesta začínala svažovat, seděli na kousku trávy ti, co s nimi před chvílí mluvil, zírali dolů, poněkud nejistí, protože se jim dosud nepodařilo zapadnout do obvyklé nálady. „Béďo,“ řekla ta blondýna. „Co.“

„Puč mi flašku. Na mou duši, teď si musím cvaknout.“

45

Osud se Kateřině Hodičkové pomstil trapně běžným způsobem. Nahnal totiž nad střední Evropu od jihozápadu studenou frontu a nenechal ji nad Francií a Středozemním mořem rozplynout. Začalo to večer bouřkami a pokračovalo hojným nočním lijákem. A nedělního rána drobným vytrvalým deštíčkem. Půda byla nasáklá a čvachtala. V okapu crčela voda padajíc do nádrže na zalévání květin. Na verandě bylo chladno, takže snídaně, kterou Kateřina předložila na čerstvý vzduch, byla snědena neobyčejně rychle.

Zatímco myla nádobí, hrabal se Exner v komůrce v předsíni, až našel gumáky profesora Hodičky. Byly mu trochu větší, protože do každé špičky nacpal chuchvalec novin. Natáhl je a jeho vcelku souměrná postava stala se rázem bizarní.

„Bože můj,“ řekla, „ty máš ránu. Jestli chceš jít na houby, je tam ještě černý gumák po dědečkovi.“

Byl tam i s kapucou. V tomhle převleku by Michala Exnera nepoznali patrně ani jeho důstojníci.

„Vážně chceš v tomhle počasí ven?“

„Vážně.“

„Leje! A těch pár hub…“

„Když já nechci na houby,“ řekl umíněně. „Rád bych se podíval na štěpkovický archív.“

„To budeš mít pěknej zážitek,“ řekla jízlivě.

46

Měla pravdu. Starý lom byl obrostlý šípkovými, keři tak hustě, že je patrně někdo záměrně nasázel. Stará cesta do nitra lomu byla přerytá a zavalená kupami země, kamením a nehnijícími odpadky, které sem Zřejmě natahali chataři z Jílovce.

Prodírali se tou spouští víc než dvě hodiny a nebylo zde určitě nic zajímavého. Příslušné orgány poté, co byl štěpkovický archív vyzvednut a pak vrácen, rozryli patrně tenhle kousek země, že nezůstal kámen na kameni. Zůstalo nevlídné, skalnaté, pusté a nepřístupné místo. „To jsou radosti,“ řekl Michal Exner, když se vraceli. „A přestává pršet.“

Kateřina se rozhodla, že odcestuje do Prahy až v pondělí ráno. Věděl, že si nedá nic vymluvit. „Půjdu se projít,“ řekl po obědě jakoby nic. „Jak to? Půjdeme se projít.“

Zamnul si nos. „Slyšela jsi původně dobře,“ pravil opatrně.

„Dobrá,“ urazila se. „Jdu spát.“

„Báječný nápad,“ zaradoval se. „Já tady budu. Nedopověděl, protože její pohled naznačil, že je úplně zbytečné, aby vedl jakoukoli řeč. Vynesla se po schodech do podkroví, a tím mu ještě popřála pohled na své dlouhé nohy.

Tiše se zasmál.

47

Kdyby se ovšem vypravila za ním, měla by ještě daleko větší zlost.

Nepodnikl nic zásadnějšího, než že se vydal na Pastvinu, kde se potuloval v trávě, která naštěstí, už trochu oschla, víc než hodinu. Bloumal mezi keři, rozhlížel se, a když zahlédl Strouhala, jak míří někam do vesnice s vozejkem na trávu nebo bůhví pro co, usmál se a zamířil k jeho chatě.

Soused, zlopověstný střelec Burda, byl na svém pozemku. Nestřílel ze vzduchovky, ale vyměňoval olej v motoru poněkud už otlučeného spartaku. Exner vysunul hlavu nad plot a pozoroval ho.

Klidně a trpělivě čekal, až si ho Burda všimne. Byl to svalnatý chlapík kolem čtyřicítky, dost krátkozraký a měl brýle s černou kulatou obroučkou. Tím vypadal jeho obličej vyjeveně a suše zároveň. Dvakrát nebo třikrát se na toho chlapa za plotem podíval, než se zeptal: „Hledáte někoho?“

„Ne,“ řekl Exner mile. „Co vás zajímá?“

„Jak se to dělá,“ prohlásil Exner pokrytecky. „Tak si běžte stoupnout do servisu.“

„Pan Burda?“

„Co je vám do toho?“

„Nic… Jen,“ pokračoval Exner skromně, „jsem někomu slíbil, že vás o něco požádám…“

„A hele,“ podivil se ten člověk a bylo zřejmé, že nehodlá pozvat Exnera dál k přátelské besedě. „Vy se nebojíte?“ zeptal se Exner. „Čeho?“

„Že zmizíte…“

Burda se napřímil, nechávaje zapatlané ruce viset podél těla. „Mladíku,“ řekl výhrůžné, „jste nějakej divnej. Mám vám jednu trhnout nebo si mám dojít pro flintu.“

„A pro esenbáka byste nešel?“

„Takovou maličkost dovedu vyřídit sám. Račte odprejsknout.“

„Ale já jsem vám ještě nevyřídil…“

„Vy jste cvok!“

„Možná,“ připustil Exner. „Mě totiž požádal pan Strouhal, abych vás poprosil, abyste nestřílel nevinné špačky. Padají zranění a mrtví na jeho zahradu.“

„Jo ták!“ pronesl Burda s pochopením. „Tak tomu posranýmu dědkovi vyřiďte, že je to moje věc, co střílím na svý zahradě. A jestli nesundá těch šest špačcích budek, co si navěšel na stromy, tak je buď sundám sám…“

„Čím?“ zeptal se rychle Exner.

„Moje věc! Anebo ho střelím do prdele!“

„Konečně to pravý slovo!“ zajásal Michal Exner. „Máte tady moc hezkej rozhled na Pastvinu. Mohu dál?“

„Pal, mladíku!“

Michal Exner šel k vrátkům a vstoupil do zahrady.

„Ty seš vážně cvok,“ řekl Burda výhružně.

„Nejsem,“ usmál se Exner. „Já jsem z kriminálky…“

48

„To mě podržte,“ chechtal se Burda. „Vodkdy se pražská kriminálka zajímá vo špačky. Žerou tady třešně a je to škodná.“ Utíral si ruce do cupaniny. Ale zřejmě neměl v úmyslu věnovat se Exnerovi víc, než bude nezbytně zapotřebí.

„Nejde ani tak vo ty špačky jako vo tu ohromnou chuť střílet. Na ptáky i jinam. Jak pozoruju, máte moc pěknej výhled na Pastvinu.“

„A co má bejt?“ zeptal se Burda ostražitě. „Povídá se, že kolem se ztrácejí lidi.“

„To se povídat může, soudruhu, ale do toho mi nic není. Eště se nestalo, aby mě někdo vyslýchal. Běžte si vyslýchat ty svý chuligány.“

„Ale,“ podivil se Exner radostně, „tak nejen výhled, ale taky přehled.“

Burda se zašklebil. „Chytrej,“ řekl. „Jak často sem jezdíte?“

„Jak se mi chce.“

„Ujišťuju vás, že odpovídáte navlas stejně jako ti chuligáni.“

„Tak jo. Já nikdy nic podezřelýho neviděl.“

„No,“ usmál se Exner, „kdybyste trochu přemýšlel…“

„Takový věci mě ze zásady nezajímají. Lidi se ztrácej všude na světě.“

„Ale tady zvlášť.“

„Toho jsem si ani moc nevšim…“

„Škoda. Ale jak jsem zatím měl možnost pozorovat, tak si všímáte, co se děje kolem, moc dobře. Podívejte, pane Burda,“ řekl Exner, „na rovinu. Na rovinu, jo!?“

„Jen jestli je s váma možný tuhle hru podniknout.“

„Můžete zkusit.“

„No jo,“ řekl Burda, „ale vo jakou hru by šlo.“

„Myslel jsem, že to víte vy.“

„Houbeles vím. Vím, že se tady ztrácejí lidi. Který já vůbec neznám a v životě jsem je neviděl.“

„Ale nepovídejte.“

„Snad tu tamhle shora, tu… takovou pěknou, zrzatou, tu si pamatuju. A Rosickýho. Jenže starýho. Pěknej stavák. Toť vše, soudruhu.“

„A co takhle vídáte?“

„Lidi. Jak sem jezděj, dělaj na zahrádkách a choděj se koupat. A dělaj pro ty potvory špačky budky. A vydělávaj přitom těžký prachy na melouchách a furt eště couraj, ani v neděli si nedaj pokoj. Ani hajzly lidem vybírat se neštítěj.“

„Pane Burda,“ pravil Exner mírně, „vy jste zaujatej.“

„Jo. K některým lidem to sem.“

„To je snad dobře, když lidé pracují, ne?“

„Podle toho, kdo co dělá,“ řekl Burda významně. „Jestli maká nebo vymejšlí voloviny a fláká se kolem se psem: jak hrabě.“

„Máte patrně na mysli pana Pátka.“

„To jsem neřek, spisovatel jako spisovatel. Ale proč zrovna tenhle musí brousit jak strážnej sem a tam a strašit lidi s tou potvorou. Běžte se zeptat jeho. Když už ta-kovýhle courání a kecáníčko je vaše práce. Kdybyste rači podnikli něco pořádnýho, aby ten chlap přestal vraždit. To by bylo vono.“

„Chlap? Kterej?“

„Copak vím kterej?“

„Ale chlap?“

„No kdo jinej než chlap.“

„Vy jste ho viděl?“

Burda se zasmál. „To byste rád věděl, co?“

„A vrah?“

„Snad nevěříte kecičkám, co se tady šířej. Je to chlap a je to vrah. A vaším úkolem je – taky jste vod toho placený, abyste ho zmáčkli.“

„Když nám řeknete, kdo to je.“

„Kdybych to věděl, setnu ho vlastní rukou.“

„Ale vy jste ho viděl.“

„Člověče! Soudruhu,“ ťukal si na brejle, „copak já můžu s těmahle dioptriema někoho poznat na sto padesát metrů, když je hned fuč.“

„Pane Burda, to je tak zajímavý, že si myslím, že to se mnou hrajete na betla. Najednou mně to tady povídáte a tři roky mlčíte jak ryba.“

„Ptal se mě někdo?“

„Ale jistě. Určitě.“

„No jo,“ ošil se Burda. „Když se ztratil ten parchant a ta rezatá ženská. Protože to bylo takhle na víkendu, kdy tady bejváme.“

„Ale vy jste nic neřek.“

„Voloviny říkat nebudu.“

„A mně je říkáte. Pane Burda,“ řekl Exner mírně a chlácholivě. „Jděte se bodnout!“

„Tak jo. Dyť to stejně není podstatný. A zdržuju se vod práce. Na shledanou, mladíku.“

Ve dveřích chaty stála silnější žena. Mlčela, jen stála a pozorovala. Burda v podstatě nemluvil, ale tiše hulákal, takže mohla slyšet každé jeho slovo. Exner si všiml, že na ni občas brejlatý chlápek mrkne. A teď vyštěkl: „A ty zalez!“

Ani nehlesla a zmizela uvnitř.

„Manželka?“

„Jo. To je vám přece fuk, ne?“

„Je,“ souhlasil Exner suše. „Hele, pane Burda, já vám předhodím dva návrhy: bud vás úředně vyzvu k výslechu. Sem na okrsek. Ve všední den. Nedostavení se trestá podle zákona. Nebo spolu půjdem k Truhlaříkovi na frťana. A sedneme si někde stranou a povedeme řeč.“ Zamrkal. Olízl se. „Zvopakujte mi to eště jednou.“ Vyhověl mu. „To jsou blbosti, ne?“

„Proč? Tak která možnost.“ Popotáhl si kalhoty. „Dem na toho frťana.“

49

Měl v sobě dva a třetího si nechal zazdít do piva. „Ukaž,“ vyzval Exnera. „Máš dost prachů? Abys mě nevypek, hošíčku.“

„Zde,“ řekl Exner a poctivě vytáhl peněženku a zalistoval v ní zelenými papírky.

