Harry Kemelman

Rabín v pátek zaspal

kapitola 1

Seděli v modlitebně a čekali. Bylo jich pořád jen devět a čekali na desátého, aby se mohli začít modlit. Jakub Wassermann, předseda náboženské obce, byl starší člověk. Měl už své modlící řemínky na sobě, kdežto mladý rabín David Small, který právě před chvíli přišel, si je teprve uvazoval. Svlékl levý rukáv svého saka a vyhrnul si rukáv košile až k rameni. Umístil malou černou krabičku s citátem z bible na horní část paže – blízko k srdci – a ovinul připojený řemínek sedmkrát kolem předloktí a pak třikrát kolem dlaně; tím zpodobnil první písmeno jména božího; nakonec ovinul řemínek kolem středního prstu, čímž vytvořil jakýsi snubní prsten na znamení, že se zasnoubil Bohu. Stejnou krabičku připevnil na čelo. To vše bylo v doslovném souhlase s biblickým příkazem: „Uvážeš je za znamení na ruce své a jako náčelník mezi očima svýma.“

Ostatní měli přehozeny modlící šály s hedvábnými třásněmi a na hlavě malé černé čepičky; seděli ve skupinkách kolem dokola a hovořili; občas bezmyšlenkovitě zalistovali v modlících knížkách nebo se podívali na hodinky a srovnávali svůj čas s tím, co ukazovaly hodiny na stěně. Rabín, připravený na ranní bohoslužbu, přecházel střední lodí nahoru a dolů. Nebyl netrpělivý, ale vypadal jako člověk, který přišel na nádraží příliš brzy. Tu a tam zachytil úryvky rozhovoru; povídalo se o obchodě, o rodině a dětech, o prázdninových plánech, o vyhlídkách sportovního utkání. Napadlo ho, že se ti lidé baví, jakoby se ani nechystali k modlitbě. Ale hned se zarazil. Není přehnaná zbožnost také hřích? Což se člověk nemá radovat z veškerých věcí života, z radostí rodinných, z práce i z odpočinku? Byl ještě velmi mlád. Nebylo mu ani celých třicet let. Přitom byl hloubavý, takže nemohl jinak, než klást si otázky a potom o svých otázkách zase pochybovat. Pan Wassermann odešel a zase se vrátil. „Zavolal jsem Sama Reicha. Říkal, že tady v deseti minutách bude.“ Ben Schwarz, malý, tlustší muž středního věku, se rychle zvedl. „Tak tím to pro mne končí,“ vyrazil ze sebe. „Jestli mám být vděčný tomu mrzákovi Reichovi za to, že nás bude dost, abychom se mohli modlit, tak to se radši pomodlím doma.“

Wassermann běžel za ním a zadržel ho u dveří. „Přece teď neodejdeš, Bene, to nás pak bude zase jen devět, i když přijde Reich.“

„Je mi líto, Jakube,“ řekl Schwarz odměřeně. „Mám důležitou schůzku a musím jít.“

Wassermann rozpřáhl ruce. „Přišel jsi, aby ses pomodlil za svého nebožtíka otce, tak jakou už můžeš mít schůzku, která by nemohla těch pár minut počkat? Chceš se přece poklonit památce svého otce, či ne?“ Wassermannovi bylo přes šedesát. Byl starší než většina přítomných členů kongregace a mluvil s nepatrným přízvukem; jeho výslovnost bylo dobrá, ale až příliš přesná a pečlivá. Viděl, že Schwarz váhá. „Kromě toho mám i já dnes říkat modlitbu za mrtvé, Bene.“

„No dobře, Jakube, tak už přestaň hrát na moje city. Zůstanu tady.“ Dokonce se na něj vesele ušklíbl.

Ale pro Wassermanna nebyla věc vyřízena. „A proč se vůbec zlobíš na Sama Reicha? Slyšel jsem, co jsi řekl. Byli jste přece tak dobří přátelé.“

Schwarz nepotřeboval pobízení. „Řeknu ti, proč se na něj zlobím. Minulý týden…“

Wassermann zvedl ruku. „O té záležitosti s automobilem už jsem slyšel. Jestli si myslíš, že je ti něco dlužen, tak ho žaluj a máš to.“

„S takovým případem se nechodí k soudu.“

„Tak si to vyřiďte jak chcete, ale v synagóze bychom neměli mít dva významné členy, kterým je dokonce proti srsti i to, že se spolu mají modlit. Je to hanba.“

„Koukej, Jakube, …“

„Pomyslils někdy na to, co je skutečným úkolem synagógy v takové obci, jako je naše? Mělo by to být místo, kde se židé usmiřují.“

Obrátil se na rabína. „Právě říkám tady Benovi, že synagóga je místo svaté a že židé, kteří sem přicházejí, by spolu měli žít v míru. Mají-li nějaké spory, měli by se tady smířit. Možná, že to je ještě důležitější funkcí synagógy, než modlení. Co o tom soudíte?“

Mladý rabín hleděl nejistě z jednoho na druhého. Zrudl. „Bohužel s vámi nemohu souhlasit, pane Wassermanne,“ řekl. „Synagóga není vlastně svatým místem. Původní chrám jím byl, samozřejmě, ale taková synagóga, jako je naše, to je jenom dům, ve kterém se lidé modlí a studují; možná, že lze říci, že je to svaté místo, ale jen proto, že každé místo, kde se lidé scházejí k modlitbě, je svaté. Ale soudit – to má dělat podle tradice rabín. Nikomu jinému to nepřísluší.“

Schwarz neřekl nic. Myslil si, že se pro mladého rabína nehodí, aby předsedovi kongregace tak otevřeně odporoval. Wassermann byl vlastně jeho představený. Mimo to byl tak starý, že mohl být jeho otcem. Ale Jakubovi to zřejmě nevadilo. Vypadal dokonce potěšeně. „Tak co byste navrhnul, rabíne, když se dva členové kongregace pohádají?“

Mladý muž se maličko usmál. „Nu, ve starých časech bych byl navrhl Din Torah.“

„Co je to?“ zeptal se Schwarz.

„Je to rabínský soud; slyšení a rozsudek,“ odpověděl rabín. „A mimochodem řečeno, soudit, to je jedna z hlavních funkcí rabína. Ve starších časech byl rabín v evropských ghetech placen židovskou obcí, ne synagógou. A byl placen, aby soudil případy, které mu byly předneseny, a aby tlumočil Zákon. Ne aby vedl modlitby nebo aby dozíral na synagógu.“

„A na základě čeho rozhodoval?“ zeptal se Schwarz se zájmem a proti svému lepšímu přesvědčení.

„Jako každý soudce: vyslechl, o co se jedná, někdy sám, někdy spolu s dvěma dalšími učenými muži obce. Na všechno se vyptal, v případě potřeby vyslechl svědky a pak vynesl na základě Talmudu rozsudek.“

„To by nám asi bohužel nebylo moc platné,“ řekl Schwarz s úsměvem. „Tady se jedná o automobil a Talmud se určitě automobily nezabývá.“

„Talmud se zabývá vším možným,“ řekl rabín přesvědčivě.

„Ale automobily?“

„Talmud se samozřejmě nezabývá automobily, ale takovými věcmi, jako je škoda a náhrada škody. Jednotlivé situace jsou samozřejmě v různých dobách různé, ale zásady zůstávají stejné.“

„Tak co, Bene,“ řekl Wassermann, „nechal bys svůj případ posoudit?“

„Vůbec by mi to nevadilo. Naopak. Mohu to vykládat komukoli. A čím víc, tím líp. Ať to celá obec ví, co je to za všiváka, ten Reich.“

„Ale já to myslím vážně, Bene. Ty i Sam jste přece v představenstvu. Oba jste věnovali synagóze už nevím kolik hodin svého času. Tak proč bychom při urovnání této rozepře neměli použít tradičního židovského způsobu?“

Schwarz pokrčil rameny. „Pro mě za mě…“

„A co vy, pane rabíne? Byl byste ochoten…“

„Pokud bude ochoten pan Reich i pan Schwarz, budu soudit.“

„Jakživi nedonutíte Sama Reicha, aby přišel,“ řekl Schwarz.

„Ručím za to, že přijde,“ řekl Wassermann. Schwarz dostal zájem a začal se dychtivě vyptávat. „No dobře, tak jak to uděláme, kdy to uspořádáte – tu Din Torah – a kde?“

„Hodilo by se to dnes večer v mé pracovně?“

„Mně se to hodí výborně, pane rabíne. Víte, on totiž Reich…“

„Mám-li ten případ soudit,“ řekl rabín jemně, „snad byste měl počkat, až u toho bude pan Reich a teprve potom vyprávět, co se stalo, ne?“

„Jistě, pane rabíne, nechtěl jsem…“

„Tak dnes večer, pane Schwarzi.“

„Přijdu.“

Rabín kývl a odcházel. Schwarz pozoroval jeho vzdalující se postavu a potom řekl: „Poslyš, Jakube, když o tom tak uvažuji, je to celé hloupost. Nevím, jestli jsem s tím měl souhlasit.“

„Proč hloupost?“

„Poněvadž – poněvadž tady souhlasím s jakýmsi docela normálním soudem.“

„No a?“

„No – a kdo je soudce?“ pokývl zamyšleně směrem k rabínovi, na jeho špatně padnoucí oblek, rozcuchané vlasy, zaprášené boty. „Jen se na něj podívej, je to chlapec, student. Jsem vlastně dost starý, abych byl jeho otcem, a mám se od něj nechat soudit? Víš, Jakube, jestli má být rabín něco jako soudce, pak mají vlastně Becker a ti ostatní docela pravdu, když říkají, že jsme měli mít za rabína někoho staršího, zralejšího. Myslíš si opravdu, že Sam Reich bude s tímhle vším souhlasit?“

Náhle ho něco napadlo. „Poslyš, Jakube, jestli Sam nebude souhlasit, totiž jestli se dnes neobjeví u toho – jak se to vlastně jmenuje – tak to znamená, že to vyhraju, protože se druhá strana nedostavila.“

„Už je tady Reich,“ řekl Wassermann. „Hned začneme. Ohledně dnešního večera si nedělej starosti; Reich tam bude.“

*

Rabínova pracovna byla v druhém poschodí; její okna hleděla na velké asfaltové parkoviště. Pan Wassermann právě přicházel, když rabín přijížděl ve svém voze. Oba muži šli spolu nahoru po schodech.

„Nevěděl jsem, že máte v úmyslu přijít také,“ řekl rabín.

„Schwarz začal mít strach, tak jsem řekl, že přijdu. Máte něco proti tomu?“

„Vůbec ne.“

„Řekněte mi, pane rabíne,“ pokračoval Wassermann, „už jste tohle někdy dělal?“

„Takový soud? Samozřejmě že ne. U liberálního rabína se to ani nedá moc předpokládat, že? Ale ani v ortodoxních kongregacích se dnes v Americe nikdo nedá soudit rabínem.“

„Ale pak…“

Rabín se usmál. „Nemusíte mít strach, opravdu ne. Tak trochu vím, co se v obci děje. Leccos jsem slyšel. Ti dva byli vždycky dobrými přáteli. Teď se stalo něco, co jejich přátelství zkalilo. Jistě je to oba mrzí a hrozně rádi by se asi usmířili. Za těchto okolností myslím, že by se mi mělo podařit najít nějaký styčný bod, na kterém by se mohli sejít.“

„Chápu,“ řekl Wassermann a přikývl. „Začal jsem si dělat hlavu. Jak jste řekl, jsou to dávní přátelé. Asi se nakonec ukáže, že za vším vězí jejich manželky. Benova žena Myra je náramně řečná a má velmi ostrý jazyk.“

„Já vím,“ řekl rabín smutně. „Až moc dobře to vím.“

„Schwarz je slaboch,“ pokračoval Wassermann, „a v jeho domácnosti nosí kalhoty manželka. Schwarzovi a Reichovi byli sousedé a hodně se přátelili. Pak asi před dvěma lety, když Schwarzův otec zemřel, dostal se Schwarz k nějakým penězům. Vlastně teď mi napadá, že jsou tomu asi zrovna dnes dva roky: vždyť chtěl dneska říkat modlitbu za mrtvé. – Odstěhovali se tedy na Grove Point a začali se stýkat s Beckerovými a s Pearlsteinovými – a vůbec s celou tou společností. Mám takové podezření, že za tím vězí hlavně to, že se Myra chce odpoutat od starých známých!“

„Nu, však se to brzy dovíme,“ řekl rabín. „Jeden z nich už zřejmě jde.“

Domovní dveře bouchly. Pak bylo slyšet kroky na schodech. Vnější dveře se otevřely a zase zavřely. Vstoupil Ben Schwarz a za okamžik na to Sam Reich. Vypadalo to, jako by byli oba čekali, zda se ten druhý skutečné objeví. Rabín nabídl Schwarzovi místo na jedné straně stolu a Reichovi na druhé.

Reich byl urostlý, dosti hezký muž, měl vysoké čelo a ocelově šedé, dozadu sčesané vlasy. Bylo v něm něco šviháckého. Měl na sobě černý oblek s úzkými klopami a šikmými postranními kapsami podle evropského střihu. Jeho kalhoty byly úzké a bez manžet. Vedl oblastní odbytové oddělení v celostátní obchodní společnosti, která se zabývala prodejem levné obuvi. V jeho celém vzhledu byla určitá důstojnost a rozhodnost vedoucího pracovníka. Tvářil se co možná lhostejně, aby zakryl rozpaky.

Také Schwarz byl na rozpacích a snažil se celou věc obrátit v žert: to jeho starý dobrý přítel Kuba Wassermann si vymyslel tuhle švandu a Schwarz to dělá s sebou jen proto, že nechce trhat partu. Schwarz a Reich na sebe nepromluvili; dokonce se na sebe co možná ani nepodívali. Reich začal hovořit s Wassermannem a Schwarz se obrátil na rabína.

„Tak co teď?“ ušklíbl se. „Obléknete si talár a my všichni povstaneme? A co Jakub, je soudním úředníkem nebo porotou?“

Rabín se usmál. Pak si přistrčil židli na znamení, že je hotov začít. „Myslím, že oba víte, oč se jedná,“ řekl lehce. „Řízení nemá žádná formální pravidla. Obvykle uznají obě strany pravomoc soudu a ochotu řídit se rabínovým rozhodnutím. V tomto případě na tom však trvat nebudu.“

„Mně by to nevadilo,“ řekl Reich. „Jsem ochoten se vaším rozhodnutím řídit.“

Aby se neřeklo, řekl Schwarz: „Tak já taky. Rozhodně se nemám čeho bát.“

„Dobře,“ řekl rabín. „Pane Schwarzi, jako poškozená strana byste nám teď mohl říci, co se vlastně stalo.“

„Tady není moc co povídat,“ řekl Schwarz. „Je to úplně prosté. Tuhle Sam si vypůjčil Myřin vůz a čistě z nedbalosti ho zničil. Budu muset zaplatit celý nový motor. A to je tak v kostce všechno.“

„Tak jednoduché to asi nebude,“ řekl rabín. „Můžete mi říci, za jakých okolností si pan Reich vůz vypůjčil? A také, jen tak aby bylo jasno, je vůz váš nebo vaší paní? Hovoříte o něm jako o vozu své paní, ale pak zase říkáte, že budete musit platit motor.“

Schwarz se usmál. „Je to můj vůz vzhledem k tomu, že jsem ho koupil. Ale poněvadž v něm manželka obvykle jezdí, je vlastně její. Je to fordka, kabriolet z roku šedesát tři. Já jezdím v buicku.“

„Devatenáct set šedesát tři?“ Rabín zdvihl obočí. „Tak to je vlastně nový vůz. Není ještě v záruční lhůtě?“

„Nedělejte si legraci, pane rabíne,“ vybuchl Schwarz. „Žádný podnik nepřevezme odpovědnost, když je škoda způsobená nedbalostí majitele. Becker Motors, kde jsem vůz koupil, je spolehlivý podnik, ne horší než každý jiný, ale když jsem o tom Beckerovi říkal, dal mi na srozuměnou, že jsem úplný blázen.“

„Ach tak,“ řekl rabín a pokynul mu, aby pokračoval.

„No, máme několik dobrých známých, se kterými chodíme společně do divadla, na výlety a tak podobně. Začalo to jako zahradní klub několika manželských párů, které si rozuměly a které bydlely blízko sebe. Ale pak se nás několik odtamtud odstěhovalo. Přesto jsme se stýkali dál a teď se vidíme tak jednou za měsíc. Tentokrát jsme jeli ve dvou vozech na lyže do Belknap v New Hampshire. Albertovi jeli s Reichovými v sedanu. Já vzal fordku a přizval jsem Weinbaumovou, aby jela v našem voze. Je to vdova. Manželé Weinbaumovj totiž patřili do té naší společnosti, ale Weinbaum zemřel; a tak se teď snažíme brát vdovu všude s sebou, aby nebyla tak sama. Vyjeli jsme v pátek odpoledne hned po obědě; je to jen tři hodiny cesty, takže jsme mohli v pátek večer ještě chvíli lyžovat, než se setmělo. V sobotu ráno jsme šli všichni ven. Jen Sam nešel, protože byl ošklivě nachlazený a kýchal a kašlal. V sobotu večer volali Martu její chlapci – má totiž dva syny, jednoho sedmnáctiletého a jednoho patnáctiletého – že měli nějakou automobilovou nehodu. Ujistili ji, že to nebylo nic vážného a skutečně se nakonec ukázalo, že Bobby utržil jenom nějaké lehké škrábnutí a Myron, ten starší, že měl dva stehy. Přesto byla Marta strašlivě rozčilená a chtěla co nejrychleji domů. Za těch okolností jsem jí to nemohl ani zazlívat. A protože přijela s námi, nabídl jsem jí, aby jela naším vozem zpátky. Ale už bylo pozdě večer, venku byla mlha a Myra nechtěla pustit Martu samotnou. A tak se nabídl Sam Reich, že ji odveze.“

„Souhlasíte s tím, co bylo až dosud řečeno?“ otázal se rabín Reicha.

„Ano. Tak to bylo.“

„Dobře. Tak pokračujte, pane Schwarzi.“

„Když jsme přijeli v neděli večer domů, nebyl vůz v garáži. Nelámal jsem si s tím hlavu, poněvadž jsem předpokládal, že Sam nechtěl nechat vůz u nás, aby nemusel jít domů pěšky. Druhého dne ráno jsem odjel ve svém voze a moje žena zavolala Sama, aby se s ním domluvila o odevzdání vozu. Ten jí řekl…“

„Okamžik, pane Schwarzi. Myslím, ze až sem jste mohl vyprávět podle vlastní zkušenosti, ale teď už byste nám vypravoval jen to, co vám řekla vaše paní a ne to, co jste sám zažil.“

„Pokud vím, tak jste říkal, že nebudeme zachovávat žádná formální pravidla…“

„Nebudeme, ale poněvadž chceme nejdříve slyšet celý příběh, bude zřejmě lepší, když bude teď pokračovat pan Reich. Rád bych prostě slyšel celý příběh v chronologickém pořádku.“

„No dobře.“

„Prosím, pane Reichu.“

„Je to tak, jak říkal Ben. Vyjel jsem s paní Weinbaumovou. Byla mlha a samozřejmě taky tma, ale jeli jsme dost dobře. Jenže když jsme byli už skoro doma, vůz zpomalil a nakonec zastavil. Naštěstí jela právě hlídka; strážník se nás zeptal, co se přihodilo. Řekl jsem mu, že nemohu nastartovat a on slíbil, že nám pošle někoho, kdo by nás odtáhl. Asi za pět minut přijel vůz z jedné blízké garáže a odtáhl nás do města. Bylo už hodně pozdě, myslím něco po půlnoci, a žádná správkárna neměla otevřeno. Zavolal jsem tedy taxíka a zavezl paní Weinbaumovou domů. A co byste neřekli? Když jsme přijeli k jejímu domu, všude byla tma a paní Weinbaumová zjistila, že si zapomněla klíč.“

„A jak jste se dostali dovnitř?“ otázal se rabín.

„Paní Weinbaumová řekla, že vždycky nechává jedno okno přivřené a že je možné na to okno dosáhnout z verandy. Ale že je nutné na tu verandu vyšplhat. Mně nebylo dobře a nebylo mi do žádného šplhání. A paní Weinbaumové samozřejmě také ne. Taxikář byl mladý člověk, ale tvrdil, že má pochroumanou nohu. Možná že měl, možná také že ne, nebo se bál, že ho chceme zatáhnout do nějakého vloupání. Ale dal nám užitečnou informaci. Řekl, že se tou dobou noční strážník obyčejně staví na kávu a cigarety v blízké mlékárně. Paní Weinbaumová mezitím už skoro šílela strachy, a tak jsme poslali taxikáře, aby přivedl strážníka; a zrovna když se oba vraceli, kdo nepřijel, jako ti dva chlapci. Prostě si vyšli do biografu! Paní Weinbaumová byla zřejmé tak ráda, že jim nic není, že si vůbec ani nevzpomněla, že by mi měla poděkovat. Rázem zmizela v domě i s chlapci a nechala mě venku, a mně nezbylo, než vysvětlit strážníkovi všechno sám.“

Schwarz vycítil z Reichova vyprávění určitou kritičnost a řekl: „Marta musela být hodně rozčilená; většinou je přece velmi ohleduplná.“

Reich se k tomu nevyjádřil a pokračoval. „Řekl jsem tedy strážníkovi, co se přihodilo. Neodpověděl na to nic a jen se na mne podezíravě podíval, jak už to příslušníci policie dělávají. Dovedete si představit, jak mi bylo. Měl jsem tak ucpaný nos, že jsem nemohl ani dýchat, všechny kosti mě bolely a jistě jsem měl i horečku. V neděli jsem zůstal celý den v posteli a když se moje žena vrátila domů z Belknap, spal jsem. Ani jsem neslyšel, kdy přišla. Následujícího rána jsem se cítil ještě mizerně, a proto jsem se rozhodl, že nepůjdu do práce. Když Myra volala, vzala telefon moje žena. Probudila mě a tu jsem jí teprve řekl, co se stalo a ve které garáži jsem vůz nechal, aby to řekla Myře. Pak jsem asi zase usnul, ale tak za deset minut mě probudil telefon znovu. Byla to zase Myra a trvala na tom, že se mnou musí mluvit. Vylezl jsem tedy z postele a Myra mi sdělila, že právě volala do garáže a že jí řekli, že jsem její vůz zničil, že jsem jel bez oleje a že se může dát celý stroj do sběru a že mě činí odpovědným a tak dále a tak podobně. Byla při tom hovoru dost hrubá a já se necítil moc dobře, tak jsem jí řekl, aby si k čertu dělala, co se jí zlíbí, praštil jsem telefonem a šel zpátky do postele.“

Rabín se díval tázavě na Schwarze. „No, podle toho, co říkala moje žena, řekl ještě leccos jiného, ale hádám, že tak nějak to asi bylo.“ Rabín se otočil a odsunul skleněné dveře knihovny, která stála za ním. Chvíli si prohlížel knihy na přihrádce a pak jednu vyndal. Schwarz se ušklíbl a mrknul na Wassermanna. Také Reichovi se chvěla ústa, jak zadržoval úsměv. Ale rabín si toho nevšímal a listoval v knize. Každou chvíli se na některé stránce zastavil a rychle ji přelétl zrakem. Pokyvoval hlavou a chvílemi si mnul čelo, jako by chtěl svůj mozek povzbudit k větší činnosti. Krátkozrakýma očima něco hledal na svém psacím stole, až našel pravítko a podle něj si některá místa v knize zatrhával. Za nějaký okamžik pak vsunul mezi listy těžítko jako záložku. Potom vytáhl další svazek. Zde si byl zřejmě jistější, poněvadž rychle nalezl, co hledal. Nakonec odsunul oba svazky stranou a podíval se přívětivě na oba muže před sebou.

„Některé věci mi nejsou docela jasné. Například: vy, pane Schwarzi, mluvíte o paní Weinbaumové jako o Martě, kdežto vy, pane Reichu, jí říkáte paní Weinbaumová, Co to znamená? Je pan Schwarz prostě méně formální, nebo je ta dáma bližší Schwarzovům než Reichovům?“

„Marta patří do naší společnosti. Všichni jsme přátelé a všichni ji zveme, když něco pořádáme.“ Rabín se podíval na Reicha, a ten řekl: „Řekl bych, že je Schwarzovům bližší. My jsme vlastně Weinbaumovy poznali prostřednictvím Bena a Myry. Oni se přátelili se Schwarzovými už dřív.“

„Snad ano,“ připustil Schwarz. „A co má být?“

„A byl to váš vůz, ve kterém jela paní Weinbaumová na ten lyžařský výlet, viďte?“ tázal se rabín.

„Ano, ale bylo to vlastně jen náhodou, že to tak dopadlo. Co tím chcete dokázat?“

„Jen to, že paní Weinbaumová byla především vaším hostem a že jste za ni cítil větší odpovědnost, než pan Reich.“

Pan Wasserman se nahnul dopředu.

„Na tom něco je,“ připustil Schwarz.

„Takže když ji pan Reich vezl domů, udělal vám v jistém slova smyslu ochotu?“

„Udělal ochotu i sám sobě. Byl nachlazen a chtěl se dostat domů.“

„Říkal něco takového už dřív, než byla paní Weinbaumová volána telefonem?“

„Ne, ale všichni jsme to věděli.“

„Myslíte, že by vás požádal o vůz, kdyby nebylo paní Weinbaumové?“

„Asi ne.“

„Pak tedy můžeme klidně předpokládat, že prokázal ochotu vám, když vezl paní Weinbaumovou domů, i když to bylo výhodné zároveň i pro něj.“

„Nevidím v tom žádný rozdíl. Co tím vlastně chcete dokázat?“

„Rozdíl je v tom, že v prvním případě by byl pan Reich osobou, která si vůz vypůjčila, kdežto v druhém případě by byl vlastně vaším zástupcem, a pak by pro něj platila docela jiná pravidla. Jestliže si vůz vypůjčil, je na něm, aby vám ho v dobrém stavu zase vrátil. Tím by vám byl povinován. Kdyby se chtěl svým závazkům vyhnout, musel by dokázat, že se na voze vyskytla závada, za kterou on sám rozhodně nemůže a že se nedopustil žádné nedbalosti. Kromě toho by bylo jeho povinností, aby se při přebírání vozu přesvědčil, že je všechno v pořádku. Pokud ale byl pan Reich vaším zástupcem, měl právo předpokládat, že vůz je v pořádku. V tom případě leží břemeno důkazu na vás: vy musíte dokázat, že se dopustil hrubé nedbalosti.“

Schwarz se usmál „Já zas v tom žádný rozdíl nevidím. Ať se to vezme jak chce, jsem přesvědčen, že Reich byl hrubě nedbalý a mohu to dokázat. Ve voze nebyla ani kapka oleje. Mechanik v garáži to řekl. Reich nechal olej úplně dojít a to byla hrubá nedbalost.“

„Jak jsem měl vědět, že tam není olej?“ ptal se Reich. Až do té chvíle se oba muži obraceli na rabína a hovořili spolu jedině jeho prostřednictvím.

Ale teď se Schwarz otočil přímo na Reicha a řekl: „Bral jsi přece benzín, ne?“

Reich se rovněž obrátil na židli. „Ano, bral. Když jsem vyjel, všiml jsem si, že je nádrž napůl prázdná. Proto jsem asi po hodině jízdy zastavil u jedné benzínové pumpy a dal jsem nádrž doplnit.“

„Ale nedal jsi zkontrolovat olej,“ řekl Schwarz.

„Ne. Taky jsem nedal zkontrolovat vodu v chladiči a stav kapaliny v baterii nebo tlak v pneumatikách. Měl jsem vedle sebe na sedadle nervózní a hysterickou ženu, která se nemohla ani dočkat, až se doleje nádrž benzínem. Proč bych měl všechno kontrolovat? Byl to přece prakticky nový vůz a ne nějaká stará kraksna.“

„Ale Marta říkala Myře, že se ti o oleji zmínila.“

„To ano. To bylo asi po pěti nebo deseti mílích cesty. Nato jsem se jí zeptal, proč bych se měl starat o olej, a ona odpověděla, že tys ho kontroloval na cestě tam a že sis při té příležitosti nechal litr oleje přidat. Na to jsem jí řekl, že v tom případě musí být v nádrži oleje dost. A tím byla věc vyřízena. Paní Weinbaumová pak usnula a probudila se teprve, když vůz zastavil; myslela, že už jsme doma.“

Schwarz trval na svém. „Já bych řekl, že na dlouhé cestě je zvykem kontrolovat olej a vodu na každé zastávce.“

„Okamžik, pane Schwarzi,“ řekl rabín. „Nejsem žádný mechanik, ale nechápu, proč by měl nový vůz spotřebovat litr oleje.“

„Poněvadž nádrž trochu tekla. Ale nebylo to nic vážného. Zpozoroval jsem několik kapek oleje v garáži na podlaze a řekl jsem to Alanu Beckerovi. Slíbil, že se na to podívá, ale že zatím mohu klidně jezdit; a abych se u něj zastavil, až se mi to bude hodit.“

Rabín se podíval na Reicha, zda k tomu má co říci, potom se opřel do své otáčecí židle a uvažoval. Nakonec se narovnal trhnutím ramen. Ukázal na knihy, které ležely na stole. „Dva ze tří svazků Talmudu pojednávají o tom, co bychom my dnes nazvali škody a náhrada škody. Tento předmět je probírán velmi podrobně. První svazek pojednává o všeobecných příčinách škod. Například kapitola o býkovi, který nabodne někoho na rohy, má asi čtyřicet stránek. Rozvíjí všechny zásady, které potom rabíni široce aplikovali na všechny možné případy. Jde totiž o zásadní rozdíl mezi tam a muad, to je mezi býkem ochočeným a takovým, který má pověst zlého zvířete, poněvadž již několikrát nabodl někoho na rohy. Majitel takového býka nesl při takové příležitosti mnohem větší odpovědnost než jiný, poněvadž už měl se svým býkem špatné zkušenosti a proto měl udělat zvláštní opatření, aby se podobné nehody nemohly opakovat.“

Rabín pohlédl na Wassermanna, který souhlasně pokyvoval hlavou.

Potom rabín vstal od stolu a začal přecházet po pokoji. Začal mluvit, a jak sledoval nit svých dedukcí, nabyl jeho hlas tradičního a pro talmudisty příznačného zpěvavého přízvuku. „Věděl jste, že z vašeho vozu kape olej. Když se s tím vozem jelo, tekl olej zřejmě víc; vždyť načešte tam jste zjistil, že je nutné dolít plný litr oleje. Kdyby si byl pan Reich vůz vypůjčil – a teď se můžeme odvolat na svazek, který pojednává o půjčování i zastupování – tedy kdyby byl pan Reich například řekl, že se necítí dobře a že chce jet domů, a kdyby vás byl požádal, abyste mu na tuto cestu půjčil vůz, pak by bylo jeho povinností, aby se vás zeptal, je-li vůz v dobrém stavu, anebo aby se o tom sám přesvědčil. Kdyby to byl neučinil i za přesně stejných okolností, pak by byl za způsobenou škodu i za náhradu škody odpovědný. Ale už jsme se shodli na tom, že si vůz nevypůjčil, nýbrž že byl vaším zástupcem. Z toho důvodu nesete odpovědnost vy. Bylo vaší povinností informovat pana Reicha, že vůz teče a hledět, aby závada neklesla pod úroveň bezpečnosti.“

„Okamžik, pane rabíne,“ řekl Schwarz, „nemusel jsem ho varovat osobně. Ve voze je přece zabudované výstražné zařízeni – světýlko, které řidiče varuje. Když někdo řídí vůz, pak se od něj očekává, že bude všechna zatížení vozu pozorovat. A kdyby byl Reich dával pozor, jak měl, pak by byl podle červeného světélka musel vidět, že oleje nebezpečně ubývá.“

Rabín přikývl. „To je správné. Co tomu říkáte, pane Reichu?“

„Je pravda, že světýlko začlo svítit,“ řekl Reich. „Ale to jsme byli na otevřené silnici a žádná pumpa nebyla v dohledu. A než jsme dojeli k pumpě, bylo pozdě a my se už nemohli hnout.“

„Aha,“ řekl rabín.

„Ale mechanik říká, že museí cítit už dávno, že něco hoří,“ stál na svém Schwarz.

„Ale ne v tom případě, jestliže měl rýmu a následkem toho ucpaný nos. A nesmíte zapomínat, že paní Weinbaumová spala. Ne, pane Schwarzi, pan Reich udělal jen to, co by dělat za běžných podmínek každý průměrný řidič. Z toho důvodu ho nelze pokládat za nedbalého. A jestliže nebyl nedbalý, pak také nenese odpovědnost.“ Rozhodnost a konečná platnost jeho hlasu naznačovala, že slyšení je u konce.

Reich byl první, který povstal. „Tohle bylo skvělé, pane rabíne,“ řekl tiše. „V životě jsem nic takového nezažil.“ Rabín vzal jeho díky na vědomí. Reich se nejistě otočil na Schwarze. Doufal, že udělá nějaké gesto, kterým usnadní smíření, ale Schwarz zůstal sedět, oči upřené na podlahu, a třel si rozpačitě dlaně.

Reich chvíli čekal. Byl to trapný okamžik. Pak řekl: „Tak já jdu.“ U dveří se zastavil. „Neviděl jsem tady tvůj vůz, Jakube, mohu tě svézt?“

„Přišel jsem pěšky,“ řekl Wassermann, „ale domů bych se svezl docela rád.“

„Počkám dole.“

Jakmile se dveře zavřely, zvedl Schwarz hlavu. Bylo zřejmé, že je dotčen. „Tak se mi zdá, že jsem neměl správnou představu o účelu tohoto slyšení, pane rabíne. Nebo možná, že jste měl špatnou představu vy. Přece jsem vám řekl, že nechci Alana žalovat. Já si mohu spíš dovolit dát vůz spravit než on. Kdyby byl ke mně přišel a něco mi nabízel, byl bych to stejně odmítl, ale byli bychom zůstali přáteli. Ale namísto toho byl sprostý na mou ženu. Muž přece musí hájit svoji ženu. Ovšem ona s ním asi taky nemluvila v rukavičkách. Teď je mi jasné, proč tak reagoval.“

„Pak tedy…“

Schwarz potřásl hlavou. „Vy mě nechápete, pane rabíne. Myslel jsem, že nám to slyšení pomůže k nějakému kompromisu, a že se potom nějak smíříme. Ale vy jste ho ospravedlnil, jako bych já za všechno mohl. Jenže já mám pocit, že nejsem úplně v neprávu. Konečně, co jsem udělal? Dva přátelé se chtěli dostat rychle domů a já jim půjčil vůz. Je na tom něco špatného? Podle mého mínění jste nejednal jako nestranný soudce, ale spíš jako jeho advokát. Všechny vaše otázky á argumenty mířily proti mně. Nemám právnické školení a proto nevím, kde je chyba, ale jsem přesvědčen, že můj obhájce, kdybych byl nějakého měl, by byl chybu našel a rozhodně by byl dovedl najít nějaký kompromis.“

„Ale my jsme přece udělali něco ještě lepšího,“ řekl rabín,

„Jak to myslíte? Prohlásil jste, že se Reich nedopustil žádné nedbalosti a já na to doplatím několik set dolarů.“

Rabín se usmál. „Asi jste nepochopil plný význam důkazu, pane Schwarzi. Pravda, řekl jsem, že se pan Reich nedopustil nedbalosti, ale tím není automaticky řečeno, že vy jste viník.“

„To nechápu.“

„Tak se podívejte. Koupil jste vůz, ze kterého teče olej. Když jste tuto závadu zjistil, uvědomil jste o ní výrobce prostřednictvím jeho zástupce, pana Beckera. Je pravda, že to byla malá závada; ani pan Becker, ani vy jste neměl důvod předpokládat, že se závada v nejbližší budoucnosti zhorší. Že by se závada dlouhou cestou mohla zhoršit, to pana Beckera zřejmě nenapadlo, jinak by vás byl upozornil a vy byste byl v tom případe jistě tohoto vozu na cestu do New Hampshire nepoužil. Ale fakt je, že jízda na dlouhou vzdálenost a velkou rychlostí skutečně způsobila, že se trhlina zvětšila. Proto jste musel na cestě tam dolít litr oleje. Za těchto okolností od vás může výrobce žádat jenom obvyklou opatrnost. A myslím, že se mnou budete souhlasit, že pan Reich neudělal nic, co by byl opatrný řidič…“

„Takže to vlastně byla chyba výrobce, že, pane rabíne?“ Schwarzův obličej oživl. „Tak jste to asi myslel, ne?“ řekl vzrušeně.

Wassermann se zeširoka usmíval.

„Ano, přesně tak, pane Schwarzi. Podle mého názoru je to chyba výrobce. A ten také musí podle záruky chybu napravit.“

„Ale to je skvělé, to je báječné, pane rabíne! Jsem přesvědčen, že mně Becker vyjde vstříc. Vždyť to nakonec nepůjde z jeho kapsy. Tak tím to bude vyřízeno. Podívejte se, rabíne, jestli jsem řekl něco, co…“

Rabín ho přerušil. „To je za těchto okolností docela pochopitelné, pane Schwarzi.“

Schwarz chtěl, aby se s ním šli všichni něčeho napít, ale rabín se omluvil. „Promiňte, až snad někdy jindy. Listoval jsem tady v těch knihách a přišel jsem na některé zajímavé věci. Nemá to s vaším případem co dělat, ale rád bych se na to při dobré paměti podíval.“ Podal oběma mužům ruku a doprovodil je ke dveřím.

„Tak co soudíte o rabínovi teď?“ Wassermann zářil. Musel se na to zeptat, když šli dolů po schodech.

„Je to chlapík,“ řekl Schwarz.

„Je to mudrc, Bene, úplný gaon.“1

„Nevím sice, co je to gaon, Jakube, ale když to říkáš ty, tak ti to věřím.“

„A co Alan?“

„Víš, Jakube, mezi námi řečeno, šlo hlavně o Myru. Znáš to, jaké jsou ženské, když mají přijít o pár dolarů.“

Rabín se díval dolů na parkoviště z okna své pracovny. Viděl všechny tři v srdečném rozhovoru. S úsměvem se odvrátil od okna. Jeho pohled padl na knihy, ležící na stole. Seřídil si stolní lampu, usedl k psacímu stolu a přitáhl knihy k sobě.

kapitola 2

Eliška Bleechová ležela na zádech a dívala se vzhůru. Měla pocit, že na ni pomalu padá strop, nejdřív z jedné strany,, potom z druhé. Chytila se pokrývky, jako by se bála, že by mohla spadnout z postele. Vzbudila se sice jako obvykle, když zvonil budík, ale když se posadila, zatočila se jí hlava. Položila ji proto zpátky na polštář. Sluneční paprsky, které sem vnikaly mezi žaluziemi, slibovaly skvělý červnový den. Zavřela pevně oči, aby neviděla padající stěny a strop, ale přesto cítila slunce v očích jako rudou mlhu a zároveň měla pocit, že se s ní houpá postel. Bylo jí z toho špatně. Ráno bylo chladné, ale jí vyvstával pot na čele.

Silou vůle se opět posadila a potom vstala. Ani se nezdržovala obouváním trepek a běžela do maličké koupelny. Za chvíli se cítila lépe. Vrátila se a posadila se na okraj postele, osušila si obličej a tupě uvažovala, nemá-li si ještě na půl hodiny lehnout. Jako v odpověď zaslechla bouchání na dveře. Byly to děti, Anděla a Jenda, které volaly za dveřmi: „Eliško, Eliško, oblékni nás, chceme jít ven!“

„No dobře, Andělko,“ zavolala na ně, „jděte zpátky nahoru a tiše si hrajte, Eliška za vámi za chviličku přijde. A pamatujte si, že máte být zticha; nechcete přece vzbudit maminku a tatínka.“

Naštěstí poslechly a ona si oddychla. Rychle oblékla župan a trepky, uvařila si šálek čaje a udělala si topinku. Po jídle se cítila líp.

Již delší dobu měla takové zvláštní pocity, ale poslední dobou jí bylo hůř. Dnes jí bylo špatně již druhý den za sebou. Včera ráno to přičítala jídlu, které jí dala paní Serafinová den předtím k večeři; byly to ravioli a snad jich snědla víc, než bylo zdrávo; ale včera přece jedla celý den velmi málo. Bylo jí špatně snad právě proto? Snad by si o tom měla promluvit se svou přítelkyní Cecilií Saundersovou. Cecilka je starší a mohla by vědět, co by se proti tomu dalo dělati Ovšem zároveň si Eliška uvědomovala, že by bylo nemoudré, kdyby své příznaky vylíčila opravdu přesně. Někde hluboko v jejích myšlenkách číhal strach, že by její nevolnost mohla být od něčeho docela jiného.

Děti nahoře v pokoji začínaly rámusit. Eliška nechtěla, aby ji paní Serafinová viděla neoblečenou a neupravenou a navíc se bála, že by mohla z jejího vzezření něco vytušit. Honem běžela zpátky do svého pokoje, aby se oblékla. Shodila župan i noční košili a dívala se na sebe do velikého zrcadla, které viselo na dveřích koupelny. Byla si jistá, že nijak nezesiluje. Přesto se rozhodla, že si oblékne nový podvazkový pas, který byl pevnější a lépe ji stahoval, než starý.

Když se oblékla, cítila se zase úplně normálně. Stačilo, když se na sebe podívala do zrcadla, jak jí sluší její pěkná, bílá uniforma a hned měla lepší náladu. Co když to bude to druhé? Nemusí se toho nutně bát; dokonce toho může dobře využít. Ale samozřejmě by si musela být jistá; bude tedy muset zajet k lékaři možná ve čtvrtek, až bude mít volno.

*

„Tak proč si tedy neřekneš rabínovi, aby napsal Fordovům?“ ptal se Alan Becker. Byl malý, podsaditý a jeho mocný hrudník jako by stál na krátkých, silných nohách. Měl bojovně vyčnívající nos i bradu a z energické křivky tenkých úst mu trčelo tlusté černé cigáro. Občas je vyndal a podržel mezi ukazovákem a prostředníkem pravé ruky, takže vypadalo jako hořící zbraň v uzavřené pěsti. Jeho oči byly jako z bleděmodrého mramoru. Ben Schwarz k němu přišel ve výtečné náladě. Čekal, že jeho dobrý přítel bude rád, když uslyší, že nemusí platit velké peníze za nový motor do vozu. Ale Becker nebyl ani zdaleka nadšen. Pravda, jeho firmu to nebude nic stát, ale přesto to znamenalo spoustu starostí, možná rozsáhlou korespondenci, aby se společnosti celá věc vysvětlila.

„Jak se k tomu vůbec rabín dostal?“ chtěl vědět. „Tys přece rozumný člověk, Bene. Ptám se tě, co je rabínovi vlastně do toho.“

„Tomu ty nerozumíš, Alane,“ řekl Schwarz, „původně se o opravu vozu vůbec nejednalo, vlastně jednalo, samozřejmě, ale…“

„Tak jednalo nebo nejednalo?“

„No jednalo, jenže musíš vědět, že k vůli tomu jsem k rabínovi nešel. Náhodou slyšel, že se na Sama Reicha zlobím, a proto navrhl Din Torah…“

„Jaký Din?“

„Din Torah,“ řekl Schwarz opatrně. „To je něco jako soud, když se dva lidé pohádají a jdou s tím k rabínovi a ten je vyslechne a rozsoudí podle Talmudu. Něco takového dělají rabíni docela běžně.“

„V životě jsem nic takového neslyšel.“

„Já také ne, to je pravda, ale ať je to jak chce, souhlasil jsem. Reich, já a Wassermann – ten tam byl snad jako svědek nebo co – jsme šli k rabínovi a on to celé rozebral, takže bylo jasné, že ani Reich ani já jsme se nedopustili nedbalosti. No a jak je Pánbu nad námi, jestliže jsem nebyl nedbalý ani já, ani řidič vozu, pak musela být chyba ve voze. A to mi musí společnost vynahradit.“

„Safra, společnost nebude nic hradit, ledaže bych ji požádal. A já už se vidím, jak k nim jdu s touhle nesmyslnou historií.“ Beckerův hlas nebyl nikdy jemný, ale když se zlobil, pak přímo řval.

Schwarz najednou ztratil náladu. „Ale těsnění bylo vadné,“ křičel na Beckera, „vždyť jsem ti říkal, že olej teče.“

„Jistě, pár kapek za týden. Ale proto by se nemohl spálit motor.“

„Pár kapek, když byl vůz v klidu. Ale když jsem s ním jel, muselo z něj téci jako z konve. Dolil jsem litr na cestě do New Hampshire. To nebylo pár kapek, to vím z vlastní zkušenosti.“

Dveře Beckerovy kanceláře se otevřely. Vešel jeho mladší společník Melwin Bronstein. Bronstein byl čtyřicátník, vysoký, štíhlý, s kučeravými, na spáncích mírně prošedivělými vlasy. Hluboké, tmavé oči, orlí nos a citlivé rty. „Co se děje?“ zeptal se. „Hádáte se soukromě, nebo se mohu připojit? Nejspíš je vás slyšet po celé ulici, mládenci.“

„Co se děje? Jenom to, že jsme si pořídili rabína, který spolehlivě dělá všechno možné, jenom ne to, co by dělat měl,“ řekl Becker.

Bronstein se podíval tázavě na Schwarze. Schwarz byl rád, že má mírnějšího posluchače a vypravoval mu celou historii znovu, zatímco Becker šustil papíry na stole, pracně předstíraje, že ho to vůbec nezajímá. Bronstein kývl na Beckera ode dveří pracovny a ten k němu poněkud váhavě přistoupil. Schwarz se otočil zády, aby se nezdálo, že poslouchá.

„Ben je náš dobrý zákazník, Alane,“ šeptal Bronstein. „A Fordova společnost by určitě nedělala žádné potíže.“

„Opravdu? Pokud se pamatuji, jednal jsem s Fordovou společností dřív, než ty jsi vyšel ze školy, Melwine,“ řekl Becker hlasitě.

Ale Bronstein znal svého společníka. Ušklíbl se na něj. „Podívej se, Alane. Když odmítneš Bena, budeš muset jedna s Myrou. Copak nevíš, že je předsedkyní Ženského kroužku náboženské obce?“

„Letos?“

„A loni také.“ Ben si nemohl tuto poznámku odpustit. „Nemá smysl si ji znepřátelit,“ řekl Bronstein znovu tichým hlasem.

„Ženský kroužek přece nekupuje vozy?“

„Ale manželé všech členek vozy kupují.“

„Safra, Melwine, jak to mám těm lidem od Forda vysvětlit? Mám říct, že chci, aby dali Schwarzovi nový motor, protože se rabín z naší synagógy rozhodl, že by to měli udělat?“

„Nemusíš se o rabínovi vůbec zmiňovat. Nemusíš dokonce ani vysvětlovat, jak se to stalo. Prostě můžeš říct, že těsnění při jízdě selhalo.“

„A co když společnost někoho pošle, aby to vyšetřil?“

„Už ti to někdy udělali, Alane?“

„Ne, ale jiným agentům ano.“

„No dobře,“ řekl Bronstein s úsměvem. „Jestli někdo přijde, můžeš ho odkázat na rabína.“

Beckerova nálada se náhle změnila. Hluboce hrdelně se zasmál a obrátil se na Schwarze: „Tak dobře, Bene, napíši společnosti a uvidíme, co tomu řeknou. Rozuměj, dělám to jen kvůli Melwinovi. Přesvědčil jsi ho. Je náramně outlocitný a velkomyslný jako dítě.“

„Neříkej, vybuchl jsi hlavně proto, že se do toho zamíchal rabín,“ řekl Bronstein. Obrátil se na Schwarze. „Alan by byl souhlasil hned ze začátku, kdyby ses nebyl zmínil o rabínovi. Byl by rád, že má příležitost pomoci zákazníkovi.“

„Co máš proti rabínovi, Alane?“ zeptal se Ben.

„Co mám proti rabínovi?“ Becker vyndal cigáro z úst. „Řeknu ti, co mám proti rabínovi. Ten člověk se nehodí pro své zaměstnání; to mám proti němu. Má nás reprezentovat. Ale přijal bys ho za prodavače do svého obchodu, Bene? No řekni, mluv pravdu.“

„Jistě, proč ne?“ řekl Schwarz, ale jeho hlas nebyl přesvědčivý.

„Kdybys už byl takový blázen, že bys ho zaměstnal, pak doufám, že bys byl aspoň natolik chytrý, že bys ho zas vyhodil, kdyby ti nevyhovoval.“

„A kdy ti rabín nevyhovoval?“ zeptal se Schwarz.

„Podívej se, Bene, co například tenkrát, když jsme měli svačinu pro všechny otce a jejich syny? Přivedli jsme sportovce Barneye Gilligana, aby k dětem hovořil. Rabín vstal, aby Gilligana představil, a co myslíš, že řekl? Začal dětem vykládat, kdo byli naši hrdinové a že to byli vždycky vědci a ne atleti. Myslel jsem, že se propadnu.“

„Nu…“

„A co tenkrát, když ho tvá vlastní žena pozvala, aby povzbudil děvčata z Ženského kroužku k velké akci a ke sbírce u příležitosti svátků Chanuka, a on jim řekne, že pro židovskou ženu je důležitější, aby se držela židovských přikázání ve svém srdci a udržovala košer domov, než aby pořádala sbírky na synagógu.“

„Okamžik, Alane. Jistě, že nechci mluvit proti vlastní ženě, ale co je pravda, to je pravda. Při tom obědě podávala Myra předkrm z mořských ráčků, což vlastně není košer jídlo, takže se potom člověk nemůže divit, že rabín nebyl v dobré náladě.“

„A při těhle všech potyčkách a rozmíškách mě ještě přemlouváš, abych se stal členem náboženské obce,“ řekl Bronstein, pohlížeje na Schwarze.

„Jistě,“ řekl jeho společník. „Jako žid a obyvatel Barnarďs Crossing jsi to dlužen sám sobě i těm, mezi kterými žiješ. A co se týče rabína, nebude tu pořád, to přece víš.“

kapitola 3

Synagogální rada se v neděli pravidelně scházela v prázdné třídě. Jakub Wassermann, jakožto předseda náboženské obce a zároveň předseda synagogální rady, seděl za katedrou. Ostatních patnáct mužů se mačkalo ve školních lavicích, s nohama nepohodlně trčícíma po stranách. Několik mužů sedělo vzadu na lavicích s nohama opřenýma na židlích před sebou. Kromě Wassermanna se synagogální rada skládala z mladších lidí, z nichž polovina byla ještě kolem třicítky, a ostatní kolem čtyřicítky nebo na začátku padesátky. Wasserrnann měl na sobě letní oblek, který nosil do kanceláře, ale ostatní se oblékli do flanelových kalhot, sportovních košil a tvídových sak nebo svetrů, jak bylo v Barnarďs Crossing za takových teplých červnových nedělí zvykem.

Otevřeným oknem bylo slyšet vrčení strojku na stříhání trávy, se kterým pracoval domovník Stanley. Otevřenými dveřmi sem zase zaléhal pronikavý zpěv dětí, které byly shromážděny v hale. Schůze byla vedena neformálně, členové mluvili, kdykoli je napadlo. Často, jako například teď, mluvili jeden přes druhého.

Předseda zaklepal pravítkem na stůl. „Pánové, jen jeden, vždycky jen jeden! Tak co jsi říkal, Joe?“

„Snažil jsem se říci, že nechápu, jak můžeme v tomhle rámuse vůbec jednat. Nevím, proč neschůzujeme raději v malé modlitebně.“

„To není na pořadu,“ volal jiný hlas. „Teď jednáme o úkolech sociální péče.“

„Jak to, že to není na pořadu?“ zeptal se Joe bojovně. „Tak dobře, podávám formální návrh, že se všechny schůze mají ode dneška konat v malé modlitebně. To patří pod bod Návrhy.“

„Ale pánové, pánové! Pokud jsem tady starostou já, může si tady každý říkat cokoli a kdykoli, když to pokládá za důležité. Naše schůze nejsou tak složité, že bychom nemohli občas říct něco mimo pořad. Tajemník to může dát v zápise vždycky do pořádku. Malou modlitebnu nepoužíváme jedině proto, že tam není místo na psaní, Joe, takže tajemník nemá kde psát. Ale jestliže se členové domnívají, že takováhle třída není pro schůze vhodná, pak bychom mohli požádat Stanleyho, aby do modlitebny postavil stůl.“

„To nás přivádí k další věci, Jakube. Týká se Stanleyho. Mám pocit, že to nedělá na křesťanské sousedy moc dobrý dojem, když vidí Stanleyho pracovat v neděli. Je přece křesťan a má tedy v neděli svátek zrovna tak, jako oni.“

„No a co si myslíš, že dělají naši sousedé? Jen se projdi v neděli po Vine Street a uvidíš, že prakticky každý stříhá trávu, nebo zarovnává plot, nebo si lakuje třeba loď.“

„Přesto má Joe pravdu,“ řekl Wassermann. „Samozřejmě, kdyby Stanley cokoli namítal, rozhodně bychom netrvali na tom, že má pracovat. Ale v neděli musí mít službu, protože se zde vyučuje. Je ovšem možné, že by bylo lepší, kdyby zůstával uvnitř. Na druhé straně mu nikdo neřekl, že má pracovat venku. V tom ohledu je svým vlastním pánem. Může si rozdělit práci podle vlastního uznání. Teď je venku, protože chce a ne proto, že mu to někdo nařídil.“

„To je pravda, ale nevypadá to dobře.“

„Stejně to bude trvat už jen dva týdny,“ řekl Wassermann. „V létě má neděle volné,“ Zaváhal a pohlédl na hodiny, které visely na zadní stěně místnosti, „To mi připomíná, že se chci krátce zmínit o jedné věci. Do prázdnin budeme mít sice ještě dvě schůze, ale myslím, že bychom už dnes měli uvažovat o prodloužení smlouvy s rabínem.“

„Proč to, Jakube? Smlouva přece platí až do podzimu, přes velké svátky, ne?“

„To ano. Tak se totiž uzavírají smlouvy s rabíny vždycky, aby synagóga měla rabína na svátky zajištěného. Proto se také obyčejně rozhoduje o prodloužení smlouvy už před prázdninami. Jestliže se kongregace rozhodne, že chce změnu, má během léta dost času, aby se ohlédla po někom jiném. A chce-li rabín změnit místo, má rovněž čas, aby si podal žádost jinde. Myslím tedy, že bychom teď měli odhlasovat prodloužení rabínovy smlouvy na další rok a že bychom mu měli v tom smyslu napsat.“

„Proč? Ohlíží se snad rabín po něčem jiném, nebo se vám o tom zmínil?“

Wassermann potřásl hlavou. „Ne, nemluvil o tom, ale stejně myslím, že by bylo dobře, kdybychom napsali dříve, než napíše on nám.“

„Okamžik, Jakube, jak vůbec víme, že rabín chce zůstat? Neměli bychom počkat, až nám napíše?“

„Mám dojem, že se mu zde líbí a že by byl ochoten zůstat,“ řekl Wassermann. „Pokud se týče toho dopisu; obvykle píše zaměstnavatel. Přirozeně bychom mu museli přidat. Myslím, že bychom mu měli na znamení svého uznání přidat pět set dolarů.“

„Pane předsedo,“ ozval se drsný hlas Alana Beckera. Místopředseda si sedl obkročmo na židli a nahnul se dopředu, opíraje svůj mocný hrudník o sevřené pěstě, položené na lavici před sebou. „Pane předsedo, mně se zdá, že by to bylo dosti nákladné řešení, kdybychom mu přidali pět set dolarů, zvláště když uvážím, že je těžká doba, že jsme měli velké výlohy se stavbou nové synagógy a tohle všechno.“

„Ano, pět set dolarů je hodně.“

„A je tady jenom rok.“

„Právě proto! Přídavek se má dát hned po prvním roce, nemyslíte?“

„Budeme mu stejné muset přidat a pět set dolarů je jen o málo víc, než pět procent jeho platu.“

„Pánové, pánové!“ Wassermann zaklepal pravítkem na stůl.

„Navrhuji, abychom celou věc o týden nebo o dva odložili,“ řekl Meyer Goldfarb.

„Co se má odložit?“

„Meyer chce vždycky všechno odložit, jakmile se jedná o vydávání peněz.“

„Bolí to jen chvilku!“

„Pane předsedo!“ To byl zase Alan Becker. „Připojuji se k Meyerovu návrhu, aby se věc odložila na příští týden. Bylo vždycky naším pravidlem, že jsme odkládali rozhodnutí aspoň o týden, když šlo o velké vydání. A tohle je podle mého názoru opravdu velké vydání. Pět set dolarů je moc peněz a nový plat rabína, deset tisíc dolarů, je hrozně moc peněz. Máme jen minimální počet členů, potřebných k usnášení. Myslím, že na tak důležitou věc bychom měli mít větší presenci. Navrhuji požádat Lennieho, aby napsal všem členům výboru a vyzval je, aby se příští týden určitě dostavili na schůzi za účelem projednání zvláště důležité záležitosti.“

„Je zde návrh.“

„Je to vlastně totéž, co jsem chtěl já. Tak dobře. Měním svůj návrh na pozměňovací návrh.“

„Nějaké připomínky k pozměňovacímu návrhu?“ zeptal se Wassermann.

„Okamžik, pane předsedo,“ volal Meyer Goldfarb, „jde o pozměnění mého návrhu, takže jestliže jej přijmu, není o tom třeba diskutovat. Prostě jen měním svůj návrh, víte?“

„Dobře, formulujte tedy znovu svůj návrh.“

„Navrhuji, aby návrh na rozšíření smlouvy s rabínem…“

„Okamžik, Meyere, vždyť tady nebyl žádný takový návrh.“ .

„Jakub to přece navrhoval.“

„Jakub nepodal žádný formální návrh, on se o tom jenom zmínil; kromě toho, on přece předsedá.“ „Pánové,“ řekl Wassermann a tloukl přitom pravítkem, „co to má znamenat, všechny tyhle návrhy, pozměňovací návrhy, pozměňování pozměňovacích návrhů, já podal návrh, já nepodal návrh? Má to snad znamenat, že si přejete, abychom odložili jakékoliv jednání o rabínově smlouvě na příští týden?“

„Ano.“

„Proč ne? Rabín nám neuteče.“

„Mělo by zde být víc lidí, už z úcty k rabínovi.“

„Dobře,“ řekl Wassermann. „Pak to tedy bez další debaty odročíme. A nemáte-li nic dalšího…“ chvíli se odmlčel, „pak končím schůzi.“

kapitola 4

V úterý bylo krásné, mírné počasí. Eliška Bleechová šla se svou přítelkyní Cecilií Saundersovou, která byla zaměstnána u Hoskinsů vedle v ulici a starala se o jejich děti. Vedly své svěřence do parku, což byl ubohý kousek trávníku několik bloků za synagogou. Malý průvod vypadal jako když se vedou ovečky na pastvu. Děti běžely napřed, ale poněvadž byl Jeníček Serafino ještě velmi malý, brala Eliška sebou i sportovní kočárek. Jeníček někdy běžel s oběma mladými ženami, přičemž jeho malé pěstičky pevně svíraly postranní chromované držadlo kočárku, jindy si vylezl do kočárku a chtěl se vézt. Eliška a Cecilie ušly vždy asi dvacet metrů a pak se zastavily, aby zjistily, co je s dětmi. Když zůstaly vzadu, dívky na ně zavolaly, případně běžely zpátky, aby je od sebe odtrhly nebo aby je donutily upustit nějaký poklad, nalezený pod okapem nebo v popelnici. Cecilie se snažila svou přítelkyni přemluvit, aby s ní šla ve čtvrtek do Salemu. Budou mít přece volno. „U Adelsonů je výprodej – ráda bych se tam podívala po nějakých plavkách. Mohly bychom jet autobusem v jednu hodinu…“

„Já pomýšlím na to, že bych šla do Lynnu,“ řekla Eliška.

„Proč do Lynnu?“

„Necítím se poslední dobou dobře. Myslím, že bych se měla dát prohlédnout. Lékař by mi třeba dal nějaký povzbuzující prostředek nebo něco podobného.“

„Nepotřebuješ žádný povzbuzující prostředek, Elinko; víš ty, co potřebuješ? Trochu tělocviku a odpočinku. Dej na mou radu. Půjdeme do Salemu a tam budem trochu nakupovat a pak odpoledne mužem jít do biografu. Někde něco zhltnem a pak bychom mohly jít třeba hrát kulečník. Ve čtvrtek večer tam bývají moc prima mládenci. Budeme mít ohromnou legraci. Můžeme jen tak okounět a bavit se. Nechodí tam žádní hrubiáni, kteří by si hned dovolovali. Bude to velká psina, uvidíš.“

„Hm – snad by to mohlo být docela pěkné, ale já na to nemám prostě chuť, Cilko. Jsem odpoledne většinou unavená a když se ráno probudím, motá se mi hlava.“

„Vím proč,“ řekla Cecilie přesvědčivě.

„Že víš?“

„Ty dost nespíš, to je to. Jsi každý den do dvou nebo do tří hodin vzhůru. Divím se, že můžeš ještě vůbec stát na nohou. A to děláš šestkrát do týdne. Každá jiná má v neděli volno. Serafinovi tě využívají – uštvou tě k smrti.“

„Ale já spím dost. Nemusím být v noci vzhůru, i když ještě nejsou doma.“ Pokrčila rameny. „Ale protože jsem v domě sama s dětmi, nemám chuť se svléknout a lehnout si do postele. Většinou dřímám na gauči. A odpoledne si zdřímnu také. Ne, mám spánku dost, Cilko.“

„Ale v neděli…“

„To víš, to je jediný den, kdy mohou navštěvovat své přátele. Vcelku mi to nevadí. Když jsem nastoupila, řekla mi paní Serafinová, že by si to zařídila, kdybych chtěla mít některou neděli volno. Jsou to docela příjemní lidé. Pan Serafino se nabídl, že by mě svezl, kdybych chtěla jet do města do kostela, poněvadž autobusy jsou v neděli velmi nespolehlivé.“

Cecilie se zastavila a podívala se na Elišku. „Řekni mi, neobtěžuje tě někdy?“

„Jak to myslíš?“

„No přece víš, jestli si s tebou nezačíná, když panička vytáhne paty?“

„Kdepak,“ řekla Eliška rychle. „Co tě to napadlo?“

„Já těmhle typům z nočních klubů nevěřím. A vůbec se mně nelíbí už ten jeho kukuč, když se dívá po děvčatech.“

„Ale to je hloupost. Se mnou promluví sotva dvě slova.“

„Vážně? Tak já ti něco řeknu – té holce, co tam byla zaměstnána před tebou, dala paní Serafinová výpověď, poněvadž přistihla svého manžela, jak s ní laškuje. A to děvče nevypadalo ani zdaleka tak pěkně, jako ty.“

*

Stanley Doble byl typický obyvatel Barnarďs Crossing. Mohlo se ho dokonce pokládat za prototyp určité části společnosti Starého města. Byl podsaditý, asi čtyřicátník, s pískově zbarvenými vlasy, které začínaly šedivět. Jeho opálená pokožka prozrazovala, že tráví většinu času venku. Dovedl postavit loď. Dovedl opravit a instalovat potrubí i elektrické vedení. Dovedl udržovat trávník v pořádku: stříhal, sekal a kopal v horkém letním slunci bez oddechu. Dovedl spravit nejen automobil, ale i stroj lodi, která se kymácela na rozbouřeném moři. Během života si na sebe vždycky některou z těch prací vydělal. Vedle toho rybařil a chytal ústřice. Nikdy neměl nouzi o práci; a nikdy nepracoval déle, než bylo nezbytně nutné, aby vydělal to, co potřeboval. Až teprve v židovském kostele. Tady pracoval hned od začátku, kdy koupili ten starý dům a zrenovoval jej tak, aby sloužil jako kombinace školy, klubu a synagogy. Tehdy byl Stanley nesmírně důležitý, protože bez něj by se celá stavba rozpadla. Udržoval boiler, dal do pořádku instalace a elektrické vedení, opravil střechu. A léto strávil tím, že lakoval vně i uvnitř. Po skončení těchto prací se jeho činnost samozřejmě změnila. Už zde nebylo mnoho co opravovat, ale Stanley udržoval dům v pořádku, stříhal trávník, v zimě reguloval topení a v létě klimatizaci.

A teď, toho krásného úterního rána, shraboval trávník před synagogou. Nahromadil již několik košů ostříhané trávy a listů. Ač mu zbývala ještě druhá strana trávníku, což bylo nejméně jednou tolik, rozhodl se, že si udělá přestávku a že se naobědvá. Po obědě se může dát do druhé strany, bude-li mít chuť, nebo to může nechat na zítřek. Nebylo vlastně nač spěchat. V kuchyni měl v ledničce láhev mléka a trochu krájeného sýra. Neměl do ní dávat některá masa, vlastně všechna masa, která nebyla zakoupena ve zvláštních obchodech, jež nazýval 7WD, poněvadž tak četl hebrejská písmena, která znamenala košer. Ale proti mléku a sýru nebylo vlastně námitek, poněvadž k jejich výrobě není třeba zabíjet zvířata, a proto jsou podle předpisů čistá. Stanley uvažoval, jestli by si neměl dát radši sklenici piva. Měl nemožnou Fordku z roku 1947. Byl to kabriolet, bez střechy, natřený jasně žlutou barvou, která zbyla ze Stanleyova posledního malování v domě a stál na parkovišti před synagógou. Kdyby zajel do hospody, mohl by být během hodiny zpátky. Nemusel se nikomu hlásit, ale paní Schwarzová se zmínila, že snad bude potřebovat jeho pomoc při výzdobě malé modlitebny pro schůzi Ženského kroužku, a tak si myslel, že by měl být pohotově. Mimo to, kdyby se dostal do nějakého nekonečného rozhovoru s hostinským, třeba na téma, jestli je lepší dát na dům, který je obrácen k moři, střechu šindelovou nebo trámovou, nebo jestli jeho mužstvo vyhraje šampionát, pak nelze říci, kdy by se dostal zpátky.

Umyl nádobí, vyndal mléko a sýr z ledničky a přinesl si je do svého soukromého koutu v suterénu. Měl tam rozviklaný stůl, lehátko a proutěné křeslo, které zachránil z městského smetiště při jedné ze svých mnohých vycházek do oněch končin, což byl oblíbený sport jisté části společnosti v Barnarďs Crossing. Seděl u stolu a žvýkal obložené chleby, které si sám připravil, a zapíjel je mlékem z lepenkové láhve. Přitom hleděl zamyšleně ven úzkým sklepním oknem. Pozoroval skrze křoví nohy kolemjdoucích: mužské, vězící v kalhotách, ženské v průhledných punčochách, štíhlé a půvabné. Někdy se naklonil na jednu stranu, aby mohl některý výjimečný pár ženských nohou lépe sledovat, a díval se tak dlouho, dokud jeho suterénní okno neminuly. Pak s uspokojením pokýval svou prošedivělou hlavou a vydechl: „To je krása.“ Vypil půl litru mléka a utřel si ústa hřbetem své kostnaté chlupaté ruky. Zvedl se ze židle, líně se protáhl a pak si sedl znovu, tentokrát na lehátko. Škrabal se na hrudi a na prošedivělé hlavě silnými, krátkými prsty. Lehl si a kroutil hlavou, aby si vytvořil pohodlný důlek v polštáři. Chvíli se díval přímo před sebe nahoru, na roury, které běžely po stropě jako žíly a tepny na anatomické mapě. Pak zabloudil očima ke stěně, kde měl nalepenou galerii „uměleckých fotografií“, což byly obrázky žen v různých stadiích svlečenosti. Všecky byly kypré, šťavnaté a vyzývavé, a jak jeho oči bloudily z jedné fotografie na druhou, jeho ústa se uvolnila do spokojeného úsměvu. Zvenku sem doléhal zvuk lidských hlasů. Někdo musel být právě před oknem. Stanley, se převalil, aby viděl, kdo to je, a rozeznal dva páry ženských nohou, oba v bílých punčochách, a o kousek dál kolo sportovního nebo jiného dětského kočárku. Věděl, o koho se jedná, protože tudy chodily často. Působilo mu potěšení, když mohl takto naslouchat jejich rozhovoru, skoro jako by se na ně díval klíčovou dírkou.

„… a potom, až to budeš mít za sebou, mohla bys jet autobusem do Salemu a tam bych na tebe čekala a mohly bychom na stanici něco sníst.“

„Ale já bych skoro radii zůstala v Lynnu a šla do Elysia.“

„Jenže ten film, co tam dávají, strašně dlouho trvá. Jak by ses dostala domů?“

„Na to jsem se už dívala. Film končí v 11.30. To bych ještě pohodlně chytla poslední autobus.“ „A nebojíš se jít sama domů tak pozdě v noci?“

„Ne, v autobuse je plno lidí a je to jen dva bloky od stanice – Andělo, jdeš sem okamžitě!“ Bylo slyšet běh dětských nožek, a pak zmizely nohy žen z dohledu. Stanley se převalil zpátky na záda a prohlížel si obrázky na stěně. Na jednom z nich byla brunetka, úplně nahá, kromě úzkého podvazkového pasu a páru černých punčoch. A zatímco se tak soustředěně na ni díval, stala se z brunetky náhle blondýnka a černé punčochy se změnily v bílé. Potom se mu otevřela ústa a začal pravidelně rytmicky a hrdelně chrápat, jako stroj lodi na rozbouřeném moři.

*

Myra Schwarzová a dvě ženy ze Ženského kroužku, které zdobily místnost pro besedu, na níž mělo být podáváno občerstvení, ustoupily a naklonily hlavy na stranu. „Mohl byste to dát o maličko výš, Stanley?“ ptala se Myra. „Co myslíte, děvčata?“

Stanley stojící na štaflích poslušně zvedl krepový papír o několik centimetrů výše.

„Myslím, že by to mělo být o trošku níž.“

„Snad máš pravdu. Mohl byste to dát o vlásek níž, Stanley?“

Stanley posunul ozdobu na dřívější místo. „Držte to tak, Stanley,“ volala Myra, „Tak je to správně, že, děvčata?“ Nadšeně souhlasily. Byly v organizaci mnohem kratší dobu než ona; Ema Adlerová byla sotva třicetiletá a Nancy Drettmanová, i když starší, byla členkou kroužku teprve odnedávna. Jakožto členky výzdobního výboru přišly ženy do synagógy v kalhotách a zrovna se chtěly dát do práce, když Myra, pěkně nastrojená, se zastavila, „jen aby mrkla, jestli je všechno v pořádku,“ a převzala velení. Ženy nebyly svým úkolem zrovna nadšeny, ale věděly, že výzdoba místností se vždycky dává na starost novým členkám. Když potom prokáží dobrou vůli, dostanou důležitější úkoly – například práci v propagačním výboru, jehož členky musí obcházet místní obchodníky a obchodní přátele svých manželů a sbírat příspěvky na splnění plánů náboženské obce; nebo se dostanou do „Přátelského výboru“ a budou navštěvovat nemocné; nebo konečně, když ukáží, že dovedou vzít za práci, tedy že dovedou organizovat jiné lidi, aby pracovali za ně, pak mohou očekávat, že se jejich jména objeví na listině kandidátů do Výkonného výboru – a pak je jejich postavení ve spolkovém životě zajištěno.

Mezitím se cvičily komandováním Stanleyho. Přišly dobrou hodinu před paní Schwarzovou, a hned ho požádaly o pomoc, ač věděly, že by mnohem radši pracoval venku na trávníku.

„Jděte napřed, dámy, a zatím začněte samy. Já za vámi za chviličku přijdu,“ řekl. Paní Schwarzová však netrpěla žádné zbytečné řeči. Řekla rozhodně: „Stanley, potřebuji vás.“

„Musím tady shrabovat, paní Schwarzová,“ řekl.

„To může počkat.“

„Ano, tak já už jdu,“ a odložil svoje hrábě a šel pro žebřík.

Byla to únavná, úmorná práce. Neměl z ní žádné potěšení. Mimo to nerad pracoval pod dohledem žen – zvláště takových tvrdých a energických, jako byla paní Schwarzová. Právě přestal pomáhat při výzdobě, když se otevřely dveře a rabín vstrčil hlavu do dveří. „Á, Stanley,“ zvolal, „mohl bych s vámi minutku mluvit?“ Stanley ihned slezl s žebříku, čímž způsobil, že se celá papírová dekorace zbortila. Papíry se shrnuly a ženy ze sebe vyrazily kolektivní zaúpění. Rabín si náhle uvědomil jejich přítomnost, pokýval trochu omluvně hlavou a pak se obrátil ke Stanleymu. „Přijdou mi nějaké knihy, čekám je teď už každý den. Mají být dodány spěšně. Jsou vzácné a dosti cenné, tak až přijdou, dejte je, prosím vás, rovnou do mé pracovny. Nenechte je nikde ležet.“

„Jistěže, pane rabíne. Ale jak budu vědět, že jsou to ty knihy, o kterých mluvíte?“

„Budou z Dropsie College, to poznáte podle zpáteční adresy,“ řekl rabín. Pak kývl ženám na pozdrav a odešel.

Myra Schwarzová netrpělivě čekala, až se k nim Stanley vrátí. Tvářila se zmučeně. „To muselo být něco náramně důležitého, že vás musel rabín takhle odvolat,“ poznamenala kysele.

„Ale vždyť já stejně zrovna lez dolů, abych si posunul žebřík. Chtěl jenom, abych dal pozor na nějaký knihy, který čeká.“

„To je velice důležité,“ řekla sarkasticky. „Jeho svatost bude možná jednoho krásného dne velice překvapena.“

„Myslím, že nás ani neviděl, když vešel,“ řekla Ema Adlerová.

„Nevím, jak by nás mohl nevidět,“ řekla paní Drettmanová. A pak, obracejíc se k Myře, pokračovala: „Víte, k tomu, co jste říkala – můj muž je členem představenstva – a právě včera ho volal pan Becker, aby si ho zajistil na tu zvláštní schůzi…“. Paní Schwarzová kývla ve směru paní Adlerové. „O tom se nemá mluvit,“ zašeptala.

kapitola 5

Eliška měla volno od dvanácti hodin, ale málokdy se jí podařilo odejít před jednou hodinou z domu. Paní Serafinová dělala při krmení dětí strašný zmatek. Když jim dávala oběd, neustále volala z kuchyně: „Elinko, kam jste dala Andělčin talíř, ten s těmi třemi medvídky?“, nebo „Elinko, máte ještě minutku času před odjezdem autobusu, že byste dala Jeníčka na nočníček?“ Proto to všechno dělala Eliška radši sama a pak obyčejně stihla autobus až v jednu nebo dokonce až v jednu třicet.

Dnes jí to bylo obzvlášť jedno. Vždyť měla být u lékaře až ve čtyři hodiny. Venku bylo horko a vlhko a ona chtěla být před intimní lékařskou prohlídkou svěží. Byla by nejraději počkala doma až do tří hodin, ale paní by to mohlo být divné a mohla by se začít vyptávat. Krmila děti, když paní Serafinová přišla dolů. „Tak vy jste už začla,“ řekla. „To jste nemusela. Já to tady dodělám, vy se můžete jít oblékat.“

„Vždyť už skoro dojedly, paní Serafinová, radši se nasnídejte.“

„Když vám to nevadí – pravda je, že už opravdu umírám hlady. Musím se napít trochu kávy.“ Paní Serafinová nikdy neodmítla Eliščinu ochotu. Také se nenamáhala příliš děkovat. Děvče by pak mohlo být domýšlivé. Když Eliška nakrmila děti, seděla paní Serafinová ještě u své kávy. Ani se nehnula, když Eliška s dětmi odešla nahoru do ložnice.

Uložit děti ke spánku trvalo stejně dlouho jako krmení. Když přišla Eliška konečně dolů, byla paní Serafinová v hale a mluvila do telefonu. Na vteřinku se přerušila a zakryla mluvítko dlaní. „Eliško, už jsou děti v posteli? Zrovna jsem je chtěla jít nahoru uložit.“ Jen to a hned se zase vrátila ke svému rozhovoru.

Eliška šla do svého pokojíku za kuchyní, zavřela dveře a pevně zatáhla závoru. Hodila sebou na postel obličejem dolů a automaticky otočila rádio na nočním stolku. Poslouchala a slyšela veselý hlas oznamovatele. „…a to byl Bert Burnt se svou nejnovější písní, která vzbudila takovou senzaci. A teď zprávy o počasí. Oblast nízkého tlaku, o které jsme již hovořili, se přibližuje. Pravděpodobné počasí dnes večer: oblačno, mlha, možná i přeháňky. Nic naplat, v každém životě musí být přeháňky, ha, ha. – A teď zde máme pro paní Eisenstandtovou z 24 West Street, Salem, nejnovější desku Šťastných chuligánů: Skála sběrných surovin. Paní Eisenstandtové je dnes osmdesát tři let. Přejeme vám vše nejlepší k narozeninám, paní Eisenstandtová.“

Eliška během této písničky skoro dřímala. Pak se během další písničky převrátila a koukala na strop. Nechtělo se jí v tom vlhkém teple vůbec ani myslet na to, že by měla vstát a oblékat se. Nakonec se s námahou zvedla a stáhla šaty přes hlavu. Dosáhla dozadu, na zapínání podprsenky, aby ji rozepla, stejně jako podvazkový pás, který stáhla přes boky, aniž by se namáhala s odepínáním punčoch. Hodila prádlo do nejbližší zásuvky prádelníku a pověsila šaty do skříně.

Za dveřmi v kuchyni bylo slyšet pana Serafina, jak přišel dolů, jak si ohřívá kávu a vyndává pomerančovou šťávu z lednice. Pohlédla na dveře, aby se ujistila, že jsou zavřeny. Pak šla do maličké koupelny a spustila sprchu. Když se potom za půl hodiny zase objevila, měla žluté plátěné šaty bez rukávů, bílé boty, bílé rukavice a bílou plastikovou kabelku. Její krátké vlasy byly přísně zčesány dozadu a udržovány bílou elastickou stuhou. Pan Serafino odešel, ale jeho paní byla v kuchyni, dosud jen v županu a v bačkorách, a popíjela další šálek kávy.

„Vypadáte velmi hezky, Eliško,“ řekla. „Kam se to dnes chystáte?“

„Jen do biografu.“

„Nu – dobrou zábavu. Máte klíč?“

Dívka otevřela kabelku, aby ukázala klíč, který byl připojen ke zdrhovadlu všité peněženky. Pak se vrátila do svého pokoje, zavřela za sebou dveře a vyšla krátkou chodbou a zadními dveřmi ven. Došla na roh právě ve chvílí, kdy autobus dojížděl do stanice. Sedla si vzadu u otevřeného okna. Když se autobus rozjel, sundala si rukavice a hledala v kabelce. Našla těžký staromódní zlatý prsten. Navlékla jej na prst a pak si opět natáhla rukavice.

*

Když se Joe Serafino vrátil do kuchyně, byl oblečen a oholen.

„To děvče už odešlo?“ zeptal se.

„Myslíš Elišku? Ano, odešla před několika minutami. Proč?“

„Myslel jsem, že bych ji svezl, kdyby jela do Lynnu.“

„Jak to, že jedeš do Lynnu?“

„Musím zavézt vůz do garáže. Potřebuji dát opravit zařízení na stahování střechy. Nedávno se mi zakleslo, zrovna když lilo, a já promokl na kůži.“

„Tak proč jsi čekal s opravou až do dneška?“

„Asi že bylo tak pěkné počasí, takže jsem na to nevzpomněl,“ odpověděl lehce. „Ale teď zrovna při holení jsem poslouchal zprávu o počasí; říkali, že by mohlo pršet. Ale řekni, proč ten třetí stupeň výslechu?“

„Žádný třetí stupeň, copak se nemůžu něco zeptat? Kdy přijdeš domů? Nebo snad bych se neměla ptát ani na to?“

„Ale jo, jen se ptej.“

„Tak kdy?“

„Nevím – možná, že zůstanu v Lynnu a zhltnu něco v klubu.“ Měl hněvivý hlas a rozezleně odešel. Slyšela vrznutí domovních dveří, zabouchnutí, a potom zvuk startujícího motoru. Dívala se na dveře Eliščina pokoje a usilovně přemýšlela. Proč chtěl být její manžel najednou tak ochotný? Vždyť jindy se tvářil, jako by o existenci děvčete ani nevěděl. A vůbec, proč se teď zrovna holil? Obvykle s tím počkal a holil se až těsně před odchodem do klubu. Jeho vousy rostly tak rychle, že se nemohl holit dříve, aby potom večer nevypadal neupraveně.

Čím více o tom přemýšlela, tím se jí to zdálo podezřelejší. Proč například ta holka tak dlouho otálela? Měla přece volno už od dvanácti hodin – tak proč se nabízela, že nakrmí děti a že je potom dá spát? Nikdo ji o to nežádal. Žádná jiná by to ve svém volném čase nedělala. Odešla až někdy v půl třetí. Čekala snad na Joea? Nebo to zamykání dveří. Až do dneška se tomu usmívala; kdykoliv měli návštěvu a hovor se stočil na služebná děvčata, což se obvykle stávalo, vždycky se o tom zmínila. „Eliška vždycky zamyká dveře. Nevím, zda si myslí, že by tam Joe mohl vejít, když leží v posteli, nebo když se obléká.“ Když to říkala, vždycky se smála, jako by to bylo přímo směšné, že by se její manžel mohl o to děvče zajímat. Ale teď uvažovala, zda je to opravdu tak směšné. Nebo že by se Eliška zamykala kvůli ní a ne kvůli Joeovi? Do jejího pokoje se dá jít také zadními dveřmi. Nepřicházel Joe někdy zezadu, když věděl, že dveře ke kuchyni jsou zamčené a že je tedy manželka nemůže vyrušit?

Pak ji napadlo něco jiného. Děvče je u nich už přes tři měsíce, ale zdá se, že nemá přátele. Všechna ostatní děvčata mají schůzky, když mají volno. Ona ne. Proč asi? Její jediná přítelkyně je ta velká holka s koňskou hlavou, která pracuje u Hoskinsů. Cecilka. Bylo by možné, že by Eliška neměla žádné schůzky jen proto, že laškuje s jejím Joem?

Smála se sama sobě. Bylo to hloupé podezření. Vždyť ona a Joe jsou prakticky pořád pohromadě. Každý večer ho vidí v klubu. Vlastně každý večer – kromě čtvrtka. A čtvrtek je Eliščin volný den.

*

Melwin Bronstein sáhl několikrát po telefonu, ale pokaždé zase odtáhl ruku, aniž sluchátko uchopil. Bylo po šesté hodině a všechen personál už odešel. Alan Becker tady ještě byl, ale byl ve vlastní kanceláři. A pokud se dalo soudit podle knih, rozložených na jeho stole, měl v úmyslu tady ještě nějakou chvíli zůstat.

Mohl by teď nerušené zavolat Rozalii. Celý týden si na ni ani nevzpomněl, ale ve čtvrtek ji obvykle viděl, a tu měl neodolatelnou potřebu ji zavolat. Během roku se z jejich vztahu stal zvyk. Volávala ho vždy ve čtvrtek odpoledne a pak se sešli v některé restauraci na večeři. Potom ji zavezl někam na venkov a zůstali v některém motelu. O půlnoci ji vozil zase domů, poněvadž paní, která hlídala její děti, nechtěla déle zůstat.

Ale nedávno se to změnilo. Neviděl ji ani minulý čtvrtek, ani ten čtvrtek předtím, poněvadž se pošetile bála, že její manžel najal detektivy, aby ji hlídali. „Ani mě nevolej, Melwine,“ prosila ho. „Ale telefonováním se přece nedá nic zkazit, nebo myslíš, že odposlouchávají tvůj telefon?“

„Ne, ale kdybychom spolu mluvili, nemohla bych odolat. A pak by to začalo všechno zase znovu.“ Souhlasil, poněvadž naléhala, a také proto, že něco z jejího strachu přešlo i na něj. A dnes byl zase čtvrtek. Vlastně by měl zavolat, i když jen proto, aby se zeptal, jestli nenastala nějaká změna. Kdyby s ní mohl jen promluvit, její potřeba, stejně velká jako jeho, by jistě překonala její strach.