„Hergot…,“ pravil Burda uznale. „Dobrý. A co kdybys mi takhle jeden… to…,“

„Na rozloučenou.“

„Ty vole,“ řekl Burda srdečně, „nekecej, že seš tajnej.“

„Nekecám.“

Burda mávl rukou. „To je jedno. Seš, nebo nejseš…“

„Čekám,“ řekl Exner tvrdě, „kdy začneš kecat ty.“

„Moment! Pivo, jo? Eště jedno pivo.“

„Jedno a dost. Pak budeš kecat ty.“

Dostal ho. Naklonil se nad stůl a vzal Exnera za ruku. Exnerovi to bylo lepkavé a nepříjemné, ale držel. „Řeknu ti úplnou volovinu, kamaráde,“ šeptal Burda, „ale za to kilo… dostanu ho?“

„Jasně. Já nekecám.“

„Já taky ne, hochu…,“ polkl. „Sakra… Volovina… Heleď – Tu zrzatou děvku Ticháčkovou jsem znal moc dobře. Vona se chodila koupat každý ráno k řece. Byls tam dole u řeky?“

„Byl.“

„Takový tichý a vopuštěný místo. Po ránu… Já tu děvku moc dobře znal… Vona se tam totiž, když nebyl nikdo v dohledu, koupala nahá. Jo, kamaráde, taková to byla děvka. Já ji číhal, když jsem na to přišel, že tam táhne pravidelně. Byla moc pěkná. Je málo pěknejch ženskejch, na který se člověk může dívat z dostatečný blízkosti. Tam jo. Jestli víš, je tam taková skála, když si na ni shora vlezeš, tak tě vod řeky není vidět. Koukal sem, jak se koupe. A jednou, to sem tam byl asi potřetí, najednou vona svlíkla plavky. Kamaráde, to mě vzalo. Div sem s tý skály neskočil. Udělal jsem si tam takovou stříšku, aby mě jó nemohla vidět. A modlil sem se, aby tam na louce nebyli nějaký blbí trempíři. Soudruhu, ta měla tělo. Škoda takovýho těla jen pro soukromí. To ráno, co pak zmizela, jak sem se doslech, tam byla taky. A když se vykoupala a nesla si to k cestě nahoru, tak sem se taky vracel, ne rovnou, ale trochu šikmo, abych se nezadejchal. A taky sem to divadlo chtěl v sobě nechat trochu uležet. A slyším dost daleko nějakej šustot a vidím mezi stromy, jak se míhá chlápek…“

„Kam?“

„No, k tý cestě vod řeky na Pastvinu.“

„A dál?“

„Nic. Pak zařvala. Ale moc ne.“

„Jak to víš, že to byla ona?“

„Kdo by to moh jinej bejt? Nikdo jinej tam nešel. Pak sem si to spojil s tím chlapem.“

„Jak vypadal?“

Burda zaťukal na rám brýlí. „Jó s těmahletěma dioptriema?“

„Ale ze skály k řece…“

„Ježiš,“ zahučel Burda, „di se tam podívat eště jednou. Dyť je to vzdušnou čárou deset patnáct metrů. Tak slepej eště nejsem. A je to.“

„A dál?“

„To je všechno.“

„To tě nenapadlo, co se stalo? Proč jsi tam neběžel?“

„Co by mě mělo napadnout. Tady ječí ženskejch. Dyť ti říkám, že jsem si to vykoumal až pak, když jsem se doslech, že je v kýblu. To už se tam hrabalo policajtů jak much. To kilo.“

„Tady je.“

Strčil stokorunu do kapsy a vstal. „Nazdar, fízle. Ať už tě nevidím. Ledaže bys měl zas nějaký přebytečný prašule a chtěl si se mnou cvaknout.“

Vyšel ze zahrady Truhlaříkovy restaurace jak struna a hlasitě si pískal.

Truhlařík uklízel stůl. „Vy ale máte dnes kšefty,“ poznamenal.

„To je osud,“ řekl Michal Exner téměř radostně.

50

V pondělí ráno doprovodil Michal Exner Kateřinu Hodičkovou k autobusu. Stál uprostřed silnice a mával, než autobus zmizel v zatáčce ke Štěpkovicím. Mnoho se nevyspal, měl jistou slabost v kolenou a svět se mu mírně kolíbal. Zamířil na Stavidlo, aby se vzpamatoval pořádnou kávou. V lokále byly ještě židle na stolech, ve výčepu seděl jako první host topič a údržbář hotelu Vojtěch Labík nad prvním ranním pivem a inženýr Dušek.

„Pane jo,“ přivítal ho Evžen Frýba. „To byl dlouhej vejlet.“

„Byl,“ souhlasil Exner a cítil, že by mu na kruzích pod očima mohly jezdit mouchy jak na tobogánu. „Dvojitý kafe.“

Labík potměšile zamrkal. „Dlouhej vejlet,“ pravil. „Na Jílovci.“

„Tady člověk,“ vzdychl Exner, „nic neutají. Kde jste se tam vzal, pane Labík?“

„Měl jsem nějakou práci vedle. Vona ta Hodičková,“ dodal, „je pěkná holka, že jo.“ Evžen Frýba přinesl kávu. „Většího žvanila nenajdete široko daleko.“

„K večeru,“ poznamenal Dušek, „se u mě stavil Burda.‘’ „Kterej?“ zajímal se Labík. „Z Haberny.“

„Toho neznám.“

„Taky nemusíš znát každýho, dědku,“ řekl Frýba. „Je to blbec,“ pokračoval Dušek, „já jenom, že o vás,“ kývl na Exnera, „něco říkal.“

„A hele,“ zajímal se Labík, „copak?“ Exner si spálil horkou kávou jazyk, ale přesto se zasmál. „Asi ved řeč, jak mě vyšplouch.“

„Povídal,“ pravil Dušek, „něco v tom smyslu. Řek, že vám pěkně posral kokos. Ale z toho si nic nedělejte, je namouduši blbej.“ Obrátil se na Frýbu a pokračoval: „Staví se u mě každou chvíli s tím svým rozsypaným hadrem. Tuhle chce něco, tamhle chce něco a vypadne a řekne: srovnáme se u frťana. Vydřiduch.“

„Vyrazil bych s ním dveře,“ poznamenal Frýba rozvážně. „Ještě něco?“ zeptal se Exnera. „Ještě jednou to kafe.“

Labík si šel natočit druhé pivo. „Tady je jeden člověk naprosto bezmocnej,“ dumal nahlas. „Chtělo by to spoustu lidí a důkladně hledat. Někde přece ty zmizelí lidi musejí být schovaný. A nikdo mi nemůže vykládat, že se ztratili úplně náhodou a že se vypařili. Dyť takovej Klanec nebyl jehla. Nebo kus trusu, aby se rozložil tuhle Frýbovi na záhonu na zahradě.“

„A ty seš žvanil,“ řekl mu Frýba laskavě, servíruje Exnerovi druhou kávu. „Měl by ses toho chopit sám.“

„Lidi,“ pokračoval Labík hledě do sklenice, „by si měli dávat pozor. Tohle je od války začarovaný místo. A něco se tady třeba chystá. Ty lidi museli něco vidět. A proto,“ uzavřel důrazně svou úvahu, „museli taky zmizet!“

51

Exner zašel do hotelu, vykoupal se, dal se do pořádku a mírně osvěžen vlezl do své mercedesky a vyšplhal se s ní na Habernu k chatě, která, jak se dověděl od Frýby, patřila herci Medunovi. Připadal si jak zoufalý poutník.

Meduna měl nad vchodem do chaty přibité jelení parohy, na zahradě živého rezatého kokra, pod plachtou auto, na hlavě zelený tralaláček, na nohou gumáky a v ruce lopatu. Pracoval vzadu u plotu na úpravě kompostu. Kokr se chtěl s Exnerem kamarádit, ale přes plot nemohl.

„Pomáhej pánbu,“ zavolal Michal Exner. „Jo, dejštó!“ Meduna opřel lopatu o strom a šel otevřít. „Jestli se nemejlím, tak jste pan Exner. Pojďte dál.“

„Pan Blír referoval.“

„Zajisté. A velmi podrobně. Jsem rád, že se celou věcí začíná někdo seriózně zabývat.“

„Nejsem přece první.“

„Ano, jenže váš způsob…“

„Je velmi neseriózní,“ řekl lehkomyslně Exner a složil se do lehátka. „Přišel jsem za vámi, protože věříte na UFO.“ Meduna posunul tralaláček do týla, sedl si vedle Exnera a začal šimrat psa na hlavě. „Co jsem pozoroval, je objektivní. Připouštím, že ve světle dalších zmizení… Podívejte, člověče, nemůžeme ze života vyloučit záhady. A co jsem viděl, je záhada a nikdo mi to nevymluví.“

„Co kdybychom si to zopakovali?“

„Prosím. Velmi rád.“

„Připustíte možnost, že za více než dva roky se mohla stát ve vaší hlavě z nějakého dost nejasného impulsu ucelená pověst?“

„Rozhodně ne. Nemluvil bych o tom v divadle, při první příležitosti. A nic jsem od té doby nepřidal ani neubral.“

„Vaši výpověď bohužel protokoly nadporučíka Niedra neobsahují.“

„Jistě,“ zasmál se Meduna. „Přece nebudu takový nesmysl vyprávět Bezpečnosti. Ale ten nesmysl se stal, pane!“

„Kdy?“

„Časně ráno po tom večeru, co nějací dva trampové shodili u Petrovic Klance ze stráně.“

„Znal jste Klance?“

„Znal. Pokud měl chuť dělat, spravoval různé zahradnické nářadí v místní kovárně.“

„Věděl jste, že zmizel? Myslím toho rána.“

„Ne.“

„To znamená,“ pravil Exner, „že v době, kdy jste udělal svůj objev nebo zjištění, neměl jste o jeho zmizení ani potuchy…“

„Samozřejmě.“

„… jinak: vaše pozorování bylo nezávislé a osamocené. Stopy vás upoutaly samy o sobě. Jako zvláštní, nepřirozená skutečnost.“

„Správně,“ řekl Meduna dokonalou hereckou dikcí. „Naprosto přesně.“

„Teprve později jste spojil své pozorování s Klancovým zmizením.“

„Ano.“

„Vzpomenete si?“

„Velmi přesně. Bylo to příliš neobvyklé, rozumíte…“

„Jistě. Tak. Vstal jste… v kolik hodin?“

„Asi v pět… mezi pátou a šestou jsem vyšel z chaty…“

„Se psem?“

„Bez psa. Do lesa ho neberu. Musel bych ho příliš hídat.“

„Jaké bylo počasí?“

„Dobré. Chladno, ale příjemně.“

„Potom se podíváme, kudy jste přesně šel, jestli si to pamatujete.“

„Jinudy bych ani jít nemohl. Několik desítek metrů za Truhlaříkem jsem si povšiml v prachu pěšiny dvou zvláštních stop.“

„Ale tam vede dost široká a všelijak rozťapaná cesta.“

„Vedle cesty, za pruhem trávy je pěšinka, za deště je cesta plná louží a nikdo si nechce máčet boty. Před dvěma lety byla ovšem pěšina užší. Právě proto, že je prašná, tak i na ní bývá za deště bláto, takže lidé šlapou do trávy a postupně ji rozšiřují.“

„Mohl byste přesně označit místo, kde to bylo?“

„Ano… ovšem na centimetry…“

„Dva metry sem, dva metry tam – nehraje roli.“

„Šel jsem po cestě,“ vykládal Meduna, „ne po pěšině, která byla plná prachu, a koukal spíš do země. Abyste rozuměl, šel jsem podél pruhu toho trávníku, blíž k pěšině. A najednou mě něco zvláštního zaujalo, vrátil jsem se dva tři kroky a v prachu pěšiny jsem uviděl dvě stopy vedle sebe, takhle,“ stoupl si a trochu se rozkročil. „Tak. Velké stopy mužských bot.“

„Neuvěřitelná náhoda a hodně hluboký prach, aby se v něm zachovaly zřetelně stopy.“

„Ani nemyslím,“ pravil Meduna. „Byla silná rosa a prach byl vlhký. A to je všechno.“

„Podle čeho jste usoudil, že jde o stopy Klance.“

„Vůbec nic jsem neusoudil, pane. Pochopte, neměl jsem ani potuchy o tom, že se Klanec ztratil. Mě zaujal prostý fakt, že zde jsou v prachu dvě stopy, které končí a nikam nevedou.“

„Ten pán,“ řekl Exner, „čůral s prominutím na ten trávníček a pak pokračoval v cestě.“