Becker vešel do místnosti. Snažil se vypadat co nejpřirozeněji, když říkal: „Poslyš, Melwine, skoro jsem zapomněl; Sally mě žádala, abych tě dnes určitě přivedl na večeři.“

Bronstein se v duchu usmíval. Od té doby, co ho Alan a Sally viděli s tím děvčetem, používali nejrůznějších strategií, aby ho přiměli trávit čtvrteční večery u nich. „Ne, Alane, dneska mě, prosím tě, omluv. Potřebuji být trochu sám.“

„Chceš jíst dneska doma?“

„Ne-e – Mary má dnes svou bridgeovou společnost jako obvykle. Mám v úmyslu někde něco zhltnout a pak možná jít do biografu.“

„Já ti něco řeknu, chlapče. Přijď k nám trochu později. Můžeš u nás strávit večer. Sally má nějaké nové desky – náramně intelektuální a vznešené. Mohli bychom si je pustit a pak jít do suterénu a zahrát si kulečník.“ „Nu, jestli pojedu kolem, tak se možná stavím.“ Becker se pokusil znovu. „Poslyš, mám ještě lepší nápad. Mohu zavolat Sally a říci jí, že zůstanu ve městě. Mohli bychom si spolu užít – jít někam na večeři, trochu se napít a pak jít do biografu nebo na kuželky. Co říkáš?“ Bronstein zavrtěl hlavou. „Nech na hlavě, Alane. Ty jdi domů na večeři a pěkně si odpočiň. O mě se nestarej. Možná, že se u vás zastavím později.“ Obešel psací stůl a objal staršího muže kolem ramen. „Běž domů, hochu, já tady zamknu,“ a jemně odvedl Beckera ke dveřím.

Pak zvedl telefon a vytočil číslo. Slyšel zvonění na druhém konci drátu. Znovu a znovu a znovu. Chvíli čekal, pak zavěsil.

*

Lékař skončil svou prohlídku dlouho po šesté hodině. Eliška poděkovala sestře za cyklostylovaný letáček a brožuru o životosprávě v těhotenství, pečlivě je složila a uložila do kabelky. Na odchodu se zeptala, je-li v budově telefonní automat. „Ano, je dole v chodbě, ale můžete telefonovat také tady ode mne.“

Eliška se ostýchavě začervenala a potřásla hlavou. Sestra se domnívala, že chápe, a usmála se.

V telefonní budce vytočila číslo, modlíc se, aby byl doma.

„To jsem já, drahoušku, Eliška,“ řekla, když slyšela hlas na druhé straně. „Musím tě dnes večer vidět. Je to strašně důležité.“

Poslouchala a pak řekla: „Ale ty nechápeš, musím ti nutně něco říci… Nemohu mluvit po telefonu… Jsem teď v Lynnu, ale vracím se do Barnarďs Crossing. Mohli bychom spolu jet na večeři. Třeba do restaurace Na nábřeží, a pak bych šla do biografu, třeba do Neptunu.“ Přikývla, když odpověděl, jako by jí mohl vidět. „Vím, že se mnou nemůžeš jít do biografu, ale jíst přece musíš. Tak proč bychom se nemohli najíst společně? Budu v té restauraci asi v sedm… Prosím tě, snaž se přijít… Nebudeš-li tam v půl osmé, budu vědět, že jsi nemohl. Ale prosím tě, snaž se, ano?“

Než došla k autobusu, zastavila se v malé kavárničce. Srkala kávu a přitom četla knížku o těhotenství. Četla znovu a znovu. Když si byla jista, že těch několik prostých pravidel pochopila, zastrčila knížku do koženého čalounění sedadla. Nemohla si ji nechat; bylo to nebezpečné, poněvadž by na ni paní Serafinová mohla přijít.

kapitola 6

Jakub Wassermann zazvonil v půl osmé u rabínových dveří. Paní Smallová otevřela dveře. Byla malá, živá, se spoustou světlých vlasů, které se zdály být vzhledem k její postavičce příliš těžké. Měla velké, modré oči a upřímný pohled, ale její bystrý obličej byl poněkud zastíněný pevnou odhodlanou bradičkou. „Pojďte dál, pane Wassermanne; to je od vás hezké, že jste se přišel podívat.“

Rabín byl ponořen do čtení, když však zaslechl Wassermannovo jméno, přišel do předsíně. „Á, pan Wassermann. Právě jsme dojedli, ale dáte si čaj, viďte? Udělej trochu čaje, drahoušku.“

Vedl návštěvu do obývacího pokoje, zatímco jeho paní šla postavit vodu na čaj. Rabín položil rozevřenou knihu hřbetem vzhůru a podíval se tázavě na staršího muže. Wassermann si náhle uvědomil, že rabínův pohled je laskavý, ale zároveň i pronikavý. Pokusil se o úsměv. „Víte, pane rabíne, když jste přišel do naší kongregace, navrhoval jste, že byste se měl zúčastnit schůzí správní rady. Byl jsem rozhodně pro. Přece když zaměstnáváte rabína a chcete, aby vám byl nápomocen při rozvíjení činnosti kongregace, pak nemůžete udělat nic lepšího, než ho přizvat na schůze, kde se činnost plánuje a prohovořuje. Ale byl jsem přehlasován. A víte proč? Že prý je rabín zaměstnancem kongregace. A co kdybychom chtěli mluvit o jeho platu nebo o jeho smlouvě? Jak prý bychom mohli volně hovořit, když by seděl mezí námi? A následek? Celý rok o tom nepadla ani zmínka – až na poslední schůzi. Navrhl jsem, abychom rozhodli, co bude s vaší smlouvou na další rok, poněvadž do letních prázdnin už zbývají jen dvě schůze.“

Paní Smallová vešla s podnosem. Nalila jim čaj, pak si také vzala šálek a usedla.

„A jak to dopadlo?“ zeptal se rabín.

„Nijak,“ řekl Wasserman. „Věc byla odložena na příští schůzi – tedy na příští neděli.“

Rabín si prohlížel svůj šálek. V soustředění zachmuřil obočí. Aniž zvedl oči, a jakoby myslel nahlas, řekl: „Dnes je čtvrtek, tedy tři dny před schůzí. Kdyby bylo jisté, že návrh bude schválen, a kdyby hlasování bylo jen formální záležitostí, byl byste počkal a byl byste mi to řekl teprve v neděli. Kdyby bylo schválení pravděpodobné, ale ne docela jisté, byl byste se o tom zmínil asi při našem nejbližším setkání, což je v pátek večer v synagóze. Ale kdyby bylo hlasování nejisté nebo kdyby to vypadalo dokonce tak, že se bude hlasovat proti mně, nechtěl byste se o tom v pátek večer zmínit, abyste mi nezkazil sobotu. Když jste tedy přišel dnes, je jasné, že nevěříte, že budu znovu jmenován. Mám pravdu?“

Wassermann potřásl obdivně hlavou. Pak se obrátil na rabínovu ženu a pohrozil jí: „Nikdy se nesnažte oklamat svého manžela, paní Smallová. Hned by vám na to přišel.“ Otočil se zpět k rabínovi. „Ne, pane rabíne, není tomu tak, nebo alespoň ne docela.

Dovolte, abych vám to vysvětlil. Máme v synagogální radě čtyřicet pět členů. Jen si pomyslete! To je víc, než mají ve správní radě v General Electric nebo v United States Steel. Ale znáte to. Jmenujete za člena představenstva prostě každého, kdo je jen trochu někdo; každého, kdo aspoň trochu pracuje pro synagógu nebo o kom se můžete domnívat, že pro ni něco udělá. Je to čest. Aniž byste chtěl, obyčejně to dopadne tak, že jsou v představenstvu téměř všichni bohatší členové kongregace. Jiné náboženské obce to dělají zrovna tak. A tak ze čtyřiceti pěti členů jich chodí na schůze asi patnáct. Dalších deset chodí občas. Zbytek nevidíte, jak je rok dlouhý. Kdyby se dostavilo jenom těch patnáct, co chodí pravidelně, pak bychom vyhráli velkou většinou. Možná dokonce v poměru čtyř k jednomu. Pro většinu z nás je to jen formální záležitost. Byli bychom odhlasovali smlouvu hned na místě. Ale nemohli jsme bojovat proti návrhu, aby se věc o týden odložila. To se zdálo být rozumné. A nakonec, to se dělá vždycky, když se jedná o nějaká důležitá rozhodnutí. Jenže opozice, to je Alan Becker se svou skupinou, měla zřejmě na mysli něco jiného. Ten Alan Becker vás nemá rád. Zrovna včera jsem zjistil, že si dal práci a telefonoval asi třiceti lidem, kteří pravidelně na schůzi nechodí. A podle toho, co jsem slyšel, vidím, že s nimi ani nediskutoval. Prostě na ně udělal nátlak, jak jen mohl. Když jsem se to včera od Bena Schwarze dověděl, začal jsem ty lidi volat také, ale bylo pozdě. Zjistil jsem, že většina se zavázala Beckerovi a jeho přátelům. A tak to teď vypadá. Bude-li schůze jako obvykle a budou-li na ní obvyklí členové, pak bez potíží vyhrajeme. Ale jestli se mu podaří, aby přišla celá synagogální rada…“ zvedl ruce dlaněmi vzhůru na znamení porážky.

„Nemohu říci, že by to bylo pro mne úplné překvapení,“ řekl rabín starostlivě. „Moje víra je založena na tradičním judaismu, a když jsem se na toto povolání dal, chtěl jsem, aby ze mne byl takový rabín, jako byl můj otec a před ním můj dědeček. Abych žil životem učence, ne snad izolovaně, ne v nějaké věži ze slonové kosti, ale jako platný člen židovské obce. Chtěl jsem ji nějak ovlivnit. Ale začínám si myslet, že pro mne a mně podobné není v moderní americké židovské společnosti místa. Zdá se, že kongregace chtějí, aby rabíni vykonávali svou funkci spíš jako by byli jejich tajemníci: aby organizovali kluby, řečnili a navazovali spojení s ostatními církvemi. Snad to tak má být, snad jsem strašně nemoderní, ale to pro mne není. Dnešní tendence vypadá tak, jako bychom chtěli zdůrazňovat, jak jsme ostatním vyznáním podobní, ale podle mého názoru celá váha naší tradice zdůrazňuje nepodobnost. Nejsme jen jedna z mnohých sekt s drobnými odchylkami; podle mého názoru jsme národem kněží, oddaných Bohu, poněvadž nás vyvolil.“

Wassermann netrpělivě přikývl. „To chce čas, pane rabíne. Lidé z naší kongregace vyrostli mezi dvěma světovými válkami. Většina jich nikdy nebyla v židovské nebo v nedělní škole. Jak myslíte, že to tady vypadalo, když jsem začal organizovat náboženskou obec? Bylo tu padesát židovských rodin, a přesto to byl děsný porod, dostat vůbec deset mužských dohromady, když zemřel starý pan Levy, aby jeho rodina mohla říkat modlitbu za mrtvé. Když jsme založili náboženskou obec, obešel jsem každou jednotlivou židovskou rodinu v Barnarďs Crossing. Někteří si vzájemně půjčovali vozy a hromadně vozili děti do nedělní školy v Lynnu; někteří měli soukromého učitele, který vyučoval chlapce několik měsíců před konfirmací; telefonovali si, aby se domluvili, jak učitele dovezou k dalšímu žáku z jedné rodiny do druhé. Chtěl jsem nejdřív založit židovskou školu a použít téže budovy pro bohoslužby. Ale někteří říkali, že by to stálo moc peněz, a jíní si zase nepřáli, aby jejich děti chodily odpoledne do zvláštní školy.

Ale pomaloučku jsem je získal. Sestavil jsem rozpočet, zjistil jsem ceny, získal plány. A potom, když jsme konečně dostali budovu, bylo to skvělé. Všichni chodívali po večerech a po nedělích a společně pracovali. Ženy v kalhotách, muži v montérkách. Čistilo se, upravovalo, lakovalo. Tehdy nebyly žádné kliky, žádné rozmíšky. Všichni měli zájem a všichni spolupracovali. Moc toho ti mladí lidé neznali. Většina neuměla říkat ani hebrejské modlitby. Ale měli elán. Pamatuji se na naše první bohoslužby o velkých svátcích. Půjčil jsem si svitky Thory ze synagógy v Lynnu. Předčítal jsem a vedl jsem bohoslužby sám. Dokonce jsem měl i malé kázání. Na Den smíření mi trochu pomohl učitel z hebrejské školy, ale většinu jsem musel stejně udělat sám. Byla to pěkná dřina. A ještě k tomu na lačný žaludek. Nejsem žádný mladík a vím, že moje žena měla starost; ale nikdy jsem se necítil líp. Tehdy jsme měli ohromnou chuť do práce.“

„A co potom?“ zeptala se rabínova žena.

Wassermann se kysele usmál. „Potom nás začalo přibývat. V té době se sem začali židé stěhovat. Mohlo to mít co dělat s tím, že už jsme měli školu a synagógu. Aspoň rád si to myslím. Když tu bylo jen padesát rodin, všichni se vzájemně znali a každý rozpor se mohl osobně prohovořit. Ale teď, když je tu tři sta rodin nebo ještě víc, je to jiné. Jsou tu různé společenské skupiny, které se vzájemně ani neznají. Vezměte si například Beckerovy a tu jejich celou partu; Pearlsteinovy, Korbovy a Feingoldovy, ty všechny, co bydlí na Grove Point. Stýkají se jen mezi sebou. Rozumějte – Becker není zlý člověk. Je to skvělý člověk, skutečně. A ti všichni, o kterých jsem se zmínil, jsou také skvělí, jenomže mají jiné názory než vy a já. Myslí si, že čím je náboženská obec větší a vlivnější, tím je lepší.“

„Ovšem, oni platí muziku,“ poznamenal rabín, „a proto asi mají právo udávat tón.“

„Ale synagóga a náboženská obec je důležitější než několik velkých přispěvatelů,“ řekl Wassermann. „Náboženská obec…“

Někdo zvonil. Wassermann přerušil svou řeč a rabín šel otevřít. Byl to Stanley.

„Nemoh jste se dočkat, až vám přijdou ty knihy, pane rabíne,“ řekl Stanley, „tak jsem si myslel, že budete rád, když se u vás na cestě domů zastavím, abych vám řekl, že už přišly. Byly ve velké bedně. Vzal jsem bednu do vaší pracovny a otevřel jsem ji, abyste s tím neměl práci.“

Rabín mu poděkoval a vrátil se do obývacího pokoje. Ale těžko dovedl zakrýt své vzrušení. „Přišly ty knihy, Miriam.“

„To jsem ráda, Davide.“

„Nebudeš se zlobit, když se na ně půjdu podívat?“ Pak si teprve vzpomněl, že je tu návštěva. „Jsou to vzácné knihy, které mi posílá Dropsie College Library. Potřebuji je pro svou studii o Maimonidesovi,“ vysvětloval.

„Já už stejně jdu, pane rabíne,“ řekl Wassermann, vstávaje ze židle.

„Ted“ nemůžete odejít, pane Wassermanne, ještě jste ani nedopil čaj. Budu opravdu na rozpacích, jestli teď odejdete. Řekni mu, aby zůstal, Myriam.“

Wassermann se dobromyslně usmál. „Vidím, pane rabíne, že jste celý netrpělivý, abyste se dostal ke svým knihám. Nechci vás zdržovat, jen běžte. Já budu dělat chvilku společnost vaší paní.“

„Opravdu se nehněváte?“ ale už mířil do garáže. Jeho žena mu zastoupila cestu. Tvářila se velmi rozhodně. „Davide Smalle, nepůjdeš z domu, dokud si nevezmeš převlečník,“ oznámila.

„Ale vždyť je tam teplo,“ protestoval. „Ale než se vrátíš domů, bude chladno.“ Rabín rezignovaně sáhl do skříně pro kabát, ale neoblékl si ho, nýbrž jej nedbale přehodil přes ruku. Paní Smallová se vrátila do obývacího pokoje. „Je jako dítě,“ řekla omluvně.

„Ne,“ řekl pan Wassermann. „Možná, že chtěl být chvíli sám.“

*

Restaurace „Na nábřeží“ byla slušná: ceny mírné, obsluha, i když ne skvělá, byla dobrá a rychlá, zařízení prosté, ale jídlo výborné a ryby vynikající. Melwin Bronstein tam nikdy předtím nejedl, ale když se přibližoval, jakýsi vůz, zaparkovaný před budovou, právě odjížděl a Melwin to pokládal za dobré znamení. Vzpomněl si, že slyšel tuto restauraci chválit, a tak zajel se svým velkým modrým lincolnem na právě uvolněné místo.

Když mířil ke stolu v boxu, viděl, že v restauraci není mnoho lidí. Poručil si martini. Stěny byly pokryty zavěšenými rybářskými sítěmi a jinými předměty, které připomínaly moře: pár vesel, mahagonové kormidlo, malované dřevěné pasti na raky. Na jedné stěně visel velký, opravdu působivý mečoun na mahagonové desce.

Rozhlédl se kolem. Nikoho zde neznal, ale to ho nepřekvapovalo. Restaurace byla ve staré části města a lidé z Chiltonu, kde bydlel, tam málo chodili. Většina boxů byla obsazena dvojicemi, ale na druhé straně lokálu seděla mladá dívka, sama, stejně jako on. Nebyla hezká, ale vypadala mladě a svěže. Podle toho, jak se každou chvíli dívala na hodinky, soudil, že na někoho čeká; neobjednávala si nic a občas usrkla vodu ze sklenice, zřejmě ne proto, že by měla žízeň, ale jedině proto, že všichni ostatní jedli.

Číšnice se přišla zeptat, jestli si chce něco objednat, ale on ukázal jen na svou sklenici, aby naznačil, že chce dolít.

Dívka naproti se zdála být stále více rozrušená. Zřejmě se neobjevil ten, na koho čekala. Pokaždé, když slyšela vrznout dveře, celá se otočila. Pak se její nálada náhle změnila. Napřímila se, jako kdyby byla učinila nějaké rozhodnutí. Stáhla si bílé rukavice a uložila je do kabelky, jako by se chystala objednat. Viděl snubní prsten na jejím prsteníku. Díval se, jak prsten sundala, otevřela kabelku a vložila prsten do peněženky.

Vzhlédla a viděla, že se na ni dívá. Odvrátila se s uzarděním. Podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na osm. Chvíli váhal, ale pak vyšel z boxu a přistoupil k ní. Vzhlédla k němu udiveně.

„Jsem Melwin Bronstein,“ řekl, „a docela slušný člověk. Strašně nerad jím sám a myslím si, že vy asi také. Nechtěla byste se ke mně připojit?“ Vykulila oči jako malé dítě. Pak je na okamžik sklopila, znovu k němu vzhlédla a přikývla.

*

„Smím vám nalít ještě trochu čaje, pane Wassermanne?“

Sklonil hlavu na znamení díků. „Ani vám nemohu říct, jak je mi to celé nepříjemné, paní Smallová. Vždyť jsem to byl vlastně já, kdo vašeho manžela vybíral. Byla to moje osobní volba.“

„Vím, pane Wassermanne, my jsme tehdy o tom s Davidem uvažovali. Obvykle, když některá kongregace chce přijmout rabína, požádá několik kandidátů, aby se přijeli představit, aby vedli bohoslužby několik sobot za sebou a aby se poznali se synagogální radou nebo s kultovým výborem. Ale vy jste přijel do semináře sám a vybral jste Davida na svou vlastní odpovědnost.“ Dívala se na něj zamyšleně. Potom náhle sklopila oči ke svému šálku. „Možná, že kdyby byl kultový výbor jednal jakožto celek, byl by Davidovi přátelštěji nakloněn,“ řekla tiše.

„Myslíte snad, že jsem o to nějak stál, abych provedl výběr sám? Věřte mi, paní Smallová, mně se ta odpovědnost nelíbila. Byl bych dal přednost tomu, aby rozhodoval výbor nebo synagogami rada. Ale budova byla dokončena na začátku léta a synagogální rada byla odhodlána začít v novém roce už s plným obsazením. Když jsem kultovému výboru navrhl, aby jel do New Yorku – jsme tam jen tři: pan Becker, pan Reich a já – pak to byl prosím Becker, který trval na tom, že mám jet sám. ,Co ví Reich nebo já o rabínech, Jakube?‘ To byla jejich slova. ,Víš co, jeď tam sám a vyber ho. Jsem přesvědčen, že vybereš toho pravého.‘ Možná, že měl zrovna práci a nemohl jet, nebo to myslel i doopravdy. Já nejdřív nechtěl převzít celou odpovědnost. Ale potom, když jsem si to rozmyslel, rozhodl jsem se, že to tak bude možná nejlepší. Konečně – pravda je, že Reich a Becker opravdu neznají nic. Becker se neumí ani hebrejsky pomodlit a Reich není o moc lepší. Už jednou mi dali co proto. Když se totiž jednalo o to, kdo má dostat smlouvu na stavbu kostela, najmuli Christiana Sorensona jako architekta. Židovský architekt jim nebyl dost dobrý. Kdybych se do toho nebyl vložil, bylo by jméno Christiana Sorensona viselo na bronzové desce před kostelem, Jen si považte, Christian! Proslulý církevní architekt Christian Sorenson, švihák, který nosí umělecky uvázanou hedvábnou šálku na krku a skřipec na černé stužce, se kterým neustále gestikuluje, připravil lepenkový model: byla to vysoká, úzká budova, která vypadala jako krabice, dlouhá vysoká okna se střídala s ozdobnými sloupy z nerezavějící oceli. ,Čtrnáct dní jsem strávil studiem základních zásad vašeho náboženství, pánové, a můj projekt má vyjádřit jeho charakter.“ (To je mudrc, myslel jsem si, když dovede pochopit charakter judaismu ve dvou týdnech!) ,Chtěl bych zdůraznit, že vysoké štíhlé linie dávají pocit naděje, poněvadž nás nutí, abychom se dívali vzhůru: prostota návrhu, jehož přísnost není zmírněna jakoukoli klamnou nádherou nebo ozdobou‘ – (myslel snad tradiční židovské symboly, hvězdu Davidovu, sedmiramenný svícen a desky Mojžíšovy?) – ,jsou výrazem praktické prostoty, smím-li tak říci, pánové, nebo základního zdravého rozumu vašeho náboženství. Sloupy z nerezavějící oceli připomínají čistotu náboženství i jeho odolnost vůči zániku nebo působení času.‘ Podél celé přední fronty bylo vidět řadu dveří z nerezavějící oceli a po jejích obou stranách byla dlouhá stěna z leštěných bílých cihel, které začínaly ve výšce dveří a potom se skláněly v jemném oblouku až ke konci budovy, ,což má sloužit nejen ke změkčení linií středního útvaru, ale také tomu, aby vznikla souvislost s terénem. Jistě si všimnete, že to vypadá jako dvojice rukou, které vás chtějí obejmout a které volají lid k modlitbám. Prakticky oddělují tyto dvě stěny na obou stranách vchodu parkoviště od trávníku, který obklopuje zbytek budovy.‘ Dosáhl jsem aspoň toho, že je na desce jen první písmeno architektova jména. Konečně – budova přece nevytváří charakter kongregace. Ale charakter rabína jej může ovlivnit. A proto jsem souhlasil s tím, že půjdu do semináře sám.“

„A proč jste si vybral zrovna mého Davida, pane Wassermanne?“

Neodpověděl hned. Věděl, že má před sebou velmi chytrou mladou ženu silného charakteru, a že musí odpovídat opatrně. Snažil se vzpomenout si, co to přesně bylo, co ho k jejímu manželovi přitahovalo. Předně na něj dělal dojem člověka, který má opravdu rozsáhlé znalosti Talmudu. Z jeho spisu se dověděl, že je synem z rodiny rabínů a že i jeho žena je dcerou rabína. To mělo jistě vliv i na jeho studium. Mimo to se dalo předpokládat, že člověk, vychovaný v rabínské domácnosti, bude mít asi tradiční, konzervativní názory. Ale při první schůzce byl Wassermann zklamán: mladý rabín vypadal na první pohled velice průměrně a nedělal žádný velký dojem. Když se však rozhovořil, dovedl Wassermanna okouzlit. Byl velmi milý a rozumný. A pak něco v jeho hlase i gestech připomínalo Wassermannovi starého, vousatého patriarchu, který ho kdysi učil Talmud, když byl ještě mlád a ve staré vlasti; hlas mladého muže měl ten mírný, chlácholivý tón, určitý rytmus, který byl téměř zpěvavý, jak tomu u talmudistů bývalo.

Ale sotva se Wassermann rozhodl, začal pochybovat. Ne že by on sám byl nespokojen, ale měl podezření, že rabín Small asi není to, co si většina kongregace představovala. Někteří čekali vysokého, přísného muže s hlubokým, zvučným hlasem, něco jako episkopálního biskupa; ale rabín Small velký nebyl a jeho hlas byl tichý, mírný a věcný. Někteří očekávali nějakého veselého mladíka, vysokoškoláka v šedivých flanelkách, který by byl na golfovém nebo tenisovém hřišti jako doma, a který by se kamarádil s mladými novomanželi; ale rabín Small byl hubený a bledý a nosil brýle; těšil se výbornému zdraví, ale zřejmě to nebyl žádný atlet. Někteří si představovali, že by rabín měl mít průbojnost a energii vyššího úředníka, že by měl mít organizační schopnosti, vést různé komise a podkomise a přimět celou náboženskou obec po dobrém nebo po zlém k plnění stále vyšších a náročnějších úkolů a služeb; ale rabín Small byl roztržitý, schůzky se mu musely neustále připomínat a o čase nebo penězích neměl vůbec ponětí. I když se zdálo, že si napomenutí bere k srdci, snadno na ně zapomínal, zvláště když se jednalo o něco, co ho stejně nezajímalo.

Wassermann opatrně volil slova. „Říkám vám, paní Smallová, vybral jsem ho částečně proto, že se mi osobně líbil. Ale to není všechno. Víte, že jsem tehdy hovořil ještě s několika jinými kandidáty. Byli to samí skvělí, chytří židovští chlapci. Ale rabín takové obce musí být ještě něco víc. Musí mít odvahu a přesvědčení. S každým z těch chlapců jsem chvíli seděl a hovořil. Mluvili jsme o funkci rabína v obci. A ti hoši se mnou všichni souhlasili. Víte, tak trochu jsme se vzájemně očuchávali – tak se to v takových pohovorech dělá – a jakmile se těm chlapcům zdálo, že znají mé názory na židovství, hned je začali vydávat za své, a to mnohem lepší formou, než bych to byl dovedl vyjádřit já. Říkal jsem vám, že byli chytří, ale oni byli chytří až moc. Naproti tomu váš manžel jako by se o mé názory nezajímal. A když jsem mu je řekl, nesouhlasil. Ne neuctivě, ale klidně a pevně. Člověk, který se uchází o zaměstnání a nesouhlasí se svým budoucím zaměstnavatelem, je buďto blázen, nebo má své přesvědčení. A u vašeho manžela jsem žádné známky šílenství nepozoroval.

A teď, paní Smallová, se zeptám zase něco já vás: proč se váš manžel o tohle zaměstnání ucházel a proč je přijal? Jsem přesvědčen, že umísťovací kancelář semináře informovala kandidáty, o jaký druh obce se jedná. A když jsem s vaším manželem hovořil, odpověděl jsem na všechny jeho otázky poctivě a nic jsem mu netajil.“

„Myslíte, že se měl zajímat o místo v některé poněkud starší obci,“ řekla. „Snad někde, kde by se více zachovávaly tradice, a to i ve vztahu k rabínovi?“ Postavila svůj šálek na stůl. „Hovořili jsme o tom. Manžel se domníval, že takové obce nemají budoucnost. Jít po vyšlapaných cestičkách, to není pro mého Davida, pane Wassermanne. Má opravdu určité zásady a přesvědčení a myslil, že je může vaší obci předat. Už ten samotný fakt, že poslali člověka vašeho typu, aby vybral rabína, místo aby to svěřili výboru, ve kterém jsou obvykle lidé jako je pan Becker, ho přesvědčil, že se tady to místo pro něj hodí. Ovšem teď se zdá, že se mýlil. Už je to jisté, že ho chtějí propustit?“

Wassermann pokrčil rameny. „Jednadvacet jich přiznává, že budou hlasovat proti němu. Je jim to líto, ale už to slíbili Alanu Beckerovi nebo doktoru Pearlsteinovi nebo někomu jinému. Dvacet jich říká, že budou hlasovat pro rabína. Ale z těch si aspoň čtyřmi nejsem jist. Možná, že vůbec nepřijdou. Sice mi to slíbili, ale podle toho, jak hovořili, je to moc pochybné. Znáte to přece: ,musím v sobotu odjet, ale budu-li včas zpátky, můžete se na mě spolehnout.‘ Z toho mám dojem, že se mohu spolehnout spíš na to, že v neděli ráno nepřijdou. A když se se mnou později potkají, řeknou, že je to škoda, že se hrozně snažili, aby byli včas zpátky, aby mohli přijít na schůzi, ale že se jim to nepodařilo.“

„Tak to je dohromady jedenačtyřicet členů. A co ti zbývající čtyři?“

„Ti si to ještě rozmyslí. To znamená, že se už rozhodli hlasovat proti, ale že nechtěli, abych je přesvědčoval. Co můžete říci, když vám někdo slibuje, že si to rozmyslí? Chápete?“

„Nu, když si to tak přejí…“

Wassermann se náhle rozzlobil. „Jak mohu vědět, co si přejí?“ ptal se. „Když se sem přistěhovali a já se snažil založit náboženskou obec – vlastně ani ne obec, ale spíš malý spolek, pro případ, že by se chraň Pánbůh někomu něco stalo, abychom mohli dát dohromady deset lidí a pomodlit se za něj – tedy tehdy jeden řekl, že na to bohužel nemá čas, druhý že o organizované náboženství nemá zájem a několik jich tvrdilo, že si to nemohou dovolit. Ale já nepovolil. Kdybych na ně byl dal, měli bychom dneska kostel s kantorem a s rabínem a školu s učiteli?“

„Ale podle vašeho vlastního výpočtu, pane Wassermanne, je to pětadvacet lidí a možná i devětadvacet z pětačtyřiceti.“

Mírně se usmál. „Tak možná, že maluju čerta na zeď. Možná, že ti, kteří si to chtěli ještě rozmyslet, se skutečně ještě nerozmysleli. A může si být Alan Becker, Irvíng Feingold a doktor Pearlstein jist, že všichni přijdou, jak jim slíbili? Vyhlídky nejsou velké, ale nějaká naděje tady přece jen je. Ale já vám to řeknu na rovinu, paní Smallová: váš manžel na tom má také svůj podíl. Řada lidí v kongregaci, a nejenom Beckerovi přátelé, mají pocit, že rabín je má v širší veřejnosti především reprezentovat. A tihle lidé mají vůči chování vašeho manžela své námitky. Ze prý dělá dojem, jako by mu na ničem nezáleželo. Že je nedochvilný, že na sebe nedbá a že dokonce ani jeho chování v synagóze není bezvadné. Mívá zmačkané šaty a když vstane a má kázat nebo mluvit na nějaké schůzi, vypadá všelijak.“

Přikývla. „Já vím. Možná, že ti, kdo ho kritizují, dávají vinu mně. Manželka má hledět, aby její manžel slušně vypadal. Ale co mám dělat? Když ráno odchází, koukám, aby měl šaty v pořádku, ale mohu za ním chodit celý den? Zajímá se jen o své knihy. Jakmile se začte, už ho nic jiného nezajímá. Když se mu zachce číst vleže, ani se nenamáhá, aby sundal sako. V soustředění si prohrabuje vlasy rukou. Pak je celý rozcuchaný a vypadá, jako by právě vstal z postele. Při studiu si dělá poznámky na malé kartičky a ty si potom strká do kapes, takže je má brzo celé vytahané. Je to učenec, pane Wassermanne. A rabín má být učenec. Vím, co chcete říci. Vím také, jakého člověka si představuje kongregace. Podle nich by to měl být člověk, který by se na veřejných schůzích hlásil o slovo a pronášel proslovy. Klaněl by se, jako by stál přímo před ním Všemohoucí. Zavíral by oči, aby ho záře z něj vycházející neoslepila a pak by hovořil tichým, hlubokým hlasem – ne takovým, jakým hovoří se svou manželkou, ale hlasem zcela zvláštním, jako nějaký herec. Ale můj David není herec. Myslíte, že tichý, hluboký hlas dělá na Pána Boha dojem, pane Wassermanne?“

„Milá paní Smallová, nemohu říci, že bych s vámi nesouhlasil, ale žijeme ve světě, a poněvadž svět dnes chce určitý druh rabína, musí se rabín podle toho zařídit.“

„David spíš změní svět, pane Wassermanne, než by svět změnil Davida.“

kapitola 7

Když přišel Joe Serafino do klubu, viděl v šatně děvče, které neznal. Přistoupil k hlavnímu vrchnímu, který ho v jeho nepřítomnosti zastupoval, „Kdo je ta nová fešanda, Lennie?“

„Zrovna jsem ti to chtěl říct, Joe. Naše Nellie má zase nemocné dítě. Tak jsem našel tuhle holku, aby ji zastupovala.“

„Jak se jmenuje?“

„Stella.“

Joe si ji prohlížel. „Do té uniformy se vejde akorát,“ řekl uznale. „No dobře, až se to tady trošičku setřese, pošli mi ji do kanceláře.“

„Žádné hlouposti, Joe. Nic takového. Je to nějaká vzdálená příbuzná mojí manželky.“

„Nedělej si starosti, Lennie. Přeci si musím zapsat její jméno, adresu a pojištění. No ne?“ Joe se usmál. „Nebo chceš, abych si přinesl sešit až sem?“ Pak začal obcházet jídelnu. Věnoval tomu každý večer dosti dlouhou dobu. Chodil mezi hosty, tu pozdravil, tam zamával. Občas se k některému stálému hostu posadil a chvíli popovídal; pak třeba luskl prsty na kolemjdoucího číšníka a poručil pro hosta něco dobrého k pití. Ale ve čtvrtek večer měla služebná děvčata volno, a tu bylo ovzduší v klubu jiné. Bylo tu vždycky několik stolů volných. Hosté jako by si pití šetřili, hovořili tiše a byli jako bez nálady. I obsluha byla jiná, číšníci se tlačili u dveří do kuchyně, místo aby pobíhali kolem a plnili rozkazy. Když na ně vrchní pohlédl nebo zaluskl prsty, aby je přivolal, rozešli se váhavě, ale jakmile se otočil, shlukli se znova.

Joe trávil ve čtvrtek vždycky většinu času nad účty. Dnes skončil brzy a chtěl si trochu na pohovce zdřímnout, když tu někdo zaklepal na dveře. Vstal a posadil se k psacímu stolu, kde měl otevřené účetní knihy. „Dále,“ řekl strohým, věcným tónem.

Slyšel, jak někdo vzal za kliku, ale nemohl otevřít. Usmál se, vstal ze židle a odsunul zástrčku. Pokynul děvčeti, aby se posadilo na pohovku. „Sedněte si, dítě,“ řekl. „Vrátím se za chvilku.“ Lehce zasunul zástrčku a vrátil se k otáčecí židli u stolu. Zamračil se nad knihami, které ležely před ním. Dvě tři minuty se tvářil velmi zaměstnaně, dělal si poznámky na kus papíru a pak je srovnával se zápisy v účetních knihách. Potom se otočil i s židlí a podíval se na dívku. Přitom si ji pomalu a důkladně prohlížel. „Jak se jmenujete?“

„Stella, Stella Mastrengelo.“

„Jak se to píše? nebo víte co, radši mi to napište tady na ten kousek papíru.“

Přistoupila k psacímu stolu a sklonila se ke psaní. Byla mladá a svěží a měla hladkou olivovou pleť a černé, vyzývavé oči. Svrběla ho ruka, aby ji poplácal po zadku, který byl dokonale opouzdřený černými saténovými šortkami uniformy. Ale musel se ovládnout, a proto řekl zase věcným tónem: „Napište svou adresu a sociální pojištění. Také byste mohla napsat svoje telefonní číslo, pro případ, že bychom se s vámi potřebovali rychle spojit.“

Skončila psaní a narovnala se, ale k pohovce se hned nevrátila. Opřela se o hranu psacího stolu a dívala se mu do tváře. „To je všechno, pane Serafino?“ zeptala se.

„Ano.“ Prohlížel si papír. „Možná, že bychom vás mohli občas potřebovat. Víte, Nelly se zmínila, že by chtěla mít ještě jeden volný večer, aby jí zbylo víc času na dítě.“

„To by se mi hodilo, pane Serafino.“

„No dobře, uvidíme. Jste tady vozem?“

„Ne, přijela jsem autobusem.“

„A jak se chcete dostat domů?“

„Pan Leonard řekl, že mohu před půlnocí odejít, abych stihla ještě poslední autobus.“

„Nebojíte se jít sama domů tak pozdě v noci? To je přece hrůza. Ale já vám něco řeknu: dnes vás domů zavezu a příště si to můžete zařídit líp. Patrick, co je na parkovišti, by vám mohl něco smluvit s některým taxikářem.“

„Ale já bych nerada, pane Serafino.“

„Proč ne?“

„Totiž pan Leonard říkal…“

Zvedl ruku. „Nikdo o tom nemusí vědět,“ řekl klidným, chlácholivým hlasem. „Tyhle dveře vedou rovnou na parkoviště. Jděte ve třičtvrti na dvanáct přímo na autobusovou stanici a tam na mne počkejte. Pojedu kolem a vy si přistoupíte.“

„Ale pan Leonard…“

„Lennie mě možná bude chtít vidět a přijde sem. Uvidí, že mám zamčené dveře a bude si myslet, že jsem si na chvíli lehl. Rozhodně mě nebude chtít rušit ze spánku. Mimo to si my dva musíme vyřídit nějaké obchodní záležitosti, že?“

Kývla, hlavou a blýskla po něm očima. „Tak běžte, dítě, pak se uvidíme,“ poklepal ji na rozloučenou otcovsky na rameno.

*

V restauraci, které se říkalo V kabině, se během dne podávaly obložené chlebíčky, koblihy a káva. Večer byla teplá jídla – špagety a karbanátky, pečené škeble s francouzskými brambory, pečené fazole s uzenkami. To vše bylo vypsáno na zamaštěných, mouchami pokálených kartičkách, zastrčených za rám u zrcadla. Každé jídlo mělo své číslo a stálí hosté, například Stanley, si objednávali podle čísel, zřejmě pro urychlení celé operace.

Ani během dne, ani časně zvečera se zde mnoho nepilo. Hosté, kteří se tu zastavili v poledne, zapíjeli své obložené chleby obvykle pivem. Ti, kteří přišli později, dávali si někdy před večeří panáka. Ale stálí hosté, jako byl Stanley, se obvykle vracívali kolem deváté hodiny. V tu dobu Kabina teprve ožila.

Po odchodu z rabínova domu jel Stanley se svým žlutým vozem do Kabiny. Navečeřel se jako obvykle. Dal si jedno ze svých tří oblíbených jídel a k tomu několik sklenic piva. Seděl u baru a houževnatě kousal, přičemž se jeho čelisti automaticky, rytmicky pohybovaly. Soustředil se na svůj talíř vždycky jen aby napíchl další sousto; pak se zas otočil, aby viděl na televizi, která byla umístěna vysoko v jednom koutě místnosti. Mezitím neustále žvýkal. Občas sáhl po sklenici a dlouze se napil, ale přitom neustále sledoval obrazovku.

Nepromluvil s nikým. Vyměnil jen několik slov o počasí s barmanem, který mu přinesl talíř. Program skončil, Stanley dopil druhý půllitr piva a otřel si ústa papírovým ubrouskem, který zůstal během večeře složený a nepoužitý. Potom šel pomalu k pokladně zaplatit. Zamával ještě barmanovi a opustil hostinec. Jel jen o několik bloků dál k matce Schofieldové. Zůstávat v hospodě nemělo žádný smysl. Tou dobou tam bylo mrtvo. Paní Schofieldová seděla v obývacím pokoji; strčil hlavu do dveří a popřál dobrého večera. Nahoře ve svém pokoji si zul boty, sundal pracovní kalhoty a košili a ulehl na postel s rukama složenýma pod hlavou. Díval se na strop. Tady nebyly žádné takové obrázky, jako v suterénu synagógy. Matka Schofieldová by mu to nebyla trpěla. Jedinou ozdobou zde byl kalendář s obrázkem malého chlapce a štěněte. Obrázek měl zřejmě nějakým způsobem vyvolat sympatie pro uhelnou společnost v Barnarďs Crossing.

Tou dobou si obyčejně asi na hodinu zdříml, ale dnes byl neklidný. Uvědomil si, že na něj jde už zase jedna z jeho nálad, kdy se cítí nesmírně osamělý. Jeho známí pokládali jeho staromládenectví za důkaz chytrosti. Mysleli si, že je na to moc chytrý, než aby se dal chytit. Ale on sám si tím nebyl tak jist. Nepřehnal to trochu? Jaký je tohle život? Večeře, to bylo tučné, nevábné jídlo, které jedl na vysoké stoličce u baru; potom zpátky do zatíženého pokoje, kde se mohl těšit zase jen na halasné přátelství v Kabině. Kdyby byl ženat – a začal snít o příjemnostech života manželského. Brzy usnul.

Když se probudil, bylo téměř deset. Vstal, oblékl si pěkné šaty a jel zpátky do Kabiny. Jeho sen ho pronásledoval. Aby mu unikl, pil víc, než obyčejně. Ale sen se mu vracel, kdykoli hovor utichl a hluk se na chvíli ztišil. K půlnoci začínali lidé z hostince odcházet. Také Stanley se měl k odchodu. Pocit osamělosti ho přepadl silněji než kdy dříve. Uvědomil si, že je čtvrtek a že některá dívka asi pojede posledním autobusem z nejbližší stanice. Třeba bude unavená a ráda se s ním sveze domů.

*

Eliška seděla ve voze na zadním sedadle. Déšť se trochu utišil, ale velké kapky ještě tloukly o asfaltovou plochu a vytvářely z ní hladkou, černou kaluž. Uklidnila se a na důkaz toho kouřila svou cigaretu pomalu a půvabně, jako nějaká herečka. Když mluvila, dívala se před sebe a jen příležitostně mrkla po svém průvodci, aby viděla, jak reaguje.

Seděl úplně rovně, oči široce rozevřené, čelisti pevně sevřené, rty bez úsměvu. Byl to hněv, špatná nálada, zoufalství? Nevěděla. Naklonila se dopředu, aby uhasila cigaretu v popelníčku, připevněném na zadní straně předního sedadla. Velmi pomalu, jako by chtěla zdůraznit každé slovo, mačkala cigaretu do malé kovové nádobky. Neviděla dobře, ale přece vnímala, že po ní její společník vztahuje ruku. Pocítila ji na krku a chtěla se otočit, aby se na něj usmála, ale vtom jeho prsty uchopily stříbrný náhrdelník, který visel na jejím hrdle. Snažila se mu říci, že ji drží příliš pevně, ale on náhle zakroutil náhrdelníkem – a bylo pozdě. Příliš pozdě na to, aby si stěžovala, příliš pozdě na to, aby vykřikla. Výkřik se jí zdusil v hrdle a ona se celá propadla do rudé mlhy. A pak nastala tma.