„Na pěšině,“ vysvětloval Meduna, „byly stopy až k tomu místu. Tam končily.“

„Kolik stop?“

„Nevím. Ale byly dost zřetelné, daly se sledovat několik metrů. A dál už nevedly.“

„Překročil trávu a pokračoval po cestě.“

„Vyloučeno,“ prohlásil Meduna a začal hrát pantomimu. „Předvedu to.“ Popošel asi deset metrů. „Jdu. Tady je trávník, podotýkám široký asi metr, tady je pěšina, tady cesta. Jdu. Zastavím se, abych, jak vy říkáte, udělal potřebu. Prosím. Stojím. Nechci jít po pěšině dál. Ale pak z tohoto rozkročmého stoje nemohu vykročit dopředu. Na trávu. To je jednak nelogické a dále také nepřirozené. Přirozené je,“ a Meduna předváděl, „dát nohy k sobě a pak vykročit. Kdyby chtěl trávník přeskočit sounož, předně: proč, za druhé: z tohoto postoje se neskáče.“

„Souhlasím. A to je vše?“

„Nikoliv. Stopy nebyly jasné, lépe řečeno: přesné. Jako by ten, kdo stál, pohyboval, ovšem nepatrně, chodidly.“

„Přešlapoval?“

„Snad. Nebo něco zvedal. Nebo se snažil něčeho zachytit…“

„A dál?“

„Dál nic. To je všechno. Jestli chcete, můžeme se tam jít podívat.“

Místo bylo pár desítek metrů od Truhlaříkovy vily. Schované mezi keři, ale ne úplně skryté, s mnoha výhledy. Po Pastvině, k Jílovci i na Habernu. Meduna znovu celou záležitost předvedl. Cesta a pěšina odpovídaly jeho líčení. Na pěšině byla i nyní dost silná vrstva prachu, z cesty čouhal štěrk a byly v ní díry. Exner se usmál: „Zamotal se a spad po nose do trávy.“

„Musel by žuchnout najednou jak pytel. To není přirozené.“

„Musel se vypařit.“

„To je bláznivé.“

„Ale tvrdíte to.“

„Nehodí se právě k tomuto faktu báječná historka? Hodí. Tak proč toho nevyužít. Jiné vysvětlení totiž není. Nebo na ně nelze přijít.“

„Jak dlouho jste se na ty stopy díval?“

„Nejmíň půl hodiny. A když jsem se vracel z hub, tak jsem je opět našel, ovšem už méně zřetelné, protože mezitím tady sem tam přece někdo šel a prach vyschl.“ Po sobotním a nedělním dešti byla tráva mezi pěšinou a cestou dost svěží. Exner jí prošel a zanechal za sebou nezřetelné stopy. „Podívejte. Za hodinu tady nebudou.“ Meduna přikývl. „Ale bylo to v polovině května…“

„Tím spíš. Tráva je pružnější a čerstvější.“

„A přesto v ní byly stopy kol vozu nebo kolečka a ty musely být z minulého dne.“

„Nemluvil jste o nich.“

„Běžná věc. Nic neobvyklého. Na trávě u cesty stopy po kolečku.“

„Mimochodem,“ zeptal se Exner. „Opravdu v polovině května? Copak rostou houby?“

„A vy neznáte májovky?!?“

52

Pohostinství Jednoty v Petrovicích bylo zavřené. Vedoucí se ve volném dnu bavil omítáním nové garáže na dvoře. Měl přes dvě kozy hozenou fošnu, na ní necičky, na sobě upatlané montérky a na hlavě pocákaný, kdysi modrý Baret. Nechal práce, posadil se na fošnu a zapálil si cigaretu. „Klanec,“ pokýval hlavou, „to byl syčák,“ pravil téměř laskavě a dodal: „Taky ho to vzalo, chudáka.“

„Myslím, že neměl nejlepší pověst.“

„Nejhorší. Von byl blázen. Doly, rozumíte… Vzalo mu to mozek. Víte, že z něj byl strach?“

„Vím. Proč se rád rval?“

„Rád? To bych neřek. Rád… Jako kdybyste v něm zmáčknul knoflík. Najednou. Z ničeho nic. Bác. A dal přes držku. Ujišťuju vás, že měl páru. Mám na pultě vitrínu s bombónama, čokoládou a voplatkama. Jeden hoch se mu uhnul, von bacil do tý vitríny, zařval, a vitrína byla na druhým konci lokálu.“

„Že ho ti dva zmohli…“

„Měl už něco v sobě. Když se napil, brzo zvadnul. Vůbec, když byl napitej, byl malátnější. A neměl postřeh. Šli zezadu, zkroutili mu ruku a bylo to.“

„Nebránil se?“

„Ani bych neřek. Jenomže to nejsou slabouši…“

„Nejsou?“ usmál se Exner.

Vedoucí se zarazil. „Nejsou… předpokládám…“

„Ano,“ přikývl Michal Exner. „A ti další dva?“

„Nemůžu si pamatovat každýho náhodnýho trampa.“

„Poznal byste je?“

„

„Pochybuju.“

„Co když to jsou vrazi?“

„Blbost. Nesmysl. Vypadali dost slušně. Viděli ho poprvé… Vlastně… přiznám se vám… že jsem jim trochu naznačil, aby ho vyvedli… Bál jsem se, že mi zase rozseká vitrínu…“

„Ale byl už trochu napitej,“ řekl Exner málem vesele, „takže vlastně míň nebezpečnej.“

„To jsem neřek,“ mávl rukou. „Věc je vodbytá a stará. Paměť nedokonalá.“

„Souhlasím. Ale mohli ho přece to…,“ Exner naznačil rukou, co míní.

„Důvod Neměli! Proč?“

„Náhodou. Omylem. Pak ho strčili do řeky…“

„Dyť jsem už tenkrát povídal, že byli hned nazpátek.

Támhle šli pár kroků a mrskli ho ze stráně!“

„Vy jste to viděl?“

„Ne, ale slyšel. Měl jsem votevřený vokno výčepu.“

„To jste tomu nemohl zabránit?“

„Já nechtěl zabránit, pane. Proč? Byl jsem rád, že ho šoupli dolů. Koukala z něj jen nepříjemnost. O kšeftu ani nemluvě. Já byl rád, a to vopakuju, že ho z tý stráně šoupli dolů. A hned byli zpátky. Kdyby ho mordovali nebo strkali do řeky, to by jim dýl trvalo. A vod tý řeky To by se dostavili k ránu. Víte, jak je to daleko?“

„Přijel jsem po silnici,“ přiznal Exner provinile. „Ale podívám se.“

„To vám doporučuju. Proč se v tom hrabete po dvou letech! Život mu nevrátíte!“

„A pachatel?“

„Kterej pachatel? Řeka? Jinej pachatel není, pane.“ Zaťukal prstem na fošnu. „Tady ne, pane.“

„Podívejte,“ řekl Michal Exner pochybovačně, „vy přece nemůžete tvrdit, že dva vám zcela neznámí trampové, které jste nikdy předtím ani potom neviděl, Klancovi něco neprovedli. A nemůžete mi věšet na nos, že na to nevypadali. Anebo že neměli čas. Mohli ho píchnout, strčit dolů a potom v noci nebo ráno hodit do řeky nebo někde zahrabat. Ti dva neznámí trampové…“ Usmál se. „Nepochybuju, že jako živnostník odhadnete lidi na první pohled. Ale jestli mi budete tvrdit, že když přijdou dva trampové, že je otipnete tak dokonale, jak se mi snažíte namluvit, tak vám řeknu, že jste kádr a minul jste se povoláním. S tím talentem byste měl jít na pouť.“ Hodil vajgla na zem a seskočil s fošny. „Co tím chcete říct?“

„Že dotyčné dva trampy moc dobře znáte,“ pravil Exner klidně. „Nic víc.“

53

Vedoucí pohostinství Jednoty, zabývající se ve volných chvílích omítkářskou prací, strčil ruce do kapes montérek a přistoupil k Exnerovi na bližší vzdálenost, než bývá obvyklá při běžných rozhovorech. „Pane nebo soudruhu,“ řekl důrazně, „všechno, co jsem věděl, je u vás zapsaný a já to podepsal. Nic víc jsem nevěděl a na nic víc se už nepamatuju. Sbohem.“

„Jen maličkost,“ poprosil Exner. „Kdybyste byl tak laskav a ukázal mně místo, kde ti mládenci srazili Klance ze stráně.“

„Nemůžu, protože jsem je při tom neviděl.“

„Míníte,“ Exner ukázal palcem přes rameno, „stráň za silnicí?“

„Přesně tu.“

„A okno výčepu máte na silnici?“

„Jo.“

„Děkuji,“ řekl Exner. Udělal čelem vzad a šel se podívat na zmíněnou stráň.

Zjistil, že nestačilo Klance shodit pouze z náspu silnice. Byl vysoký asi půldruhého metru, pak byla zpustlá loučka, nějaké keře a stráň k řece. Asi správně předpokládali, že z loučky by se Klanec snadno vyšplhal zpátky a své přemožitele ztrestal.

Stráň k řece byla pořádná. Dlouhá a strmá. S řídkým a ubohým porostem, téměř obnažená skála. Ale střemhlav se po ní spadnout nedalo a při troše štěstí se mohl padající zachytit nějakého keříčku. Exnerovi se s jistým Úsilím podařilo po malých teráskách, vyšlapaných zřejmě dětmi, sejít až dolů.

Bylo opravdu vyloučené, aby se Klanec skutálel do řeky. Dole byly keře, stromy, mírně skloněný pruh trávy zaplavovaný při velkých vodách. A řeka u břehu mělká, pět metrů do jejího středu se dalo jít po kotníky. Vlevo, ve vzdálenosti dvou set metrů, byla lávka na druhý břeh, k Hrádku. Došel k ní a vrátil se po cestě do Petrovic ke svému vozu. Když se rozjížděl, podíval se do dvora hospody.

Vedoucí stál na fošně a omítal garáž.

54

Nebylo nesnadné najít v Okrouhlici rodinu Houškovu.

„Nikdo prostě,“ řekl starý Houšek přísně, „nechápe nebo nechce pochopit, že jde o majetek. To je jistý, pane.“

„Budu se snažit,“ řekl Michal Exner mírně, „pochopit to.“

„A já vám budu vděčnej, když najdete a odhalíte vraha mýho syna.“

„Jste přesvědčen, že byl zavražděn?“

„Pro majetek se už vraždilo mockrát, pane.“ Seděli u bílého kuchyňského stolu nad igelitovým ubrusem. Houšková myla nádobí, což Exnera rozptylovalo. Přijali ho jako anděla spasitele, neboť se už zřejmě vzdali naděje, že případ zmizení jejich syna bude nějak uspokojivě uzavřen.

„Slyšel jsem,“ řekl Exner, „že domek na Hrádku je váš.“

„Z poloviny. Polovina patřila synovi.“

„A jeho manželce.“

„Ano. To je právě ten nesmysl dnešního práva. Po roce manželství ženský spadla do klína čtvrtina domu. Nemůžu ho ani prodat, ani jí dát výpověď.“

„Nepříjemné,“ souhlasil Exner pokrytecky. „Zřejmě ví, co chce.“

„Správně,“ prohlásil Houšek.

„Zabít člověka není jednoduché.“

„Byl jako beránek. Vždycky. Tajně ho opíjela, víte.“

„Slyšel jsem o tom něco.“

„Dělala všechno možné, aby ho dostala do hrobu. Musel na léčení. Slíbil, že se už nikdy nedotkne alkoholu, a Václav, co slíbil, to splnil. Přinutila ho, aby začal znova. Byl to nemocný člověk.“

„I o tom jsem slyšel,“ pravil Exner účastně. „Ale i opilého beránka nelze snadno sprovodit ze světa. Beze stop a beze svědků. A ještě těžší je nechat toho beránka úplné zmizet, takže se vůbec, ale vůbec nic nenajde. Pro ženu značně obtížné.“

„A co ten Žáček?“

„Traktorista, se kterým měla vaše snacha poměr?“

Houšek se zasmál. „Slyšíš,“ obrátil se na manželku. „První člověk, kterej to řek přímo. Ano, pane. Poměr. Všichni se tomu vyhejbaj tohleto říkat, víte. Znala se s ním! Občas se s ním vídala! Pelešila se! To je správný slovo. Jsem s vámi velmi spokojen. Dáte si kafe!“ Exner zavrtěl hlavou.

„Nebo něco silnějšího. Mám prima domácí…“

„Slivovici?“

„Ne. Višňovku.“

„Velmi děkuju,“ řekl Exner obávaje se o svůj žaludek.