Seděl, paži dosud nataženou. Ruka svírala stříbrný řetěz, jako by to byl obojek vzteklého psa. Teprve za chvíli jej pustil. Když začala padat, uchopil ji za rameno a znovu ji posadil. Čekal. Potom opatrně otevřel dveře vozu a rozhlédl se. Když viděl, že nikdo není v dohledu, vystoupil, sklonil se do vozu, vzal ji do náručí a vynesl ven. Její hlava se zvrátila.

Ani se na ni nepodíval. Bokem zabouchl dvířka a přenesl ji ke zdi, tam, kde byla zeď nejnižší, jenom asi metr vysoká. Naklonil se přes zeď a snažil se ji jemně posadit do trávy na druhé straně, ale byla těžká a vyklouzla mu z rukou. Tápal ve tmě, aby jí zatlačil oči, aby do nich nepršelo, ale nahmatal jen její vlasy. Zřejmě nemělo smysl nějak ji otáčet, a možná, že by se mu to ani nepodařilo.

kapitola 8

Budík na nočním stolku vedle postele rabína Smalla zvonil ve třičtvrti na sedm. Ranní modlitby v synagóze začínaly v půl osmé, a proto měl ještě dost času, aby se osprchoval, oholil a oblékl.

Natáhl ruku a zastavil budíček. Ale místo aby vstal, ještě se s blaženým povzdechem převalil. Jeho žena jím zatřásla. „Přijdeš pozdě na bohoslužby, Davide.“

„Dnes na ně nepůjdu.“

Chápala ho a nenaléhala. Kromě toho věděla, že přišel v noci velmi pozdě domů. Mnohem později, než ulehla. Později odříkával rabín Small ve své pracovně ranní modlitbu, zatímco Miriam připravovala v kuchyni snídani. Když slyšela jeho hlas, jak oddaně říká: Slyš, Izraeli, Hospodin, Bůh náš, Hospodin jest jediný, postavila vodu; a když slyšela modlitbu Amidah, dala vařit vajíčka a vařila je tak dlouho, dokud ho neslyšela zpívat Alenu. Pak je vyndala z vařící vody.

Vyšel z pracovny o několik minut později, shrnoval si levý rukáv košile a zapínal manžety. Jako vždy, i dnes byl ohromen, když viděl prostřený stůl. „Tolik?“

„Udělá ti to dobře, můj milý. Každý říká, že snídaně je nejdůležitější jídlo z celého dne.“ Její tchyně často zdůrazňovala: „Musíš hledět, aby jedl, Miriam. Neptej se ho, co chce; když má před sebou otevřenou knihu nebo nějakou myšlenku v hlavě, může žvýkat suchý chleba a bude úplně spokojen. Ale ty musíš dbát, aby jedl pravidelně, měl smíšenou stravu a dostatek vitamínů.“ Miriam už snídala – topinky, kávu a cigaretu. Teď nad ním tedy bděla, aby se přesvědčila, že skutečně dojedl ovoce, které mu předložila. Pak mu podala ovesné vločky s takovým výrazem, že bylo jasné, že nesnese žádné námitky. Jakmile dojedl poslední lžíci, předložila mu vejce a topinku mazanou máslem. Nesměl mít ani minutu času, kdy by mohl začít uvažovat, nebo kdy by mohl ztratit zájem. To byl účel hry. Teprve když začal jíst vejce s topinkou, nalila si i ona druhý šálek kávy a usedla proti němu.

„Zůstal zde pan Wassermann ještě dlouho potom, co jsem odešel?“ zeptal se.

„Asi půl hodiny. Myslím, že má dojem, že bych se o tebe měla lépe starat a že bych měla dohlédnout, abys měl vždycky vyžehlené šaty a učesané vlasy.“

„Měl bych si sám dávat lepší pozor. Vypadám teď slušně? Nemám skvrny na kravatě?“ zeptal se úzkostlivě.

„Vypadáš výborně, Davide, ale obávám se, že se ti nepodaří, abys tak vypadal pořád.“ Dívala se na něj kriticky. „Možná, že kdyby sis zapíchl špendlík do kravaty, zůstala by tam, kde má být.“

„To bych musel mít košili se speciálně střiženým límcem,“ řekl. „Jednou jsem to zkusil, ale škrtilo mě to.“

„A nemohl bys používat něco na vlasy, aby se ti nerozcuchaly?“

„Chceš, aby za mnou ženské běhaly? To by se ti líbilo?“

„Jen mi neříkej, že ti to nedělá dobře, když se líbíš ženám!“

„Myslíš, že kdybych měl napomádované vlasy, že bych se jim líbil líp?“ zeptal se jakoby dychtivě. „A košile se ztuženým límcem?“

„Myslím to vážně, Davide, je to opravdu důležité. A pan Wassermann to zřejmě pokládá za velice důležité. Co myslíš, dají ti výpověď?“

Přikývl. „Asi ano. Pan Wassermann by k nám byl včera jistě jinak nepřišel.“

„Co budeme dělat?“

Pokrčil rameny. „Napíšeme do semináře, že jsem volný, a požádáme, aby mi našli jinou kongregaci.“

„A co když se nám to stane znova?“

„Tak jim napíšeme znova,“ zasmál se. „Pamatuješ se na rabína Katze, co měl tu rozjívenou ženu? Ztratil kvůli ní místo třikrát za sebou. V létě nosila po domě šortky a na pláž bikini. Všechny ostatní ženy jejího věku nosily bikini také, ale kongregace nebyla ochotna tolerovat ženě rabína to, co tolerovala u ostatních mladých žen. A Katz nechtěl svou ženu požádat, aby se začala strojit jinak. Nakonec dostal zaměstnání v nějaké kongregaci na Floridě, kde se tak strojí asi každý. A od té doby je tam pořád.“

„Měl štěstí,“ řekla. „Myslíš, že najdeš kongregaci, kde členové představenstva nosí ošumělé šaty, jsou roztržití a nedbají na to, co si s kým smluví?“

„Možná, že ne. Ale až nás bude to vandrování unavovat, mohu vždycky začít učit. Učitel se může strojit jak chce a nikdo si ho tolik nevšímá.“

„Tak proč to neuděláme hned? Nemusíme přece čekat, až nás vyhodí z několika kongregací. Mně by se líbilo být ženou učitele. Mohl bys dostat zaměstnání v některé koleji, nebo dokonce v semináři. Jen si představ, Davide, nemusela bych se starat, jestli předsedkyně Ženského kroužku schvaluje můj způsob vedení domácnosti, nebo jestli předsedkyně místní organizace pokládá moje oblečení za vhodné a vkusné.“

Rabín se usmál. „Jenže bys musela brát ohled na ženu děkanovu. Ale já bych nemusel chodit na žádné slavnostní obědy náboženské obce.“

„A já bych se nemusela usmívat pokaždé, když se některý člen kongregace podívá mým směrem.“

„Copak se usmíváš?“

„Samozřejmě. Až mě z toho bolí všechny svaly v obličeji. Davide, nechme toho.“

Podíval se na ni překvapeně. „To nemyslíš vážně.“ Jeho obličej zvážněl. „Nemysli si, vím, že jsem do jisté míry zklamal, Miriam, a není mi to jedno. Dělá mi to starosti, protože jsem neuspěl v něčem, co jsem si předsevzal, a hlavně proto, že mě kongregace potřebuje. Sama to ještě neví, ale já to vím. Víš, co se s těmihle kongregacemi stane, když jím nepomohu já nebo někdo podobný? Jakožto náboženské instituce prostě zanikají. Neříkám, že nejsou aktivní. Jsou to úplné úly aktivity. Mají tucty různých skupin, klubů a výborů – společenských, uměleckých, studijních, dobročinných a atletických kroužků. Jsou to většinou kroužky se zjevně židovskou náplní. Například taneční skupina vypracuje výrazový tanec, který se pojmenuje Duch izraelského pionýra. Pěvecký kroužek k tomu přidá Bílé vánoce, aby to mohli zpívat v křesťanských kostelech během Týdnu bratrství, a kostel na to může navázat tím, že hlavní tenor zazpívá židovskou modlitbu Bože nás. Rabín vede bohoslužby s velkou okázalostí, ale kromě příležitostného čtení provádí celou bohoslužbu s kantorem sám. Nikdo by neřekl, že se jedná o duchovní středisko lidí, kteří se po dobu tří tisíc let pokládali za národ kněží, zaslíbených službě boží. Veškerá energie takové náboženské obce i rabína bude směřovat jen k tomu, aby se dokázalo, že mezi židovskou synagógou a ostatními kostely není žádný rozdíl.“

Zvonek u dveří zazvonil a Miriam šla otevřít. Za dveřmi stál muž s příjemným irským obličejem a sněhobílými vlasy.

„Rabín David Small?“

„Ano.“ Rabín na něj tázavé pohlédl. Potom si prohlédl navštívenku a zjistil, že mluví s Hugh Laniganem, šéfem policie v Barnarďs Crossing.

„Mohu s vámi promluvit soukromě?“ zeptal se.

„Zajisté.“ Rabín ho zavedl do své pracovny. Zavřel dveře a požádal manželku, aby je nikdo nerušil. Nabídl návštěvě židli, pak se posadil a zadíval se s očekáváním na hosta.

„Pane rabíne, váš vůz byl celou noc zaparkován na parkovišti před synagógou.“

„To se nesmí?“

„Ale ano. Parkoviště je v soukromých rukách. Kdo jiný by měl právo tam parkovat, když ne vy? Ostatně, my se o parkování na ulici nestaráme, ani když je vůz na ulici celou noc, leda snad v zimě, když je vánice a vůz překáží pluhům.“

„Tak co tedy?“

„Jen jsme tak uvažovali, proč jste nechal vůz na parkovišti a ne v garáži.“

„Mysleli jste, že by ho mohl někdo ukradnout? Vysvětlení je jednoduché: nechal jsem vůz před synagógou, poněvadž jsem od něj neměl klíče a proto jsem nemohl nastartovat. Včera večer jsem totiž šel do synagógy a strávil jsem tam celý večer ve své pracovně. Přišly mi knihy, na které jsem se chtěl podívat. Když jsem odcházel, zavřel jsem za sebou dveře studovny, ale klíče jsem nechal uvnitř a už jsem se nemohl dostat zpátky. Chápete?“

Lanigan kývl. „Zřejmě máte dveře na západku.“

„Ano. Mám všechny své klíče, včetně klíče k pracovně, na jednom kroužku. A ten zůstal ležet v pracovně na mém psacím stole. Proto jsem se už nemohl dostat do studovny zpátky a musel jsem jít domů pěšky. To je vysvětlení celé záhady. Stačí?“

Lanigan zamyšleně kýval. Potom řekl: „Slyšel jsem, že se každý den ráno v synagóze modlíte. Dnes jste nešel, viďte, pane rabíne?“

„Nešel. Některým členům kongregace by snad mohlo vadit, když se rabín nedostaví k modlitbě, ale nečekal jsem, že si na mne půjdou hned stěžovat na policii.“

Lanigan se krátce zasmál. „Nikdo si také nestěžoval, aspoň ne mně jakožto šéfovi policie.“

„Podívejte se, pane Lanigane, zřejmě se něco stalo; něco, co má co dělat s policií. A zřejmě v tom hraje nějakou úlohu i můj vůz. Vlastně ne, já sám v tom musím hrát nějakou roli, jinak byste nechtěl vědět, proč jsem nešel na ranní modlitby. Řeknete-li mi, co se stalo, snad vám budu moci říct, co chcete vědět, nebo snad vám budu moci být nějak inteligentněji nápomocen.“

„Máte pravdu, pane rabíne. Jistě chápete, že jsme vázáni předpisy. Můj zdravý rozum mi říká, že vy, jakožto duchovní, asi nebudete do celé věci nijak zamíchán, ale jako příslušník policie…“

„Jako příslušník policie byste neměl užívat svého zdravého rozumu – to jste snad chtěl říct?“

„Něco takového skutečně nemá k pravdě daleko. Ale jsou pro to dobré důvody. Musíme vyšetřit každého, kdo by s činem mohl mít jakoukoli souvislost. I když vím, že by se rabín asi zrovna tak nedopustil takového zločinu, jaký vyšetřujeme, jako by se ho nedopustil kněz, přece musíme každého prošetřit.“

„Netroufal bych si říci, co může nebo nemůže udělat kněz, ale rabín může rozhodně udělat vše, co každý jiný. Jsme jen lidé, jako všichni ostatní. Nejsme dokonce ani duchovní, jak tomu říkáte. Nemám žádných povinností ani práv, které by ostatní členové kongregace neměli. Jediné, co se ode mne očekává, je znalost zákona, podle kterého nám bylo přikázáno žít.“

„To je od vás hezké, pane rabíne, že to tak říkáte. Naliji vám čistého vína. Dnes ráno byla nalezena mrtvola mladé ženy, asi devatenácti až dvacetileté, na prostranství patřícím k synagóze, hned za nízkou zdí, která odděluje parkoviště od trávníku. Zřejmě byla zabita někdy v noci. Jakmile budou laboratorní vyšetření provedena, budeme dosti přesně vědět, kdy se to asi stalo.“

„Zabita? Mohl to být úraz?“

„Ne, pane rabíne. Byla uškrcena stříbrným řetězem, který měla na krku. Je to jeden z těch těžkých řetězů, co se teď nosí. Rozhodně to nemohla být náhoda.“

„Ale to je strašné – byla to snad členka mé kongregace? Někdo, koho znám?“

„Znáte nějakou Elišku Bleechovou?“ zeptal se šéf policie.

Rabín potřásl hlavou. „To jméno mi nic neříká.“

„Je to děvče z Nové Skotie.“

„Z Nové Skotie? Turistka?“

Lanigan se usmál. „Ne, pane rabíne, je to pomocnice v domácnosti. Víte, během revoluce řada důležitějších a bohatších občanů kolonii, zvláště tady z Massachusetts, utekla do Kanady, a především do Nové Skotie. Říkalo se jim loyalisté. A teď se jejich potomci vracejí a přijímají zaměstnání v domácnostech. Jejich předkové zřejmě nebyli dost prozíraví. Tohle děvče pracovalo u Serafinů. Znáte Serafinovy, pane rabíne?“

„Jméno zní italsky,“ usmál se. „Rozhodně nevím o žádných Italech v naší kongregaci.“

Lanigan se usmál rovněž. „Jsou to opravdu Italové, a do vašeho kostela nechodí. Vím to, protože chodí tam, co já, k Mořské hvězdě.“

„Vy jste katolík? To mne překvapuje. Nevěděl jsem, že by se v Barnarďs Crossing mohl katolík stát šéfem policie.“

„Je tady několik katolických rodin už od doby revoluce. Moje rodina k nim patří. Kdybyste znal dějiny tohoto města, věděl byste, že je to jedna z mála obcí v puritánském Massachusettsu, kde mají katolíci klid a pokoj. Město bylo založeno lidmi, kteří nechtěli mít s puritánstvím nic společného.“

„To je velmi zajímavé. Jednou si to musím prostudovat.“ Zaváhal a potom řekl: „Ta dívka – byla napadena, nebo obtěžována?“

Lanigan rozpřáhl ruce, aby naznačil, že o tom nic neví. „Nevypadá to tak, ale možná, že lékař na něco přijde. Nebyly tam žádné známky zápasu, žádné poškrábání, žádné roztrhané šaty. Přitom na sobě neměla šaty – jen spodní prádlo a lehký kabát, přes který měla přehozený ještě průhledný, plastický plášť do deště. Z dosavadních nálezů nemůžeme soudit na nějaký zápas. To ubohé děvče nemělo na nic čas. Měla na krku silný řetízek, jeden z těch náhrdelníků, které dost těsně přiléhají. Stačilo, aby vrah za řetěz prostě vzal a otočil. Tím to bylo vyřízeno.“

„Strašné,“ mumlal rabín, „strašné. A myslíte, že se to stalo před synagógou?“

Lanigan našpulil rty. „Nevíme, kde se to stalo. Mohlo se to stát kdekoli.“

„Tak proč byla právě tam?“ zeptal se rabín. V duchu se styděl, že mu automaticky blýsklo hlavou, že by v tom mohl být nějaký záměr nebo fantastická intrika za účelem pošpinění židovské náboženské obce a obvinění z rituální vraždy.

„Poněvadž to vlastně není tak špatné místo, když to tak uvážíte. Snad si myslíte, že je tady na předměstí dost vhodných míst, kde by se dala odložit mrtvola. Ale není tomu tak. Na taková místa je většinou odněkud vidět. A kde nejsou domy, tam se scházejí milenci. Ne, řekl bych, že areál synagógy se pro tento účel ohromně hodí. Je tmavý, domy tady v nejbližším okolí nejsou a dá se předpokládat, že tu v noci nikdo nebude.“ Zarazil se a řekl: „Mimochodem, kdy jste tam vlastně byl?“

„Uvažujete, zda jsem něco slyšel anebo viděl?“

„A – ano.“

Rabín se usmál. „A taky byste rád věděl, co jsem v kritické době dělal. Dobře. Odešel jsem z domu asi v půl osmé nebo v osm hodin. Nejsem si tím časem jist, poněvadž se většinou nedívám na hodinky. Nemám to ve zvyku. Většinou dokonce nemám hodinky ani u sebe. Než jsem odešel, pil jsem čaj se svou ženou a s panem Wassermannem, předsedou kongregace, když tu Stanley – to je náš domovník – se u mě zastavil, aby mi sdělil, že knihy, které jsem očekával, právě došly, a že je dal do mé pracovny. Omluvil jsem se a jel jsem do synagógy. Odešel jsem jen několik minut po tom, co u nás byl Stanley, a z toho důvodu byste snad mohl dost přesně zjistit, kdy to asi bylo. Moje žena, pan Wassermann a Stanley by to asi dali dohromady. Zaparkoval jsem vůz a šel přímo do své pracovny ve druhém poschodí. Odcházel jsem odtud až nějakou chvíli po půlnoci. To vím, protože jsem se náhodou podíval na hodiny na svém psacím stole a viděl jsem, že je už půlnoc. Řekl jsem si, že bych už měl jít. Ale byl jsem uprostřed kapitoly, takže jsem odešel až za chvíli.“ Pak ho něco napadlo. „Víte, podle čeho byste mohl zjistit přesněji čas? Zrovna než jsem došel domů, přišla náhle silná přeháňka. Poslední kousek cesty jsem musel běžet. Někdo by snad měl mít přesný záznam počasí. Snad povětrnostní kancelář.“

„Bylo to ve 12.45. To bylo také to první, co jsme si ověřili, protože to děvče mělo plášť do deště.“

„Chápu. Obvykle mi trvá dvacet minut, než se dostanu ze synagógy pěšky domů. Vím to, poněvadž tak chodíme každý pátek a sobotu. Ale myslím, že jsem dnes v noci šel pomaleji. Přemýšlel jsem o tom, co jsem četl.“

„Ale na druhé straně jste zase kus cesty běžel.“

„Ale to bylo jen těch posledních asi sto metrů. Řekněme, že mi to trvalo dvacet pět minut, to by mohl být tak asi nejsprávnější odhad. To by znamenalo, že jsem odešel z kostela ve čtvrt na jednu a pět minut.“

„Nepotkal jste nikoho?“

„Ne, jen příslušníka policie. Myslím, že mě poznal, poněvadž pozdravil.“

„Tak to byl asi Norman,“ usmál se. „Ani by vás nemusel znát, aby vás pozdravil. V jednu hodinu se vždycky hlásí z telefonní budky na Vine Street, právě za synagógou. Od něj se tedy dovím správný čas, až ho uvidím.“

„Dělá si o tom snad záznamy?“

„Asi ne, ale bude se pamatovat. Je velmi zdatný. Ještě mi řekněte – když jste vešel do synagógy, asi jste rozsvítil, ne?“

„Ne, ještě nebyla tma.“

„Ale v pracovně jste jistě rozsvítil?“

„Jistě.“

„Takže kdyby byl někdo šel kolem, byl by musel světlo vidět.“

Rabín uvažoval. Pak potřásl hlavou. „Ne, rozsvítil jsem jenom stolní lampu, ne velké světlo. Otevřel jsem samozřejmě okno, ale stáhl jsem rolety.“

„Proč?“

„Upřímně řečeno, abych nebyl rušen. Jinak by některý člen kongregace mohl jít kolem, vidět světlo a přijít si nahoru popovídat.“

„Takže nikdo nemohl zvenčí vidět, že tam někdo je. Je tomu tak, pane rabíne?“

Rabín chvíli uvažoval a potom přikývl. Šéf policie se usmál.

„Má to pro vás nějaký význam?“

„Mohli bychom si na základě toho ujasnit otázku času. Dejme tomu, že by bylo světlo vidět. Tento fakt spolu s vaším vozem na parkovišti by ukazoval na to, že někdo je ještě v budově a že může každou chvíli vyjít ven. Kdyby tomu tak bylo, dalo by se předpokládat, že mrtvola byla dopravena za zeď až po vašem odchodu. Ale protože nebylo světlo vidět, bylo možno předpokládat, že jste nechal vůz na parkovišti třeba proto, že jste nemohl nastartovat. Za těchto okolností tam mohla být mrtvola položena ještě během té doby, kdy jste byl nahoře v pracovně. Podle prvního odhadu lékaře mohlo být děvče zavražděno asi v jednu hodinu. V tomto stadiu vyšetřování to mohl být jenom odhad. Kdyby bylo světlo z vaší pracovny vidět, mluvilo by to pro tento úsudek. Ale poněvadž světlo nemohlo být vidět, mohla být dívka položena ke zdi i v době, kdy jste byl v pracovně, tedy už od večera v kteroukoli hodinu.“ „Rozumím.“

„A teď dávejte pozor, pane rabíne. Neslyšel nebo neviděl jste něco neobvyklého – třeba výkřik nebo zvuk automobilu, přijíždějícího na parkoviště?“

Rabín potřásl hlavou.

„A neviděl jste někoho, když jste byl v pracovně nebo na cestě domů?“

„Jenom toho chlapíka od policie.“

„Říkáte, že neznáte Elišku Bleechovou. Je možné, že byste ji znal, ale ne podle jména? Vždyť bydlela u Serafinů, nedaleko synagógy.“

„To je možné.“

„Dívka asi devatenácti až dvacetiletá, plavovlasá, asi sto šedesát pět centimetrů vysoká, trochu silnější, ale ne nehezká. Možná, že vám později budu moci ukázat její fotografii.“

Rabín potřásl hlavou. „Podle vašeho popisu ji nepoznávám. Hodil by se na spoustu dívek, které jsem snad viděl, ale nepřipomíná mi nic určitého.“

„Řekl bych to ještě jinak: Nesvezl jste snad v posledních dnech nějakou dívku, na kterou by se popis hodil?“

Rabín se usmál a potřásl hlavou. „Rabín musí být v těhle věcech opatrný, stejně jako kněz. Není pravděpodobné, že bych nabízel neznámé mladé ženě, že ji svezu. Kongregace by si to mohla špatně vykládat. Ne, rozhodně jsem nikoho nesvezl.“

„A vaše paní?“

„Moje paní neumí řídit vůz.“

Lanigan povstal a napřáhl ruku. „Byl jste velmi laskav, pane rabíne. Děkuji vám za spolupráci.“

„Jen přijďte kdykoli.“

U dveří se Lanigan zastavil. „Doufám, že nebudete svůj vůz v nejbližší době potřebovat. Moji chlapci totiž provádějí prohlídku.“

Rabín se zatvářil překvapeně. „Kabelka toho děvčete se totiž našla ve vašem voze.“

kapitola 9

Hugh Lanigan Stanleyho znal. Ostatně znal všechny obyvatele Starého města. Přistihl ho při práci, když rozkládal dlouhý stůl, na kterém měly členky kongregace později podávat malé zákusky a čaj, což bylo obvyklé občerstvení po pátečních večerních bohoslužbách. „Chtěl bych se tě něco zeptat, Stanley.“

„No, dobře, Hugh, ale řekl jsem už Ebanu Jennigsovi všechno, co jsem věděl.“

„Tak mi to můžeš říct ještě jednou. Šel jsi včera večer k rabínovi, abys mu řekl, že mu přišla bedna s knihami. Kdy došly ty knihy?“

„Přišlo to prostřednictvím zasilatele Robinson’s Express asi v šest hodin. Možná o něco později. Byla to poslední zastávka dodávkového vozu.“

„A kdy jsi šel k rabínovi?“

„Asi v půl osmé. Dodali mi bednu – dost velkou – adresovanou rabínovi. Nejdřív jsem nevěděl, co v ní je. Totiž – rabín řekl, že čeká dodávku knih, ale já neměl ponětí, že přijdou v dřevěné bedně. Pak jsem si všiml, že je to z Dropsie College. Rabín se zmínil, že knihy přijdou z Dropsie College. Je to zvláštní jméno a žádná kolej se tak nejmenuje. Pamatoval jsem si to, protože moje teta – pamatujete se na ni – měla taky takové zvláštní jméno. Byla celá oteklá v obličeji, oči zateklé, že je sotva bylo vidět…“

„Nech tetu na pokoji a povídej o té bedně.“

„Jo, tak já vidím to jméno a vzpomenu si, že ty knihy měly přijít z téhle koleje. Tak mě napadlo, že to musí být ty knihy. To bys nevěřil, Hugh, ale tenhle rabín – je to slušný člověk a to všechno – ale neví, kterým koncem kladívka se tluče do hřebíku. Proto jsem si řek, že mu tu bednu otevřu, ať je v ní co chce. A taky jsem se rozhodl, že to udělám hned. Táhnul jsem se s tou bednou rovnou do jeho pracovny. Byla příšerně těžká. Pak jsem skončil, co jsem měl na práci, a rozhodl jsem se, že se u něj zastavím, abych mu to pověděl. Byl totiž na ty knížky celý žhavý a stejně jsem to měl při cestě.“

„Kde teď bydlíš, Stanley?“

„Mám pokoj u matky Schofieldové.“

„Tys přece dřív bydlel v synagóze?“

„Jo, to bylo v té staré. Měl jsem tam pokoj v podkroví. Krásný. Bylo to prima, bydlet rovnou tak říkajíc na pracovišti. Ale pak to zatrhli. Dali mi každý měsíc pár dolarů navíc, abych si zaplatil pokoj někde jinde. A od té doby jsem u matky Schofieldové.“

„Proč to zatrhli?“ zeptal se Lanigan.

„Řeknu ti to na rovinu, Hugh, zjistili, že mám tu a tam nějakou návštěvu. Žádná divočina, chápeš. Nic takového nedělám. Rozhodně ne během bohoslužeb. Jen dva tři lidi na kus řeči a ňáký to pivo. Ale snad je napadlo, že bych si mohl vzpomenout a pozvat si někdy nějakou šťabajznu, a že by to třeba mohlo být o jejích velkých svátcích.“ Hlasitě se uchechtl a poplácal se do stehen. „Snad se báli, že bych mohl mít nahoře tu fešandu, zrovna když se dole modlí. A to by jako způsobilo krátké spojení a jejich modlitby by se nemohly dostat do nebe, víš?“

„Pokračuj.“

„Tak mě požádali, abych si našel pokoj a já jsem si ho našel. Žádné nedorozumění, nic takového.“

„A jak tady, v téhle budově? Nikdy tu nezůstáváš přes noc?“

„No, někdy v zimě, když hodně sněží a když musím brzo ráno odhazovat sníh. Mám dole v kotelně lehátko.“

„Pojď, podíváme se tam.“

„Jistě, Hugh.“

Stanley vedl Lanigana po železných schodech a odstoupil stranou, když Lanigan otvíral ohnivzdorné, ocelí chráněné dveře. Kotelna byla ve vzorném pořádku, kromě koutku, který si Stanley zařídil pro sebe.

Lanigan ukázal na zmuchlané pokrývky. „Takhle to tady vypadá od poslední vánice?“ zeptal se.

„Často si odpoledne chvilku zdřímnu,“ řekl Stanley lehce. Díval se na Lanigana, jak bezmyšlenkovitě prohrabuje oharky v popelníku. „Říkal jsem ti, že si sem nikoho nezvu.“

Lanigan si sedl do proutěného křesla a jeho oči bloudily po Stanleyově umělecké galerii. Stanley se ostýchavě ušklíbl.

Šéf policie mu pokynul, aby se posadil. Stanley poslušně a těžce dopadl na lehátko. „Tak pokračujme. Asi v půl sedmé ses zastavil u rabína, abys mu řekl o té bedně. Proč jsi nepočkal do rána? Myslil sis, že rabín v noci odejde z domu?“

Stanley se zatvářil překvapeně. „Jistěže, rabín tu večer často čte nebo studuje.“

„A cos dělal potom?“

„Šel jsem domů.“

„Zastavil ses někde po cestě?“

„Ano. Zastavil jsem se v Kabině na večeři a na dvě piva. Pak jsem šel dál k matce Schofieldové.“

„A tam jsi zůstal?“

„Ano, zvečera jsem tam zůstal.“

„A pak sis šel lehnout?“

„Ne, pak jsem šel na pivo ještě jednou, těsně před spaním. Zase do Kabiny.“

„A v kolik jsi šel domů?“

„Asi kolem půlnoci. Nebo o něco později.“

„A šel jsi rovnou domů?“

Okamžik váhal a potom pronesl: „Ehm.“

„Viděl tě někdo vejít?“

„Ne, proč taky. Mám vlastní klíč.“

„Dobře. A kdys přišel dnes ráno do práce?“

„Jako vždycky. Chvilku před sedmou hodinou.“

„A cos dělal?“

„V půl osmé mají bohoslužbu v kapli. Rozsvítil jsem a otevřel okna, abych vyvětral. Pak jsem se pustil do práce jako obvykle. V tomhle ročním období se dělá hlavně trávník. Většinou jsem shraboval seno. Včera jsem začal na té straně, co je Maple Street. Začal jsem tam, kde jsem včera přestal, a postupně jsem pokračoval kolem budovy ke druhé straně. A tu jsem uviděl to děvče. Lidi zrovna vycházeli ze synagógy a nastupovali do vozů, když jsem ji viděl u té zídky. Šel jsem k ní a hned jsem poznal, že je mrtvá. Podíval jsem se přes zeď a vidím, že pan Musinský – ten je tady každý den – ještě není ve voze, a tak jsem na něj zavolal. Jen se podíval a už běžel zpátky do synagógy zavolat policii.“

„Viděls rabínův vůz, když jsi dnes ráno přišel?“

„Jistěže.“

„Byl jsi překvapen?“

„Ani ne. Myslel jsem, že přišel na bohoslužbu hodně časně. Když jsem ho neviděl v kapli, myslel jsem, že je ve své pracovně.“

„Nešel ses podívat?“

„Ne, proč bych to dělal?“

„Dobře.“ Lanigan se zvedl a Stanley také. Policejní šéf vyšel na chodbu. Stanley ho následoval. Lanigan se pootočil a řekl věcně: „Jistě jsi to děvče poznal.“

„Ne,“ řekl Stanley rychle.

Lanigan se k němu otočil naplno a díval se mu do tváře. „Chceš říct, že’s ji nikdy neviděl?“

„Myslíš to děvče, které bylo…“

„O kterém jiném děvčeti je řeč?“ otázal se Lanigan chladně.

„Samosebou, když tady pracuji kolem synagógy, vidím spoustu lidí. Ano, viděl jsem ji tady. Totiž viděl jsem ji, jak se prochází s těma italskýma harantama, co se o ně starala.“

„Znal’s ji?“

„Řekl jsem, že jsem ji jen viděl,“ řekl Stanley rozhořčeně.

„Taky jsi s ní někdy flirtoval?“

„Proč bych to dělal?“ ptal se Stanley.

„Co se štětíš?“

„Tak teda neflirtoval.“

„Mluvil jsi s ní někdy?“

Stanley vytáhl špinavý kapesník z kapsy svých montérek a začal si utírat čelo.

„Co je, je ti teplo?“

Stanley vybuchl. „Safra, chlape, ty se snažíš mě do toho dostat. Jistěže jsem s ní mluvil. Když tady tak stojím a takový zajíček přijde s dvěma dětma a jedno z nich začne tahat za větvičky keřů, tak samozřejmě začnu mluvit.“

„Přirozeně.“

„Ale nikdy jsem s ní nikde nebyl, nic takového.“

„Nikdy jsi jí neukázal ten chlíveček, který máš v suterénu?“

„Ne. To bylo vždycky jen ,dobrý den‘ nebo ,dnes je hezky, že‘?“ řekl Stanley zatvrzele. „A často mi ani neodpověděla.“

„To si dovedu představit. No dobře, a jak jsi věděl, že jsou to italské děti?“

„Poněvadž jsem je viděl s jejich otcem, Serafinem. Znám ho, protože jsem mu něco dělal v domě.“

„Kdy to bylo?“

„Kdy jsem ho viděl? Asi před dvěma nebo třemi dny. Jel kolem, viděl děvče s dětma a ptal se, jestli chtějí, aby jim tatínek koupil zmrzlinu. Pak se všichni nahrnuli na přední sedadlo, děvče i děti, které se praly o to, kdo bude sedět u dveří. Děvče se tlačilo na něj, aby udělalo dětem místo a ten chlap se zase tlačil na ni. Bylo to nechutné.“

„Nechutné, poněvadž jsi tam neseděl ty, viď?“

„No a kdyby. Aspoň jsem svobodný a ne ženáč se dvěma dětma.“

kapitola 10

Serafinovi měli dopoledne napilno. Paní Serafinová si chodila sice ve čtvrtek brzy lehnout, ale přesto v pátek nevstávala před desátou hodinou. Dnes ji však vzbudily děti, které napřed marně tloukly na Eliščiny dveře a pak vnikly k matce a žádaly, aby je oblékla. Paní Serafinová se v duchu zlobila, že děvče zaspalo, ale přehodila si župan a šla jí dolů vzbudit. Tloukla na dveře a volala. Když děvče neodpovídalo, napadlo paní Serafinovou, že Eliška snad ani není ve svém pokoji, což by znamenalo, že včera večer nepřišla vůbec domů. Něco takového si nesmí dovolit. Za takový přestupek může být okamžitě propuštěna. Paní Serafinová chtěla vyběhnout ven a podívat se do pokoje oknem, aby si potvrdila své podezření. Vtom zazvonil zvonek.

Byla si tak jistá, že je to Eliška, která bude nejspíš vykládat nějakou báchorku o tom, jak ztratila klíč, že letěla rovnou ke dveřím a otevřela dokořán. Byl to příslušník policie v uniformě. Župan paní Serafinové se rozevřel a ona okamžik tak stála a jenom hloupě civěla. Teprve jeho rozpačitý ruměnec ji upozornil, že není oblečena; rychle se zahalila.

A pak to začlo. Bylo to hrozné dopoledne. Přicházeli další příslušníci policie, pořád kvůli téže věci. Musela vzbudit manžela, aby mohl jít s některým policistou identifikovat mrtvolu.

„Nemohla bych ji identifikovat já?“ zeptala se. „Můj muž se potřebuje vyspat.“

„Ten je pěkný, takhle to všechno prospat,“ řekl inspektor, ne nelaskavě. „Věřte mi, paničko, radši mu řekněte, ať to udělá sám. Na to děvče není zrovna hezký pohled.“ Děti se nějak oblékly a nakrmily a paní Serafinová si dokonce udělala jakous takous snídani. A při jídle neustále zodpovídala otázky: bylo to formální vyšetřování, kdy jeden policista seděl proti ní u stolu a druhý si dělal poznámky; vyptávali se jí, když měřili a fotografovali pokoj děvčete; kladli otázky velmi rychle za sebou, jako by ji chtěli překvapit a nachytat. Za nějakou dobu odešli. Děti byly chvíli na dvoře a paní Serafinová se rozhodla, že si na okamžik lehne na gauč, aby si odpočinula. Ale zvonek u dveří se znovu ozval. Byl to Joe.

Podívala se mu úzkostlivě do tváře. „Byla to ona?“

„Jistěže, kdo jiný? Copak myslíš, že policajti nevěděli, kdo to je, ještě než jsem ji identifikoval?“

„Tak nač tě tam potřebovali?“

„Poněvadž takový je zákon. Je to rutina, které je nutno vyhovět.“

„Vyptávali se tě?“

„Policajti se vždycky vyptávají.“

„Na co? Co se tě ptali?“

„Například jestli měla nějaké nepřátele, jak se jmenoval její milý, kdo byli její přátelé, jestli byla poslední dobou ve špatné náladě, kdy jsem ji viděl naposled.“

„A cos jim řekl?“

„Co myslíš, že jsem jim měl říct? Řekl jsem, že žádného jejího milého neznám, že jediná přítelkyně, o které vím, je Cecilie, která pracuje u Hoskinsů, že se mi zdála v pořádku a že jsem nepozoroval, že by byla ve špatné náladě.“

„A řekls jim, kdy jsi ji viděl naposledy?“

„Jistě, bylo to včera asi v jednu – nebo ve dvě hodiny odpoledne. Ježíši, proč se mě vyptáváš? Nejdříve se mě ptají policajti a pak se mě vyptáváš ty. A přitom jsem ještě neměl dneska v ústech. Ani šálek kávy.“

„Udělám ti trochu kávy, Joe. Chtěl bys k tomu topinku? Vajíčko? Nebo ovesné vločky?“

„Ne, je mi nanic – svírá se mi žaludek.“

Šla ohřát kávu. Zeptala se, aniž se k němu otočila: „Viděl jsi ji naposled v jednu hodinu nebo ve dvě, Joe?“

Podíval se na strop. „Počkej – přišel jsem dolů k snídani asi v poledne, ne? To jsem ji viděl. Aspoň myslím…“ řekl nejistě. „Rozhodně jsem ji slyšel, když krmila děti při obědě a pak když je ukládala. Potom jsem šel nahoru, abych se oblékl, a když jsem se vrátil, už byla pryč.“

„A pak už jsi ji neviděl?“

„Co si myslíš, co tím chceš prosím tě říct?“

„Přece jsi říkal, že bys ji mohl svézt do Lynnu, což se nepamatuješ?“

„No a?“

„Tak jsem nevěděla, jestli jsi ji třeba nepotkal, ještě než chytila autobus. Nebo jsi se s ní mohl náhodou setkat v Lynnu.“

Zrudl. Pomalu se zvedl od kuchyňského stolu. „No dobře, jen pokračuj. Jen to řekni. Na co narážíš?“

Trochu se lekla, ale už zašla příliš daleko, takže nemohla přestat. „Copak si myslíš, že jsem neviděla, jak se na ni díváš? Jak mám vědět, že jsi se s ní nescházel, když měla volno? Nebo jsi se s ní mohl scházet přímo tady v domě, když jsem nebyla doma.“

„No tohle! Podívám se na holku, a proto s ní teda spím. A když jí mám dost, tak ji zabiju. To si teda myslíš?

A jako dobrá občanka půjdeš zřejmě na policii a tam jim to vysvětlíš.“

„Víš dobře, že bych něco takového nikdy neudělala, Joe. Jenom si myslím, že tě mohl někdo vidět. V tom případě bych mohla říct, že mi tam šla něco vyřídit, abych tě kryla.“

„Měl bych ti tohle rozbít o hlavu,“ řekl zvedaje cukřenku.

„Opravdu? Přede mnou se nemusíš tvářit tak nevinně, Joe Serafino,“ křičela. „Neříkej mi, že bys nikdy neflirtoval s děvčetem, které u nás bydlí. Viděla jsem tě, jak jsi ji vezl nedávno s dětmi a jak jsi se o ni otíral, když jsi jí pomáhal z vozu. Jak to, že mně nikdy nepomáháš z vozu? Viděla jsem tě tady z okna. A což Gladys? Nepokoušej se mi namluvit, že mezi vámi nic nebylo. Běhala tady prakticky nahá ve svém pokoji, zatímco ty jsi seděl zde v kuchyni a dveře byly napůl otevřené. A jak často…“

U dveří zvonil zvonek. Byl to Hugh Lanigan. „Paní Serafinová, chtěl bych se vás na něco zeptat.“

kapitola 11

Alice Hoskinsová, matka dvou dětí, na které bylo jasně vidět, že čeká třetí, zavedla šéfa policie do obývacího pokoje. Podlaha byla pokryta květovaným kobercem ústřicové barvy. Zařízení bylo v moderním dánském slohu, jednotlivé kusy nábytku měly zvláštní tvary a vysoký lesk, byly vyrobeny z tisového dřeva a černého sukna a vypadaly, jako by byly nějak pokřivené nebo nakloněné, ale přesto se v nich kupodivu dobře sedělo. Byl zde konferenční stolek na čtyřech skleněných nohách s deskou z černého ořechu. Na jedné stěně visel velký abstraktní obraz, nejasně připomínající ženskou hlavu a na jiné stěně byla groteskní ebenová maska, jejíž tahy byly ostře vyznačeny bílou barvou. Všude byly roztroušeny popelníky z ostře řezaného křišťálu, některé přeplněné cigaretovými oharky. Byla to místnost, která mohla vypadat pěkně jen tehdy, když ji někdo udržoval v přísném pořádku a když bylo všechno na svém místě; ale v tomhle pokoji byl strašný zmatek. Hračky se povalovaly na podlaze. Červený dětský svetr byl pohozen na židli z tepaného železa a bílé kůže; sklenice do poloviny naplněná mlékem stála na římse nad krbem. Zmuchlané noviny ležely na gauči. Paní Hoskinsová, kromě velkého bříška hubená a vytáhlá, se dokolébala k pohovce, smetla noviny na podlahu a sedla si. Poplácala sedadlo vedle sebe pro Lanigana, nabídla mu cigaretu z křišťálové dózy na stolku a sama vzala také. Byl tu zapalovač, ale když se pro něj natáhla, řekla: „Ten nefunguje,“ a zapálila mu cigaretu zápalkou. „Cecilie je teď právě s dětmi venku, ale už se má brzy vrátit,“ řekla.