„Jsem tady vozem.“

„Vás nebude nikdo kontrolovat.“

„Ale někdo do mě může vrazit…“

„Aspoň to kafe?“

„Kdepak. Měl jsem dneska dvě, pane Houšek,“ bránil se Exner v předtuše, že by dostal slabý odvar. „Raději budeme pokračovat v rozhovoru. Moc mě zajímají vaše názory. Soudíte, že vašeho syna odstranil traktorista Žáček.“

„Za pomoci snachy.“

„A jak si myslíte, že to mohli udělat?“

„Václav byl citlivý člověk. Vyučil se, ale byl s prací nespokojen. Vždycky myslel, že by mohl víc a dál. Jistě by mohl, jenom mít příležitost. Syn živnostníka? Všechny školy před ním zavřený. Moc ho to mrzelo. Vždycky, když mu bylo nejhůř, přišel k nám. Vyplakal se. Bylo mu dobře, než si pro něj přišla.“

„Vždycky si pro něj přišla?“

„Ano.“

„Sama. Ze své vůle?“

„Nikdy ze své vůle. Byla ráda, že je zde! Ano. Ráda!“

„Opravdu přišla, jen když jste pro ni vzkázali?“

„Někdy ne. Někdy přišla sama od sebe. Aby lidi neřekli. Moc dobře v tom umí chodit, ujišťuju vás. A zrovna tenkrát přišla sama. Večer, za mrazu. Nám to bylo hned divný, viď, maminko?“

Maminka u dřezu přikývla. Exner ji pozoroval celou dobu, jak pracuje. Zdálo se, že neslyší z rozhovoru ani slovo. Nevšímala si jich, ale bylo zřejmé, že je napjatá a ostražitá, aby jí nic neuniklo. „Měli jsme ji jako vlastní dceru,“ řekla tvrdě.

Uměl si to představit a nechtěl by být jejich dcerou. „Kdyby se vám podařilo ji usvědčit, pane – a já věřím, modlím se, že se vám to podaří, co by bylo?“ Pokrčil rameny. „Soud.“

„A ten domek, víte… Možná že se nám provdá dcera…“

„Víte, pane Houšek,“ řekl Exner a pokýval účastně hlavou, „snad abyste se na tohle zeptal advokáta. Já, bohužel,“ lhal s neobyčejnou lehkostí, „nejsem právník.“

„No jo,“ pravil Houšek popuzeně ke své ženě. „Advokáta! Vidíš! Říkal jsem, že budeme potřebovat advokáta!

Kdepak, ta je mazaná!“

„A jak si myslíte, že to provedli,“ zeptal se znova Exner. „Co?“

„Vraždu a odstranění vašeho syna.“

„Nevíme, pane,“ řekl Houšek uraženě. „To je snad vaše starost a práce. My žijeme jako poustevníci. Tak ještě na zahrádce. Přes branku nevystrčíme nohu. Na nákup a dost. Ale vy máte psy a laboratoře a všechno. Tuhle v televizi…“

„Já vím,“ přerušil ho Exner. „Takže vy jste prostě přesvědčeni, že vaše snacha za pomoci jistého traktoristy Žáčka zabila vašeho syna Václava, kterého se svým pomocníkem někde ukryla. Chtěla se tak zbavit nepohodlného manžela, aby si mohla vzít svého milence.“

„Správně,“ prohlásil Houšek. „A zmocnit se našeho majetku, ke kterýmu jsme přišli tvrdou prací vlastních rukou a v potu tváře.“

„Uškrtili, chudáka,“ řekla Houšková. „Uškrtili. Byl takovej slabej. Od malička.“

„Čím uškrtili?“

Pokrčila rameny. „Ten chlap musí mít ruce jak lopaty!“ Exner vzdychl. „V kritickou dobu byl Žáček neustále s cestářem Nožířem, kterému pomáhal na silnici.“

„Znáte Nožíře?“ zeptal se Houšek. „Ne,“ přiznal Exner.

„My ho známe pětatřicet čtyřicet let! Šizuňk, pane! Největší šizuňk na Hrádku!“

55

Za lesem východně od Hrádku se na mírných svazích rozkládala většina polností JZD Hrádek. Chudá, dost kamenitá půda, remízky se skalami uprostřed lánů, suchá země, dobrá na brambory a oves. Po jednom úvale jezdil Žáček se svým traktorem a podmítal po pšenici. Exner čekal u cesty, až se přiblíží. Nemával, a přesto Žáček zastavil a přišel k němu. „Věděl jsem, že se mnou budete chtít ztratit slovo.“

„Byl jsem v Okrouhlici.“

„U starýho Houška?“

„Přesně tak.“

„Pěkná svině,“ řekl Žáček přímo. „A baba je eště horší.“

„Nabízeli mi pohoštění,“ pravil Exner, „ale viděl jsem, že důchodci nemají nazbyt…“

Žáček si upřímně odplivl. „Dobrý. Povím vám rovnou, že jestli Vaška někdo odkrouh, tak mě jen předešel.“

„Takovou upřímnost,“ zasmál se Exner, „slyším moc rád. Opravdu ho někdo odkrouhnul?“

„Volovina,“ řekl Žáček s naprostou jistotou. „Je div, že se mu nestalo něco dřív. Ale“ vožralý mají největší štěstí. Zmrz! To je naprosto zřejmý.“

„Jenže jeho tělo se nenašlo.“

„To jediný mě mate,“ pravil Záček. „Fakt! Je přece nepravděpodobný, aby někde zmrz a nebyl nalezenej. Nebo je?“

„Není,“ připustil Exner. „Mezi náma: nepomoh jste mu někam?“

„Kdybych pomoh, tak se přiznám. A vodsedím si pár let a bude mě hřát dobrý vědomí. A byl bych možná i hrdej, pane, a s rovným čelem bych se do týhle vesnice vrátil.“

„To je od vás hezké,“ připustil Exner. „Ale nepomůže vám to. Dokud se nenajde, nebo dokud se nenajdou jeho pozůstatky, bude velmi těžké kohokoliv usvědčit, bude těžké prohlásit ho za mrtvého, protože když si starý Houšek vezme advokáta, tak se věc může táhnout, ne sice do nekonečna, ale dost dlouho, aby otrávila třeba zrovna váš život.“

„Co s tím můžu dělat?“

„Na vašem místě bych se opravdu snažil něco podniknout. Žít na divoko není na vesnici nic příjemnýho.“

„Mně budete povídat!“

„Vidíte. A nejistota k tomu! Co když se najednou objeví!“

„Víte, jakej byl tenkrát mráz.“

„Vím. Přečetl jsem si to.“

„No tak!“

„Ale jeho pozůstatky se nenašly,“ opakoval Exner umíněně. „Tak sakra, člověče, co se s ním stalo!“

56

Posadili se do trávy. „Kdybyste si trochu namáhal mozek,“ pravil Exner k Žáčkovi tónem řídícího učitele, „a nemyslel pořád na jistou Květu Houškovou a na její domácnost, a co tam všechno zařídit, a neměl plnou hlavu svatby, která bude bůhví kdy, a přemýšlel raději, kde by se mladej Houšek dal najít ať živý, nebo mrtvý, to by bylo jedině správné, co bych vám doporučoval.“

„Těžká věc,“ řekl Žáček pochmurně. „Dyť ho hledali s celým aparátem. Nieder proslídil, co se dalo.“

„Nepochybuju. A co se proslídit nedalo?“

„Voda.“

„Řeka byla zamrzlá. Koukejte, tady se všechno svádí na vodu,“ prohlásil Exner. „Lidi jsou z ní úplně tumpachoví. Klanec se utopil, Ticháčková se utopila, pomatená Zounová vlezla do vody a zmizela do nenávratna, Houšek, zcela opilý, tam spadnul, Homolka se vrátil k řece a skočil do ní ještě jednou po hlavě, aby se naposled před nástupem na služební cestu osvěžil a rozbil si hlavu o kámen a zůstal pod hladinou, Rosický, dřív než našel partu, si šel zaplavat a zůstal tam taky. Nakonec bude mít pravdu Vojtěch Pátek a je tady hastrman…“

„Možná že je, Pátek s ním diskutuje a vede s ním řeč, kdo by byl další nejvhodnější dušičkou pod hrníček toho jeho vodního mužíčka.“

„Ale vyloučit se to nedá,“ mínil Žáček. „Hastrman?“

„Voda. Řeka a jezero.“

„Nedá, ale vylučme to. Nestává se, aby se během necelých tří let z ničeho nic utopilo šest lidí. Na jednom fleku!“

„Když to vyloučím, na nic nepřijdu.“

„Zakopat v lese?“

„Při tom mrazu? Volovina. Pod sníh? Taky ne. Dravá zvěř tady není. A vůbec: zkuste v týhle půdě v okruhu pěti kilometrů někoho zakopat. Pane, to se zapotíte. A u řeky je písek. To se zapotíte ještě víc. Skála! Nahoře trochu zvětralá, ale skála.“

„Ve stržích…“

„Nesmysl.“

„V lomu, co byl zakopán štěpkovický archív.“

„Byl jste tam?“

„Byl.“

„A dopravil byste tam mrtvolu, která něco váží?“

„Možná…“

„To bych vás chtěl vidět,“ zapochyboval Žáček. „Volovina. Byl mráz, jen praštělo. A tady nejsou žádný osamělý lesy. Tady furt někdo courá. Pořádnou houbu nenajdete, protože když vystrčí hlavičku z mechu, tak kolem ní sedí pět houbařů a čekají, až povyroste. Lidí jak much.“

„V zimě ne.“

Žáček zavrtěl hlavou a vzdychl s výrazem: s tebou, kamaráde, není rozumná řeč. „Mrzlo. Copak ho někdo nechá jen tak a počká, až rozmrzne půda a von mu rozmrzne taky. Fuj! Prosím vás.“

S tímhle důvodem musel Exner v duchu souhlasit. „Pak se to ale vysvětlit nedá.“

„Jen vodou. A hastrmanem.“

„Nejste na tom zrovna nejlíp,“ usmál se Exner. „Máte sice dost slušné alibi, ale slyšel jsem, že Nožíř je neřád.“ Žáček se vesele zasmál. „Nožíř! Neřád! To teda je!“ Pochechtával se ještě chvíli a pak se zamyslel a řekl: „Hele, musím jít zase kroužit. Jestli na něco přijdete a jestli to uděláte brzy, jestli Vaška najdete a to další, víte, co myslím, jsem vám nadosmrti vděčnej. Já mám hlavu na traktor a možná na tu Květu, hloupou, pitomou,“ pravil laskavě, „ale abych vám luštil záhady, to nemůžete žádat. Jinak je na mě, pane, spolehnutí.“

Ťukl prstem do čepice, vstal a šel k dusajícímu stroji. Svižně naskočil, klaplo to, jak zasunul rychlost. Traktor se rozjel a Michal Exner zůstal sedět na pankejtu žvýkaje zamyšleně stéblo nechutné traviny.

57

U březového háje přibrzdil a zabočil na starou a mizernou cestu, která byla kdysi hlavní silnicí vesnice Hrádku. Stál před domem, ve kterém žila soudně nepotvrzená vdova Květa Houšková. Dům byl postaven blízko cesty a na okraji krátkého a prudkého svahu, přízemí bylo vzadu, nad zahradou, prvním patrem, pod ním dílna, ve které se ozývalo svištění hoblice. Na dvorku se potulovalo pár slepic. Za záclonou okna se mihl stín ženské postavy. Vystoupil a zamířil k brance.

Potkali se v předsíni, vyšla mu zřejmě vstříc. „Nepříjemná věc,“ omlouval se, „ale jistě chápete, že jsem musel přijít.“

„Ano.“ Nepodala mu ruku. Jen na okamžik mu pohlédla do obličeje a během rozhovoru se plaše vyhýbala jeho pohledu. „Můžu vás pozvat dál?“

„Budu rád.“

Nebyla si jista, kam by ho měla usadit, ale nakonec se rozhodla pro pokoj, který byl zároveň ložnicí. V rohu u okna byl kulatý stolek a dvě křesla, obojí patrně užívané jen jednou v roce na vánoce.

Popelník z broušeného skla snad nebyl použit ještě nikdy a Exner se tedy rozhodl ponechat mu jeho panenskou čistotu.

Usedla nesměle na okraj křesla. „Byl jsem v Okrouhlici,“ řekl. Přikývla.