„Nevadí,“ řekl. A pak začal rovnou k věci. „Byla s Eliškou hodně zadobře?“

„Cecilie je zadobře s každým, pane Lanigane. Je to jedno z těch nehezkých děvčat, které si takové vztahy pěstují. Takové nehezké děvče musí mít aspoň něco, chápete. Některá začnou studovat, jiná začnou za něco bojovat a jiná zase pěstují kamarádky. A to je Cecilie. Je veselá a nezkazí žádnou legraci. Má ohromně ráda děti a ony milují ji. Já jsem tady jen k tomu, abych je rodila; ale pak se o ně stará ona.“

„Už je u vás dlouho?“

„Od té doby, co jsem čekala první dítě. Byla jsem v devátém měsíci, když nastoupila.“

„Tak ona je o dost starší, než byla Eliška?“

„No samozřejmě! Cecilii je osmadvacet nebo devětadvacet.“

„Vykládala vám o Elišce?“

„Ano, hovoříme o všem možném. Jsme docela dobré kamarádky, víte? Totiž chci říci, že Cecilie má zdravý rozum a přirozenou inteligenci, i když nemá dohromady žádné vzdělání. Myslím, že vyšla ze školy asi ve čtrnácti letech, ale už leccos zažila a zná lidi. Elišky jí bylo líto. Cecilii je vždycky někoho líto, ale v tomhle případě to bylo myslím trochu na místě, poněvadž tady Eliška nikoho neznala. A byla opravdu velmi nesmělá. Nerada někam chodila nebo něco podnikala. Cilka chodí pravidelně hrát kuželky a tancovat, v létě chodí na pláž a v zimě bruslit, ale nikdy nemohla Elišku přimět, aby šla s ní. Někdy byla Eliška ochotna jít do biografu a samosebou se rozumí, že odpoledne chodily většinou společně s dětmi, ale Cilce se nikdy nepodařilo ji přemluvit, aby s ní šla hrát kuželky nebo tancovat – prostě jít kamkoliv, kde by se mohla seznámit s nějakým mládencem.“

„A proč asi? Jistě jste o tom mluvily.“

„Samozřejmě. Ceciíie se domnívala, že je to hlavně proto, že je Eliška prostě ostýchavá povaha. Některá děvčata jsou taková. Možná, že na to neměla šaty. A já bych řekla, že Cecilčini známí byli pro Elišku příliš staří.“ Lanigan hledal po kapsách a potom vytáhl fotografii děvčete se dvěma dětmi Serafinových. „Paní Serafinová mi dala tuhle fotografii. Je to jediný snímek toho děvčete, který má. Co myslíte, je si tady podobná?“

„Ano, to je ona.“

„Totiž rád bych věděl, zda se vám tady ten výraz zdá být charakteristický, paní Hoskinsová. Možná, že to dáme do novin…“

„To byste tam dal i ty děti?“

„Ne, ty bychom vynechali.“

„Zvědavost veřejnosti musí být zřejmě uspokojena, ale nikdy jsem si nemyslela, že jí policie vychází tolik vstříc,“ řekla chladně.

Zasmál se. „Právě naopak, paní Hoskinsová, doufáme, že nám tisk vyjde vstříc a že tento snímek uveřejní. Mohlo by nám to pomoci, abychom vypátrali, co včera dělala.“

„Ach tak, to tedy promiňte.“

„Tak co, řekla byste, že má na té fotografii charakteristický výraz?“ zeptal se znovu.

Podívala se ještě jednou. „Ano, je jí to podobné. Byla to vlastně opravdu hezká dívka. Trošku silnější, ale ne tlustá – taková boubelatá, jak se dřív říkalo. Nebo plnoštíhlá, to je snad hezčí. Samosebou vídala jsem ji jen s dětmi, a to nebyla namalovaná vůbec, nebo jen docela málo a vlasy měla stažené dozadu – ale ona žádná žena nevypadá hezky, když pracuje v domácnosti, nebo když se stará o děti, že? Jednou jsem ji viděla nastrojenou, ve vysokých podpatcích, v hezkých šatech a s natočenými vlasy, a to jí to opravdu slušelo. Bylo to několik dní po tom, co nastoupila u Serafinů. Pamatuji se – bylo to v únoru, na Washingtonovy narozeniny. Koupili jsme dva lístky na hasičský a policejní bál. Dali jsme je samozřejmě Cecilii…“

„Samozřejmě,“ zamumlal Lanigan.

„Totiž…“ zaváhala a potom zrudla. „Nezlobte se,“ řekla.

„Neomlouvejte se, paní Hoskinsová, každý je někomu daruje – obvykle pomocnici v domácnosti.“

„Tedy,“ pokračovala; „chtěla jsem říci, že Cecilie pozvala Elišku místo některého ze svých mužských přátel. To je jí podobné. Eliška sem přišla pro Cilku, poněvadž můj muž je tam vezl.“

U domovních dveří bylo slyšet hluk a paní Hoskinsová řekla: „Cecilie už je s dětmi tady.“

Nelze říci, že se dveře otevřely: spíš se rozlétly. A za okamžik na to byl Hugh Lanigan zamotán do klubka dvou dětí, paní Hoskinsové a vysoké, nehezké Cecilie. Obě ženy se snažily vyprostit děti ze svetrů a čepic. „Já je nakrmím, Cecilie,“ řekla paní Hoskinsová, „abyste mohla pohovořit s tímto pánem. Přišel kvůli ubohé Elišce.“

„Jsem šéf policie Lanigan z policejní stanice v Barnarďs Crossing,“ začal, když byli v obývacím pokoji sami.

„Ano, vím, viděla jsem vás na policejním a hasičském plese na poslední Washingtonovy narozeniny. Vedl jste se svou paní slavnostní pochod. Je náramně hezká.“

„Děkuji.“

„A vypadá chytře. Zřejmě má fištrón.“

„Fištrón? Ach tak, ano. Máte docela pravdu. Vidím, že jste hotový psycholog, Cecilie. Řekněte, jaký dojem na vás dělala Eliška?“

Cecilie zřejmě chvíli přemýšlela, než odpověděla. „Většina lidí si myslela, že je tichá jako myška, ale to mohlo být jen povrchní zdání.“

„Jak to myslíte?“

„Někdy byla taková upjatá, ne snad uzavřená, víte, ale taková rezervovaná. Byla tady ubožačka úplně sama a nikoho neznala. Já jsem tady v sousedství skoro už starousedlík, a tak jsem se rozhodla, že ji musím vytáhnout z té její skořápky. A když jsem tenkrát dostala ty dva lístky na policejní a hasičský bál od pana Hoskinse, tak jsem ji pozvala a ona šla a moc dobře se bavila. Tancovala každý tanec a o přestávce se jí jeden držel.“

„A byla spokojená?“

„Totiž ona se nesmála a neřehtala celou noc, ale já viděla, že se baví takovým tím svým tichým způsobem, jak už to měla ve zvyku.“

„Tak to byl slibný začátek.“

„Ale taky konec. Pozvala jsem ji pak ještě na řadu dalších tancovaček a schůzek, ale už nikdy žádné pozvání nepřijala. Mám mezi pány spoustu přátel a byla bych jí mohla smluvit schůzku prakticky na každý čtvrtek, ale vždycky odmítla.“

„Neptala jste se jí proč?“

„Ale ptala, ale ona vždycky řekla, že se na to necítí, nebo že je unavená, nebo že se chce dostat brzy domů, nebo že ji bolí hlava.“

„Možná, že nebyla úplně zdravá,“ řekl Lanigan.

Cecilie zavrtěla hlavou. „Ale kdepak. Žádné děvče neodmítne schůzku kvůli bolení hlavy. Myslela jsem si, že snad nemá šaty, nebo že je nesmělá, víte, ale pak mě napadlo, že má snad nějaký jiný důvod.“ Ztišila hlas. „Jednou jsem na ni čekala v pokoji. Měly jsme jít spolu do biografu. Oblékala se a já jsem si prohlížela věci, které měla na skříňce, zatím co se česala. Měla tam takovou ozdobnou krabici jako na šperky a v ní byla spousta špendlíků, korálků a vlásenek a takových podobných věcí. Podívala jsem se dovnitř a prohlížela jsem si ty věci – víte, já nestrkám nos do cizích věcí, ale jen tak jsem se podívala – a tu jsem v té krabici viděla snubní prsten. Tak jsem řekla: ,Elinko, ty se budeš vdávat?‘ Víte, jen tak v žertu. Ale ona vám najednou zrudla, zavřela krabici a řekla jako něco, že ten prsten patří její matce.“

„Tak vy myslíte, že mohla být tajně vdaná?“

„To by vysvětlovalo, že nechodila s žádným mužským.“

„Možná. Co si o tom myslela paní Hoskinsová?“

„Té jsem to neřekla. Myslela jsem si, že je to Elino tajemství. Kdybych jí to byla řekla, mohla se o tom někomu zmínit a mohlo se to donést k Serafinovům zpátky a Eliška mohla ztratit zaměstnání. Ne že by to byla velká škoda. Často jsem jí říkala, že by si měla hledat jiné místo.“

„Copak s ní paní Serafinová špatně zacházela?“

„Myslím, že s ní zacházela docela dobře. Samozřejmě nebyly kamarádky, jako jsme my s paní Hoskinsovou, ale to se nedá čekat. Jen mi dělalo starosti, že byla v domě každou noc s dětmi úplně sama a že její pokoj byl hned v přízemí.“

„Měla strach?“

„Zezačátku ano, to vím, ale myslím, že si na to postupně zvykla. Tady v sousedství bydlí slušní a příjemní lidé, takže se brzy přestala bát a začala mít pocit, že jí nehrozí nebezpečí.“

„Rozumím. A co včera, věděla jste, jaké má plány?“

Cecilie vrčela pomalu hlavou. „Neviděla jsem ji celý týden. Naposled jsem ji viděla v úterý, když jsme šly s dětmi na procházku.“ Její obličej se rozjasnil. „Řekla něco jako že se necítí moc dobře a že se asi objedná u lékaře na kontrolu. Pak že by šla do biografu. Teď, když na to myslím, tak si vzpomínám, že povídala, že by šla do Elysia. Já jí na to řekla, že je to hrozně dlouhý film a ona řekla, že by ještě stihla poslední autobus a že jí nevadí jít tak pozdě od autobusu – a teď se stalo zrovna to, čeho jsem se bála a před čím jsem ji varovala.“ Cecilie měla slzy v očích a utírala si je kapesníkem. Děti se vrátily a dívaly se široce rozevřenýma očima na oba dospělé. Když začala Cecilie plakat, jedno z dětí k ní běželo, objalo ji a druhé začalo Lanigana tlouci svými malými pěstičkami.

Sklonil se, aby děcko zadržel. „Nerozčiluj se, chlapečku,“ řekl se smíchem.

Paní Hoskinsová se objevila ve dveřích. „Myslí, že jste Cecilii zarmoutil a rozplakal. Viď, miláčku! Pojď sem, Štěpánku, pojď k mamince.“

Trvalo několik minut, než se děti uklidnily a než je matka odvedla. „A teď mi řekněte, Cecilie,“ řekl Lanigan, když byli zase sami, „čeho jste se vlastně bála a před čím jste ji varovala?“

Cecilie na něj pohlédla nepřítomně, ale potom si vzpomněla. „No přece, aby nechodila tak pozdě v noci sama domů. Řekla jsem jí, že bych to nedělala. Je tam tma, ty stromy kolem ještě stíní a jsou to od autobusu dva bloky. Ne, já bych to nedělala.“

„Měla jste na mysli něco určitého?“

„Ne, pro mě je to určitě dost.“

Pak se znovu rozplakala. „Byla tak mladá a opravdu nevinná. Ta holka, kterou měli předtím, jmenovala se Gladys, byla mnohem starší, ale nikdy jsem si s ní tak nerozuměla, ačkoliv jsme spolu často chodívaly. Byla až moc chytrá a na všecko měla odpověď. Ale Eliška…“ zarazila se a pak náhle začala znovu. „Řekněte, byla v pořádku, když ji nalezli, totiž, víte, nebyla nějak zohavená? Slyšela jsem, že byla nahá, když ji našli.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, nebyly na ní žádné známky sexuálního zneužití. A byla slušně oblečená.“

„Jsem ráda, že jste mi to řekl,“ řekla prostě.

„Bude to stejně ve večerních novinách.“ Vstal. „Byla jste mi velmi nápomocná. Jistě byste nám dala vědět, kdybyste si ještě na něco vzpomněla.“

„Jistě, jistě,“ řekla a impulzivně vztáhla ruku.

Lanigan ji stiskl a byl mírně překvapen, s jakou téměř mužskou silou mu stiskla a potřásla rukou. Odcházel ke dveřím, ale pak se zastavil, jako by ho náhle něco napadlo. „Mimochodem, jak se choval k Elišce pan Serafino? Byl k ní slušný?“

Podívala se na něj souhlasně, dokonce s obdivem. „Konečně mluvíte k věci.“

„Ale.“

„Líbila se mu. Dělal, jako by o ní vůbec nevěděl, sotva na ni promluvil, ale když věděl, že ho nikdo nepozoruje, neustále si ji prohlížel. Ten člověk se dívá na holku, jako by ji svlékal. Aspoň Gladys to říkala, ale ona to pokládala za legrační a tak trochu ho k tomu sváděla.“

„A jak to s ní dopadlo?“

„Paní Serafinová začala žárlit a dala jí výpověď. Říkám vám, když žena žárlí, obyčejně má proč.“

„Člověk by předpokládal, že za takových okolností bude chtít zaměstnávat nějakou starší ženu.“

„A kde myslíte, že by takovou starší ženu sehnala? Kdo by to chtěl dělat? Šest dní v týdnu a denně hlídat děti do dvou nebo do tří hodin do rána?“

„Chápu.“

„A kromě toho, copak si myslíte, že on do toho neměl taky co mluvit?“

kapitola 12

Poručík Eban Jennings z policejní stanice v Barnarďs Crossing byl hranatý muž, kterému pomalu táhlo na šedesát. Měl modré vodové oči a neustále si je otíral kapesníkem.

„Ty moje sakramentský oči začnou slzet začátkem června a slzí až do září,“ poznamenal, když Hugh Lanigan vešel do kanceláře.

„To je asi alergie, Ebane; měl by ses dát vyšetřit.“

„Dal jsem se vyšetřit před dvěma lety. Zjistili, že jsem citlivý na všechno možné, ale to všechno by mi nemělo vadit zrovna jenom v létě. Počítám, že jsem citlivý na letní hosty.“

„Možná, jenže ti se neukáží před koncem června.“

„To je pravda. Ale už jen ta představa. Něco nového o tom děvčeti?“

Lanigan hodil fotografii, kterou mu dala paní Serafinová, na stůl. „Tohle přiložíme k ostatním. Možná, že to někam povede.“

Jennings si fotografii pečlivě prohlédl. „Nevypadá nejhůř. Určitě mnohem líp, než dnes ráno. Mě se líbí takhle stavěná děvčata, trošku do šířky. Nemám rád ty hubené ženské, které člověk dnes kolem sebe vidí. Děvče má být dobře polštářované; víš jak to myslím, že.“

„Vím, co chceš říci, Ebane.“

„Něco tady pro tebe mám, Hugh. Přišel lékařský nález.“ Podal šéfovi papír. „Podívej se na ten poslední odstavec.“

Lanigan tiše hvízdl. „To děvče bylo těhotné, ve druhém měsíci!“

„Ano. Co tomu říkáš? Někdo nám tu dívenku naboural.“

„To je novinka. Všichni, kdo ji znali, například paní Serafinová, její přítelkyně Cecilie i paní Hoskinsová se shodovali v názoru, že byla velmi ostýchavá a že neměla žádné mužské přátele.“

V tom okamžiku šel kolem dveří jeden z policistů, kteří chodí na noční obchůzky. Šéf ho zavolal dovnitř. „Rád bych s vámi mluvil, Bille.“

„Ano, pane.“ Policista William Norman byl mladý muž černých vlasů a vážného, věcného chování. I když se znal s Hugh Laniganem celý život a říkali si křestními jmény, stál zde v pozoru a oslovoval šéfa formálně, což bylo pro něho charakteristické.

„Sedni si, Bille.“

Norman si přisunul jednu z židlí, ale přitom stále vypadal, jako by byl v pozoru.

„Je mi líto, že jsem ti včera večer nemohl dát volno, ale neměl jsem nikoho, kdo by tě zastoupil. Vím, že by člověk v den svého zasnoubení neměl pracovat.“

„Ale to nevadí, pane. Alice to chápala.“

„Je to skvělá dívka a bude výborná manželka. A vůbec, Ramsayovi, to je skvělá rodina.“

„Ano, pane, děkuji vám.“

„Vyrostl jsem vedle Buda Ramsaye a pamatuji se na Peggy, když ještě nosila copánky. Jsou konzervativní a snad trochu úzkoprsí, ale ohromně spolehliví. A řeknu ti, že neměli nic proti tomu, že máš mít službu jako normálně – právě naopak.“

„Alice říkala, že se společnost stejně rozešla brzy potom, co jsem odešel, takže jsem asi o mnoho nepřišel. Počítám, že Ramsayovi nejsou zrovna pro velké ponocování.“ Maličko se zarděl.

Lanigan se otočil k psacímu stolu a podíval se na rozpis služeb. „Podívejme, tys nastoupil službu včera večer v jedenáct hodin?“

„Ano, pane. Odešel jsem od Ramsayů v půl jedenácté, abych měl čas se převléknout do uniformy. Vůz, který byl na objížďce, se pro mne zastavil a já vystoupil na Elm Square několik minut před jedenáctou.“

„Šel jsi nahoru po Maple Street k Vine Street?“

„Ano, pane.“

„Měl ses zastavit v budce na Vine Street v jednu hodinu po půlnoci.“

„Ano, pane. To jsem udělal.“ Sáhl do kapsy u kalhot a vyndal malý zápisníček. „Byl jsem tam v jednu hodinu a tři minuty.“

„Bylo něco zvláštního?“

„Ne, pane.“

„Potkal jsi někoho během služby?“

„Zdali jsem někoho potkal?“

„Ano, viděl jsi někoho, když jsi šel po Maple Street?“

„Ne, pane.“

„Znáš rabína Smalla?“

„Ano, jednou mi ho někdo ukázal. Občas ho potkávám.“ „Neviděls ho včera v noci? Říkal mi, že tě potkal, když šel ze synagógy domů. Bylo to někdy po půl jedné.“

„Ne, pane. Od toho okamžiku, kdy jsem skončil kontrolu dveří v Gordonově bloku – to bylo asi ve čtvrt na jednu – až do doby, kdy jsem telefonoval, jsem nikoho neviděl.“

„To je zvláštní, rabín říká, že tě viděl a že jsi ho pozdravil.“

„Ne, pane, včera ne. Viděl jsem ho před dvěma dny, když šel pozdě v noci ze synagógy domů. Tehdy jsem ho pozdravil, ale včera v noci ne.“

„No dobře. A cos dělal, když jsi přišel k synagóze?“

„Vzal jsem za kliku, abych se přesvědčil, že je zavřeno. Na parkovišti byl zaparkovaný vůz a já si na něj posvítil. Pak jsem telefonoval.“

„A neviděl jsi nic zvláštního? Nebo neslyšel?“

„Ne, pane. Jedině ten vůz na parkovišti, ale to nebylo nic tak zvláštního.“

„No dobře, Bille. Děkuji.“ Lanigan ho propustil.

„Rabín ti řekl, že viděl Billa?“ zeptal se Jennings, když Norman odešel. Lanigan přikývl.

„Tak to ti tedy chtěl něco nabulíkovat. Co to znamená, Hugh? Myslíš, že by to byl mohl udělat?“

Lanigan pomalu zavrtěl hlavou. „Rabín? To se mi nezdá.“

„Proč ne? Lhal, že viděl Billa. To znamená, že nebyl tam, kde řekl. A to taky znamená, že mohl být někde, kde být neměl.“

„Proč by lhal ve věci, kterou si můžeme tak snadno zkontrolovat? To by nemělo smysl. Asi se spíš spletl. Je to učenec a leží neustále v knihách. Víš, že u něj byl předseda náboženské obce na návštěvě, když mu Stanley přišel říct, že mu došly knihy, na které čekal? A co myslíš, že udělal? Běžel se hned na ty knihy do synagógy podívat a prohlížel si je tam v pracovně až dlouho do noci. Bylo po půlnoci, když se vracel. Takový člověk se může splést, když náhodou potká člověka od policie. Neví, jestli to bylo včera anebo předevčírem. Mohl si ty dvě noci dát dohromady a myslet si, že to bylo včera, zatímco ve skutečnosti to bylo třeba před týdnem.“

„Dost divné je podle mého názoru už to, že opustil návštěvu, zvláště když se jednalo o předsedu náboženské obce. Říká, že studoval celou noc. Ale jak víme, že se nesetkal s tím děvčetem v té své studovně? Podívej se na spisy, Hugh. Lékař určil dobu dívčiny smrti na jednu hodinu. Můžeš přičíst nebo odečíst dvacet minut. Rabín připouští, že tam tou dobou byl.“

„Ne, myslí, že byl dvacet minut před jednou už asi doma.“

„Ale může trošku filmovat, i kdyby to bylo jen pět nebo deset minut. Nikdo ho neviděl. Dívčina kabelka byla v jeho voze. A ještě něco…“

Jennings vztáhl ukazováček, „dnes ráno nešel na bohoslužbu, kterou mají pravidelně každý den. Jak to? Třeba nechtěl být přitom, až se najde mrtvola.“

„Pro pánaboha, je to přece rabín, zbožný člověk…“

„No a? Je to člověk, ne? Což se nepamatuješ na toho kněze v Salemu před dvěma lety? Otec Damatopulos. Copak se taky nedostal do neštěstí kvůli děvčeti?“ Lanigan vypadal znechuceně. „To byl docela jiný případ. Předně s tím děvčetem chodil a potom to byl řecký kněz, a ti se smějí ženit. Dokonce se to od nich očekává, pokud vím, Neštěstí bylo v tom, že se ho její rodina snažila k sňatku přinutit.“

„Nepamatuji si podrobnosti,“ trval Jennings tvrdošíjně na svém, „ale vím, že to byl nějaký skandál.“

„Jedině proto, že si mnoho lidí myslelo, že se takový kněz nesmí oženit, stejně jako římskokatoličtí kněží. Proto velmi odsuzovali, že se tomu děvčeti dvořil. Ale byl to řecký ortodoxní kněz a jako takový na to měl plné právo.“

„Ať je to jak chce, trápení se ženskými může mít kdokoli,“ řekl Jennings. „To je podle mého názoru to jediné, před čím ho jeho povolání nechrání. Člověk, který se dal na kněze nebo na rabína, by se asi nedopustil těch ostatních zločinů, jako je krádež, loupež, podvod nebo napadení. Něco takového by prostě neudělal. Peníze pro takového člověka nemají dost velkou cenu, nebo se dovedou lépe ovládat. Ale ženská? To se může stát každému, dokonce i římskokatolickému knězi. Tak se na to dívám já.“

„Něco pravdy na tom je, Ebane.“

„A pak, jestli to nebyl rabín, tak kdo to mohl být?“

„Co se toho týče, jsme teprve na začátku vyšetřování. Ale i tak, chceš-li uvažovat, kdo by padal v úvahu, je jich hned několik. Vezmi Stanleyho. Má klíč od synagógy. Dole v suterénu má lehátko a nad ním po celé stěně samé obrázky nahých děvčat.“

„To je holomek, ten Stanley,“ souhlasil Eban.

„A kdo ji přinesl na to místo, kde byla nalezena? Nebyla to žádná lehká váha a rabín není žádný silák. Ale pro Stanleyho by to byla hračka.“

„Hm, a myslíš, že by pak šel a dal dívčinu kabelku do rabínova vozu?“

„Možné by to bylo. Nebo si tam mohli spolu sednout, aby se schovali před deštěm. Stanleyův vůz nemá střechu. A ještě něco. Uvaž, že muž, který dívku zavraždil, s ní nějakou dobu chodil, a to dosti dlouho, aby ji přivedl do jiného stavu. A kdo by mohl být spíše odhalen? Rabín s děvčetem ve své pracovně nebo Stanley s děvčetem v suterénu? Kdyby se rabín s děvčetem stýkal, sázím se, že by o tom Stanley věděl během jednoho týdne, už proto, že tam každé ráno uklízí. Kdežto kdyby to byl Stanley, rabín by se to nedověděl ani za rok.“

„Na tom něco je. Co ti říkal Stanley, když jsi se ho ptal?“

Lanigan pokrčil rameny. „Říká, že měl několik piv v Kabině a pak že šel domů. Bydlí u matky Schofieldové, ale říká, že ho nikdo neviděl, když přišel. Mohl potkat děvče také až po odchodu z Kabiny a nikdo by se o tom nemusel dovědět.“

„Totéž vykládal i mě,“ řekl Jennings. „Mohli bychom si ho zavolat a zeptat se ho trochu podrobněji, co říkáš?“

„To nemůžeme, protože na něj nevíme ani zbla. Ptal ses, kdo to mohl být, když ne rabín, tak jsem ti ho jmenoval, ale mohu ti zrovna tak jmenovat někoho jiného. Co například Joe Serafino? Mohl chodit za děvčetem přímo v domě. Paní Serafinová chodila nakupovat a vedla domácnost. Děvče se staralo jenom o děti, to znamená, že paní musela být často z domu a Joe mohl být mezitím s děvčetem. Když přišla jeho paní neočekávaně domů, mohl být dívčin pokoj zamčený. Paní Serafinová nemohla kuchyní vejít, ale Joe mohl tiše vyklouznout zadem. To by vysvětlovalo, proč Eliška neměla žádného chlapce. Jestli ho měla přímo v domě, nepotřebovala nikoho jiného. To by také vysvětlovalo, proč byla dívka oblečena tak, jak jsme ji našli. Musela přijít domů, protože svlékla šaty a pověsila si je do skříně. Lze předpokládat, že Joe přišel do jejího pokoje hned potom a přemluvil ji, aby s ním šla na procházku. Poněvadž pršelo a ona si stejně chtěla vzít kabát, ani se nenamáhala znova oblékat šaty. Stejně ji možná v intimních chvílích viděl ještě o hodně méně oblečenou. Paní Serafinová třeba spala a nemusela o tom nic vědět.“

„Tak tohle je docela možné, Hugh,“ prohlásil Eban nadšeně. „Mohli jít na procházku a dostat se až k synagóze. Vtom začalo pršet. Bylo tedy jen přirozené, že se chtěli schovat v rabínově voze.“

„A navíc, Stanley i Cecilie, která byla Eliščinou nejlepší přítelkyní, poukazovali na určité vztahy mezi Serafinem a děvčetem. Mám pocit, že paní Serafinová měla obavy, že by mohl být její manžel do případu nějak zapleten. Velká škoda, že jsem s ním nemohl mluvit hned ráno.“

„Já s ním mluvil. Vytáhli jsme ho z postele, aby identifikoval mrtvolu. Byl rozčilený, ale ne víc, než se dá za takových okolností očekávat. Jaký má vůz?“

„Buicka.“

„Neviděl jsem ho.“

„Mohli bychom tedy vyslechnout Serafina,“ řekl Jennings.

Lanigan se zasmál. „Uvidíš, že byl od osmi hodin ve čtvrtek večer až do dvou hodin v pátek ráno v klubu a pravděpodobně byl po celou dobu na očích nejméně půl tuctu zaměstnanců a několika tuctům hostí klubu. Chci ti jenom ukázat Ebane, že budeš-li chtít uvažovat o tom, kdo všechno to mohl udělat, ani se všech podezřelých nedopočítáš. Další, na koho by mohlo padnout podezření, je Cecilie. Byla prý jedinou osobou, se kterou se mrtvá stýkala. Je to velká, silná, mohutná mladá žena.“

„Jenže Eliška byla těhotná, na to nesmíš zapomenout. A za to Cecilie určitě nemůže, i když je to velká, silná a mohutná žena.“

„Já na to nezapomínám, ale ty předpokládáš, že ten, kdo za to může, ji musel také zabít. Nemusel. Cecilie mohla být například zamilovaná do někoho, koho jí Eliška přebrala. Dejme tomu, že ten muž způsobil Eliščino těhotenství a že se to Cecilie dověděla. Prý jí Eliška říkala něco v tom smyslu, že chce jít na kontrolu k lékaři. Možná, že Cecilie tušila, co by Elišce mohlo být, nebo že se jí Eliška dokonce svěřila. Bylo by to jen přirozené, když tu byla úplně sama. Jistě se potřebovala svěřit nějaké starší ženě, a to by mohla být jedině Cecilie. Mohla jí dokonce říci i s kým to má, aniž věděla, že Cecilie k tomu muži měla nějaké vztahy.“

„Ale vždyť Eliška žádné muže neznala!“

„To říká Cecilie. Paní Serafinová sice také myslela, že Eliška neměla žádné mužské známé, ale přesto se zmínila, že dostávala pravidelně dopisy z Kanady. Další věc, na kterou bych mohl poukázat, je to, že Cecilie odešla na celý večer z domu a že se pravděpodobně vrátila velmi pozdě. Paní Hoskinsová už asi spala, takže ji neslyšela. Dejme tomu, že Cecilie viděla v Eliščině pokoji světlo. Věděla, že Eliška byla u lékaře, a proto se u ní zastavila, aby se dověděla další podrobnosti. Zastihla ji ve stavu, kdy se potřebovala s někým vypovídat, protože její obavy byly právě potvrzeny. Cecilie ji přemluví, aby si přehodila kabát a šla s ní na procházku. Eliščino oblečení se dá vysvětlit tím, že hovořila s přítelkyní. Prší. Když dojdou k synagóze, schovají se do rabínova vozu. Tu řekne Eliška Cecilii jméno muže, se kterým otěhotněla, a Cecilie ji ve vzteku uškrtí.“

„A to jsou všechny tvoje teorie, nebo máš ještě další?“ Hugh se usmál. „To by zatím stačilo.“

„Co mne se týče, přece jen hlasuji pro rabína,“ řekl Eban.

*

Hned po odchodu Lanigana šel rabín do synagógy. Ne že by si myslel, že by mohl být nějak nápomocný, ale měl pocit, že je to jeho povinnost. Bohužel, pro to ubohé děvče se nedalo nic dělat. Kromě toho byl v policejních záležitostech úplně bezradný. Věděl, že v synagóze nemůže dělat nic víc, než co by dělal doma. Ale poněvadž byla synagóga do věci zamíchána, měl pocit, že by tam měl být. Ze své studovny pozoroval příslušníky policie, jak pilně měří, fotografují a pátrají. Skupina přihlížejících žen a hlavně mužů sledovala napjatě policisty po parkovišti a poslouchala, co si povídají. Uvažoval, jak je možné, že má tolik lidí tou dobou volno, ale pak zjistil, že se lidé neustále vyměňují. Někdo zastavil vůz a zeptal se, co se děje. Když dostal žádanou informaci, připojil se ke skupině, ale za chvíli zase odešel. Skupina zůstávala pořád skoro stejně velká.

Vlastně nebylo co k vidění, ale rabín se nemohl od okna odtrhnout. Měl spuštěné žaluzie, ale upravil si je tak, aby mohl vidět ven, aniž byl z parkoviště pozorován. Uniformovaný policista stál u jeho vozu na stráži a každému, kdo se přiblížil, říkal, aby pokračoval v cestě. Ted bylo vidět reportéry a fotografy. Rabín přemýšlel, jak dlouho to bude trvat, než ho ve studovně objeví a přijdou interviewovat. Neměl ponětí, co by jim měl říci, nebo zda by s nimi měl vůbec mluvit. Možná, že by bylo nejlepší, kdyby je odkázal na pana Wassermanna, který by je pravděpodobně odkázal zase dál na právníka náboženské obce. Ale kdyby rozhovor odmítl, nedívali by se na to jako na něco podezřelého?

Někdo zaklepal na dveře. Ukázalo se, že to nejsou reportéři, jak očekával, nýbrž policie. Vysoký muž s vodovýma očima se představil jako poručík Jennings. „Stanley mi řekl, že jste tady,“ vysvětloval. Rabín mu pokynul, aby si sedl.

„Rádi bychom vzali váš vůz do policejní garáže, pane rabíne. Chceme jej důkladně prohlédnout a tam to můžeme udělat líp.“

„Zajisté, pane poručíku.“

„Zastupuje vás nějaký advokát, pane rabíne?“ Rabín zavrtěl hlavou. „Měl bych mít zástupce?“

„Snad bych vám to neměl říkat, ale rádi vyřizujeme věci přátelsky. Kdybyste měl právního zástupce, snad by vám řekl, že souhlasit nemusíte, když nechcete. Ovšem kdybyste nesouhlasil, mohli bychom dost snadno získat soudní příkaz…“

„Ale to je v pořádku, poručíku. Klidně si můj vůz vezměte, jestli myslíte, že vám to může nějak v téhle hrozné záležitosti pomoci.“

„Máte-li klíče po ruce…“

„Samozřejmě.“ Rabín je vytočil z kroužku, který dosud ležel na psacím stole. „Tímhle klíčkem se startuje a tímhle se otvírá kufr.“

„Dám vám stvrzenku,“

„Není třeba.“

Díval se z okna a viděl, že poručík nastoupil do jeho vozu a odjel. Byl rád, že velká část přihlížejících opustila parkoviště zároveň s vozem.

Během dne se rabín několikrát snažil volat svou paní, ale linka byla pokaždé obsazena. Zavolal kancelář pana Wassermanna, ale bylo mu řečeno, že pan Wassermann není přítomen a že ho zpátky nečekají. Otevřel jednu z knih, které měl na stole, a začal v ní listovat. Potom si udělal poznámku na kartičku. Zkontroloval pasáž v jiné knize a zase si udělal poznámku. A za chvíli byl zcela ponořen do studia. Zazvonil telefon. Byla to Miriam.

„Volal jsem tě asi třikrát nebo čtyřikrát, ale pokaždé bylo obsazeno,“ řekl.

„Položila jsem sluchátko,“ vysvětlovala. „Začalo to hned potom, co jsi odešel. Lidé volali a ptali se, zdali jsme tu novinu už slyšeli, a zda by mohli být nějak nápomocni. Jeden mi dokonce sdělil, že jsi byl zatčen. Pak jsem položila sluchátko, jenomže to zase vydávalo takové nepříjemné škrábavé zvuky, a tak jsem začala uvažovat, jestli třeba nevolá někdo, kdo chce říct něco důležitého. Tebe nevolal nikdo?“

„Nikdo.“ Usmál se. „Pravděpodobně se nikdo nechce přiznat, že se stýká s veřejným nepřítelem číslo jedna.“

„Prosím té, nech toho! Není to žádná legrace.“ Potom: „Co budeme dělat, Davide?“

„Dělat? Proč? Co máme dělat?“

„Myslela jsem, že s tímhletím – totiž paní Wassermannová volala a zvala nás, abychom bydleli u nich…“

„Ale to je hloupost, Miriam. Dnes večer začíná sobota a já chci být doma a u vlastního stolu. Neměj strach, všechno bude v pořádku. Budu včas doma na večeři a pak půjdeme na bohoslužbu jako obvykle.“

„A co děláš teď?“

„Pracuji na své studii o Maimonidesovi.“

„To nemůže počkat?“

V duchu se divil, proč to říká tak ostře. „Co jiného bych měl dělat?“ zeptal se prostě.

kapitola 13

Na večerních bohoslužbách bylo čtyřikrát nebo pětkrát tolik lidí, než obyčejně, což uvedlo členky Ženského kroužku dosti do rozpaků, poněvadž připravily občerstvení jen v obvyklém množství.

Rabín uvažoval o důvodech této neobvykle velké účasti a nebyl nijak nadšen. Seděl na stupínku vedle schránky úmluvy a byl pevně odhodlán, že se o tragédii vůbec nezmíní. Předstíral, že studuje svoji modlitební knížku a mračil se na všechny členy, kteří se jindy pátečních večerních bohoslužeb nezúčastnili. Usmál se jen na několik pravidelných účastníků, jako kdyby jim chtěl ukázat, že ostatní sem přišlí spíš z vulgární zvědavosti, než aby se modlili. .

Poněvadž Myra byla předsedkyní Ženského kroužku, patřili Schwarzovi k pravidelným účastníkům; obvykle seděli dosti vzadu, asi tak v šesté nebo v sedmé řadě. Ben tam dnes vklouzl jako obvykle, ale Myra pokračovala až dopředu a sedla si do druhé řady vedle rabínovy ženy. Přisedla si, naklonila se k ní, zlehka jí poplácala po ruce a šeptala jí něco do ucha. Miriam ztuhla, ale pak se s vypětím všech sil usmála.

Rabín pozoroval, co se děje. Byl dojat pozorností ze strany předsedkyně Ženského kroužku, a to tím víc, že to nečekal. Ale když o tom uvažoval, začalo mu svítat v hlavě. Bylo to gesto, kterým chceme někoho uklidnit, výraz sympatie pro manželku člověka, který je v podezření. To vysvětlovalo dnešní velkou účast v synagóze. Někteří přišli možná proto, že doufali, že bude mluvit o zločinu, jiní chtěli vědět, zda na něm bude vidět, že má pocit viny. Kdyby mlčel a vůbec se o celé záležitosti nezmínil, mohlo by to vzbudit mylný dojem, že se bojí promluvit. Během kázání se věci ani nedotknul, ale později, ke konci bohoslužby, řekl: „Dříve, než pozůstalí v kongregaci vstanou, aby odříkali modlitbu za mrtvé, rád bych vám znovu osvěžil v paměti pravý význam této modlitby.“ Všichni napjali sluch a napřímili se v sedadlech. Teď to tedy přijde.

„Někdo věří,“ pokračoval rabín, „že modlitba za zemřelé je povinnost, kterou pozůstalí dluží svému drahému zesnulému. Když však čtete tuto modlitbu nebo její překlad na druhé straně, uvidíte, že modlitba neobsahuje ani zmínky o smrti nebo jakýkoliv náznak prosby za duši zemřelého. Je to spíše potvrzení víry v Boha a v jeho moc a slávu. Jaký je tedy význam modlitby? Proč má být říkána právě těmi, kteří truchlí? A proč se má říkat tato modlitba nahlas, když přece většina našich modliteb se jen šeptá? Snad právě způsob, jak modlitbu říkáme, může být klíčem k jejímu významu. Je to modlitba ne za zemřelé, ale za živé. Je to veřejné prohlášení toho, kdo právě utrpěl ztrátu někoho drahého, že stále ještě věří v Boha. Přesto si naši lidé neustále myslí, že modlitba za mrtvé je povinnost, kterou dluží mrtvým, a poněvadž se u nás tradice pokládá za zákon, budu dnes říkat tuto modlitbu spolu s truchlícími, a to za někoho, kdo nebyl členem naší kongregace a nebyl dokonce ani našeho vyznání, za někoho, o kom sice velmi málo víme, ale jehož život se tragickou náhodou dotkl této naší náboženské obce.“

Rabín a jeho paní téměř nemluvili, když se vraceli z kostela domů. Konečně přerušil mlčení: „Pozoroval jsem, že si paní Schwarzová dala práci, aby ti vyjádřila svoji sympatii.“

„Je to dobrá duše, Davide, myslela to dobře.“ A pak:

„Och, Davide, tohle by mohlo být zlé.“

„Také si to začínám myslet,“ řekl.

Když se blížili k domu, slyšeli zvonit telefon.

kapitola 14

Náboženská horlivost nevydržela ani do soboty; ráno se do synagógy dostavilo asi dvacet lidí, kteří byli pravidelnými účastníky bohoslužeb. Když se rabín vrátil domů, zjistil, že na něj čeká policejní šéf Lanigan.

„Nerad vás v sobotu vyrušuji,“ omlouval se. „Ale stejně nerad bych přerušil pátrání. Pro policii žádné svátky neexistují.“

„Jen se neomlouvejte, v našem náboženství jdou náboženské obřady stranou, když jde o případ nouze.“

„Váš vůz již nepotřebujeme. Jeden z našich chlapců vám ho sem někdy během zítřka zaveze. Nebo, pojedete-li do města, můžete si ho vyzvednout sám.“

„Výborně.“

„Rád bych s vámi prošel, co jsme zjistili.“ Vytáhl z aktovky několik igelitových sáčků, označených nápisy. „Podívejte se, v prvním sáčku je materiál, který jsme našli pod předním sedadlem.“ Vysypal obsah na psací stůl. Bylo tu něco drobných mincí, potvrzení na opravu vozu několik měsíců staré, sáček od laciných kyselých bonbonů, malý hebrejsko-anglický kalendář a ženský baret z plastického materiálu.

Rabín se na věci zběžně podíval. „To jsou naše věci. Rozhodně poznávám tento baret, ten patří mé žene. Ale můžete se jí pro jistotu zeptat.“

„Už jsme se jí ptali,“ řekl Lanigan.

„Nemohu samozřejmě ráčit za ten sáček od bonbonů nebo za peníze, ale takové cukroví jsem jedl. Je košer. A tenhle kalendář rozdávají různé instituce a obchodní podniky při příležitosti židovského Nového roku. Dostávám jich každý rok na tucty.“ Otevřel zásuvku svého psacího stolu. „Tady je také jeden.“

„Dobře.“ Lanigan vrátil věci do sáčku a vyprázdnil jiný.

„Tohle je obsah odpadkového košíku pod blatníkem.“ Bylo zde několik zmačkaných papírových kapesníků, na kterých byla otištěna rtěnka, pak dřevěná tyčinka od eskyma a prázdný, zmačkaný balíček od cigaret.

„To se zdá být v pořádku,“ řekl rabín.

„Vypadá tohle jako rtěnka vaší paní?“ Rabín se usmál. „Proč si to neporovnáte s její rtěnkou?“

„To jsme udělali,“ řekl Lanigan, „a je to stejná rtěnka.“

Pak ukázal obsah další obálky, který byl z přihrádky na rukavice. Zase zde byla zmačkaná krabička papírových kapesníků, rtěnka, několik map, modlitební knížka, tužka, plastická tužka s kuličkovou špičkou, půl tuctu kartiček, baterka a zmačkaný balíček od cigaret.

„To všechno nevypadá nijak podezřele,“ řekl rabín. „Na tu rtěnku se dokonce pamatuji. Když si ji žena koupila, řekl jsem, že by to byl hotový poklad, kdyby všechny tyhle drahokamy byly pravé. Myslím, že za ni žena platila jeden nebo půldruhého dolaru, ale podívejte se, jak se třpytí drahokamy.“

„Ovšem takových se prodává tisíce, takže nelze říci, jestli zrovna tahle patří vaší paní.“

„To je pravda, ale jistě by to byla dosti značná shoda okolností, kdyby jí nepatřila.“

„Ale stává se to, pane rabíne. To děvče používalo stejné rtěnky. A není to ani tak velká náhoda, protože je to velmi oblíbená značka a pro blondýnky velmi oblíbený odstín.“

„Byla tedy blondýnka?“

„Ano. Na té baterce nejsou žádné otisky prstů, pane rabíne.“

Rabín chvíli přemýšlel. „Vzpomínám si, že jsem naposled použil této baterky, když jsem potřeboval zkontrolovat olej.

„Teď už zbývá jen obsah popelníčků. V popelníčku vzadu byla jedna cigareta, na níž byly stopy rtěnky. Vpředu bylo deset oharků. Všechny měly stejnou značku a stopy po stejné rtěnce. Předpokládám, že patřily vaší paní. Vy přece nekouříte.“

„Myslím, že kdybych kouřil, neměly by moje cigarety na sobě stopy rtěnky.“

„Tak vidíte. Ty věci si zatím necháme.“

„Nechte si je, jak dlouho chcete. Jak pokračuje pátrání?“

„Víme o hodně víc, než jsme věděli při našem včerejším setkání. Lékař neshledal žádné známky znásilnění, ale zato přišel na něco jiného: to děvče bylo těhotné.“

„Byla snad vdaná?“

„Nevíme jistě ani to. Mezi jejími věcmi jsme žádný oddací list nenašli, ale v její peněžence, kterou jsme našli ve vašem voze, byl snubní prsten. Paní Serafinová předpokládala, že byla svobodná. Ale i kdyby byla tajně vdaná, jistě by se byla své zaměstnavatelce nesvěřila, poněvadž by byla mohla ztratit místo.“

„Proto snad měla prstýnek v kabelce a ne na prstě,“ prohodil rabín. „Mohla ho nosit, jen když byla se svým manželem, ale před příchodem domů ho musela sundat.“

„To je možné.“

„A už jste přišel na nějakou teorii o tom, jak se dostala dívčina kabelka do mého vozu?“

„Vrah ji tam mohl položit schválně, aby na vás svalil podezření. Víte o někom, kdo by vám chtěl něco takového udělat, pane rabíne?“

Rabín potřásl hlavou. „V mé kongregaci je několik lidí, kteří mě nemají rádi, ale nikdo, kdo by mě tak nenáviděl, že by mě chtěl do něčeho takového zamíchat. A kromě členů kongregace zde téměř nikoho neznám.“

„Tak to tedy nevypadá moc pravděpodobně. Ale jestliže vám ji tam někdo nedal schválně, pak muselo děvče někdy sedět ve vašem voze. A potom, z nějakého důvodu – možná proto, že vrah zpozoroval světlo ve vaší pracovně, byla dívka přenesena na místo, kde jsme ji potom nalezli.“

„Ano, tak by to mohlo být.“

Lanigan se usmál. „Je tu ještě jedna teorie, pane rabíne, kterou musíme vzít v úvahu, poněvadž odpovídá faktům, které známe. Je to naše povinnost.“

„Dovedu si představit, co to je. Když Stanley přišel, aby mi oznámil, že knihy došly, mohl jsem toho použít jako výmluvy, abych se dostal z domu a abych se s tou dívkou setkal. Chodil jsem s ní už nějakou dobu a scházeli jsme se v mé pracovně. Čekal jsem na ni tak dlouho, až jsem byl unaven, nebo jsem se domníval, že už nepřijde, ale přišla právě v okamžiku, když jsem za sebou zavřel dveře pracovny. Seděli jsme tedy ve voze. Tam mi řekla, že je těhotná a že očekává, že se rozvedu se svou paní a ožením se s ní, aby dítě mělo jméno. Proto jsem ji uškrtil a odnesl její tělo přes trávník za zeď. Potom jsem klidně odešel domů.“

„Zní to nesmyslně, pane rabíne, ale pokud se týká času a místa, je to možné. Kdybych o tom měl napsat knihu, napsal bych, že je to velmi nepravděpodobné. Ale kdybyste mi teď řekl, že chcete na delší dobu odcestovat, musel bych vám přece jen říci, že bych byl radši, kdybyste nikam nejezdil.“

„Chápu,“ řekl rabín.

Lanigan otevřel dveře. Na odchodu se ještě zastavil. „A ještě něco, pane rabíne. Ten hlídkující policista Noman si nevzpomíná, že by byl včera v noci potkal vás nebo kohokoli jiného.“ Ušklíbl se, když viděl úžas ve tváři rabínově.

Kapitola 15

Obrázek Elišky Bleechové se objevil v sobotních novinách a kolem šesté hodiny večerní měl Hugh Lanigan už první výsledky. Nebyl tak docela překvapen. Dívka opustila domácnost Serafinů brzy odpoledne a potom se už celý den neobjevila. Řada lidí ji tedy musela vidět. Někteří se přihlásí hned, ale jiní se budou rozmýšlet, zda si mají s policií vůbec něco začínat.

Nejdříve ho navštívil jakýsi lékař z Lynnu. Řekl, že se domnívá, že tu mladou ženu viděl ve čtvrtek odpoledne. Vystupovala jako paní Alžběta Brownová. Udala adresu a telefonní číslo. Ulice, kterou udala, byla skutečně ulice, kde bydleli Serafinovi, ale číslo domu bylo obrácené. Telefonní číslo bylo číslo Hoskinsových.

Lékař sdělil, že mladou ženu vyšetřil a shledal, že je úplně zdráva a na začátku těhotenství. Byla nějak rozčilená nebo ji zpráva zarmoutila? Ne víc, než se to pacientkám v podobné situaci stává. Mnohé jsou svým těhotenstvím nadšeny, ale je i spousta takových, kterých se tato zpráva dotkne nepříjemně, i když jsou vdané. Zmínila se o svých plánech pro zbytek odpoledne nebo večer? Lékař si byl jist, že se o něčem takovém nezmínila. Řekl, že snad mluvila s jeho sekretářkou, ale ta už dnes odešla. Pokud by policie měla zájem, mohl by se s ní spojit a zeptat se jí. Policie zájem měla a lékař slíbil, že sekretářku zavolá.

Téměř hned nato přišla další návštěva. Tentokrát to byla sekretářka, která poznala fotografii děvčete v novinách. Byla si jista, že ji ve čtvrtek odpoledne viděla v ordinaci. Ne, nepozorovala na ní nic zvláštního. Ne, dívka se nezmínila o tom, co chce dělat odpoledne nebo večer. Vlastně ano, zrovna než odešla, zeptala se, odkud by mohla telefonovat. Tajemnice jí nabídla telefon ve vlastní kanceláři, ale pacientka dala přednost soukromí telefonní budky. Pak přišlo několik telefonních hovorů za sebou. Od lidí, kteří ji prý určitě viděli, někteří v obchodech v Lynnu, kde skutečně mohla být, ale také z různých přilehlých měst, kde asi vůbec nebyla. Zaměstnanec benzínové stanice sděloval, že ji viděl na zadním sedadle motorky, jejíž řidič u něj zastavil a ptal se na cestu. Pak volala dokonce telefonistka jakéhosi zábavního parku v New Hampshire, která tvrdila, že tam dívka byla ve tři hodiny a že se ucházela o zaměstnání v jednom z tamních zábavních podniků.

Lanigan zůstal u svého“ psacího stolu až do sedmi hodin. Potom šel domů na večeři. Poručil, aby mu byly všechny hovory ohledně Elišky Bleechové přepojovány do bytu. Naštěstí nikdo nevolal, takže se mohl v klidu najíst. Sotva však skončil, někdo zvonil. Otevřel dveře a za nimi stála paní Anežka Grethamová, majitelka restaurace Na nábřeží.

Paní Grethamová byla šedesátnice, ale vypadala velmi pěkně; měla krásně načesané, sněhobílé vlasy a důstojně se nesla, jak se na přední obchodnici města sluší. „Volala jsem na policejní stanici, ale řekli mi, že už jste odešel.“ V jejím hlase byl stín nesouhlasu.

„Pojďte dál, Anežko: mohu vám nabídnout šálek kávy?“

„Přišla jsem úředně.“

„Neexistuje přece zákon, podle kterého by člověk nesměl mít při úředním jednání pohodlí. Mohu vám namíchat nějaký nápoj?“

Tentokrát odmítla vlídněji a posadila se do nabízeného křesla.

„Tak tedy, Anežko, jde o vaši úřední záležitost nebo o moji?“

„O vaši, Hugh Lanigane. To děvče, jehož obrázek byl v novinách, večeřelo ve čtvrtek večer v mé restauraci.“

„V kolik hodin to mohlo být?“

„Asi od půl osmé, kdy jsem převzala pokladnu, aby mohla jít Mary Trumbullová na večeři. A zůstala asi do osmi hodin.“

„Jste si tím jista, Anežko?“

„Úplně. Všimla jsem si jí dobře.“

„Proč to?“

„Kvůli muži, se kterým seděla.“

„Ale, můžete mi ho popsat?“

„Byl asi čtyřicet let stár, tmavý, dobře vyhlížející. Když se navečeřeli, opustili restauraci a vstoupili do velkého modrého vozu značky Lincoln, který parkoval přede dveřmi.“

„Proč jste si ho všimla? Hádali se nebo něco takového?“

Netrpělivě zavrtěla hlavou. „Všimla jsem si ho, poněvadž ho znám.“

„Kdo je to?“

„Neznám jeho jméno, ale vím, kde pracuje. Koupila jsem si vůz u firmy Becker Ford Agency. A tam jsem toho člověka tehdy viděla.“

„To nám ohromně pomůže, Anežko. Mockrát děkuji.“

„Dělám jen svou povinnost,“

„To teda děláte.“

Jakmile odešla, telefonoval Beckerovům, „Manžel není doma. Tady Beckerová. Mohu vám být nějak nápomocna?“

„Možná, že můžete, paní Beckerová. Lanigan se představil. „Můžete mi říci, kdo v zaměstnání vašeho manžela jezdí v modrém Lincolnu?“

„Můj muž jezdí v černém.“

„Ale vůz, o kterém mluvím, je modrý.“

„Pak se zřejmě jedná o společníka mého muže, Melwyna Bronsteina. Ten má modrého Lincolna. Přihodilo se mu něco?“

„Ne, nic, paní Beckerová.“

Pak zavolal poručíka Jenningse. „Jak jsi pořídil u Serafinů?“

„Moc jsem se nedověděl, ale přece něco. Simpsonovi, kteří bydlí naproti, viděli ve čtvrtek velmi pozdě v noci před domem Serafinových zaparkovaný vůz; snad o půlnoci nebo ještě později.“

„Byl to modrý Lincoln?“

„Jak to víš?“

„Na tom nezáleží, Ebane. Ale přijď hned teď na stanici. Máme práci.“

Eban Jennings už tam byl, když Lanigan přišel. Lanigan mu sdělil, co mu řekla Anežka Grethamová. „A teď, Ebane, potřebujeme fotografii toho Melwyna Bronsteina. Jdi do kanceláře Lynn Examineru.“

„Proč si myslíš, že tam dostanu fotografii?“

„Protože tenhle Bronstein bydlí na Grove Point a je majitelem podniku, který se zabývá prodejem vozů. Z toho důvodu je to důležitá osobnost a každý, kdo je důležitý, se dostane do nějakého výboru nebo se stane funkcionářem nějaké organizace. A takového člověka si Examiner už jistě dal vyfotografovat a fotografie jistě už také uveřejnil. Prohlédni si všechno, co tam mají, a vyber nějaký pěkný jasný snímek, na kterém jsou jeho rysy dobře vidět, a pak ho dej aspoň šestkrát rozmnožit.“

„Dáme to do novin?“

„Ne. Ale jakmile budeš ty fotografie mít, pojedeš snad ještě se Smithem a Hendersonem po silnicích 14, 69 a 119. Podívám se na rozvrh služeb a přidělím k tomu dva tři lidi. Zastavíš v každém motelu a ukážeš Bronsteinovu fotografii. Zjistíš, zda tam někdy v posledních několika měsících byl. Nesmíš se spoléhat na jejich záznamy, poněvadž je možné, že se nepodepsal svým pravým jménem.“

„Já tomu nerozumím. Nevím, o co ti vlastně jde.“

„Čemu nerozumíš? Kdybys měl dívku, se kterou bys chtěl něco mít, kam bys ji vzal?“

„Do Chisholmovy stodoly.“

„Hlouposti, jel bys někam ven a zastavil bys v některém motelu. To děvče bylo těhotné. Mohlo otěhotnět někde na zadním sedadle vozu, ale také v některém nepříliš vzdáleném motelu.“

kapitola 16

V neděli ráno bylo krásně. Slunce svítilo, nebe bylo bez mráčků a od vody vál lehký vítr. Byl to den jako stvořený pro golf. Členové synagogální rady se začali trousit do místnosti, kde se měla konat schůze. Mnozí byli oblečeni tak, aby mohli jít rovnou na hřiště. Jakub Wassermann je pozoroval, jak přicházejí po dvou nebo po třech. Viděl, že prohrál. Poznal to podle počtu členů, kteří se dostavili. Bylo jich téměř všech pětačtyřicet. Poznal to také podle toho, jak přátelsky se zdravili s Alanem Beckerem, i podle toho, jak se jemu samotnému vyhýbali ti, kteří mu řekli, že se ještě nerozhodli. Také si náhle uvědomil, že byli skoro všichni stejní: chytří, úspěšní ve svých podnicích a povoláních; patřili do náboženské obce hlavně proto, že to pokládali za svoji společenskou povinnost; byli zvyklí mít ze všeho to nejlepší; dalo se čekat, že budou všichni stejného názoru: na neformálního a málo elegantního rabína se budou dívat jako na nějakého svého málo zdatného zaměstnance. To všechno poznal také podle jejich špatně zakrývané netrpělivosti: chtěli mít to nepříjemné řízení co nejrychleji za sebou, aby mohli jít za svou zábavou. Zlobil se sám na sebe, že dovolil, aby bylo do synagogální rady jmenováno tolik lidí tohoto druhu. Ustoupil požadavkům výboru pro výstavbu, který doporučoval kandidáty na základě toho, jak úspěšně si vedli ve vlastních záležitostech. „Když ho přibereme do synagogální rady, můžeme doufat, že dá nějaký kloudný příspěvek na výstavbu,“ argumentovali členové výboru.

Zahájil schůzi a přistoupil ke čtení zápisu a zpráv z výborů. Všichni si hlasitě oddychli, když byly tyto body odbyty a když Wassermann začal vysvětlovat záležitost rabínovy smlouvy. „Než zahájím diskusi,“ uzavřel, „rád bych řekl, že rabín Small je ochoten zůstat, ačkoliv je mi jasné, že by si asi jinde polepšil.“ (Nic takového mu ovšem nebylo známo.) „Ve funkci předsedy obřadního výboru jsem se dostal samozřejmě ze všech členů kongregace s rabínem nejčastěji do styku. Rád bych řekl jenom tolik, že své povinnosti vykonával tak, že s ním mohu být víc než spokojen.

Většinou vidíte rabína jen při veřejných příležitostech, když vede o svátcích bohoslužby nebo když mluví na nějaké schůzi. Ale jeho práce zahrnuje značné množství činnosti mnohem soukromějšího charakteru. Vezměte například svatby. Při jedné svatbě nebyla nevěsta židovka. Bylo třeba delšího jednání s rodiči obou rodin; a když se dívka rozhodla přistoupit na židovskou viru, dával jí rabín hodiny náboženství. Hovoří individuálně s každým chlapcem před konfirmací. Jako předseda výboru pro záležitosti obřadů vám mohu říci, že spolu probíráme každou jednotlivou bohoslužbu. Je ve stálém styku s vedoucím náboženské školy. A pak je tu ještě spousta, mohu říci sta návštěv, jak ze strany židů tak i nežidů, ze strany jednotlivců i organizací, z nichž některé nemají se synagógou nic společného; ale všichni přicházejí s různými otázkami, žádostmi, plány, o kterých je nutno uvažovat a hovořit. Mohl bych pokračovat celé dopoledne, ale pak byste se už nedostali na svoje golfové hřiště.“ Bylo slyšet vděčný smích.

„Většina z vás,“ pokračoval vážně, „o těchto čestných a různorodých rabínových úkolech málo ví. Ale já je znám. A chtěl bych říci, že rabín pracuje lépe, než jsem doufal, když jsem ho přijímal.“

Alan Becker zvedl ruku a dostal slovo. „Já si tím nejsem tak docela jist. Já mám jinou představu o tom, jak má vypadat rabín, kterého zaměstnáváme a platíme. Tenhle se stará o věci, které nemají se synagógou nic společného. Možná, že náš dobrý pan předseda trošinku přehání.“ Nahnul se dopředu, opřel se dvěma sevřenými pěstmi o stůl, podíval se kolem sebe na každého člena zvlášť a potom hlasitě pokračoval. „Snad nikdo tady nemá větší úctu k našemu předsedovi Kubovi Wassermannovi, než já. Vážím si ho jako člověka a vážím si ho také pro to, co, udělal pro naši synagógu. Vážím si jeho bezúhonnosti a jeho úsudku. Kdyby mi jindy řekl, že ten a ten je dobrý člověk, byl bych ochoten se vsadit, že je to pravda. I dnes, když říká, že je rabín dobrý, tak mu věřím.“ Zatvářil se bojovně. „Ale podle mého názoru tady není na svém místě. Možná, že je výborný rabín, ale ne pro tuhle kongregaci. Slyším, že je vynikající učenec, ale to my tec! zrovna nepotřebujeme. Jsme součástí určité širší společnosti. V očích našich nežidovských sousedů a přátel jsme jednou z náboženských organizací, které v této obci žijí. Potřebujeme někoho, kdo nás bude vůči našim nežidovským sousedům a přátelům řádně zastupovat. Potřebujeme někoho, kdo bude dělat na veřejnosti dobrý dojem a kdo může udržovat dobré vztahy, jak to jeho postavení vyžaduje. Ředitel střední školy mi svěřil, že chce v příštím roce poctít duchovního vedoucího našeho náboženství a požádat ho o proslov při maturitní slavnosti. Upřímně řečeno, přátelé, když si představíte našeho rabína, jak stojí na stupínku ve svých pytlových kalhotách a v nežehleném saku, s rozcuchanými vlasy a s kravatou na stranu, jak mluví a přitom do své řeči zaplétá drobné historky z Talmudu a používá té své obvyklé puntičkářské logiky – tedy upřímně řečeno, já bych byl na rozpacích.“

Slovo dostal Sam Reich. „Rád bych řekl jenom tohle: Vím dobře, co tím pan Wassermann myslí, když říká, že rabín má spoustu jiných povinností, o kterých většina z nás ani neví. Já sám jsem toho byl svědkem. Viděl jsem tuhle stránku rabínovy práce a mohu vám říct, že to byl pro mne objev a že jsem začal mít k rabínovi velkou úctu. Možná, že není nějaký táborový řečník, ale když k nám mluví z kazatelny, má to smysl a já tomu rozumím. Je mi to milejší než bůhvíjaká nabubřelá slova. Když mluví, cítím, že to myslí upřímně, a to je víc, než co bych mohl říct o jiných rabínech, které jsem kdy slyšel, i když mluvili náramně pěkně.“

Doktor Pearlstein vstal na podporu svého přítele Alana Beckera. „Když něco předepisuji svým pacientům, často se mne ptají, zda mohou použít léku, který jsem jim předepsal loni, nebo který jsem předepsal jinému pacientovi, který má stejné příznaky. Vždy znovu musím vysvětlovat, že slušný lékař předepisuje léky jedině pro určité osoby a podle určitých okolností…“

„To není jako když se spravuje zdířka, doktore,“ vykřikl někdo z řad členů a lékař se smál se všemi ostatními. „Chci tím říci, že je tomu skutečně tak, jak říkal Alan Becker. Nikdo netvrdí, že je rabín neschopný nebo neupřímný. Ale otázka je, zda je to rabín, jakého naše obec teď zrovna potřebuje. Odpovídá tomu, co by lékař předepsal tomu určitému pacientovi a v té určité situaci?“

„Ano, ale lékařů může být víc!“

Několik lidí křičelo současně a Wassermann bušil do stolu, aby zjednal pořádek.

Jeden z těch, kteří jindy na schůze nechodili, zvedl ruku a dostal slovo. „Podívejte se, přátelé,“ řekl, „jaký má tohle povídání smysl? Když hovoříte o nějaké myšlence nebo o nějakém plánu, tak čím víc mluvíte, tím je vám to jasnější. Ale když mluvíte o určité osobě, nedostanete se nikam. Dělá to jenom zlou krev. My všichni rabína známe a víme, jestli ho chceme nebo ne. Navrhuji, abychom už nediskutovali a raději hlasovali.“

„To je správné!“

„Udělejte návrh!“

„Pojďme hlasovat!“

„Okamžik!“ To hulákal hlas, který každý znal. Byl to Abe Casson, který takhle řval už na tisíci politických schůzích. „Než padne návrh, rád bych řekl několik slov o všeobecné situaci.“ Opustil své místo a šel chrámovou lodí dopředu, aby ho posluchači viděli. „Nehodlám diskutovat o tom, jestli rabín pracuje dobře nebo ne. Ale chci říct několik slov o vztazích k veřejnosti, o kterých se zmínil už můj přítel Alan Becker. Jak všichni víte, když je katolický kněz biskupem jmenován do nějaké farnosti, zůstane tam tak dlouho, dokud ho biskup zase neodvolá, a když ho některý člen farnosti nemá rád, může se jedině přestěhovat jinam, ale kněz se stěhovat nebude. V různých protestantských církvích je to různé. Každá církev má svoje pravidla ohledně zaměstnávání a propouštění svých kněží, ale celkem vzato, výpověď se dává jen pro něco velmi ošklivého a nepřijatelného.“

Ztišil hlas a pokračoval konverzačním tónem. „Jsem předsedou republikánského výboru okresu už téměř deset let, a proto si troufám tvrdit, že tak trochu znám způsob myšlení našich nežidovských přátel a sousedů. Oni náš způsob najímání nebo propouštění rabína nechápou. Nevědí, že dvacet minut po tom, co rabín nastoupí, už vzniká jedna strana pro rabína a druhá proti rabínovi. Nedovedou pochopit, že někteří členové náboženské obce mohou být proti rabínovi jen proto, že se jim nelíbí klobouky jeho ženy. U nás je to zcela obvyklé. Poněvadž žiji v politice celý život, znám poměry ve všech kostelech a synagógách v Lynnu a v Salemu a dokonce i ve většině kostelů v Bostonu. Když rabín převezme synagógu, je zde obvykle skupina přátel minulého rabína, kteří se stanou automaticky odpůrci nového rabína. Tak už to u nás chodí. Ale nežidovští občané to nechápou, jak už jsem řekl. Když dáme rabínovi výpověď, budou myslet, že k tomu máme opravdu vážný důvod. A co je automaticky napadne? Jen o tom uvažujme. Před několika dny byla na našem dvoře nalezena zavražděná dívka. Víte, že náš rabín byl v té době zde v synagóze sám. Jeho vůz parkoval tady na parkovišti a kabelka děvčete byla pak nalezena v jeho voze. Víte zrovna tak dobře jako já, a policie to ví také, že to rabín udělat nemohl…“

„Proč ne?“ zeptal se jeden člen.

Nastalo mrtvé ticho. Bylo řečeno něco, na co tak trochu mysleli všichni.

Ale Casson začal znova. „Ať to řekl kdokoli, měl by se stydět. Znám lidi v této místnosti a jsem si jist, že si nikdo opravdu nemyslí, že by byl rabín něčeho tak hrozného schopen. Jako referent pro volební kampaň okresního státního návladního mohu říct, že znám jak jeho myšlenkové pochody, tak i to, co si myslí policie. Tedy rozhodně si nemyslí, že by to byl udělal rabín. Ale…“ zvedl ukazováček, aby svá slova zdůraznil – „je nutné to vzít přece jen v úvahu. Kdyby nebyl rabínem, byl by podezřelou osobou číslo jedna.“ Zvedl ruku a počítal na prstech jednotlivé body. „Její kabelka byla nalezena ve voze. Tou dobou tam byl. Je jediný, o kom to víme docela jistě. Máme jen jeho slovo, že byl po celou tu dobu ve své pracovně. Jiná podezřelá osoba zatím neexistuje.“

Podíval se s důrazem kolem sebe. „A dnes, dva dny po tom, co se to stalo, mu chcete dát výpověď. Jaký to bude mít vliv na vztahy k veřejnosti, Alane? Co si o tom budou tvoji nežidovští přátelé myslet, když zjistí, že obec dala výpověď svému rabínovi dva dny po tom, co se stal osobou podezřelou z vraždy? Jak jim to vysvětlíš, Alane? Řekneš jim, že jsme mu nedali výpověď kvůli tomu, ale proto, že neměl vyžehlené kalhoty?“

Alan Becker se zvedl. Už nebyl tak sebejistý, jako před chvílí. „Podívej se, já osobně proti rabínovi nic nemám. To bych rád zdůraznil. Mám na mysli opravdu jen prospěch naší náboženské obce. Kdybych si myslel, že by výpověď mohla rabínovi uškodit, jak právě říkal náš přítel Abe Casson, a že by mohl být v důsledku výpovědi podezírán z vraždy, nebo že by na něj mohlo padnout ještě větší podezření než teď, pak bych řekl, abychom to nedělali. Ale vy všichni víte stejně dobře jako já, že ho policie nemůže nějak vážně podezírat. Rozhodně to na něj nebudou chtít ušít jen proto, že my ho nechceme. A nedáme-li mu výpověď teď, budeme ho tu mít zas celý rok.“

„Okamžik, Alane!“ Casson promluvil znovu. „Mám dojem, že nevíš, oč jde. Nezabývám se tím, jaký to bude mít vliv na postavení rabína, ale tím, co si budou lidé myslet o naší synagóze a náboženské obci. Někdo řekne, že jsme mu dali výpověď proto, že jsme ho podezírali. A že máme na rabinátě asi pěkné pány, když se mohou tak snadno podezřívat z vraždy. Ale jiní budou pokládat za absurdní, že by se mohlo rabína podezřívat. A ti se budou domnívat, že si my židé vzájemně nedůvěřujeme a jsme ochotni dát svému duchovnímu vůdci výpověď jen proto, že je podezřelý. V téhle zemi, kde je člověk pokládán za nevinného tak dlouho, dokud se mu neprokáže vina, to nebude dělat dobrý dojem. Chápeš, Alane, oč mi jde?“

„Ať je to jak chce, já pro další smlouvu s rabínem hlasovat nebudu,“ řekl Becker, sedl si, opřel se dozadu a založil ruce, jako by chtěl naznačit, že se další diskuse nezúčastni

„O co vlastně bojujeme?“ Povstal další člen rady, kterého Becker přiměl, aby přišel a hlasoval proti rabínovi. „Chápu Abe Cassona, ale chápu také Alana Beckera. Nevidím důvodu, proč bychom se museli rozhodnout už dnes. Příští schůze je za týden. Policie’ dnes pracuje rychle, takže na příští schůzi může být celá věc rozhodnuta. Nechme celou záležitost týden uležet. A v nejhorším případě se můžeme sejít ještě jednou.“

„V nejhorším případě nebudou starosti s další schůzí,“ řekl Abe Casson chmurně.

kapitola 17

Wassermann očekával s naprostou jistotou, že bude rabín propuštěn. Proto si teď proti své vůli přímo oddychl.

„Věřte mi, pane rabíne,“ řekl, „už to vypadá veseleji. Kdoví, co se stane za týden nebo dva. Dejme tomu, že policie viníka nenajde. Myslíte, že připustíme, aby se věc znovu odložila? V takovém případě už nepovolím. Vyložím jim, že není slušné udržovat vás v takové nejistotě a tím vám znemožňovat, abyste se poohlédl po jiném místě. Určitě pochopí, že je to spravedlivý požadavek. Ale i když bude pátrání policie úspěšné, myslíte, že se Alanovi Beckerovi podaří shromáždit zase tolik lidí na příští schůzi? Věřte mi, znám je. Snažil jsem se dost dlouho, abych je dostal na schůze. Jednou se mu to podařilo, ale podruhé se mu to nepodaří. A jestli přijdou jen ti, kteří chodí obvykle, pak to určitě vyhrajeme.“ Ale rabín s tím nebyl spokojen. „Mám pocit, jako bych se jim vnucoval. Možná, že bych měl odejít sám. Není příjemné zůstat a vědět, že jsem jen trpěn. Ani to není důstojné.“

„Ale pane rabíne! Máme víc než tři’sta členů. Kdyby došlo k hlasování v plénu, jsem přesvědčen, že byste dostal většinu. Říkám vám, velká většina členů je pro vás. Členové představenstva – to vlastně nejsou zástupci náboženské obce. Byli jmenováni. Jmenoval jsem je já nebo jsem aspoň jmenoval výbor, který je přibral. Víte, jak se to dělá – členové potom souhlasí s celou kandidátkou. Tihle členové představenstva jsou lidé, od kterých se dala očekávat finanční pomoc při výstavbě kostela, protože jsou prostě trošku bohatší než ti ostatní. Ale zastupují jen sami sebe. Becker se na ně obrátil první a proto hlasovali s ním. Ale když od nich bude chtít, aby přišli na další schůzi, najednou se ukáže, že si už všichni smluvili něco jiného.“

Rabín se zasmál. „Víte, pane Wassermanne, v semináři se velmi často na studentských schůzích diskutovalo o tom, jak si rabín může zajistit zaměstnání. Nejlepší je, když se bohatě ožení. Pak má obec dojem, že je mu úplně jedno, jestli zůstane nebo ne. A to je psychologicky ohromně výhodné. A když je nevěsta opravdu velmi bohatá, má v obci určité společenské postavení, kterému přikládají manželky členů velkou váhu. Rabín může také napsat a uveřejnit knihu, která se hodně čte. Náboženská obec si z toho potom dělá zásluhu. Jejich rabín je slavný autor. Nebo se může zúčastnit veřejného života, takže o něm nežidovští občané dobře hovoří. A když se o něm začne ve společnosti říkat: ,ten rabín je ale šikovný člověk!‘, pak je téměř nemyslitelné, že by mohl dostat výpověď. Ale teď jsem poznal další prostředek proti výpovědi: být podezřelý z vraždy! Skvělá metoda, jak si zajistit postavení, jen co je pravda!“

Smál se, ale nebylo mu lehko u srdce. Vrátil se z návštěvy domů a po obědě zasmušile pozoroval Miriam, jak uklízí. Upravila ovoce na mísu a pak ji postavila na stolek do obývacího pokoje. Natřásla polštáře na gauči i na křeslech a oprášila stolky a lampy. „Čekáš někoho?“ ptal se.

„Ani ne, ale v neděli odpoledne se obyčejně někdo zastaví. Zvlášť když je venku tak krásně. Neměl by sis obléknout sako?“

„Upřímně řečeno, mám své kongregace a svých pastýřských povinností právě dost. Uvědomuješ si, Miriam, že jsme v Barnarďs Crossing už téměř rok a že jsme si ještě vůbec město pořádně neprohlédli? Pojď, uděláme si jednou svátek. Vezmi si pohodlné boty a pojedeme do města. Můžeme se trochu projít.“

„A co tam budeme dělat?“

„Nic. Aspoň doufám. A pokud potřebuješ nějakou výmluvu, můžeme se zastavit na policejní stanici a vyzvednout vůz. Ale rád bych se trochu toulal jako turista v úzkých, křivolakých ulicích Starého města. Je zajímavé a má docela pěknou historii. Jestlipak víš, že Barnarďs Crossing bylo původně osídleno hrstkou odvážlivců, kteří nechtěli žít pod útlakem puritánské teokracie? Byli to většinou námořníci a rybáři. Říkal mi to Hugh Lanigan, ale pak jsem o tom také četl. Ještě dlouho potom, co se tady usadili, nechtěli zachovávat neděli a nechtěli mít církev, ani kněze. Mysleli jsme si, že Barnarďs Crossing je ultrakonzervativní, usedlá obec; ale je tu určitý duch nezávislosti, jaký se v průměrném novoanglickém městě hned tak nenajde. Většina novoanglických měst má sice také tradici nezávislosti, protože se aktivně zúčastnila revoluce. Jenže tady jde o něco jiného: tady je tradice nezávislosti i vůči ostatní Nové Anglii. Je to na konci země, a proto jsou tady trochu podezíraví a k ostatnímu světu nedůvěřiví. Tak tedy pojď, půjdeme se na to město podívat.“ Vystoupili z autobusu na okraji Starého města a bloumali po ulicích. Zastavovali se, kdykoli viděli něco zajímavého. Šli do radnice a civěli na staré bitevní prapory, vystavené ve skleněných skříních podél stěn. Četli bronzové plakety, zavěšené na historických budovách. Na jednom místě se dostali doprostřed skupiny turistů, kterým průvodce něco vykládal, a šli s touto skupinou, dokud se nevrátila k autobusu. Potom se toulali po hlavní třídě a dívali se do výkladů obchodů se starožitnostmi, do dárkových obchodů a do nádherné výkladní skříně obchodu s lodními potřebami, kde byly vystaveny závity lan, měděné lodní součástky, kompasy a kotvy. Našli malý park, odkud bylo vidět na přístav, a sedli si na lavičku. Dívali se na vodu a na plující lodě; některé půvabně plachtily, jiné, vybavené motorem, pádily po hladině jak mořští koníci. Nemluvili. Vychutnávali klid tohoto pohledu.

Nakonec se vydali na cestu, aby našli policejní garáž a vyzvedli vůz, ale ztratili se v malých slepých uličkách a postranních cestách, které byly tak úzké, že ani dva lidé nemohli jít vedle sebe. Po obou stranách byly vysoké domy, často od sebe méně než stopu vzdálené, ale mezi nimi bylo vidět malé starodávné zahrádky se skalkami, slunečnicemi a slézy a s malými besídkami, porostlými vínem. Bloudili asi hodinu. Vrátili se zpátky, odkud vyšli, a zatoulali se do jiné soukromé uličky, kde bylo několik domů z malovaných cihel a kde zahrádky byly oploceny bílými laťkami; vzadu mezi nimi bylo možno zahlédnout vodu, na které se kolébala loď u rákosové lávky, houpané pohybem vln. Místy leželi lidé v plavkách a slunili se; rabín a jeho paní měli pocit, že jsou vetřelci. Rychle odvrátili zraky a ztišili hlas.

Slunce pálilo. Začínali být unaveni. Nebyl zde nikdo, koho by se zeptali na cestu k hlavní ulici. Průčelí domů byla většinou daleko od chodníku, chráněná bílými laťkovými ploty. Mohli otevřít některá vrátka a jít těch dvacet metrů po kamenné stezce k domovním dveřím a tam zaklepat. Ale měli pocit, že by se vtírali. Celé ovzduší jako by chtělo každého udržovat v uctivé vzdálenosti. Ne že by bylo nepřátelské, ale protože se zdálo, že tady je každý majitel domu spokojen s tím, že si pěstuje svou vlastní zahrádku, a že nikoho dalšího nepotřebuje. Zcela náhle se ocitli v ulici, která se táhla podél vody, a o něco dále před sebou viděli hlavní třídu s mnoha obchody. Zrychlili krok, aby ji neztratili zase z dohledu, ale právě když do ní chtěli zabočit, zavolal na ně Hugh Lanigan, který odpočíval před svým domem. „Pojďte dál a posaďte se u nás,“ volal. Nedali se dvakrát pobízet.

„Myslil jsem, že budete pracovat,“ řekl rabín s úsměvem. „Nebo je případ už rozřešený?“

Lanigan se usmál také. „Potřebuji si trochu vydechnout, pane rabíne – stejně jako vy. Ale nemám do práce daleko: jsem pořád na telefonu.“

Před vchodem do domu byla velká veranda, krytá a pohodlná, s proutěnými křesly. Sotva se posadili, přišla paní Laniganová, štíhlá, šedovlasá žena ve svetru a v kalhotách. Přisedla si. „Smíte pít, že, pane rabíne?“ zeptal se Lanigan úzkostlivě. „Doufám, že to není proti vašim náboženským předpisům?“

„Ne, nejsme prohibicionisti. Předpokládám, že mi nabízíte totéž, co pijete vy sám.“

„Ano. A nikdo nedovede udělat takový nápoj, jako moje žena.“

„Jak jste daleko s pátráním?“ zeptal se rabín, když se paní Laniganová vrátila s podnosem.

„Pokračujeme,“ řekl šéf policie vesele. „A co vaše náboženská obec?“

„Pokračuje,“ řekl rabín s úsměvem.

„Slyšel jsem, že s ní máte nějaké nepříjemnosti.“ Rabín se na něj tázavě zadíval, ale neřekl nic. Lanigan se zasmál. „Podívejte se, pane rabíne, musím vás poučit, jak se pracuje na policii. Ve velkém městě je určitá část obyvatelstva trvale kriminální a páchá nejrůznější zločiny. Policie se musí podle toho zařídit. A jak získá přehled? Většinou prostřednictvím informátorů. V našem městě nemáme kriminální populaci. Máme tu jen několik lidí, kteří nám dělají chronicky potíže, ale přehled o situaci získáváme stejně, tedy prostřednictvím informátorů. Ale naši informátoři nejsou naši pravidelní zaměstnanci. Slyšíme však spoustu klepů a pečlivě je registrujeme. A proto vím, co se ve vaší synagóze děje, skoro stejně dobře, jako vy. Na dnešní schůzi bylo asi čtyřicet lidí. A když přišli domů, vyprávěli svým ženám, co se tam dělo. A myslíte, že osmdesát lidí zachová tajemství v takovém městě, jako je naše? A zvláště když se jim neřekne, že to má být tajemství? To my máme v naší církvi mnohem lépe zařízeno, pane rabíne. Co řekne kněz, to je svaté.“

„Je však váš kněz o tolik lepší, než vy ostatní?“ zeptal se rabín.

„Obyčejně je to dobrý člověk,“ řekl Lanigan, „poněvadž už při samotném vybírání se většina neschopných vyloučí. Máme samozřejmě mezi kněžími také některé neschopné lidi, ale o to tady nejde. Jde o to, že máte-li udržet kázeň, musíte mít nějakou autoritu, o níž se nepochybuje.“

„Myslím, že v tom je rozdíl mezi oběma systémy,“ řekl rabín. „My povzbuzujeme lidi, aby pochybovali o všem.“

„Dokonce i o věcech víry?“

„Ve věcech víry se od nás požaduje velmi málo. Vlastně hlavně se vyžaduje víra v existenci jediného všemocného vševědoucího a všudypřítomného Boha, ale ani o tom není zakázáno pochybovat. Říkáme jenom, že takové pochybnosti nikam nevedou. Ale nemáme žádné články víry, které bychom museli uznávat. Například když jsem dostal rabínský diplom, což vy nazýváte vysvěcením, nikdo se mě neptal na mou víru a také jsem nemusel na nic přísahat.“

„Chcete snad říct, že nejste zasvěcen Bohu?“

„Jen já sám se cítím zasvěcen Bohu.“

„Tak co vás vlastně odlišuje od členů vašeho stáda?“ Rabín se zasmál. „Předně to není moje stádo, nebo aspoň ne v tom smyslu, že by ti lidé byli v mé péči a že bych byl za ně a za jejich bezpečí i chování Bohu odpovědný. Nemám vlastně žádnou jinou odpovědnost nebo privilegium, než každý jiný člen kongregace, kterému je více než třináct let. Mám se lišit od průměrného člena své kongregace jenom větší znalostí Zákona a našich tradic. To je vše.“

„Ale vy je přece vedete při modlitbách…“ zarazil se, když viděl, že jeho host vrtí hlavou.

„Každý dospělý muž může vést modlitby. Je zvykem, že se tato čest při našich denních bohoslužbách nabízí kterémukoli cizinci, který náhodou vejde, nebo komukoli, kdo tam obvykle není.“

„Ale přece žehnáte, navštěvujete nemocné, oddáváte a pohřbíváte…“

„Oddávám jedině proto, že mě k tomu občanské úřady zmocnily; navštěvuji nemocné, ale to je přece požehnání, kterého se dostává komukoli; dělám to jako součást svých povinností, ale hlavně proto, že vaši kněží jdou příkladem vstříc. I žehnání kongregace je vlastně privilegiem těch členů kongregace, kteří jsou potomci Aronovi. Tak se to také v ortodoxních kongregacích dělá. V liberálních synagógách, jako je naše, žehnání ze strany rabína je vlastně jakési osobování si práv, které mu nenáleží.“

„Aha, tak teď chápu, proč říkáte, že vlastně nejste kněz,“ řekl Lanigan pomalu. Potom ho napadlo. „Ale jak tedy udržujete kongregaci v kázni?“

Rabín se trpce usmál. „Myslím, že se mi to moc nedaří, viďte.“

„Tak jsem to nemyslel. Neměl jsem teď na mysli vaše osobní nesnáze, ale rád bych věděl, jak na své Členy působíte, aby nehřešili?“

„Tedy vlastně chcete vědět, jak ta celá náboženská soustava funguje. Asi tak, že každý cítí, že je za své činy sám odpovědný.“

„Svobodná vůle? To máme také.“

„Jistě, jenže naše je trochu jiná. Vy dáváte svým lidem svobodnou vůli, ale také jim podáváte pomocnou ruku, když uklouznou. Máte kněze, který vyslechne jejich zpověď a může jim odpustit. Máte hierarchii svatých, kteří mohou za hříšníka orodovat. A nakonec máte, jakožto poslední naději, ještě očistec. Vcelku tedy máte celé nebe a peklo, které pomáhají napravit zlo, které jste způsobili v životě na této zemi. Ale my máme jen jedinou naději. Naše dobré skutky v tomto životě a na této zemi. A poněvadž neexistuje nic a nikdo, kdo by s námi naše břemeno sdílel nebo za nás orodoval, musí to každý udělat sám.“

„Tak vy nevěříte v nebe nebo v posmrtný život?“

„Vlastně ne. Naše víra byla samozřejmě ovlivněna těmi, kdo byli kolem nás, stejně jako vaše. Někdy se během dob objevilo určité pojetí posmrtného života, ale i tehdy to bylo pojetí zcela osobité. Posmrtný život je pro nás ta část našeho života, která žije v našich dětech, vliv, který nás přežívá i po smrti a vzpomínky, které na nás lidé mají.“

„Pak tedy pro člověka, který je v tomto životě zlý a přesto má úspěch a je šťastný a zdravý, je všechno vyřízeno a nic se mu nestane?“ tentokrát se zeptala paní Laniganová. Rabín se k ní otočil tak, aby jí viděl do obličeje. Uvažoval, zda její otázka není ovlivněna nějakou osobní zkušeností. „Není jisté,“ řekl pomalu, „zda pro člověka, jakožto myslícího tvora, jsou jeho skutky vůbec někdy ,vyřízeny‘. Přesto je to problém, se kterým všechna náboženství zápasila: jak bude odměněn dobrý člověk, který trpí, a jak bude potrestán zlý, kterému se daří dobře. Východní náboženství to vysvětluje reinkarnací: Zlý člověk, kterému se daří dobře, si zasloužil bohatství svou ctností v předcházejícím životě a jeho zlé skutky budou potrestány v životě příštím. Křesťanské náboženství zodpovídá tuto otázku nebem a peklem.“ Zdálo se, že uvažuje. Potom prudce přikývl. „Jsou to dobrá řešení, můžete-li jim věřit. Ale my jim věřit nemůžeme. Náš názor je dán knihou Jobovou.