„Nemají vás zrovna rádi.“

„Já vím.“

„Dokonce vás svým způsobem podezírají.“

„Ano…“

„Říkají, že jejich syn byl velmi hodný člověk.“

„Nebyl zlý.“

Usmál se. „Nebyla to legrace s ním žít, že?“

Zavrtěla hlavou.

„Proč jste si ho vlastně vzala?“

„To nebyl takový… Byl mladý…“

„Uvažovala jste někdy o rozvodu?“

„Ne… vlastně… Někdy mě to napadlo… Ale měli jsme děti… A jeho rodiče by s tím nikdy nesouhlasili… A to…“

„Na souhlase rodičů nezáleží a děti by nepochybně zůstaly vám.“

„Neměla bych kam jít…“

„Uvažovala jste někdy, že by bylo lepší, kdyby nežil?“ Krátce se zamyslela. „Ano.“

„Napadlo vás někdy, že byste ho mohla zabít?“

Podívala se na něho těma zvláštníma smutnýma očima, co tak mávaly s rázným traktoristou Žáčkem. „Nerada lžu,“ řekla tiše. „Ano…“ Odmlčela se a dodala: „Uvažovala… někdy jsem o tom uvažovala…“

„Kdy?“

„Když… když jsme měli hlad…“

„Nevyděláte si málo?“

„Nemohla jsem moc pracovat… Byly malé… není tady školka…“

„Proč jste mu dávala pít?“

„Nikdy jsem mu pít nedala. Tady nikdy nebyla kořalka, víte…“

„Ale někteří lidé…“

„Mnoho lidí,“ řekla se zvláštní pýchou a jistotou, „mě nepomlouvá. Jen některý, pane…“

„Dobře,“ řekl Exner, „když pomineme některé lidi, máte nejlepší pověst. Ale k nejlepší pověsti ženy, paní Houšková, nepatří pro vás třeba zanedbatelný milenecký vztah. Mám na mysli pána Žáčka a vztah mezi ním a vámi ještě v době, kdy pan Václav Houšek byl tady. V tomhle domě. V tomhle bytě. Ať už střízlivý, nebo pod obraz.‘’ „Nepatří,“ řekla. „Ale já s ním nikdy nic neměla.“

„S kým? S Houškem, nebo se Žáčkem?“

„Se Žáčkem. Nikdy jsem s ním neměla nic, až do chvíle…“ Zmlkla.

„Která to byla chvíle, mě velmi zajímá,“ řekl neomaleně. „To… už Vašek… To už tady Vašek čtvrt roku nebyl.“

„Ano,“ pokračoval bezohledně dál, „ale v protokolech, pokud jsem je dobře četl a pokud si z nich něco pamatuju, je vaše a Žáčkova výpověď, z níž vyplývá, že vás v kritický den Žáček navštívil v tomhle domě, líbal vás tady a že tuto scénu váš manžel viděl. A odešel. Jediný důvod, proč odešel, je: prostě vás viděl. Možná že jste si také něco řekli. Mezi šesti očima, to v protokolech není. Odešel a naposled byl viděn na Pastvině právě Žáčkem a také Nožířem.“

„Líbal mě,“ řekla. „Víc nic.“

„A vy jste proti tomu nic neměla.“

„Ne. Měla jsem ho ráda,“ pravila klidně a rozhodně jako žena, která hrdě nastavuje svou tvář k ponižujícímu políčku. „A mám ho ráda i dnes.“

Exner si mohl něco pomyslet o charakteru. Ale patrně to neudělal. „To je hezké,“ řekl nedbale, „protože jste oba měli důvod zbavit se manžela.“

„Neudělali jsme to.“

„Mohl to udělat on sám.“

„Neudělal by to.“

„Neměl ho rád. Dokonce ho nenáviděl. Jak můžete vědět, Že to neudělal.“

„Řekl by mi to,“ pravila s neotřesitelnou důvěrou. „Určitě by to řekl.“

„Proč by vám to říkal? Copak byste mohla žít s vrahem?“

„Ne! To ne!“

„Tak vidíte!“

„Neudělal to. Podezírali ho a pak uznali, že to nemohl udělat.“

„Přiznám se vám,“ pravil Exner, „že mi není dost jasné, proč jste se tenkrát vypravila do Okrouhlice. Nebylo to poprvé ani naposled, co váš manžel odešel znenadání k rodičům. Není jasné, proč jste se vypravila zrovna tenkrát, když bylo velmi nepříznivé počasí. A téměř v patách za ním.“

„Bála jsem se o něho. Že někde zmrzne. A měla jsem… měla jsem špatné svědomí… Že nás s Karlem viděl…“

Michal Exner vzdychl. Upřímně a zhluboka a zavrtěl hlavou. „To jsou radosti, paní Houšková. Přiznáte se, že jste ho neměla ráda. Že jste uvažovala nejen o rozvodu, ale také o tom, že byste ho mohla zabít. A najednou, když je možnost, znamenitá možnost, jak by mohl tiše a sám odejít ze světa, máte o něho strach a svědomí vám nedá.“

„Je to tak. Všechno jsem přiznala. Nic jsem neskrývala a nebudu skrývat.“

„Jste teď šťastná?“

„Jsem.“

„Slyšel jsem, že máte nějaké potíže s domem, nějaké rozpory s vaším tchánem a tchyní.“

„Jsem šťastná.“

„A co bude dál?“

„Budu s ním mít dítě.“

Pochopil, že další rozhovor by byl zbytečný. S pohnutým leskem v očích by položila hlavu na špalek za svého traktoristu s obráceným štítkem na legrační čepici. Byl to osud a Exner vstal, aby se rozloučil.

58

Zajel na zahradu penziónu. Labík tam porazil uschlou třešeň, osekával větve a pomáhal rovnat roští na trakař jakémusi dědovi. Naložil mu pořádnou hromadu, stahovali ji provazem, aby se nerozpadla. Labík, jehož pohyby byly v těchto hodinách už velmi vláčné, se trochu nadnesl, na roští nalehl, aby děda mohl provléknout lano smyčkou. Zamrskal sebou, aby sklouzl zpátky na pevnou zem. Pomohl dědovi vytlačit kolečko až na silnici. Michal Exner si chvíli mnul zamyšleně nos. Vystoupil z vozu a vydal se za nimi. Děda si hodil popruh přes rameno a ujížděl s kopečka jak dráha. Labík se vznášel při okraji silnice.

Odkudsi shora přijížděl chlap na motorce. Když minul Exnera, přibrzdil, bravurně se otočil, popojel kousek výš, pak se otočil znova a přivěsil se vedle. Vypnul motor. „Promiňte,“ řekl, „vy jste ten…“ Nevěděl přesně, jak Exnera označit. „Ten,“ pomohl mu. „Přesně.“

„Mluvil jsem teď právě s Žáčkem,“ řekl chlap. „Je to můj kamarád.“

„Taky jsem s ním před chvílí mluvil.“

„Já jsem Andršt, z elektrárny. Před časem mě vyslýchali kvůli Karlovu alibi. Má ho jasný, pokud jde vo toho vožralu Houška. Jestli se moje výpověď ztratila, jsem v ochoten ji říct ještě jednou.“

„Neztratila se,“ ujistil ho Exner lehkomyslně. „Vy se dost potulujete po kraji…“

„Jo… Dělám takový řemeslo.“

„Takže znáte dost lidí…“

„Jasně – a co má bejt?“ zeptal se Ota Andršt nedůvěřivě.

„Máte volnost a s časem si můžete hospodařit, jak chcete…“

„To se může někomu zdát.“

„Možná že jste si na svých cestách všiml něčeho zvláštního, nebo podezřelého…“

„Nevšim,“ prohlásil Andršt přímo. „Podezřelejch a zvláštních věcí si nevšímám. Jestli co chcete, tak tu svou výpověď ohledně Žáčkova alibi můžu zvopakovat. A to je všechno.“

Povolil brzdu a motorka se rozjela. Zapnul klíče a po několika metrech pustil spojku. Projel elegantně zatáčku a zmizel dole ve vsi.

Michal Exner se usmál a vstoupil do restaurace Na stavidle.

59

„Kdo vo mně řek,“ mával výhružně fajfkou Kamil Nožíř, „že jsem neřád!?!“

„Kdekdo,“ zasmál se Exner. Podíval se na Frýbu, který v pozadí lokálu spokojeně mrkal za brýlemi. Správně vyřídil cestáři, který se občerstvoval ve výčepu, co o něm Exner prohlašuje v lokále, a Nožíř se rozhodl, jak Frýba předpokládal, vyřídit si to s pomlouvačem osobně. Očička mu svítila a fajfka se mu míhala v tvrdé, kostnaté ruce. „Například,“ pokračoval Exner, „pan Houšek.“

„Starej, jo?“

„Tentýž. Mluvil jsem s ním.“

Nožíř se naklonil důvěrně k Exnerovi a usilovně zamrkal: „Můžu vám k tomu něco říct?“, „Budu rád.“

„Starej Houšek mi může políbit,“ nadzvedl se a zřetelně ukázal co. „Jestli je někdo neřád, tak je to nepochybně von. Hele!“ zavolal na Frýbu. „Slyšels? Starej Houšek vo mně říká, že jsem neřád!“

„A má pravdu,“ zasmál se Frýba. „Ještě jedno pivo, pánové, nebo něco silnějšího?“

„Pijete koňak?“ zeptal se Exner cestáře. „Piju,“ prohlásil Nožíř a zapálil si obřadně fajfku. Za hodinu Exner s Nožířem vypadli z restaurace Na stavidle a opustili Hrádek cestou, která pod vesnicí odbočovala ze silnice na východ a vedla pod lomem, kde býval ukryt štěpkovický archív, dál mezi lesy. Nožíř bydlel na samotě ve zrušené hájovně. „Musím vás doprovodit,“ tvrdil Exner. „Já se nebojím!“ prohlašoval Nožíř. „Já se totiž nemám koho a čeho bát!“

„Vrah,“ hučel do něho Exner, „pracuje zákeřně.“

„To by tady nějakej vrah musel bejt! Nevěřte na vrahy, pane, věřte pouze na zlé lidi.“ Nožíř měl správnou náladu a začínal mluvit spisovně. Jeho fajfka zářila jak maják a byla vzrušením majitele rozpálená jak šina.

„Jenže zlí lidi můžou bejt vrahové,“ tvrdil Exner a cítil, že mu jaksi ztuhl a opuchl jazyk nebo co. Nebylo možné jej pořádně zvládnout.

„Za určitých okolností zajisté,“ cestář vedl řeč jak kniha. „To jest nepochybné.“

„Tady, prokristapána, musí bejt nějakej zlej člověk,“ rozčilil se Exner. „To by se neztráceli lidi, ne?“

„Tady není,“ tvrdil Nožíř. „Nepochybně.“ Zmlkli a zamyšleně se nesli tmavým počátkem noci. Bílý písek cesty je bezpečně vedl. Vzduch, pohyb a rozjímání mělo na oba kladný vliv. Exner se stal pochmurnější, Nožíř se rozveselil.

„Kdepak tady,“ prohlásil. „Tady žijou samý hodný lidí. Pár šizuňků se taky najde. Ale ty se přece najdou všude, pane!“

„Kterých, například.“

„Šizuňk je Houšek. Nadělal si majetek za války, když tady byli Němci. A dokázal si ho udržet až doteďka, pane. To i Frýba považuje za výkon. A že Frýba je šikovnej člověk.“

„Hele, vy jste tam byl, když se ztratila Zounová.“

„Jo. Řezal jsem tam Pejskařům dříví na cirkulárce. Mají vlastní.“ Nožíř se zasmál. „To by Pátek taky chtěl, jenže já mám svou cirkulárku rozhašenou…“

„Co je na tom k smíchu?“

„Vyhrožuje mně, že na mě poštve psa. Von ví, že se ho trochu bojím. Ale von ho nepoštve.“

„A to jste vůbec nic nepozoroval?“

„Co bych měl pozorovat. Když chcete, tak lautr nic. Ježiš, co může člověk pozorovat, když řeže dříví na cirkulárce.

Labík, trouba, před lety taky řezal dříví a pozoroval tak, že má kus palce v hajzlíku.“

„Slyšel jsem, že se někam zaběhla…“

Nožíř se zasmál. Zastavil se, aby si zapálil vyhaslou fajfku. „Ta by se zaběhla, baba Jaga. Vzal ji čert.“

„Cože!?“

„Propadla se do pekla, to je jasný. Čerti si vyčíhali příhodnej vokamžik, kdy se zrovna nemodlila, a v tu ránu pod ní votevřeli zem. To muselo bejt divadlo. To bych chtěl vidět, pane.“ Odplivl. „Poslyšte, vy jste sympatickej mladík, ale měl byste odcestovat. Tady k ničemu nepřijdete, leda k úrazu.“

„Je to jistý?“

„Skoro bych řek, že jo.“

„Pane Nožíř, vy přece nevěříte na to peklo.“

„Ne.“

„A na co tedy věříte?“

„Na votrapu.“

„Kterýho?“

„Na žádnýho určitýho. Ale musí to bejt moc šikovnej a pracovitej votrapa.“

„Pracovitej?“

„No jasně. Ty lidi se přece nevypařujou. Nebo myslíte, že se vypařujou?“

„Nemyslím.“

„Ty dou do země. A tady se dostat do země, to není žádná sranda. To musí bejt moc pracovitej člověk, když kope ty hrobečky.“

„Hází je do vody.“

„Voda vydá každý tělo.“

„Pálí je.“

„Toho smradu! S prominutím. To by snad šlo na jaře, když se pálí suchá tráva. Ty lidi dou do země, pane, a ten člověk, co to dělá, se znamenitě nadře.“

„Je tady hřbitov… a hrobník…“

„Hřbitov,“ Nožíř pohrdavě odplivl, „je starej vod nepaměti. Země je tam stokrát převrácená. A je tam pár hrobečků jako šachty. Ve skále. Se zeptejte hrobníka.“ Posunul si čepici tam i zpět. „Dlouhá cesta, že jo? Voni mně přidělili jako cestáři takovou motokáru. Jenže já se u Frýby mírně namáznul a bouch jsem s ní do náklaďáku. No, nic se nestalo. Ale novou mi už nedali. Řízení boží.“ Chvíli šel mlčky a najednou řekl: „Nejhorší jsou pokrytci.“

„Pokrytci?“

„Jo. Šíbrové, co se tvářej. Typickej příklad je starej Houšek. Vsadím se, že když s váma mluvil, jevil se úplně jako svatej. A Vašek, jeho syn, v jeho podání jako blahoslavenej. A zatím byl Vašek trouba, línej vožrala…“

„Taky jste ho sváděl…“

„Když byl blbej? Dyť já ho neměl rád. Stejně by tady nebyl dlouho. To nemoh vydržet. A víte, proč začal? Z lenosti. Ručičky mu šly takhle dozadu. Rači nemocnej vožrala než zdravej makálista. Von je alkohol moc příjemnej, to se mnou jistě souhlasíte. Vidím, že taky nejste zrovna abstinent. Ale von chlastal, aby nemusel dělat. To je něco jinýho, jo, než se napít pro radost, jako třeba dnes my dva.“

„Žáček se tváří a může být pokrytec…,“ poznamenal Exner zamyšleně.

„Blbost!“ prohlásil rázně Nožíř. „Blbost! Je svatej! Trouba. Ženská s dvouma fakanama na krku! Takovej mladej chlap a do ženský úplně zpitomělej. A do dětiček! Co z toho má? Místo aby se radoval a užíval života – a von ho tedy moc neužil – strčil hlavu do pěknýho chomoutu.“

„Ale žije se mu v něm, zdá se, dobře.“

„To já nevím.“ Nožíř potřásl hlavou. „Jen mě na mou duši, pane, vrtá hlavou, kam se ty lidi ztrácej. Ne že by jich bylo škoda, to bych namouduši říct nemoh, ale někam se přece ztrácet musej. Tuhle jsem dělal na zahradě u Meduny, znáte ho?“

„Znám.“

„Povídal něco, z čeho jsem vyrozuměl, že vede řeč vo Marťanech nebo vo takovejch nějakejch potvorách. Věříte na ně?“

„Věřím.“

„Fakt?“

„Jo. Ale nevěřím, že by přistávali tady. Zdá se mi, že zde pro ně není moc vhodné místo.“

„Meduna myslí vopak. To je jedno. Herec, srandista. Znáte ho z televize, jo? A vidíte: kutilek. Zahrádku jak klícku. Pátek myslí furt na ty svý pohádky a má parcelu jako skrejš pro raubíře.“

„Chodíte semo támo,“ vedl svou řeč Exner, „a ničeho si nevšímáte. Kdybych byl vámi, mám oči na šťopkách.“

„Když je máte na šťopkách, tak nemůžete makat. Chtěl bych vás vidět při tomhle vašem potulování sypat v zimě silnici.“

„Ale Houška jste viděl.“

„Náhodou. Jestli si dobře vzpomínám, tak ho viděl první Žáček. Jenže takovejch lidí vidíte. A jen jeden se ztratí.“

„Zounovou jste taky viděl.“

„To jo,“ přiznal Nožíř spokojeně. „Šel jsem se juknout, jak má vztek.“ Zasmál se. „Jen se jí házel drdol a hůl. A smradu tam bylo,“ pochvaloval si radostně. „Vidět ji rozčílenou, to byla slast.“

„A co Strouhal?“

„Ten? Byl z toho úplně vedle. Udělat to mně…,“ oheň z dýmky na chvíli ozářil jeho obličej a bylo vidět, jak mu svítí očička při představě, co by řekl a udělal, kdyby byl na Strouhalové místě, bych jí něco řek…, ta by mě hnala…“

Rozloučili se poblíž starého nepřístupného lomu, ve kterém se pár let skrýval štěpkovický archív. Exner se pomalu vracel s jistotou, že víc se už dovědět nemůže. A byla to vlastně jeho jistota jediná.

60

Všichni obyvatelé Hrádku zřejmě spali. Zářivky svítily zbytečně. Pro pár netopýrů, myší, koček a nočních můr. Restaurace Na stavidle byla zavřená a okna Frýbovy vily temná. Otevřel si penzión a podle tabule nad malou recepcí zjistil, že je pořád jediným obyvatelem. Šel do pokoje obtížen zážitky dne, z nichž kupodivu nejneodbytnější byla představa zadku topiče Labíka, jak se mrskal na hromadě roští na trakaři.

Zapálil si cigaretu a vypil plechovku džusu téměř naráz. Bylo zbytečné čekat a dál se potulovat sem a tam. Zvedl se, oblékl sako a opustil penzión. Zazvonil u vrátek Frýbovy vily.

Rozježený restauratér vyhlédl z okna v prvním patře. Ve světle výbojky byl zelený a vypadal neobyčejně vyjeveně.

Patrně si nasadil nakřivo brýle.

„Já na vás nevidím,“ řekl. „Sakra!“

Exner ustoupil ze stínu keře šeříku.

„Jo!“ pravil Frýba. „Už vidím.“

„Mohl byste jít dolů?“

„Nerad.“

„Nemůžu otevřít dveře.“

„V penziónu? To bude radost…“ Za chvíli byl dole, přes pyžamo plášť, na nohou pantofle. „Blbec Labík zase i zapomněl zevnitř klíč…“

„Pojďte nejdřív do restaurace,“ řekl Exner polohlasně. „Co? Proč?“

„Jen pojďte,“ opakoval mírně. „Dejme tomu, že mám chuť se trochu napít.“

Frýba pochopil, že o chlast patrně vůbec nejde. Přešli ulici a zapadli do výčepu.

„Nemusíte svítit,“ řekl Exner. „Nevím… možná, že mě někdo hlídá…“

„Ale…“ Frýba se už probral. „Snad jste se nepohádal s Nožířem…“

„Kdepak… Malý světlo v kuchyni bude stačit… máte tam telefon…“

„Jo ták… Sakra…“

Zatáhl záclony a rozsvítil. „Dobrý?“

„Znamenitý,“ řekl Exner a vytáčel číslo. „Beránek? Dobrý večer…“

„Je noc,“ prohlásil podporučík Beránek neobyčejně mrzutě. „Přesto tě poznávám. Nemusíš mi volat, že zítra přijedeš.“

„Malinká změna programu. Zítra přijedeš ty.“

„A vida,“ podivil se Beránek. „Už jsem se trochu probudil.“

„Máš po ruce tužku?“

„To bych měl. Papír taky.“

„Poznamenej si, co budeš potřebovat, abys na to nezapomněl. Probudíš Vlčka. Ať vezme nejmíň patnáct mládenců s nářadím.“

„Hned v noci?“

„Jistě. Nejpozději v šest ráno musíte být na místě. A teď dávej pozor.“

„Vezmeme to hopem?“

„Právě že ne! Kliďánko, jako když jsou náhodný turisti nebo kopáči ze stavebního podniku.“

„Ale,“ zaradoval se Beránek, „pan kapitán si není jistej!“

„Jo,“ souhlasil Exner stručně. „Tak: jejich úkolem bude překopat kompost v zahradě,“ a Exner jmenoval majitele.

Frýba u okna hvízdl. „No pane jo…“

„Víš, kde to je?“

„Vím.“ Prohlásil hrdě Beránek. „Marně jsem v okolí nezkoumal různá piva. Ale proč kompost, prokristapána?“

„Protože jeden zkušený člověk soudí, že zdejší skalnatou půdou se člověk stěží prokope. Je to namáhavé a neobyčejně obtížné i na hřbitově. Tak je snad nejrozumnější začít kompostem, aby měli mládenci lehčí práci.“

„To je zajímavý,“ souhlasil Beránek.

„Určitě. Část mládenců půjde pěšky zadem ze Štěpkovic. Zadem. Podle vody. Umíš si to představit?“

„Jako na dlani. Kompost je vzadu u plotu?“

„Je.“

„Dobrý.“

„Druhá část přijde přes řeku od Petrovic. Nechci tady žádnou paniku.“

„Já vím. Kapitán si není jistej. Je ten kompost odněkud vidět?“

„Moc ne. Jsou před ním nějaký keře. Snad angrešt a lísky. Čím míň je bude vidět, tím líp.“

„Ty keře?“

Exner vzdychl. „Jo. Ukážeš Vlčkovi a mládencům cestu a místo. Majitel tam možná bude, počkáte, až odejde.“

„A bude průšvih.“

„Když se nic nenajde, tak se zase kompost pěkně srovná jakoby nic.“

„Rozumím.“

„Až místo ukážeš, dostavíš se na Stavidlo. Je u mě pan Frýba, budu si s ním do rána povídat, potom mě vystřídáš. Kdyby něco mládenci našli, najdou mě u archeologů. Budu tam celý dopoledne rozprávět s panem doktorem Rittrem. Ať přijde Vlček sám. Ale ne aby se ke mně hlásil. Přijde jako čumil, okoukne vykopávky a ztratí se. Jak ho uvidím, pochopím, že se něco našlo. Když se tam objevíš ty, tak je to lichý a můžeme všechno sbalit.“

„Dobrá. Jsou to zajímavý noviny,“ mínil Beránek. „Abych se do toho pustil…“

„Nezapomeň na sanitku a doktora… Aby byli někde nablízku… Jasný?“

„Zcela,“ pravil Beránek a položil sluchátko.

Restauratér Frýba seděl na židli u sporáku úplně sklesle.

Vrtěl hlavou. „Ježíš,“ vzdychl. „Je to možný…“

Exner pokrčil rameny. „Raději,“ řekl, „si dáme něco na vzpružení. Měl bych hlad…“

„Ano…“ Frýba vstal a nějak neobyčejně těžko se v té své kuchyni orientoval. „Je to na beton!!?“

„Zatím,“ prohlásil Exner, „to ví jen bůh a svatý Václav, pane Frýba.“

61

Beránek šel s jednou partou, Vlček s druhou a společně si připadali, jako by si hráli na četníky a zloděje.

Podporučík Beránek, který se ubíral od Petrovic, byl na místě podle svého správného předpokladu dřív. Krátce po rozednění opustil majitel svoje obydlí a zamkl vrátka. Mládenci si připadali jako na vojenském cvičení, leželi v jehličí a v listí a nudili se. Poručík Vlček se dostavil za půl hodiny. Ubíral se v podstatě cestou, kterou před časem zvolil Adam Rosický.

„Připadáme si,“ hekl Vlček, „jako sedm trpaslíků. Tak tady, jo?“

„Jo.“

„Rozebrat,“ velel.

„Kudy se tam dostanem?“

„Přes plot.“

„Moc se neukazujte.“

Kompost se táhl podél celé délky plotu.