Proto je také tato kniha zahrnuta do Bible. Job trpí, aniž si to zasloužil a nic nenaznačuje, že má být v dalším životě odměněn. Utrpení ctnostných je jednou z těžkých stránek tohoto života. Oheň pálí stejně krutě a bolestně dobrého jako zlého.“

„Tak proč se má člověk vůbec namáhat, aby byl dobrý?“ zeptala se paní Laniganová.

„Poněvadž v ctnosti samotné je obsažena odměna a ve zlu trest. Poněvadž zlo je vždycky svou povahou nízké a nečestné, malicherné a nepřijatelné. A v našem časově omezeném životě představuje zmarněnou, zneužitou a pro nás nenávratně ztracenou část života.“

Když mluvil s Hugh Laniganem, byl jeho hlas společenský a věcný, ale když začal hovořit k paní Laniganové, bylo to tónem slavnostním a vznešeným, skoro jako by kázal. Miriam výstražně zakašlala. „Měli bychom jít, Davide,“ řekla.

Rabín se podíval na hodinky. „Skutečně, už je pozdě. Ani jsem se nechtěl tak zapovídat. Myslím, že to bylo vlivem toho dobrého nápoje.“

„Jsem tomu velmi rád, pane rabíne,“ řekl Lanigan. „Ani byste neřekl, jak mě náboženské otázky zajímají. Kdykoli se dostanu k nějaké knížce o náboženství, vždycky si ji rád přečtu. Ale málokdy mám příležitost si takhle pohovořit. Lidé mluví o náboženství dost neradi.“

„Možná, že už to pro ně nemá velký význam,“ řekl rabín.

„Možná že ne, pane rabíne, ale mně se tenhle rozhovor líbil a doufám, že se k němu někdy vrátíme.“ Zvonil telefon. Paní Laniganová šla do domu a vrátila se téměř ihned. „Volá Eban, Hugh.“

Její muž právě vysvětloval rabínovi a jeho ženě, jak se nejrychleji dostanou k policejní garáži. Mezitím řekl své ženě: „Řekni, že ho za chvíli zavolám.“

„Není doma. Mluví z budky.“

„Dobře, už jdu.“

„My už taky jdeme,“ řekl rabín. Lanigan nepřítomně přikývl a běžel do domu. Rabín sestupoval po schodech z terasy a byl z neznámého důvodu znepokojen.

kapitola 18

Druhý den ráno byl Melwin Bronstein zajištěn. Brzy po sedmé hodině se u Bronsteinů objevil Eban Jennings s dalším strážníkem v civilních šatech.

„Melwin Bronstein?“ zeptal se Jennings muže, který mu přišel otevřít. „Ano.“

Policista ukázal Bronsteinovi odznak. „Jsem poručík Jennings z policejní stanice v Barnarďs Crossing. Mám na vás zatykač.“

„Z jakého důvodu?“

„Potřebujeme vás k výslechu ve věci vraždy Elišky Bleechové.“

„Obviňujete mě snad z vraždy?“

„Mám rozkaz, abych vás přivedl k výslechu,“ řekl Jennings.

Paní Bronsteinová zavolala z jídelny: „Kdo je to, Melwine?“

„Okamžik, přijdu hned,“ zavolal na ni.

„Budete jí to muset říct,“ řekl Jennings, ne nelaskavě.

„Půjdete se mnou?“ řekl Bronstein tiše a vedl je do jídelny.

Paní Bronsteinová zaraženě vzhlédla.

„Tihle pánové jsou od policie,“ řekl. „Chtějí, abych s nimi šel na policii a abych zodpověděl nějaké otázky.“ Těžce polkl. „Je to ohledně toho ubohého děvčete, které bylo nalezeno na dvoře synagógy.“

Na obvykle bledém obličeji paní Bronsteinové se objevily rudé skvrny. Zůstala však klidná. „Víš něco o její smrti, Melwine?“ zeptala se.

„O její smrti nevím nic,“ řekl Bronstein velmi vážně. „Ale o ní samotné něco vím a tihle pánové si myslí, že bych jim mohl být při jejich pátrání nápomocen.“

„Přijdeš na oběd?“ zeptala se jeho žena. Bronstein se ohlédl na příslušníky policie, aby odpověděli za něj.

Jennings si odkašlal. „S tím bych ani nepočítal, paní Bronsteinová.“ Paní Bronsteinová položila ruce na stůl a trochu se odstrčila. Popojela v židli o několik centimetrů, a tu si teprve oba policisté uvědomili, že sedí v židli na kolečkách. „Pokud můžeš policii nějak v téhle strašlivé záležitosti pomoci, musíš samozřejmě udělat všechno, co je v tvých silách, Melwine.“

Přikývl. „Snad abys zavolala Alana a požádala ho, aby se spojil s Natem Greenspanem.“

„Samozřejmě.“

„Chceš, abych ti pomohl zpátky do postele?“ zeptal se. „Nebo chceš sedět v židli?“

„Myslím, že půjdu radši do postele.“ Sklonil se k ní a vzal ji do náruče. Okamžik tak stál a držel ji. Dívala se mu hluboce do očí. „Neměj starosti, má milá, není proč,“ šeptal.

„Já vím,“ řekla tichounce. Vynesl ji z místnosti.

*

Novina se šířila jako požár. Rabín se právě vrátil z kostela, kde měl celé dopoledne plno práce, a chtěl zasednout k obědu, když ho zavolal Ben Schwarz, aby mu to řekl.

„Víte to jistě?“ zeptal se rabín.

„Docela určitě, pane rabíne. Bude to asi ve zprávách v rozhlase.“

„Znáte nějaké podrobnosti?“

„Ne, jenom to, že byl zajištěn a odveden k výslechu.“ Trochu zaváhal a potom řekl: „Hm – pane rabíne, nevím, co máte v úmyslu, ale chtěl bych vás upozornit, že Bronstein není členem naší obce.“

„Ne? Nu, rozhodně vám děkuji za informaci.“ Vyprávěl o tom své ženě. „Pan Schwarz si asi myslí, že kdybych chtěl, mohl bych celou věc ignorovat. Takový to aspoň na mne dělalo dojem, když mi říkal, že Bronstein není členem naší obce.“

„A uděláš to?“

„Miriam!“

„Tak co chceš dělat?“

„Ještě nevím. Rozhodně s ním chci mluvit. Bude to asi znamenat povolení úřadů a snad i jeho právního zástupce. A ještě důležitější bude možná promluvit s paní Bronsteinovou.“

„A což pohovořit s šéfem policie, Laniganem?“ Rabín zavrtěl hlavou. „Co bych mu mohl říct? Nevím, jaké mají informace; Bronsteinovy skoro ani neznám. Ne. Především musím mluvit s paní Bronsteinovou.“

Telefon vzala nějaká žena a řekla, že paní Bronsteinová nemůže jít k telefonu.

„Tady je rabín Small. Mohla byste se jí zeptat, zda bych s ní mohl dnes mluvit a kdy by se jí to hodilo?“

„Okamžik, prosím.“ Za chvíli se vrátila a řekla, že paní Bronsteinová je ráda, že pan rabín volá a jestli by mohl přijít někdy brzy odpoledne?

„Prosím vás, řekněte jí, že přijdu ve tři hodiny.“ Sotva položil sluchátko, zvonil někdo u dveří. Byl to Hugh Lanigan.

„Právě se vracím ze synagógy,“ vysvětloval. „Musíme něco překontrolovat. Slyšel jste o Bronsteinovi?“

„Slyšel. Ale nedovedu si představit, že by to byl udělal.“

„Znáte ho dobře, rabíne?“

„Ne, neznám.“

„Tak než budete dělat nějaké závěry, něco vám povím: pan Bronstein byl s tím děvčetem ten večer, kdy byla zavražděna. To není jeden z těch fantastických omylů, kterých se policie občas dopouští. Bronstein přiznává, že s ní byl, že s ní večeřel a že s ní strávil celý večer. To přiznává, pane rabíne.“

„Dobrovolně?“

Lanigan se usmál. „Myslíte hned na třetí stupeň – včetně bití, viďte? Ujišťuji vás, že tohle tady neděláme.“

„Ne, spíš jsem měl na mysli mnoho hodin trvající výslechy, kdy se malé přeřeknutí rozmazává a nakonec interpretuje jako doznání viny.“

„Mýlíte se, pane rabíne. Řekl to hned jak přišel na policejní stanici. Byl by mohl odmítnout jakoukoli výpověď, pokud se neporadí se svým právníkem. Ale neodmítl. Řekl, že šel do restaurace Na nábřeží a že se tam seznámil s nějakou dívkou. Tvrdí, že ji tam předtím nikdy neviděl. Po večeři šli do biografu v Bostonu a pak ještě na nějaké občerstvení. Pak ji zavezl domů a tam ji opustil. To všechno vypadá docela nevinně, ale co je to platné. Mrtvola děvčete se našla v pátek ráno, a dnes je pondělí. Tedy už čtyři dny po vraždě. Když s tím neměl nic společného, proč nepřišel a neinformoval policii hned?“

„Poněvadž je to ženatý člověk. Jeho chování nebylo úplně správné a on se cítil vinen. Ale jeho přestupek se náhle nafoukl do strašlivých rozměrů. Že nešel na policii hned, to byla velká chyba. Bylo to zbabělé a velmi nemoudré. Ale to ještě neznamená, že někoho zavraždil.“

„To je bod číslo jedna, pane rabíne. Ale musíte připustit, že to stačí a že nás to opravňuje k tomu, abychom si ho dali předvést k výslechu. A bod číslo dvě je, že děvče bylo těhotné. Paní Serafinová, u které ta dívka pracovala, tím byla upřímně překvapena; předně to byla velmi tichá a spořádaná dívka a za druhé vůbec nechodila s muži. Za celou tu dobu, co byla u Serafinů, ji podle paní Serafinové žádný muž nevolal. Sama také nikdy neřekla ani nenaznačila, že by měla schůzku s nějakým mužem. Ve čtvrtek měla volno, a to chodívala obyčejně do biografu, bud sama, nebo s přítelkyní, která pracuje v téže ulici. Jmenuje se Cecilie. Té jsme se ptali také a dověděli jsme se, že Elišce několikrát navrhla schůzku s mužem, ale ta že vždycky odmítla. Hned na začátku, když Eliška u Serafinů nastoupila, přemluvila ji Cecilie, aby s ní šla na policejní a hasičský ples. Pomocnice v domácnosti tam chodívají. Ale to bylo také poprvé a naposledy, co šly spolu tančit. Cecilie se domnívala, že má Eliška nějakého hocha snad doma v Kanadě – občas dostávala nějaké dopisy. Jedině tak si to dovedla vysvětlit. Byla tady její jedinou přítelkyní. Ale těhotná s ní jistě nebyla. Trochu jsme se poptávali a zjistili jsme, že váš známý, pan Bronstein, se zapsal aspoň šestkrát v různých motelech podél silnice číslo 14 a 69. Obyčejně se zapsal pod jménem Brown a vždycky měl s sebou někoho, koho zapsal jako svoji manželku. A pokud můžeme zjistit, bylo to vždycky ve čtvrtek. Identifikovali jsme ho pomocí fotografie a na jednom místě také pomocí tužkou psaného záznamu čísla jeho řidičského průkazu. Dva vedoucí motelů říkali, že jeho „manželka“ byla docela určitě blondýna a že se podobala fotografii zavražděného děvčete. Tak to je bod číslo dvě, pane rabíne.“

„Řekl jste mu o těch motelech?“

„Samozřejmě. Jinak bych vám to neříkal.“

„A co on na to?“

„Připouští, že v těch motelech byl, tvrdí však, že to nebylo s tou zavražděnou, ale s nějakou jinou, kterou nechce jmenovat.“

„Jestli je to pravda – a mohla by to být pravda – pak je to od něj velmi hezké.“

„Ano, ovšem jestli je to pravda. Ale víme ještě něco dalšího. Je to bod číslo tři. Není sice příliš důležitý, ale mohl by být příznačný. Dívka šla ve čtvrtek odpoledne k ženskému lékaři. Pravděpodobně měla na sobě snubní prsten, který jsme našli v její kabelce, z důvodů snadno pochopitelných. Byla to její první návštěva u lékaře, takže i když měla snad podezření, nebyla si až do čtvrtka jistá. Udala jako své jméno paní Alžběta Brownová. A teď uvažte, že Bronstein se vždycky zapisoval v motelech jako pan Brown s chotí.“

„Ovšem to je velmi rozšířené jméno, stejně jako například Smith,“ poznamenal rabín.

„To je pravda.“

„Ale tohle všechno nejde dohromady s tím, že dívka měla pod kabátem jenom prádlo. Právě naopak. Bronstein ji opravdu musel odvézt domů, jak řekl, poněvadž její šaty se tam skutečně našly. Předpokládám totiž, že kabát i plášť do deště, který měla na sobě, je její, a že šaty, které odložila, se skutečně našly v jejím pokoji.“

„Ano. A tím se dostáváme k bodu číslo čtyři. Musel byste dům Serafinových znát, abyste pochopil, oč jde. Serafinovy neznáte. To už jsem se vás jednou ptal. Pan Serafino je majitelem nočního klubu. Jsou to místnosti, kde lidé sedí u obyčejných dřevěných stolů a pijí křtěné likéry, zatímco pan Serafino hraje na piano a jeho paní zpívá ošuntělé, vyzývavé a přímo obscénní písničky. Řekl byste, že to nejsou zrovna slušní lidé, ale soukromě žijí jako každý jiný mladý manželský párek. Mají dvě malé děti a každou neděli chodí do kostela. Klub zavítá až ve dvě hodiny ráno, a proto potřebují někoho, kdo by se jim večer staral o děti. Jedině ve čtvrtek zůstává paní Serafinová doma a do klubu jde jenom její manžel. Ve čtvrtek je obchod slabý. Služebná děvčata mají volno, a z toho důvodu sedí návštěvníci klubu doma. Serafinovi potřebují chůvu, která by u nich bydlela. A když člověk nemá moc peněz, těžko takovou chůvu sežene. Majitelé nočních klubů mívají peněz dost, ale Serafinovi k nim nepatřil Jejich dům vyhovuje jejich požadavkům. Je dvouposchoďový a Serafinovi i děti spějí ve druhém poschodí. V přízemí je z kuchyně vchod do malého bytu pro služebnou. Je tam ložnice, záchod, zabudovaná sprcha a hlavně zvláštní vchod. Dovedete si to představit?“ Rabín přikývl.

„Je to byt, který je od ostatního bytu téměř úplně oddělen. Z toho důvodu mohl pan Bronstein klidně vejít do domu zároveň s dívkou…“

„A ona svlékla šaty v jeho přítomnosti?“

„Proč ne? Je-li naše teorie správná, pak při předcházejících příležitostech svlékla víc než jenom šaty.“

„A proč tedy šla potom zase ven?“

Lanigan pokrčil rameny. „Připouštím, že tady se můžeme jenom dohadovat. Je dokonce možné, že ji zardousil hned tam a potom ji vynesl. Soused odnaproti, který se právě chystal jít spát, vyhlédl z okna a viděl Bronsteinův modrý vůz, jak předjíždí před dům Serafinových. To bylo krátce po dvanácté. A za půl hodiny ho tam viděl ještě. A to je náš čtvrtý bod.“

„Viděl je vystupovat nebo nastupovat?“

Lanigan zavrtěl hlavou.

„Vím velmi málo o těchto věcech,“ řekl rabín, „ale poněvadž jsem studoval Talmud, mám určité právnické vzdělání. Vaše teorie má spoustu mezer.“

„Například?“

„Například: jestliže ji zavraždil v jejím pokoji, proč ji potom oblékl do kabátu a ještě do pláště do deště a proč ji vezl ke kostelu? A jak se dostala její kabelka do mého vozu?“

„Na všechny tyhle námitky jsem myslel, pane rabíne, a dokonce na další, o kterých jste se nezmínil. Přesto mám pádné důvody, které mne opravňují k tomu, abych ho držel ve vazbě, dokud si to všechno neprověříme. To je vždycky tak. Myslíte, že je někdy nějaký případ hned úplně jasný a že se dá hned všechno přesně vysvětlit? Ne, pane. Máte nějakou nit a po té jdete. Máte námitky a jste si jich vědom, ale musíte pokračovat, až na své otázky najdete odpovědi. A obyčejně jsou to velmi prosté odpovědi.“

„A když ty odpovědi nenajdete, propustíte toho, koho jste podezřívali, ale jeho život je zničen,“ řekl rabín trpce.

„To je pravda, pane rabíne, to je daň, kterou mimo jiné platíme za to, že žijeme v organizované společnosti.“

kapitola 19

Nathan Greenspan byl vzdělaný člověk, který pomalu myslel i mluvil. Seděl u svého psacího stolu, šťoural lžičkou ve své dýmce, jednou dvakrát ji profoukl, aby měla dobrý tah, a pak ji začal velmi pomalu a metodicky nacpávat, Becker měl v ruce svoje nepostradatelné cigáro a přecházel po místnosti nahoru a dolů. Vykládal, co se stalo, co by se mohlo stát a co od Greenspana očekává. Bylo to asi něco v tom smyslu, že by měl stéci policejní stanici, žádat okamžité propuštění Bronsteina a případně žalovat pro neoprávněné zatčení.

Právní zástupce přiložil zápalku ke své dýmce a bafal tak dlouho, dokud se nezapálil celý povrch tabáku. Potom pevně zamáčkl vyčnívající tabák zpátky do dýmky, opřel se do židle a hovořil, bafaje mezi jednotlivými slovy. „Mohl bych dostat soudní povolení – habeas corpus – jestli je opravdu nespravedlivě zadržován…“

„Samozřejmě, že nespravedlivě. Nemá s tím přece nic společného.“

„Jak to víte?“

„Poněvadž to řekl a poněvadž ho znám. Přece víte, co je to za člověka. Dělá na vás dojem vraha?“

„Podle toho, co jste mi řekl, není zatčen pro vraždu. Předvedli ho jenom k výslechu. Má nějaké informace a oni mají právo je znát – řekl přece sám, že s ní byl tu noc, kdy byla zavražděna. A i kdyby nebyl, i kdyby ji jenom znal nebo kdyby s ní byl vůbec někdy šel, i pak by ho policie chtěla vyslechnout.“

„Ale vždyť poslali dva příslušníky policie, aby ho zatkli.“

„To proto, že nepřišel sám o své vůli – což by byl měl, mimochodem řečeno.“

„Měl, ale vždyť víte, co by to bylo znamenalo. Asi si myslel, že může zůstat stranou. Mýlil se, ale to není důvod, aby byl zatčen a ponižován – vždyť ti policajti přišli k němu až do domu a vyhnali ho ven přímo před jeho manželkou.“

„Ale tak se to dělá, Alane, taková je praxe.“

„Tak co chcete vlastně dělat?“

„Půjdu ho navštívit, samozřejmě. Asi si ho tam nechají přes noc, ale jestli ho chtějí držet déle, pak by ho měli předvést k soudu a prokázat, že k tomu mají nějaký závažný důvod. Předpokládám, že mají dostatečné důvody k tomu, aby ho drželi ve vazbě, budou-li chtít. A tak si myslím, že bude nejlepší, když navštívím státního návladního a budu se z něho snažit dostat, co proti němu vlastně mají.“

„Proč byste je nemohl donutit, aby ho propustili, nemohou-li mu dokázat, že to udělal?“

Greenspan si povzdychl. Položil dýmku do popelníku a odložil brýle. „Podívejte se, Alane, stala se vražda. Teď chce každý najít vraha. To znamená, že všichni, kdo mají co dělat se zákony a s právem, sympatizují s policií, a že všechny zákony a nařízení se budou vykládat ve prospěch policie. Když teď začnu využívat všeho, co zákon dovoluje, aby byl Bronstein propuštěn, každý – včetně novinářů – bude proti. V takovém případě se bude o Melwinovi psát nehezky v novinách a to mu rozhodně v žádném případě neprospěje. Na druhé straně, bude-li mít státní návladní dojem, že spolupracujeme, bude nám co možná nápomocen.“

„A co mám dělat já?“

„Vůbec nic. Vy se prostě musíte cvičit v trpělivosti.“

*

Ale Alan Becker rozhodně nebyl trpělivý. Uvažoval takto: Jestliže celý postup pátrání závisí na postoji státního návladního, mohl by ho přimět k rychlejšímu jednání tím, že by na něj tlačil prostřednictvím svého přítele Abe Cassona, který pomohl státnímu návladnímu k jeho postavení.

„Co ode mne chceš, Alane?“ zeptal se Casson. „Mohu ti říct jenom tolik, že toho mají proti Melwinovi dost. Dokonce by s tím mohli jít i před porotu. Ale ještě to přešetřují, aby to opravdu sedělo.“

„Ale on to neudělal, Abe.“

„Jak to víš?“

„Poněvadž mi to řekl. A poněvadž ho znám.“

Casson mlčel.

„Kristepane, člověče, ty přece Melwina Bronsteina znáš. Copak by mohl něco takového udělat? Je to jemný člověk. Jak děvčátko. To celé je úplný nesmysl.“

„Tak už to v těchto případech bývá. Napřed je to úplně nepochopitelné, potom zase úplně pochopitelné.“

„Jistě,“ řekl Becker trpce. „Když nějaký důkaz chybí, tak se nějak obstará. Když je někde mezera, tak se zacpe. K čertu, Abe, víš přece, jak se to dělá. Mají nějakou nit a tu začnou sledovat. Zaměstnají tím kde koho. Vědí, co chtějí dokázat a dokáží to. Nakonec toho ubožáka dostanou. A skutečný vrah jim pláchne.“

„Ale co mám dělat, Alane?“

„Jsi přece zadobře s tím návladním, vždyť to sám říkáš. Mohl bys ho přimět aspoň k tomu, aby měl oči otevřené a aby koukal také po jiných možnostech.“

Abe Casson potřásl hlavou. „Pátrání je teď v rukou šéfa Lanigana. Chceš svému příteli pomoct? Tak jdi a navštiv rabína.“

„Proč, k sakru? Aby se za něj pomodlil?“

„Ty máš ale hubu, Alane. Někdy si myslím, že ani v hlavě nic jiného nemáš. Poslouchej: Hugh Lanigan si našeho rabína z nějakých důvodů velmi váží. Jsou spolu zadobře. Nedávno byl rabín se ženou u Laniganů celé odpoledne. Seděli před domem, popíjeli a povídali si.“

„U mne rabín v životě nebyl.“

„Asi‘s ho nikdy nepozval.“

„No dobře. Dejme tomu, že šéf policie má rabína v oblibě. Ale jak může rabín pomoct mně?“

„Může pro tebe udělat to, co jsi chtěl ode mne.“

„Myslíš, že to udělá, když ví, že jsem ho chtěl odtud dostat?“

„A ty myslíš, že se tím bude zabývat, když se jedná o takovouhle věc? To neznáš rabína. Jestli ti můžu radit a jestli opravdu chceš Bronsteinovi pomoct, pak ti říkám: jdi k rabínovi.“

*

Miriam ani moc nepředstírala, že ho ráda vidí. Rabín ho korektně pozdravil. Ale Alan Becker se nedal odstrašit. Snad si nebyl chladnosti přijetí ani vědom. Podíval se výbojně na rabína a řekl co nejrozhodněji: „Pane rabíne, Melwin Bronstein určitě nemohl nic tak hrozného provést. Musíte s tím něco dělat.“

„Každý to mohl udělat,“ řekl rabín mírně.

„Já vím,“ řekl Becker netrpělivě. „Ale on je ten poslední. Je to slušný chlap, pane rabíne. Miluje svou ženu. Nemají děti. Jsou jenom dva a on je jí hluboce oddán.“

„Víte, jaké důkazy jsou proti němu?“ zeptal se rabín.

„Myslíte to, že trochu zahýbal? A co má být? Víte, že jeho žena má obrnu multiplex a že se už deset let pohybuje jenom v židli na kolečkách? Už deset let spolu – hm – nic nemají.“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„Zdravý muž potřebuje ženu. Vy, jako rabín, snad tomu nerozumíte…“

„Rabíni nejsou žádní kleštěnci.“

„Dobře. Tak se nezlobte. Aspoň víte, o čem mluvím. Ta děvčata, se kterými chodil, pro něj neznamenala ani tohle,“ luskl prsty. „Vyspal se s nimi, ale znamenalo to pro něj asi tolik, jako kdyby šel do tělocviku.“

„Nejsem si docela jistý, že tohle přirovnání sedí, ale to je teď vedlejší. Co si vlastně přejete?“

„Nevím. Byl jste celý večer ve své pracovně. Třeba byste mohl říct, že jste se náhodou podíval z okna a že jste viděl vůz, který odjížděl z parkoviště a že můžete přísahat, že to nebyl modrý lincoln…“

„Žádáte mě, abych vydal křivé svědectví?“

„Pro Krista pána, nezlobte se na mne, pane rabíne, jsem tak rozčilen, že ani nevím, co mluvím. Já se z toho zblázním. Dnes ráno jsem ztratil zákazníka, který ode mne kupoval vozy posledních deset let. Minulou sobotu jsme se domluvili a dnes měl přijít podepsat smlouvu. Když se neukázal, zavolal jsem ho a on mi řekl, že uvažuje o tom, že si starý vůz ještě nějakou dobu nechá a že si potom možná koupí něco menšího. Myslíte snad, že měl v tomhle roce špatné obchody? Měl výborné obchody. Víte proč si to najednou rozmyslel? Pracovali jsme s Melwinem patnáct let, abychom ten podnik vybudovali, A teď je to přes noc všechno v čudu.“

„Máte starosti kvůli podniku nebo kvůli příteli?“ zeptal se rabín chladně.

„Kvůli všemu. Mám v hlavě všechno pomíchané. Melwin je nejenom mým společníkem a přítelem – mám ho rád jako mladšího bratra. A když strávíte patnáct let tím, že něco budujete, pak už to není jenom způsob vydělávání peněz. Je to část vás samotného. Patří to k vašemu životu. Pro mě je to totéž, jako vaše povolání pro vás. Je to celý můj svět. A teď najednou se mi hroutí před očima. Je to trpké, pane rabíne.“

„Dovedu se do toho vžít, pane Beckere,“ řekl rabín, ne nelaskavě. „Přál bych si, abych vám mohl pomoct. Ale nepřišel jste ke mně se žádostí, abych vašeho přítele potěšil. Žádáte něco zcela nemožného. Mám dojem, že ta celá záležitost měla na váš úsudek špatný vliv. Jinak byste musel vědět, že i kdybych byl ochoten udělat, co jste navrhoval, nikdo by mi ani nevěřil.“

„Já vím, já vím. Jsem prostě zoufalý, pane rabíne. Ale něco byste přece mohl udělat. Jste přece jeho rabín, ne?“ i.Pokud jsem slyšel, byl jsem kritizován, protože jsem věnoval svůj čas i záležitostem, které se netýkaly náboženské obce,“ poznamenal rabín klidně. „Pokud vím, není pan Bronstein členem obce.“

Becker se rozzlobil. „Není, ale co na tom? Copak mu proto nemůžete pomoct? Je přece žid, ne? Je členem židovské obce v Barnarďs Crossing a vy jste tady jediný rabín. Copak ho nemůžete alespoň navštívit? Přinejmenším můžete navštívit aspoň jeho ženu. Říkáte, že nejsou členové kongregace. Dobře. Oni nejsou, ale já jsem. Tak pomozte aspoň mně.“

„Abych pravdu řekl,“ řekl rabín, „už jsem si dal s paní Bronsteinovou schůzku a právě jsem vyjednával návštěvu u pana Bconsteina, když jste zazvonil.“

Becker nebyl hloupý. Dokonce se mu podařilo usmát se. „Výborně. Jedna nula pro vás. Co zamýšlíte?“

„Šéf policie Lanigan byl u mě a vyložil mi, co proti Bronsteinovi mají. Měl jsem dojem, že se ty důkazy mohou vykládat i jinak. Ale já vlastně ty Bronsteinovy neznám. Proto jsem se rozhodl, že bych je nejdřív měl poznat.“

„Uvidíte, že jsou to úžasně příjemní lidé, pane rabíne.“

„Jistě víte, pane Beckere, jak se obyčejně v organizacích pracuje; a myslím, že se u policie pracuje obdobně jako jinde. Hledá se tak dlouho, až se někdo podezřelý najde. A pak se může stát, že se od toho okamžiku pozornost soustředí na něj. Domnívám se, že bych snad mohl působit na šéfa Lanigana, aby nepřestával hledat i jinde.“

„Přesně to jsem měl na mysli, pane rabíne,“ řekl Becker nadšeně. „To jsem taky řekl Abe Cassonovi, jen se ho zeptejte. Věřte, už je mi líp.“

kapitola 20

Vězení sestávalo ze čtyř malých zamřížovaných cel v prvním poschodí policejní stanice. V každé cele bylo úzké železné lůžko, umyvadlo a záchod. Ze stropu visela žárovka v porcelánové objímce. Na chodbách svítilo ve dne v noci sporé světlo. Na jednom konci chodby bylo zamřížované okno, na druhé straně strážnice. Za strážnicí byla Laniganova pracovna.

Hugh Lanigan ukázal rabínovi cely od dveří strážnice a potom ho vedl dozadu do své kanceláře. „Není to žádné skutečné vězení,“ řekl. „Ale naštěstí víc nepotřebujeme. Myslím, že je to jedna z nejstarších věznic ve státě. Tato budova je ještě z koloniálních dob. Původně se jí užívalo jako radnice. Od té doby byla samozřejmě čas od času opravována a obnovována, ale základy a většina nosných sloupů jsou původní. Cely byly modernizovány, byla v nich zavedena elektřina, splachovací záchody a tekoucí voda, ale jinak jsou to pořád tytéž cely jako v době před Občanskou válkou.“

„Kde jedí vězňové?“ zeptal se rabín.

Lanigan se zasmál. „Obvykle je nemáme v množném čísle, leda snad v sobotu večer, když zachytíme několik opilců nebo tuláků a necháme je tady z opice vyspat. Když máme někoho i na stravu, některá restaurace v sousedství připraví oběd do termosky. Za starých dob vydělával policejní šéf na vězních docela pěkně. Město mu dávalo příspěvek na každého vězně, který tu byl přes noc, a další příspěvek na každé jídlo. Když jsem nastoupil, šéf nás neustále honil, abychom mu vodili opilce do vězení. Každému, kdo zakopnul na ulici, se mohlo stát, že bude na noc zavřený. Ale potom, dlouho než jsem to tady převzal, dostali šéfové policie přidáno a navíc dostali také paušální příspěvek na stravování vězňů. Myslím, že od té doby už nejsou šéfové policie v zatýkání tak horliví.“

„A vaši vězňové musí v těchto malých celách zůstat, dokud nedojde k přelíčení?“

„Ne. Jestliže se rozhodneme pro obžalobu vašeho přítele, pak ho předvedeme k soudu někdy během zítřka. A jestliže nám soudce řekne, že má zůstat ve vazbě, pak bude převezen do vězení v Salemu nebo v Lynnu.“

„A budete ho žalovat?“

„To záleží na státním návladním. Předložíme mu celý spis a on bude možná chtít klást ještě nějaké otázky. Pak se rozhodne. Mohl by se také rozhodnout, že ho nebude žalovat pro vraždu, ale že ho zadrží jako svědka.“

„A kdy bych ho mohl navštívit?“

„Teď hned, chcete-li. Můžete ho navštívit v jeho cele nebo tady v mé kanceláři.“

„Myslím, že bych s ním raději mluvil sám, nemáte-li nic proti tomu.“

„Samozřejmě že ne, pane rabíne. Dám vám ho sem přivést a pak vás nechám o samotě.“ Zasmál se. „Doufám, že u sebe nemáte žádné zbraně. Žádné pilky nebo pilníky?“ Rabín se usmál a poplácal kapsy svého saka. Lanigan šel ke dveřím, které vedly do strážnice a zavolal na jednoho příslušníka, aby předvedl vězně do kanceláře. Pak zavřel dveře a rabín zůstal sám. Za okamžik vešel Bronstein. Vypadal mnohem mladší než jeho paní, ale rabín to přikládal spíš rozdílu zdravotního stavu než věku. Byl na rozpacích.

„Oceňuji vaši návštěvu, pane rabíne, ale dal bych za to nevím co, kdybychom se mohli sejít někde jinde.“

„Přirozeně.“

„Víte, přistihl jsem se při myšlence, že jsem rád, že už nemám rodiče – a dokonce že nemám ani děti. Nemohl bych se jim podívat do očí, i když policie nakonec najde viníka a propustí mě.“

„To chápu, ale musíte vědět, že neštěstí se může stát komukoli. Jen mrtví jsou v tomto ohledu bezpeční.“ „Ale tohle je něco tak hrozného …“

„Každé neštěstí je hrozné. Nesmíte na to myslet. Řekněte mi, jak to bylo s tím děvčetem.“

Bronstein hned neodpověděl. Vstal ze židle a chodil sem a tam, jako by si chtěl srovnat myšlenky nebo ovládnout své city. Pak se náhle zastavil a podíval se na rabína. Začal rychle hovořit: „V životě jsem ji předtím neviděl. Přísahám při hrobě své matky. Zahýbal jsem, to připouštím. Snad někdo řekne, že kdybych miloval svou ženu, byl bych jí věrný i za těchto okolností. Kdybychom byli měli děti nebo kdybych měl silnější povahu, snad bych jí byl věrný. Ale jsem ochoten přiznat se k tomu, co jsem dělal. Měl jsem různé poměry se ženami, ale nebylo to nikdy nic vážného. Nikdy jsem jim nic nenalhával. Netajil jsem se tím, že jsem ženatý. Nevykládal jsem jim, že mi moje žena nerozumí. Nikdy jsem nenaznačoval, že bych se mohl se svou ženou rozvést. Byl jsem vždycky zcela upřímný. Moje tělo mělo určité potřeby; a jsou ženy, které jsou v podobném postavení a které hledají stejnou útěchu. Ta žena, se kterou jsem byl několikrát v motelech – to nebyla ta zavražděná. Je to vdaná žena, jejíž manžel ji opustil a která zažádala o rozvod.“

„Kdybyste policii řekl, kdo to je…“

Bronstein potřásl divoce hlavou, „To by jí uškodilo v rozvodovém řízení. Mohli by jí dokonce odebrat dětí. Ale buďte bez starosti: jestli dojde k tomu, že budu skutečně souzen, přihlásí se sama.“

„Viděl jste se s ní každý čtvrtek?“

„Ne. Minulý čtvrtek jsem ji neviděl a předchozí dva čtvrtky také ne. Ona se vlastně už se mnou nechtěla scházet. Měla dojem, že si její manžel najal detektivy, kteří ji sledovali.“

„A tak jste se seznámil s tímhle děvčetem – byla to jakási náhražka, ne?“

„Řeknu vám to narovinu, pane rabíne. Když jsem se s ní seznámil, neměl jsem v úmyslu navazovat nějaké platonické přátelství. Seznámil jsem se s ní v restauraci Na nábřeží. Kdyby policie měla skutečný zájem zjistit pravdu a nejenom mě očerňovat, pak by se vyptala lidí, kteří tam byli, číšnic i zákazníků. Někteří by si jistě vzpomněli, že jsem seděl u jiného stolu než ona a že jsem teprve později k ní šel a představil se. Každý mohl vidět, že jsem ji sbalil teprve tam. Ale chtěl jsem říct něco jiného. Když jsme spolu chvíli mluvili, viděl jsem, že to ubohé dítě má strach – hrozný strach. Snažila se, aby to na ní nebylo vidět. Byla křečovitě veselá. To by ukazovalo, že měla zlou předtuchu, nemyslíte?“

„Možná. Rozhodně by se to mělo prošetřit.“

„Bylo mi jí líto. Úplně jsem s ní zapomněl flirtovat. Přestal jsem se o ní tímto způsobem zajímat. Chtěl jsem jenom prožít příjemný večer. Jeli jsme tedy do Bostonu a šli jsme do biografu.“ Zaváhal a pak se rychle rozhodl. Nakláněje se dopředu, ztišil hlas, jako by se bál, že ho někdo uslyší. „Řeknu vám něco, co jsem neřekl ani policii, pane rabíne. Ten stříbrný řetěz, kterým byla uškrcena – Bůh mi odpusť – ten jsem jí koupil zrovna než jsme šli do biografu.“

„Říkáte, že jste to policii neřekl?“

„Neřekl. Neříkám nic, co nemusím. Mohli by toho použít proti mě. Podle toho, jak se mne vyptávali, by se toho chytli jako důkazu, že jsem měl celý večer v úmyslu ji zabít. Říkám to vám, abyste viděl, že s vámi mluvím upřímně.“

„Dobře. A kam jste šli potom?“

„Po biografu jsme se zastavili ještě v jedné restauraci na lívance a kávu a pak jsem ji zavezl domů. Předjel jsem před dům a zastavil docela veřejně na ulici před jejich domem. Každý to mohl vidět.“

„Šel jste dovnitř?“

„Samozřejmě ne. Dost dlouho jsme seděli ve voze a povídali si. Dokonce jsem ji nedal ani ruku kolem ramen. Jenom jsme seděli a povídali. Pak mi poděkovala, vystoupila z vozu a vešla do domu.“

„Požádal jste ji o další schůzku?“

Bronstein zavrtěl hlavou. „Strávil jsem s ní příjemný večer a myslím, že ona také. Vypadala nakonec mnohem klidněji než na začátku. Ale neměl jsem důvod, proč bych se s ní znovu scházel.“

„Pak jste jel rovnou domů?“

„Ano.“

„Vaše paní už spala?“

„Myslím, že ano. Někdy se mi zdá, že spaní jen předstírá, když přijdu pozdě domů. Ale rozhodně už byla v posteli a měla zhasnuto.“

Rabín se usmál. „Ona sama řekla totéž.“

Bronstein rychle vzhlédl. „Copak jste ji viděl? Jak se jí daří? Co tomu všemu říká, bere si to moc k srdci?“

„Viděl jsem ji.“ V duchu si představoval hubenou, bledou ženu v židli na kolečkách. Její vlasy začínají šedivět a jsou sčesány dozadu z vysokého, hladkého čela; hezká žena s jemně řezanými rysy a šedýma, bystrýma a jasnýma očima. „Byla v docela dobré náladě,“ řekl rabín.

„V dobré náladě?“

„Asi ji to stálo určité přemáhání, ale měl jsem dojem, že si byla naprosto jista vaší nevinou. Řekla, že kdybyste to byl udělal, byla by to poznala na první pohled.“

„Myslím, že takové svědectví by mi u soudu nebylo nic platné, pane rabíne. Ale jisté je, že jsme si velmi blízcí. V mnoha manželstvích se ženy zabývají dětmi a do jisté míry zanedbávají manžely. Ale moje žena onemocněla asi před deseti lety, a z toho důvodu jsme byli spolu víc než jiní manželé. Můžeme vzájemně číst své myšlenky. Rozumíte, pane rabíne?“

Rabín přikývl. „Jistě, kdyby byla jen předstírala, že spí. Říkala, že na vás vždycky čeká, jenom ve čtvrtek ne. Myslil jsem, že snad proto, že se unaví vzrušením, poněvadž ve čtvrtek má vždycky návštěvy. Ale ujistila mne, že ne. Nečeká ve čtvrtek proto, že ví, že chodíváte s jinými ženami a nechce vás uvádět do rozpaků.“

„Ach můj bože,“ zakryl si rukama tvář. Rabín se na něho díval útrpně. Rozhodl se, že tento okamžik není vhodný k tomu, aby začal kázat. „Řekla, že jí to nevadí a že to chápe.“

„To řekla? Řekla, že chápe?“

„Ano.“ Rabín se cítil trochu nesvůj a snažil se změnit předmět rozhovoru. „Řekněte mi, pane Bronsteine, může vaše paní vůbec někdy z domu?“

Jeho obličej změkl. „Ano. Když je hezky a cítí se dobře, vezmu ji vozem na procházku. Rád jezdím a mám ji rád vedle sebe. Pak je to trochu jako za starých časů. Sedí vedle mne, jako by byla zdravá. Není tu kolečková židle, která by připomínala její nemoc. Mám sice skládací židli v kufru a někdy, když je teplý večer, zajedeme na nábřeží a já ji vozím v židli podle vody.“

„Jak se dostane do vozu?“

„Vezmu ji do náručí a posadím ji tam.“

Rabín se zvedl. „Rád bych upozornil policii asi na dva body. Mohla by si je ověřit, jestli to ovšem už neudělala.“

Bronstein vstal také. Váhavě podával rabínovi ruku. „Věřte mi, pane rabíne, velice si vaší návštěvy vážím.“

„Chovají se k vám slušně?“

„To ano.“ Kývl směrem k celám. „Když jsem zodpověděl jejich otázky, nechali dveře cely odemčené, takže se mohu procházet po chodbě. Někteří policisté mne přišli navštívit, pohovořili a dali mi časopisy, abych měl co číst. Mohl byste…“

„Ano?“

„Mohl byste snad vzkázat mé ženě, že se mám dobře? Nechtěl bych, aby měla starosti.“

Rabín se usmál. „Budu s ní ve styku, pane Bronsteine.“

kapitola 21

Po odchodu od Bronsteina uvažoval rabín smutně, že jeho první pokusy o pomoc odhalily zatím jen dvě okolnosti, sice nepříliš důležité, ale pro nešťastného Bronsteina rozhodně nevýhodné. Během rozhovoru s pani Bronsteinovou se dověděl, že právě tu noc už nebyla vzhůru, když manžel přišel Ovšem i kdyby byla mohla říci, že nevypadal nijak rozčileně, nemělo by to velký význam; předně by se jí jako manželce zcela nevěřilo a mimo to by to bylo stejně jen negativní svědectví. Od rozhovoru s jejím manželem vrtala rabínovi hlavou představa, jak zvedá manželku v náručí a jak ji posazuje do vozu. Rabín si totiž vždycky myslel, že by přenášení mrtvoly z jednoho vozu do druhého muselo být obtížné, ale Melwin Bronstein ho vlastně přesvědčil, že je to docela snadné a že v tom má praxi.