„To bude blbý… není to kam dávat…“

„Když nic nenajdem?“

„Zase srovnat.“

„Radostná práce!“

Vlček se postavil k plotu a sepnul ruce do třmenu, aby první z mládenců mohl snáz překonat překážku. „Mrkni se po nějaký židli nebo lavici.“

„Dobrý.“

„Další!“

Byl na ně znamenitý pohled, skákali jak kobylky, a Beránek se od toho divadla s úsměvem vytratil.

62

„Já nevím,“ hekal Frýba zcela zničený únavou, „proč mě do toho zatahujete.“

„Taková náhoda a prevence,“ řekl Exner zívaje. „Tady v hospodě…,“ opět zívl, „se strašně moc povídá… Předáte to s ránem manželce a půjdete na kutě…“

Beránek se dostavil, když vesnice ožila čilým ruchem zemědělského dne. Nejdřív poprosil pana Frýbu, aby mu připravil něco menšího k snědku a nabaštil se. Potom Frýbu doprovodil do postele a usedl na lavičku před jeho vilkou. Mdle sledoval běžný ruch. Inženýr Dušek otevřel svou autodílnu, přijel auťák k obchodu, mihl se Nožíř s lopatou přes rameno. Přišla servírka s kuchařem, aby uvedli restauraci Na stavidle do provozu.

63

Kapitán Michal Exner vypadal přesně jako flamendr, který se jde po celonočním tahu nalokat čerstvého vzduchu. Táhl se Mýtinkami k archeologickým vykopávkám, den byl pošmourný, tlak vzduchu nízký, babí léto ještě nezačalo, ale ve vzduchu byl už cítit podzim. Na místě zaniklého města už dávno začali pracovat. Doktor Rittr byl na place a přátelsky Exnerovi zamával. „Nevypadáte nejlíp,“ poznamenal.

„Taky mi nejlíp není,“ souhlasil Exner. „Možná že jsem se přišel rozloučit…“

„Možná?“

„Přesně tak. Nebyl tady nikdo cizí?“

„Ne, proč?“

„Jen tak.“

„Chcete se podívat na krásný džber?“

„Rád.“

Krásný džber se skládal z několika zcela shnilých prkýnek a pásků naprosto zrezivělého železa. „Je to krásný,“ pochválil Exner. „Já bych si sednul na schody.“

„Beze všeho. Omluvíte mě? Právě začínáme vybírat studnu. Nechali jsme si ji nakonec…“

„Stěhujete se?“

„Za týden.“

Nějaký čas proseděl Exner na schůdkách, šel se podívat na studnu, vlezl do hlubokých sond a pomalu se probíral z ranní strnulosti.

Teprve před polednem se objevil na pracovišti archeologů naprosto cizí muž – poručík Vlček – a se zájmem se loudal podél výkopů. Svačil namazaný chléb zabalený v kusu papíru. Věnoval pozornost dírám vznikajícím na místě zaniklého města a zdálo se, že ho to nesmírně zajímá.

Dojedl svačinu a papír lajdácky pohodil do lesa. Potom se odloudal směrem na Habernu.

Vychovaný Exner vstal z pařezu a jako slušný člověk šel pro ten pohozený papír, aby ho zanesl do jámy na odpadky.

Trochu si ho prohlédl a zahodil.

Nevěděl docela přesně, jestli z únavy nebo z čeho mu vyvstal na čele pot a cítil, že mu mírný větřík vane po hlavě a ježí poněkud vlasy.

Na papíru byl vzkaz docela stručný: Našli jsme. Něco nehraje. Místo šesti sedm. Poslal jsem Ti pro sanitku.

64

Vrah šel volným krokem k domovu a Exner přidal do kroku, aby ho dohonil. „Myslím,“ řekl mu Exner, „že máme stejnou cestu.“ Vrah se mírně usmál a přikývl.

Lehkomyslný kapitán cítil, jak se mu potí ruce. Strčil je; do kapes. Otřel si je a pak je zase vyndal, aby zůstaly volné. Dlouho šli mlčky, než se odhodlal promluvit. „Víte… já jsem je našel… všechny…“ Vrah tázavě vzhlédl. „Koho?“

„No je… přece… Všechny, co se ztratili, jsem našel…“

„Opravdu?“

„Ano…,“ řekl Exner tiše a dodal: „Proč mezi nimi není také Burda?“

„Měl by tam být, viďte,“ řekl vrah. „Jenže,“ dodal s podivnou, laskavou sdílností, „já jsem nikdy nenašel žádnou příležitost…“

„Na příležitosti přece nezáleželo.“

„Velmi. Velmi… Musel jsem dávat pozor… Musím si dávat velmi pozor, abych nebyl odhalen… Protože bych nemohl pokračovat… Tak vy jste je našel…,“ zamyslel se. „A nechal jste je tam?“

„Ano.“

„To je dobře,“ pravil vrah mírně. „Není jim špatně, viďte? Mám je pohromadě a nemohou škodit.“

„Opravdu škodili?“

„Moc,“ řekl vrah s hlubokým přesvědčením. „Napadlo mě, že je možná najdete…“

Exner měl mokrá záda. Z Haberny bylo slyšet hluk motoru auta, mohla to být sanitka, toužil, aby byla, a věděl, že by jim měla přijet naproti. Zatím byl ale sám, docela zoufale sám, jako by všechno živé, kromě pitomého hmyzu, odtáhlo kamsi do bezpečných vzdáleností. Málokdy si připadal kapitán Michal Exner tak osaměle. Vrah byl mírně shrbený, působil skromně a dokonce pokorně. Do očí mu vidět nebylo.

„Burda,“ řekl vrah, „na mě křičel přes plot… Jsem rád, že jste s ním mluvil, ale bojím se, že to asi nepomůže…“

„Těžko.“

„Možná,“ ožil poněkud vrah, „kdybyste mi trochu pomohl…“

„Udělal jste dost. Dost spravedlnosti,“ řekl Exner. „Měl byste část konání dobra nechat jiným.“

„Bojím se…“

„Čeho!?“

„Že se vám to nelíbí…“

„Chci vás poslat do sanatoria, abyste si odpočinul. Pracujete příliš mnoho…“

„Ale já nejsem blázen, pane! Opravdu ne. Velmi byste se mýlil, kdybyste si tohle myslel.“

„Nepotkal jsem rozumnějšího člověka, než jste vy,“ prohlásil Michal Exner a tón jeho hlasu byl o poznání vyšší, jak se mu stahovalo hrdlo. „Opravdu ne… Hovořil jsem o sanatoriu a ne o blázinci.“

„Snad se na vás mohu spolehnout…,“ řekl tiše vrah. „Ledacos mi říká, že mohu…“

Chvíli šli tiše, nikde nebyla ani noha, žádná sanitka v dohledu. Jako by ti nahoře šli na svačinu a pili pivo u Truhláříka. „Klanec,“ poznamenal Exner, „nebyl snad zlý člověk… Trochu blázen…!

„Rozdupal,“ řekl vrah tvrdě, „králíčky. Já jsem viděl, jak je udupal k smrti na louce. Tancoval po nich v trávě…“

Bylo zřetelně vidět, jak při té vzpomínce zbledl. „Tancoval po nich v trávě…“

Exner neodpověděl, protože od Haberny konečně vyjela sanitka. Zdálo se mu, že se po cestě přímo plouží. „Požádal jste ho o pomoc při utahování provazu na fůrce trávy… A když se na té hromadě plácal, tak jste ho… omráčil…“

„Mám takový obušek,“ řekl vrah nesměle. „A odvezl jste ho v té trávě… A paní Zounovou v sudu… že jste ji odvezl v sudu od té močůvky… dal jste ji tam, když se vrátila z modlení…“

„Byla nebezpečná zlobou…“

„Ale Houšek… to bylo v zimě…“

„Měl jsem na kraji lesa hromádku smrkového roští.: Vidíte,“ usmál se vrah, „jak je teď paní Houšková šťastná… A pan Ticháček… Vím, že jste s ním mluvil…“

„Paní Ticháčková také dupala po králících?“

„Ne,“ odpověděl stručně. „Panu Ticháčkovi je už dobře…“

„Mohli být jen zdánlivě mrtví, když jste měl jen obušek…“

„Propichoval jsem jim srdce, aby se netrápili,“ řekl vrah. „Oni o tom nevěděli…“

Sanitka zastavila a z ní vyskočili dva mládenci. Michal Exner si olízl rty. „Nastupte si, pane Strouhal… do toho sanatoria…“

„Teď hned?“

„Přijedu za vámi. Mimochodem… Jako první jste do hromady za vaším domkem… uložil svou ženu?“ Udiveně vzhlédl: „Ano. Zbláznila se. Na konci války se zbláznila…“

„Jak jste to poznal?“

„Chtěla utíkat… Měla…“ Dva mládenci ho uchopili pod paždí a přisunuli k dvířkům vozu. „Ano,“ řekl Strouhal. „Děkuju vám…“ Ale najednou se obrátil na Exnera: „Poslyšte, myslel jsem, že pojedete se mnou. Já mám podezření, že jde o blázinec. Já jsem naprosto zdráv, rozumíte…“

„Ovšem,“ řekl jeden mládenec a zručně vsunul Strouhala dovnitř.

Zabouchla dvířka a sanitka se rozjela.

Exner se musel posadit rovnou vedle cesty do zaprášené trávy.

65

Pes Alexandr, jehož dělila od Strouhalovy a Burdovy chaty zarostlá zahrada a dva ploty, stál ve střehu a kňučel. Poštěkával zvláštním vysokým hlasem. Ježil se na hřbetě a bylo zřejmé, že na tuto dogu, schopnou rozsápat jedna dvě kohokoliv, dolehla hrůza. Asi ze zvláštního pachu, který k němu doléhal, vázaného na neklidné jednání mnoha lidí.

Mládenci, kteří pracovali na kompostu, si udělali přestávku a otevřeli násilím branku vedoucí na cestu. Vyklidili se ze zahrady a odpočívali před plotem. Řidič služebního vozu Bohouš Vok zacouval až sem, do zaschlé a udupané trávy. Někde sehnal špalek, přikulil si ho k boku šestsettrojky a opřen o stěnu vozu vyhříval se na sluníčku. Autobus, v němž jezdili Vlčkovi mládenci, zaparkoval u Truhlaříka.

Sanitku poslal Beránek nazdařbůh naproti Exnerovi. Truhlařík se dostavil v plné zbroji, to je s flintou přes rameno. Snad si myslel, že bude zapotřebí posil. Na okraji cesty se potkal s Vojtěchem Pátkem. Spisovatel usilovně kouřil, šíře do daleka vonné pachy tabáku. „Je to jistý?“ zahučel Truhlařík a nemínil to ani jako otázku.

Pátek mlčky přikývl. „Už ho mají?“

Vojtěch Pátek pokrčil rameny. „Doufám,“ řekl, „že ho nepřivedou sem…“

„Pročpak?!?“ divil se Truhlařík. „To se přece tak dělá, ne?

„Já nevím…“

„Dyť byl úplně svatej!“ Truhlařík si odplivl. „Kdybych věděl, co je tady zahrabaný, zbourám barák a stěhuju se jinam.“

„Měl jsem svou teorii jako každý,“ řekl Pátek stísněně, „ale nemohlo mě napadnout, že by zrovna on byl jejím vykonavatelem…“

„Jakým vykonavatelem, člověče!?“.

„Božím soudcem.“

Nahoře u chaty doktora Rosického se objevil ve svých téměř bílých šatech Michal Exner.

Kráčel lehce a svěže, jako by se utrhl z milé společnosti a byl dopován třemi whiskami s ledem. „Dobré odpoledne, pánové,“ zahlaholil, „milá podívaná, že?“ Obrátil se na Beránka: „Vůz?“ Z prosektury?“

„Ano.“

„Objednán.“

Vlček si povídal s Bohoušem Vokem. „Vrátíš se?“

„Zatím ne. Sežeňte fotografie postižených, ať udělají identifikaci. Tím pomůžeme mnoha lidem.“

„Zůstaneš?“

„Asi dva dny. Musím se vyspat…“

„Co je s ním?“

„Snad,“ vzdychl Michal Exner, „si myslí, že jede do sanatoria… Pane Truhlařík…“

„Prosím…“

Ukázal na pušku. „Na jeleny?“

„Za měsíc. Co má bejt?“

„Měl byste je,“ ukázal na mládence v trávě, „pozvat. Koneckonců vám zachránili kšeft… Anebo taky život…“

66

Zastavil se na poště a poslal stručný telegram Kateřině Hodičkové.

Při obědě v restauraci Na stavidle ho vyrušil podporučík Havelka. Byl podivně pobledlý. „Přišel jsem,“ řekl, „nabídnout pomoc, jistě budete…“

„Byl jste nahoře?“

„Ne. Dosud ne.“

„Běžte se tam podívat,“ poradil mu Exner, „zeptejte se Vlčka nebo Beránka.“

„Neuvěřitelné… Že zrovna… Strouhal…“

„Myslím,“ řekl Michal Exner, „že vám věnoval dvě nebo tři matky pro vaše včelstva…“

Havelka zamrkal. „Říkal vám něco?“

„Napadlo mě to.“

„Je to pravda,“ přikývl podporučík. „Šlo o dvě matky…“

„Tak se běžte mrknout nahoru, soudruhu podporučíku,“ poradil mu Exner.

„A teď jdu spát,“ pravil Evženu Frýbovi při placení.

„Kdyby mě někdo hledal, odcestoval jsem neznámo kam.

Vezmu si dvě krabice džusu. Ne. Tři.“ Vzdychl a přímo cítil hloubku kruhů pod očima. Zívl.

„Hledal vás tady Žáček. Před chvílí odešel.“

„Co mi chtěl?“

„Nevím přesně. Ale něco si povídal s Labíkem, že by vám chtěl poděkovat…“

„Jdu spát, pane Frýba. Kdybyste ho náhodou viděl, že není zač.“

67

Vypuklo babí léto. Ačkoliv voda v jezeře byla už chladná, chladnější než onoho srpnového rána, dívka nezmar se nechávala vléci motorovým člunem a kroužila křivky na svých vodních lyžích.

Stráně kolem jezera byly stejné, jen vzduch byl čistší a barvy jiskrnější.

Přejel most a stoupal k Hrádku.

V zátočině nestál pokorný poutník čekající na svezení. Michal Exner se nemusel ptát na cestu k chatě profesora Hodičky.

Na stavidle měli ještě zavřeno. Zamířil k Jílovci.

Kateřina mu přišla otevřít zahalená do županu a docela rozespalá. Klepala se zimou. „Čekám, už druhou noc,“ řekla.

„Poslal jsem telegram…“

„Nemohla jsem doma vydržet.“

Prohlásil, že nesnídal, a dali se do vaření. Probrala se až po jídle. „Začni,“ řekla, „detektive!“

„S čím?“ podivil se lehkomyslně. „Nepřijel jsem začínat, přijel jsem na víkend. A jasně jsem to v telegramu napsal.“

„Potřebuješ se vymluvit,“ řekla klidně. A nabídla mu z otcových cigaret. „Začni, kapitáne!“

„Říkají, že je blázen,“ řekl Exner. „Patrně mají psychiatři pravdu.“ Vzdychl. „Kdy tě napadlo, že je to právě on?“

„Na poslední chvíli. Na docela poslední chvíli. Mohl na to přijít kdokoliv jiný, kdyby byli lidé bez zábran. Předně: bylo zřejmé, že se lidé ztrácejí příliš mnoho. Za druhé: mnozí pochopili, že ačkoliv všichni, kteří se ztratili, neměli zdánlivě nic společného, přesto je něco spojovalo. Nevím, jak bych to přesně definoval. Snad – něčím záporným byli nenormální. Vymykali se z obecného průměru dobra a zla. Klanec – cholerik a zřejmě i surovec, ať už náturou, nebo díky způsobu a výsledku svého života. Ticháčková – hysterická tvrdá žena, patrně i exhibicionistka. Houšek – nenormální slaboch, alkoholik, chorobně líný a lítostivý, jak se zdá, nadměrně infantilní. Homolka – na jedné straně obratný úředník, na druhé zakomplexovaný muž, dokazující svou mužnost sám sobě na každém kroku, nebo – to nevím – citový flink. Opravdu nevím. Ale v každém případě osobnost plná rozporů. Zounová – chorobně bigotní, chorobně panovačná. Rosický – inteligentní, ale zároveň neschopný přizpůsobit se normálnímu životu ve společnosti. Koneckonců vlastnosti,“ zafilosofoval Exner, „z nichž každá je vlastně v každém. Jde jen o míru. Na tohle byl Strouhal naprosto přesně citlivý. Sám podobný poznal a odhadl neobyčejně bezpečně své lidi. Za třetí: většinou lidé mizeli v určité oblasti, jejímž středem byla Pastvina. U některých se to nedalo určit, ale mohli tam zmizet. Klanec, Ticháčková, Houšek tam byli viděni naposled. Homolka zmizel na cestě od řeky do své chaty. Rosický poslechl jakéhosi zavolání právě na té pastvině. Jediná Zounová byla výjimkou, na Pastvinu nikdy nepřišla, ale tím vlastně pachatele usvědčila. Musel jsem uvažovat o někom z Haberny. Kdo by měl jakoukoliv nenápadnou možnost dopravy zmizelých na nějaké místo, kde zmizí definitivně. Zde jsem musel vyloučit Vojtěcha Pátka, který nechodí jinak než s Alexandrem a s rukama v kapsách. A bylo víc než pravděpodobné, že pachatelem bude člověk, který zde žije stále. Nebo aspoň velmi často dojíždí. Hodil by se mi spíš jistý Burda…“

„Neznám.“

„O nic jsi nepřišla. Jenže ten Burda, kdyby už někoho chtěl odstranit, tak ten někdo by musel mít v kapse aspoň stovku nebo raději dvě. Vedl jsem dost dlouho řeč s jistým cestářem Nožířem. A utvrdil se v přesvědčení, že v téhle oblasti je sice možné a patrně dost snadné někoho nenápadně odstranit, ale neobyčejně obtížné zbavit se pozůstatků člověka, protože kopat hroby je práce pro kameníky, a řeka, jak známo, je skrýš nejistá a zrádná. Málo navštěvovaná místa – jako například starý lom, kde byl ukryt štěpkovický archív, jsou zase příliš nedostupná. Napadlo mě, že znamenitý úkryt by mohl být kompost. Krásný, dobře udržovaný kompost, neboť nikoho nenapadne kontrolovat, jestli taková skládka tlejícího materiálu je stálá, neměnná, nebo se jí skutečně užívá k zlepšování půdy na záhonech. Nejlepší kompost v celém Hrádku a okolí má nesporně Slávek Meduna.“

„Ten herec?“ podivila se Kateřina.

„Ano. Byl také autorem nejdivočejší teorie. O Ufonech, kteří si na Pastvině vybírají vzorky lidstva pro své badatelské účely. Vytvořil ji na základě jistého dost neuvěřitelného pozorování,“ řekl Exner a vylíčil Kateřině případ se stopami, které nepokračovaly. „Meduna také mohl píchnout svému kolegovi, aby získal krásnou paní Homolkovou. Ale to už jsem u problému motivu. Proč? Proč by například nějaký herec Meduna odstraňoval nějakého chuligána Rosického. Nejvíc, přiznám se ti, jsem uvažoval o Zounové. Strouhal byl na místě, když zmizela. Měl dopravní prostředek a možnost nenápadně ji odstranit. Žil na Hrádku neustále. Měl ze své chaty mimořádně dobrý přehled po celé Pastvině, měl u zadního plotu pěkný velký kompost, byl nenápadný. Měl poměrně velký vozík, se kterým se neustále potuloval v okolí. Ale dřív než proč by to dělal, jsem uvažoval o tom jak. Poměrně drobný, nevelký člověk, i když fyzicky zdatný a schopný. Před několika dny jsem viděl, jak pan Labík – znáš? Ne? Škoda – pomáhal někomu přivazovat na trakař roští. Vahou těla nalehl na složené větve a zachytil provaz do smyčky. –Naprosto bezbranná pozice. Kdyby mě kdokoliv požádal, abych mu stejným způsobem pomohl, udělal bych to okamžitě a bez váhání. A už vůbec by mě nenapadlo, že bych mohl dostat obuškem přes hlavu. Chápeš, proč zmizely stopy, které viděl Meduna? Nevymyslel si nesmysl, jak by se při prvním poslechu té historky zdálo. Vůbec ne. Klanec byl požádán nepatrným človíčkem, kterého by mohl zadupnout v trávě jako králíka, o službu. O nepatrnou službu. Od člověka, jehož dobrota byla proslulá a který ho nemohl nikdy ničím rozčilit. Mohl mu být leda pro smích. Nalehl na hromadu trávy na vozejku – proto se rozkročil – zachytil smyčku, byl v naprosto bezbranné pozici, a dostal obuškem od nepatrného směšného člověka, který ho tajně, zuřivě už několik let nenáviděl, pro takovou zdánlivou maličkost, jako je zabití králíka udupáním. Když jsem si srovnal v hlavě, že by to mohl být Strouhal, že nikdo jiný patrně nemůže přicházet v úvahu, nechal jsem prohledat jeho kompost. Naslepo. Tajně. Budiž mi to odpuštěno. Mozek je příliš složitý a děje se v něm mnoho věcí. A jen nepatrná část z jeho produktivity se projeví činem. Ovšemže jsou šílenci. Psychiatři zcela najisto označí Strouhala za šílence. Je vrahem z laskavé lásky. Vždycky se mu to nepovedlo, protože nedokázal odhadnout důsledky. Zkratové jednání. Nápad a touha po činu. Zajisté, Strouhal je šílenec, milá Kateřino, ale přiznám se ti, jednal jsem s oním jistým Burdou. Strouhal se přiznal, že nenašel vhodnou příležitost, aby toho člověka odstranil. Burda měl štěstí a Strouhal zůstane v sanatoriu. Zatím si prý opravdu myslí, že v sanatoriu. Bude pracovat na zahradě a sledovat okolí a své ošetřovatele a jiné pacienty. Nechtěl bych být v jejich kůži. Protože si myslím, že jeho choroba bude stále vyhraněnější a bude mít ostřejší rysy. Mnoho let trvalo, než snad z hrůzy první vraždy – to se nikdy nedovíme – došel k přesvědčení o nutnosti vykonávat milosrdné, apoštolské dílo. Začal si v něm libovat. Úspěchy a uspokojení. Posun v mozku člověka, který kupodivu dovedou psychiatři vysvětlit. Z apoštolství se stalo vraždění. Ale jak ti známo, studentko, nic nového pod sluncem,“ pravil Michal Exner moudře. Zamáčkl v popelníku nedopalek cigarety. „Víš co?“

„Nevím, kapitáne.“

„Ustroj se, půjdeme se projít.“

„A kam?“

„Rád bych navštívil jistého Vojtěcha Pátka.“

„Začínáš se zajímat o hastrmany a hejkaly?“

„Taky,“ souhlasil. „Ale hlavně, poznal jsem zlou dogu. Chtěl bych ji pohladit. Vím, že je to nesmysl, ale někdy je taková doga jako Alexandr nebo takový zlý vlčák jako Antioch mého nepřítele doktora Soudka nejpříjemnější a nejkrásnější duší, která sice mnohému nerozumí, řeč se s ní vést nedá, ale je celkem na beton, co se od ní dá očekávat.“

Krajina v tom místě byla pohádková – řeka, lesy a vesnice téměř kolonie rekreačních chat. Buď vítán, kdo s dobrým úmyslem přicházíš. Jenže laskavá pohoda se vkrátku proměnila v hrůzu a děs: to když začali podivným způsobem mizet jeden za druhým lidé domácí i příchozí, zdánlivě bez jakéhokoli důvodu. Po neurvalém ochmelkovi a kumpánu Klancovi zbyly v prachu jen dvě obrovité šlápoty, po ostatních jako by se země slehla. A tak se kapitán Exner, přijíždějící do Hrádku ze známého a příznačného erotického důvodu jménem Kateřina Hodičková, může seznámit jen s holými fakty o šesti ztracených a spoustou legend, z nichž ta o létajících talířích, unášejících lidi, vypadá docela střízlivě. Vysvětlení bylo šokující, snad právě proto, že kolem důvodu těch podivných zmizeni chodili všichni dlouho nevšímavě. Spisovatel Václav Erben dal svému detektivovi v Pastvině zmizelých velkou úlohu, příležitost bystrým a důvtipným pátráním a úvahou odhalit za tisíckrát probranými událostmi to, co může uniknout i pozornému čtenáři. A protože se příběh odehrává v rekreační oblasti plné slunce a pohody, prostoupila vyprávění odlehčující, úsměvná nálada. Jádro příběhu je však ryze kriminální, jakkoli je zakládá poučná myšlenka.