Bronsteinův vůz byl velký lincoln, kdežto rabínův vůz byl malý; v tom byl určitý rozdíl. Když přišel rabín domů, zajel do garáže, vystoupil a prohlížel si vůz; jeho tenký, intelektuální obličej měl zamračený výraz. Pak zavolal do domu na Miriam, aby za ním na chviličku přišla. Postavila se vedle něj a sledovala směr jeho pohledu. „Je někde poškrábaný?“

Místo odpovědi ji vzal nepřítomně kolem pasu. Usmála se na něj láskyplně, ale zdálo se, že si toho nevšiml. Otevřel dveře vozu dokořán. „Co je, Davide?“

Tahal se za spodní ret, a prohlížel vnitřek vozu. Pak se beze slova sklonil a vzal ji do náručí. „Davide!“

Klopýtal se svým břemenem k otevřeným dvířkám vozu. Začala se smát.

Snažil se ji posadit do vozu. „Nech viset hlavu dozadu,“ přikázal.

Místo toho ho se smíchem objala kolem krku a přiložila tvář k jeho tváři. „Prosím tě, Miriam.“ Lehce ho políbila na ucho. „Snažím se…“

Začala provokativně klátit nohama. „Co by tomuhle říkal pan Wassermann?“

„Bavíte se?“

Obrátili se a viděli šéfa policie ve dveřích. Lanigan se dobromyslně usmíval.

Rabín rychle postavil ženu na zem. Bylo mu trapně. „Právě jsem experimentoval,“ vysvětloval. „Manévrovat s mrtvolou a posadit ji do vozu není tak lehké.“

Lanigan přikývl. „Ne. A to děvče pravděpodobně vážilo víc, než paní Smallová, ale za to je Bronstein zase o hodně větší nežli vy.“

„V tom je snad určitý rozdíl,“ řekl rabín, když ho vedl do domu a do své studovny.

Když se posadili, zeptal se Lanigan, jak pochodil rabín u Bronsteina.

„Teprve dnes odpoledne jsem ho poznal,“ řekl rabín. „Není to typ člověka, od kterého by se něco takového dalo očekávat.“

„Ale pane rabíne,“ přerušil ho šéf policie netrpělivě. „Až uvidíte tolik zločinců, jako já, poznáte, že je úplně lhostejné, jak vypadají. Myslíte, že se na vás zloděj bude dívat kradmým pohledem, nebo že zvěd bude šilhat? Ten otevřený, upřímný pohled a schopnost dívat se vám přímo do očí, to je zboží, které musí mít při takovém podnikání na skladě. Říká se vám lidé písma a rabín musí být jistě velký knihomil. Mám velký respekt ke knihám i knihomilům, pane rabíne, ale v takovýchhle záležitostech platí zkušenost.“

„Ale jestli je vzezření a chování klamné, pak se každé vzezření neutralizuje do té míry, že nechápu, jak může fungovat systém, poroty,“ řekl rabín mírně. „Podle čeho si tedy vlastně tvoříte svůj úsudek?“

„Podle důkazů, pane rabíne. Podle matematicky přesných důkazů, pokud jsou k dispozici, nebo aspoň na základě pravděpodobnosti, když důkazy chybí.“

Rabín pomalu přikývl. Pak řekl zdánlivě lhostejně: „Víte, co je to Talmud?“

„To je vaše právnická kniha, ne? Co to má s tímhle společného?“

„Vlastně to nejsou zákony, protože zákony jsou v knihách Mojžíšových. Talmud je komentář k zákonům. Nemyslím, že to má s naším případem přímou souvislost, ale nejsem si tím zase tak docela jist, poněvadž v Talmudu lze najít všechno možné. Ale teď jsem nemyslel na jeho obsah, nýbrž spíše na metodu studia. Když jsem začal jako dítě chodit do náboženské školy, všechny předměty se učily obvyklým způsobem, jako v každé jiné škole. Měli jsme hebrejštinu, gramatiku, literaturu, Písmo svaté. Seděli jsme ve škamnách a učitel seděl u většího stolku na stupínku. Psal na tabuli, dával nám otázky, ukládal úkoly a poslouchal, jak odříkáváme, co nám bylo uloženo. Ale když jsem se začal učit Talmud, vypadalo vyučování jinak. Představte si velký stůl a studenty kolem dokola. V čele stolu seděl učitel, který měl dlouhý, patriarchální vous. Přečetli jsme odstavec, nějakou krátkou pasáž Zákona. Pak následovaly námitky, vysvětlení a argumenty rabínů ze starých časů, podporující správný výklad pasáže. Než jsme si uvědomili, co děláme, začali jsme uvádět vlastní názory, vlastní námitky, vlastní na vlásek přesné logické úvahy. Někdy začal učitel schválně hájit určitý názor a my jsme na něj začali dotírat otázkami a námitkami. Myslím, že to vypadalo jako lov na medvěda: huňatý medvěd, obklopený smečkou štěkajících psů – a v okamžiku, kdy se mu podaří setřást jednoho, už na něj útočí druhý. Když začnete diskutovat, napadají vás další a další myšlenky. Pamatuji se na jednu pasáž, kterou j.sem studoval. V této pasáži se hovořilo o tom, jak mají být nahrazovány škody v případě, kdy jiskra, která vyskočila zpod kovářova kladiva, způsobila požár. Celé dva týdny jsme se zabývali touto pasáží a když jsme ji konečně – dost neradi – opustili, měli jsme pocit, že jsme sotva začali. Studium Talmudu na nás mělo ohromný vliv. Naši velcí vzdělanci strávili celý život studiem Talmudu, a to ne proto, že by přesná interpretace Zákona měla vztah k jejich vlastním problémům – v mnoha případech se určité zákony staly mrtvou literou – ale poněvadž je toto studium fascinovalo jako duševní cvičení. Povzbuzovalo je k objevům nových myšlenek…“

„A teď navrhujete, abychom použili této metody k rozřešení dnešního problému?“

„Proč ne? Můžeme prozkoumat míru pravděpodobnosti vaší teorie. Uvidíme, jak se osvědčí.“

„Dobře. Jsem pro.“

Rabín vstal a začal přecházet po místnosti. „Nezačneme s mrtvolou, ale s kabelkou.“

„A proč?“

„Proč ne?“

Lanigan pokrčil rameny. „Dobře. Vy budete pan učitel.“

„Ta kabelka je totiž pro naše pátrání užitečnější, protože se týká tří lidí. Mrtvola ležící za zdí se týká jenom dvou lidí: dívky a jejího vraha. Kabelka zahrnuje tyhle dva, ale také mne, poněvadž byla nalezena v mém voze.“

„V pořádku.“

„A teď, za jakých okolností se mohla octnout tam, kde byla nalezena? Mohla ji tam nechat ta dívka, nebo muž, který ji zavraždil nebo někdo třetí, neznámý, nepodezírány, o kterém jsme až dosud vůbec neuvažovali.“

„Máte na mysli něco docela nového, pane rabíne?“ zeptal se Lanigan podezíravě.

„Ne, uvažuji jen o všech možnostech.“ Ozvalo se klepání na dveře. Miriam vešla s podnosem. „Myslila jsem, že by vám přišla káva vhod,“ řekla.

„Děkuji,“ řekl Lanigan. „Nepřisednete si k nám?“ řekl, když viděl na podnose jen dva šálky.

„Smím?“

„Jistě. Nemáme s panem rabínem žádné tajnosti. Pan rabín mi dává první hodinu Talmudu.“ Když se vrátila s dalším šálkem kávy, řekl: „Tak, pane rabíne, máme seznam všech lidí, kteří mohli nechat kabelku ve voze. A co dál?“

„První, co člověka napadne, je samozřejmě otázka, proč měla kabelku vůbec s sebou. Myslím, že některé ženy si ji berou automaticky.“

„Spousta žen mívá v kabelce klíč od domu. Některé ho mají na řetízku, který je připoután ke kabelce,“ prohodila paní Smallová.

Lanigan přikývl. „To je správná připomínka. Ta dívka měla svůj klíč také na řetízku v kabelce.“

„Vzala si tedy kabelku s sebou, místo aby vytočila klíč z kroužku,“ pokračoval rabín. „A teď uvažujme o těch, kteří mohli nechat kabelku v mém voze, a to o každém zvlášť. Nejdříve abychom se zbavili té třetí osoby, toho dosud nepodezřívaného neznámého. Musí to být někdo, kdo šel náhodou kolem a viděl kabelku, možná ležící někde na zemi, blízko mého vozu. Takový člověk by kabelku určitě otevřel, třeba jen proto, aby zjistil, je-li v ní nějaký průkaz, podle kterého by se kabelka mohla vrátit majitelce. Ale spíš by ji otevřel z pouhé zvědavosti. Kdyby to byl nepoctivý člověk, byl by z kabelky vybral všechno, co mělo nějakou cenu. Ale to neudělal.“

„Jak to víte, pane rabíne?“ zeptal se Lanigan, náhle zpozornělý.

„Poněvadž jste řekl, že jste v kabelce našel těžký, zlatý snubní prsten. Kdyby ten člověk byl nepoctivý, byl by si ten prsten vzal. Poněvadž to neudělal, domnívám se, že všechny ostatní cennosti, například peníze, zůstaly v kabelce nedotčeny.“

„V peněžence bylo něco peněz,“ přiznal Lanigan. „Asi tolik, co se dá v takovém případě očekávat. Dvě bankovky a nějaké drobné.“

„Dobře. Můžeme tedy předpokládat, že nejde o někoho, kdo by kabelku našel, cennosti z ní vybral a pak ji zase odhodil, aby se u něj nenašla.“

„Dobře, ale co s tím?“

„To jenom abychom si vyjasnili pojmy a věděli, s kým máme co dělat. Dejme tomu, že to byl čestný člověk, že chtěl kabelku vrátit její majitelce a že ji tedy dal do mého vozu proto, že ji blízko vozu našel a proto předpokládal, že do něj patří, nebo že si majitel vozu dá práci a vrátí kabelku původní majitelce. Ale kdyby tomu tak bylo, proč by pokládal kabelku dozadu na podlahu, místo aby ji dal na přední sedadlo, kde ji majitel vozu určitě uvidí? Takhle jsem mohl jezdit dosti dlouho a nemusel jsem si kabelky vůbec všimnout.“

„Dobře. Dosud nepodezírány neznámý tedy kabelku ve voze nenechal, ač už byl poctivý nebo ne. Ale já přece nikdy netvrdil, že ji tam nechal.“

„Pokročíme tedy k další osobě. Vezměme tu dívku.“

„Tu můžeme vynechat. Tou dobou už byla mrtvá.“

„Jak to víte tak jistě? Dívka přece mohla nechat kabelku ve voze sama. To by bylo to nejpravděpodobnější vysvětlení, ne?“

„Podívejte se, byla to přece teplá noc a vy jste musel mít okno otevřené, že ano?“

„Ano. Okno bylo otevřené, ale žaluzie byly staženy.“

„Jak daleko myslíte, že jste byl od svého vozu? Řeknu vám to. Vůz byl vzdálen od budovy sedm metrů. Vaše pracovna je na druhém poschodí, tedy dejme tomu tři a půl metru nad zemí. Přidejte další metr dvacet, což je výška okenní římsy. Jestli se pamatujete, co vás učili ve střední škole z geometrie, pak budete vědět, že čára jdoucí od vozu k vám je přepona pravoúhlého trojúhelníka. Když to vypočítáte, zjistíte, že okenní římsa byla asi osm a půl metru od vašeho vozu. Kdyby byl někdo nastoupil do vozu, nebo kdyby se tam byl dokonce někdo hádal nebo kdyby tam byl někdo zavražděn, byl byste to musel slyšet, i kdybyste byl do svého studia ponořen sebehlouběji.“

„Ale mohlo se to stát až po mém odchodu ze synagógy,“ namítl rabín.

Lanigan zavrtěl hlavou. „Ne tak docela snadno. Řekl jste; že jste odešel něco po dvanácté hodině. Spočítal jste si, že to mohlo být asi dvacet minut po dvanácté. Ale Norman, který měl noční hlídku, kráčel po Maple Street směrem k synagóze a musel být přibližně v té době nebo těsně potom v dohledu. Viděl na parkoviště od té chvíle až do tří minut po jedné hodině, kdy telefonoval z budky na rohu. Potom šel dál po Wine Street, kde bydlí Serafinovi a kudy tedy musela přijít i ta dívka.“

„Dobře. A co potom?“ řekl rabín.

Lanigan znovu zatřásl hlavou. „Potom už nic. Lékař nejdříve řekl, že děvče bylo zavražděno asi kolem jedné hodiny plus nebo minus dvacet minut. Soudil tak podle teploty těla, ztuhlosti a tak dále. Když jsme se ptali Bronsteina, zjistili jsme, že ještě po biografu někde něco jedli, což zase umožnilo lékaři stanovit čas mnohem přesněji na základě obsahu žaludku. Pak řekl, že smrt musela nastat nejpozději v jednu hodinu.“

„V tom případě musíme uvažovat o té možnosti, že jsem byl skutečně tak ponořen do práce, že jsem nic neslyšel, přestože byl vůz tak blízko. Musíme uvážit, že okna vozu byla uzavřena, takže pokud otvírali a zavírali opatrně a hovořili tiše, nemusel jsem nic slyšet. Také způsob zavraždění, tedy uškrcení, znemožnil dívce, aby volala o pomoc.“

Lanigan ukázal na rabínovu hlavu. „Jak říkáte téhle čepičce?“

Rabín se dotkl své černé hedvábné čepičky.

„Tomuhle? Kipoh.“

„Tak se na mne nezlobte, pane rabíne,“ řekl Lanigan s úsměvem, „ale mluvíte, jako by vám ten kipoh zastřel mozek. Proč by měli otvírat a zavírat dvířka opatrně a proč by měli šeptat, když nebylo důvodu, aby předpokládali, že by je někdo mohl uslyšet? Jestli přišli ještě před deštěm, byli by okna spíš otevřeli. Pamatujte, že bylo teplo. Ale jestli přišli během deště, byl by je Norman musel vidět. Kromě toho nebylo ani známky, že by děvče bylo skutečně ve vašem voze. Podívejte se,“ otevřel svoji aktovku a vyndal nějaké papíry, které rozložil na rabínově stole. Všichni se naklonili, aby na ně viděli. „Tady je soupis všeho, co se našlo ve vašem voze. Tady je diagram vnitřku vozu, kde je každý nalezený předmět zakreslen. Tady je místo, kde se našla kabelka, na podlaze pod sedadlem. Tady v té kapse z plastického materiálu byly papírové kapesníky potřísněné rtěnkou, ale to byla rtěnka vaší paní. Na podlaze vzadu, hned za předním sedadlem, se našla sponka do vlasů, ale ta patřila také vaší paní. Našlo se několik cigaretových oharků v předním popelníčku a jeden oharek v zadním popelníčku. Všechny měly stopy rtěnky vaší paní a byla to značka, kterou ona kouří, poněvadž jsou to tytéž cigarety jako v balíčku, který jsme našli v zásuvce na rukavice.“

„Okamžik,“ řekla Miriam. „Ten oharek v zadním popelníčku nemůže být ode mne. Nikdy jsem na zadním sedadle neseděla.“

„Cože? Nikdy jste neseděla na zadním sedadle? Ale to je nemožné.“

„Nemožné?“ zeptal se rabín mírně. „Já zase nikdy neseděl na žádném jiném sedadle nežli u volantu. To zadní sedadlo nebylo vlastně nikdy použito, když tak o tom uvažuji. Od té doby, co jsme vůz koupili, což je asi před rokem, neměl jsem nikdy příležitost někoho svézt. Když jedu, sedím samozřejmě u volantu, a když jede Miriam se mnou, sedí vedle mne. Co je na tom divného? Jak často sedíte vy na zadním sedadle?“

„Ale nějak se tam ten oharek musel dostat. Rtěnka patří vaší paní a značka cigaret také. Podívejte se, tady je seznam věcí, které byly v dívčině kabelce. Všimněte si, že tam žádné cigarety nebyly.“

Rabín pozorně pročítal seznam. Pak ukázal na listinu. „Ale je tady zapalovač, čili to znamená, že dívka kouřila. Pokud se týče rtěnky, říkal jste sám, že je to táž značka i odstín, jako mé ženy. Obě jsou blondýnky.“

„Okamžik,“ řekl Lanigan. „Ta sponka se našla ve voze vzadu, tak jste musela…“

Miriam zavrtěla hlavou. „Když jsem seděla vpředu, nemohla sponka spadnout jinam než dozadu.“

„Ano, to je pravda,“ řekl Lanigan, „ale přesto mi to všechno ještě není jasné. To děvče nemělo cigarety – aspoň žádné v její kabelce nebyly, že?“

„Ale nebyla sama. Někdo tam s ní byl – vrah – a ten asi cigarety měl.“

„Říkáte, že děvče bylo zavražděno ve vašem voze, pane rabíne?“

„Ano. Cigareta v zadním popelníčku dokazuje, že na zadním sedadle mého vozu seděla žena. A kabelka na podlaze ukazuje, že to byla Eliška Bleechová.“

„Dobře. Dejme tomu, že tam byla. Dokonce můžeme připustit, že byla zavražděna ve vašem voze. Ale co to znamená pro Bronsteina?“

„Řekl bych, že ho to zprošťuje viny.“

„Myslíte proto, že měl vlastní vůz?“

„Ano, proto. Proč by jezdil na parkoviště s tím děvčetem, zaparkoval vedle mého vozu a potom přestoupil do mého vozu?“

„Mohl ji zavraždit ve vlastním voze a pak ji přenést do vašeho vozu.“

„Zapomínáte na cigaretu v zadním popelníčku. V mém voze byla dívka živá.“

„Možná, že ji donutil, aby do vašeho vozu vstoupila.“

„Proč by to dělal?“

Lanigan pokrčil rameny. „Snad aby neměl žádné stopy zápasu ve vlastním voze.“

„Nepřikládáte té cigaretě plný význam. Je to důležitý důkaz. Jestliže kouřila tu cigaretu na zadním sedadle mého vozu, musela být klidná a spokojená. Nikdo nevztahoval ruku po jejím hrdle, nikdo jí nevyhrožoval. Kromě toho, kdyby byla musela jít zpátky do Bronsteinova vozu po tom, co si svlékla šaty, proč by si byla oblékla plášť do deště?“

„Zřejmě proto, že pršelo.“

Rabín potřásl netrpělivě hlavou. „Vůz stál přímo před domem. Jak daleko? Dvacet metrů? Přehodila si kabát přes kombiné. A to by bylo na tak krátkou vzdálenost určitě stačilo.“

Lanigan vstal a začal přecházet po místnosti. Rabín ho pozoroval, nechtěl však jeho přemýšlení přerušit. Ale když Lanigan stále mlčel, řekl: „Připouštím, že Bronstein měl přijít na policii hned, jakmile se dověděl, co se stalo. Ostatně ani to, že sbalil děvče v restauraci, nebylo docela správné. Ale i když to nemůžete schvalovat, musíte uznat, že je to vzhledem k situaci doma pochopitelné. Stejně nemůžete schvalovat ani to, že neinformoval policii, ale zase je to pochopitelné. Zatknout ho za účelem výslechu a nechat to zveřejnit, to už je víc než dostatečný trest, nemyslíte? Opravdu, dejte na mou radu a propusťte ho.“

„Ale pak bych neměl už nikoho, koho bych mohl podezírat.“

„To vám není podobné.“

„Co tím myslíte?“ obličej šéfa policie zrudl.

„Nedovedu si představit, že byste věznil člověka jen proto, abyste mohl informovat tisk, že pátrání úspěšně pokračuje. Vaše pátrání tím bude naopak jenom bržděno. Uvidíte, že budete uvažovat o Bronsteinovi a že se budete snažit vyvinout teorie, které by ho do toho nějak zamotaly. Budete pátrat po jeho minulosti, interpretovat nové důkazy z hlediska jeho možného zločinu. Tímto směrem by se vaše pátrání zřejmě ubírat nemělo.“

„Nu…“

„Cožpak nevidíte, že proti němu nemáte nic jiného, než to, že se nepřihlásil se svou informací?“

„Ale zítra ráno ho přijde státní návladní vyslechnout.“

„Tak mu řekněte, že Bronstein přijde sám a dobrovolně. Budu za něj ručit. Ručím vám za to, že se dostaví, kdykoli ho budete potřebovat.“

Lanigan uchopil svoji aktovku. „Tak dobře. Propustím ho.“ Šel ke dveřím a s rukou na klice se ještě zastavil. „Ale jistě jste si vědom, pane rabíne, že jste tím své vlastní postavení zrovna moc nezlepšil.“

kapitola 22

Alan Becker nebyl z těch, kteří zapomínají na prokázanou ochotu. Druhý den ráno po propuštění svého společníka šel navštívit Abe Cassona, aby mu za jeho pomoc osobně poděkoval.

„Mluvil jsem sice se státním návladním, ale moc jsem nepořídil. Řekl jsem vám přeci, že se případem do značné míry zabývá místní policie – aspoň prozatím.“

„Je to obvyklé?“

„Ano i ne. Kompetence nejsou přesně stanoveny. Když se jedná o vraždu, zabývají se tím obyčejně státní detektivové. Státní návladní se zúčastní pátrání, když v jeho okrsku dojde k nějakému většímu zločinu. Ten také žaluje. Ale místní policie rovněž spolupracuje, poněvadž zná místní poměry. Hodně záleží na povaze šéfa místní policie a na povaze místního státního návladního a na tom, jací lidé jsou k dispozici a jaký je vůbec charakter celé záležitosti. Například v takovém velkém městě, jako je Boston, by to celé prováděla bostonská policie, poněvadž na to má lidi a vybavení. Tady u nás provádí pátrání vlastně Hugh Lanigan. Melwin byl zatčen z jeho rozkazu a propuštěn zase z jeho rozkazu. A ještě něco vám řeknu: Lanigan ho propustil v důsledku nějakého nového názoru nebo interpretace důkazů, na které ho upozornil rabín. Možná, že to není zrovna obvyklé – myslím to, že by policista věřil detektivní práci někoho jiného – ale Hugh Lanigan není jen tak nějaký obyčejný policajt.“

Alan Becker Abe Cassonovi hned nevěřil. Nepochyboval, že rabín s Laniganem o věci hovořil a že snad během rozhovoru řekl něco, co mohlo policejního šéfa uvést na novou stopu, ale nevěřil, že by byl schopen vypracovat skutečně přesvědčivou obhajobu. Přesto měl pocit, že by měl rabína navštívit a poděkovat mu.

Ani tentokrát se jejich setkání neobešlo bez určitých rozpaků. Becker hovořil rovnou k věci. „Slyšel jsem, pane rabíne, že to bylo do značné míry vaše dílo, že byl Bronstein propuštěn.“ Celé ovzduší mohlo být mnohem příjemnější, kdyby byl rabín skromně odporoval, jak bylo z druhé strany očekáváno. Místo toho řekl: „Ano, skutečně.“

„Víte, co pro mne Melwin znamená. Je mi mladším bratrem. Chápete, jak jsem vám vděčný. Až dosud jsem nebyl jedním z vašich aktivních příznivců…“

Rabín se usmál. „A teď jste trošku na rozpacích. Nebuďte, pane Beckere, to není třeba. Jsem přesvědčen, že vaše námitky proti mně nebyly nikterak osobní. Máte prostě pocit, že se na své místo nehodím. Můžete si to klidně myslet dál. Máte na to plné právo. Pomohl jsem vašemu příteli, stejně jako bych byl pomohl vám nebo komukoliv jinému, kdo by to potřeboval. A jsem si jist, že byste udělal za podobných okolností totéž.“

*

Becker telefonoval Abe Cassonovi a referoval mu o svém rozhovoru s rabínem. Nakonec řekl: „S tím rabínem je to těžké. Šel jsem tam, abych mu poděkoval za pomoc Melwinovi a abych se tak trochu omluvil, že jsem pracoval proti němu ve věci jeho smlouvy. A on mi řekl asi tolik, že mé přátelství nepotřebuje a že je mu to jedno, jestli budu proti němu i nadále.“

„Já mám z vašeho vyprávění jiný dojem. Víte, Alane, možná, že jste chytrý až moc. Proto nemůžete takového rabína pochopit. Jste zvyklý na to, že musíte číst mezi řádky a že se musíte dohadovat, co si lidé opravdu myslí. Ale napadlo vás někdy, že rabín neříká nic mezi řádky a že říká opravdu jen to, co si myslí?“

„Já vím, že vy, Jakub Wassermann a Abe Reich jste do něj celý pryč. Rabín se podle vašeho mínění nemůže zmýlit, ale…“

„Ale mně se zdá, že se ve vašem případě taky nezmýlil, Alane.“

„Neříkám, že mi nepomohl a Melwinovi taky. Jsem mu za to vděčný, ale víte dobře, že by se byl Melwin z toho dostal stejně, možná že o den nebo o dva později. Vždyť proti němu nemohli říct ani to nejmenší.“

„Jen si nemyslete. To není tak jisté. Nevíte, jak se to dělá. Normálně, když je někdo souzen za nějaký obyčejný zločin, je naděje, že je-li nevinen, bude zproštěn. Ale v takovémhle případě jde o něco jiného. To už není jen soudní případ. Zamíchá se do toho politika a pak už je to jedno, jestli je člověk vinen nebo ne. Začnou uvažovat takhle: Je případ vhodný k tomu, aby šel před porotu? Jde-li o nevinného, ať nám to jeho obhájce dokáže. A jestli je vinen, tak co. Nakonec to vypadá jako nějaké sportovní utkání v kopané: státní návladní je na jedné straně, obhájce na druhé a soudce mezi nimi. A obžalovaný? To je ten míč.“

„Ano, ale…“

„A pak ještě něco. Jestli tu celou věc chcete vidět ze správného úhlu, pak se musíte zeptat sám sebe, co teď? Na koho padne podezření? Řeknu vám to – na rabína. Můžete si o rabínovi myslet, co chcete, ale rozhodně nemůžete říct, že je hloupý. Jistě velmi dobře ví, že když pomůže ze šlamastiky Bronsteinovi, dostane se do ní sám. Uvažujte o tom, Alane, a pak se zeptejte sám sebe, jestli je rabín sympatický nebo ne.“

kapitola 23

V neděli pršelo. Začalo pršet hned ráno a chodby i třídy nedělní školy byly prosyceny zápachem vlhkých plášťů a gumovek. Pan Wassermann a Abe Casson stáli přede dveřmi, dívali se zamyšleně na parkoviště a pozorovali kapky deště, jak pleskají o lesklý asfalt. „Je čtvrt na jedenáct, Jakube,“ řekl Casson. „Tak se mi zdá, že se nám to dnes vůbec nesejde.“

„Trošku prší a lidem se nechce ven.“

Alan Becker se k nim přidal. „Sam Reich a Mayer Goldfarb jsou tady, ale mám dojeny že jich víc nepřijde.“

„Počkáme ještě patnáct minut,“ řekl Wassermann.

„Když nepřišli doteďka, nepřijdou vůbec,“ řekl Casson posměšně.

„Možná, že bychom měli několika lidem zavolat,“ řekl Wassermann.

„Jestli se bojí trochu toho deště, nepřijdou ani když jim zatelefonuješ.“

Casson zahučel výsměšně. „Myslíte, že nepřišli kvůli dešti?“

„A proč tedy?“

„Mám dojem, že si to chlapci dělají lehké. Copak nechápete, Alane? Žádný se do toho nechce míchat.“

„Do čeho?“ ptal se Becker. „O čem to k čertu mluvíte?“

„Mluvím o dívce, která byla zavražděna. A o tom, že k ní rabín mohl mít nějaké vztahy. Nepamatujete se, že jsme dnes měli hlasovat o rabínově nové smlouvě? Dovedu si představit, jak začali mládenci uvažovat. Dejme tomu, že by hlasovali pro rabína, a že by se pak ukázalo, že je vinen. Co by řekli jejich přátelé, a zvláště jejich nežidovští přátelé? Jaký by to mělo vliv na jejich postavení? Chápete?“

„To mě nenapadlo,“ začal Becker pomalu.

„Protože vás taky nenapadlo, že by to byl mohl rabín udělat,“ řekl Casson. Podíval se zvědavě na Beckera.

„Řekněte mi, Alane, telefonoval vám někdo?“

Becker se díval nechápavě, ale Wassermann začal rudnout v obličeji.

„Vidím, že vám někdo telefonoval, Jakube,“ pokračoval Casson.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Becker. „Vysvětlete mu to, Jakube.“

Wassermann pokrčil rameny. „Co je mi po tom? Když mě volá nějaký cvok nebo fanatik, vůbec ani neposlouchám. Prostě položím telefon,“

„Vás taky někdo volal?“ zeptal se Becker Cassona.

„Ano. Myslím, že volali Jakuba, poněvadž je předsedou, a mě, poněvadž pracuji politicky. Proto mě taky znají.“

„A co jste udělal?“ zeptal se Becker.

Casson pokrčil rameny. „Totéž co Jakub – nic. Co vůbec mohu dělat? Až najdou vraha, přestanou i telefony.“

„Ale něco by se přece dělat mělo. Přinejmenším bychom měli upozornit policii nebo poslance nebo…“

„A co by nám to pomohlo? Kdybych poznal, kdo volá, bylo by to něco jiného.“

„To je pravda.“

„Asi na to nejste zvyklý, Což? A Jakub asi taky ne? Ale já ano. Při každé politické akci mě lidé takhle telefonují. Na světě je plno cvoků – zatrpklých, zklamaných, pomatených mužů a žen. Jednotlivě jsou většinou neškodní, ale dohromady jsou nepříjemní. Nerad na to myslím. Píší hnusné, obscénní dopisy novinám nebo lidem, jejichž jména se vyskytnou ve zprávách. A když se jedná o někoho v místě, tak telefonují.“

Wassermann se podíval na hodinky. „Pánové, mám dojem, že dnes žádná schůze nebude.“

„Bylo by to poprvé, co by nás nebyl dostatečný počet, aby byla schůze právoplatná,“ řekl Becker.

„Ale co řeknu rabínovi? Ze má počkat další týden? A jak víme, že nás příští týden bude dost?“ Podíval se potutelně na Beckera.

Becker se začervenal. Pak se náhle rozzlobil. „Tak když nás nebude dost, bude to příští týden, nebo následující týden nebo ještě další týden. Hlasy mít budete. Potřebuje to rabín písemně?“

„Nezapomínejte, že jste zorganizoval opozici,“ připomněl mu Casson.

„S tím si nemusíte dělat starosti,“ řekl Becker upjatě. „Řekl jsem svým přátelům, že budu podporovat obnovení rabínovy smlouvy.“

*

Hugh Lanigan se kvečeru zastavil u rabína. „Myslil jsem, že vám budu moci gratulovat k rehabilitaci. Podle mých informací se opozice zhroutila.“ Rabín se zdrženlivě usmál.

„Zdá se, že moc velkou radost nemáte,“ řekl Lanigan.

„Ano, je mi, jako bych se někam vetřel zadními dvířky.“

„Ach tak. Myslíte si, že dostáváte tu smlouvu či že jste byl zvolen jen proto, co jste udělal pro Bronsteina. Ale tady vás mohu poučit, pane rabíne. Vy židé jste skeptičtí, kritičtí a logičtí.“

„Vždycky jsem si myslel, že se o nás říká, že jsme velmi citoví,“ řekl rabín.

„To také jste, ale jenom v citových záležitostech. Smysl pro politiku nemáte, kdežto my, Irové, jsme v tom ohledu geniální. Když vy usilujete o nějaký úřad, bojujete na základě fakt. A když prohrajete, utěšujete se myšlenkou, že jste bojovali na základě fakt a argumentovali rozumně a logicky. Musel to být žid, který řekl, že chce mít radši pravdu než být presidentem. Irové jsou moudřejší: vědí, že nemohou nic dělat, dokud nejsou zvoleni. Proto první zásadou politiky je, být zvolen. Další důležitou zásadou je, že kandidáti se nevolí proto, že by se pro věc hodili nebo že by jejich volba byla logická, ale s ohledem na to, jak mají ostříhané vlasy, jaký nosí klobouk nebo jaký mají přízvuk. Tak si vybíráme i presidenta Spojených států a tak si nakonec každý muž vybírá i svou ženu. V každé politické situaci se musí aplikovat politické zásady. Proto si nemusíte dělat starosti, proč nebo jak jste byl zvolen. Prostě z toho mějte radost a tím je to vyřízeno.“

„Pan Lanigan má pravdu, Davide,“ řekla Miriam. „Je pravda, že bys mohl dostat jiné, stejně dobré nebo dokonce lepší místo, kdyby tvoje smlouva nebyla obnovena. Ale ty jsi tady rád. Mimo to tě pan Wassermann ujišťuje, že dostaneš přidáno. A to můžeme věru potřebovat.“

„Ale ty peníze jsou už zadány, drahoušku,“ řekl rabín spěšně.

Protáhla obličej. „Zase na knihy?“

Zavrtěl hlavou. „Tentokrát ne. Ale až bude tahle záležitost vyřízena, koupím nový vůz. Myslím na tu ubohou dívku … a pokaždé, když si sednu do vozu, celý se třesu. Zjišťuji, že si vymýšlím záminky, abych nemusel jezdit a chodím raději pěšky.“

„To chápu,“ řekl Lanigan. „Ale možná, že to tak nebude, až najdeme vraha.“

„Ale? Jak to vypadá?“

„Neustále dostáváme nový materiál. Pracujeme ve dne v noci. Teď právě máme zase nějaké slibné stopy.“

„Tedy prostě a stručně řečeno, nevíte jak dál,“ řekl rabín.

Lanigan v odpověď pokrčil jenom rameny a kysele se usmál.

„Mohu-li vám radit,“ řekla Miriam, „přestaňte na to myslet a dejte si šálek čaje.“

„To je rozumná rada,“ řekl Lanigan.

Popíjeli čaj a hovořili o záležitostech města, o politice, o počasí. Byla to bezúčelná, klidná konverzace, jako by neměli žádné starosti. Nakonec Lanigan vstal, zřejmě nerad.

„Bylo to velmi hezké, že jsme si tak poseděli a popovídali, ale teď už musím jít.“

Vtom zazvonil telefon. Paní Smallová k němu běžela, ačkoli rabín stál blíž. Řekla „haló“, pak chvilku poslouchala, sluchátko těsně přitisknuté k uchu. „Je mi líto, ale máte špatné číslo,“ řekla pevně a pověsila.

„V posledních dvou dnech je to už několikátý případ. Samá špatná čísla,“ poznamenal rabín. Lanigan už měl ruku na klice. Díval se z nevinné, nechápající tváře rabínovy na tvář jeho ženy zrudlé rozpaky, hněvem nebo vzrušením. Zdálo se mu, že odpovídá na jeho tázavý pohled nepatrným zavrtěním hlavou, a proto s úsměvem pozdravil a vyšel na ulici.

*

V Lodní kabině seděla v kulatém boxu večer co večer téměř stejná společnost. Někdy jich přišlo až šest, ale většinou jenom tři nebo čtyři. Říkali si Rytíři kulatého stolu a byli trochu hluční a bujaří. Alf Cantwell, majitel hostince, byl přísný a potrpěl si na to, že má slušný podnik. Ale tohle byli stálí zákazníci a na ty byl shovívavý. Někdy se začali hádat, ale vždycky jen mezi sebou. Asi dvakrát nebo třikrát musel poručit číšníkovi, aby už jim nenalíval, nebo je dokonce musel požádat, aby opustili místnost. Ale oni se neurazili a přišli druhý den kajícně a skromně zpátky. „Včera jsme dělali asi trochu rámus, viď?“ říkali. „Nezlob se, už se to nestane.“ V pondělí přišel Stanley v půl desáté večer. Za stolem seděli čtyři. Buzz Applebury, vysoký, hubený muž s dlouhým nosem ho zdravil. Byl to malíř pokojů a měl vlastní živnost. Stanley u něj několikrát pracoval. „Nazdar, Stanley!“ zavolal Applebury, „pojď a napij se.“

„Ale…“ Stanley váhal. Tihle lidé byli společensky nad ním. Vedle Appleburyho seděl Harry Cleeves, který měl správkárnu přístrojů, potom Don Winters, majitel hokynářství a Malcolm Larch, který měl pojišťovací a realitní kancelář. Byli to samí obchodníci, kdežto on byl dělník. „Ale jen pojď, Stanley. Sedni si tady,“ pobízel ho Larch a poposedl, aby mu udělal místo na kulaté lavici. „Co budeš pít?“

Pili whisky, ale on si obvykle dával pivo a nechtěl, aby si mysleli, že chce jejich pohostinství nějak využívat.

„Dám si pivo,“ řekl.

„Rozumný člověk. Dobře že zůstaneš střízlivý, Stanley, budeme tě možná potřebovat, abys nás doved domů.“

„Prima,“ souhlasil Stanley.

Harry Cleeves, světlovlasý obr s kulatým, dětským obličejem hleděl zádumčivě na svou sklenici a nevěnoval Stanleymu až dosud pozornost. Teď se na něj s velkou vážností otočil. „Ještě pracuješ v tom židovským kostele?“

„Jo, pracuju.“

„Už jseš tam dlouho,“ poznamenal Applebury. „Dva – tři roky,“ řekl Stanley. „A to taky nosíš takovou tu špinavou čepičku?“

„Nosím, ale jenom když mám službu během bohoslužby.“

Applebury se obrátil k ostatním. „Když má službu během bohoslužby. To říká on.“

„A jak teda poznáš, že nejseš taky žid?“ zeptal se Winters.

Stanley pohlédl rychle z jednoho na druhého. Pak se rozhodl, že je to žert, zasmál se a řekl: „Ale Done, to přece z nikoho neudělá žida.“

„Samozřejmě že ne, Done,“ řekl Applebury, dívaje se přes svůj dlouhý nos káravě na přítele. „Přece každý ví, že abys byl žid, musí ti něco uříznout. Uřízli ti to, Stanley?“

Stanley si byl jist, že to měl být vtip a chechtal se. „To se povedlo,“ řekl, aby viděli, že dovede vtip ocenit.

„Musíš si dát pozor, Stanley,“ pokračoval Winters. „Tak dlouho se budeš stýkat s těma židama, až budeš tak chytrej, že automaticky přestaneš dělat.“

„Ale oni nejsou tak chytrý,“ řekl Applebury. „Jednou jsem dělal pro jednoho žida. Žádal mě o rozpočet, tak jsem mu řek, že to bude stát asi třikrát tolik, než kolik to mělo stát, poněvadž jsem čekal, že bude smlouvat. Ale ten chlap židovská jenom řek ,tak dobře, ale udělejte to pořádně‘. A pak si jeho paní začala vybírat barvy a chtěla mít všechno akorát a jednu stěnu o maličko tmavší než druhou a říkala: ,Moh byste to udělat takhle a takhle, pane Applebury?‘ Nebo: ,Moh byste udělat to dřevo úplně hladké, pane Applebury?‘ A tak ta práce možná nakonec ty peníze stála. – Byla to hrozně příjemná ženská,“ vzpomínal. „Měla na sobě přiléhavý černý kalhoty a zadeček se jí v nich při chůzi tak natřásal, že jsem ani nemoh myslet na práci.“

„Slyšel jsem, že Hugh Lanigan se chce dát na jejich víru,“ řekl Harry Cleeves. Ostatní se smáli, ale on jako by to nepozoroval. Náhle se obrátil na Stanleyho. „Co je na tom pravdy, Stanley? Slyšel jsi, že se něco takovýho chystá? Chtějí ho přijmout mezi sebe?“

„Ne, to jsem neslyšel.“

„Ale já něco slyšel,“ řekl Malcolm Larch. „Ne, že by se Hugh Lanigan chtěl dát na židovskou víru. Ale ohledně ty aféry s tou holkou. Mám dojem, že Hugh spolupracuje s rabínem na zahlazení stopy, aby se nemohlo dokázat, že to ten jejich rabín udělal.“

„Jak by mohl Lanigan něco takovýho udělat?“ zeptal se Cleeves. „Přece by nemohl krýt vraha!“

„Podle toho, co jsem slyšel, to chtěl ušít namísto rabína na toho Bronsteina, protože ten není členem jejich party. Ale pak se ukázalo, že Bronstein má styky s nějakým jejich vysokým funkcionářem, a tak ho museli pustit. A teď prý to budou chtít ušít na někoho, kdo k nim nepatří. To říkají lidi, kteří o tom něco vědí. A co ty, Stanley, neotravoval tě Lanigan?“ obrátil se nevinně na Stanleyho.

Stanley věděl, že si z něho utahují, ale už se mu to nezdálo být zábavné. Byl nesvůj. Snažil se o úsměv.

„Ne, Lanigan si mě nevšímá.“

„Já nechápu,“ řekl Cleeves zamyšleně, „proč by chtěl rabín tu holku zabít.“

„Někdo říkal, že to patří k jejich náboženství,“ vysvětloval Winters.

„Ale mě se to moc nezdá.“

„To asi nebude pravda,“ řekl Larch, „nebo aspoň ne tady. Možná v Evropě, nebo třeba v nějakým velkým městě, jako je New York, kde mají moc a kde by jim to snad prošlo, ale tady ne.“

„Tak co by ten rabín s takovou mladou holkou dělal?“ ptal se Winters. „Byla přece těhotná, ne?“

Cleeves se náhle obrátil na Stanleyho. „To by s ní dělal, že? Co myslíš, Stanley?“

„Ale vy máte pitomý nápady,“ řekl Stanley.

Smáli se, ale Stanley cítil, že napětí nepolevilo. Nebylo mu v tom ovzduší dobře.

Larch řekl: „Poslyš, Harry, nechtěls telefonovat?“

Cleeves se podíval na hodinky. „Není už trochu pozdě?“

„Čím později, tím líp, Harry.“ Zamrkal na své přátele a řekl: „Nemám pravdu, Stanley?“

„Když myslíš…“ jeho poznámka způsobila nový výbuch smíchu. Stanley se usilovně snažil usmívat. Byl by rád odešel, ale nevěděl, jak na to. Všichni se mlčky dívali, jak Cleeves vytáčí číslo a mluví do telefonu. Za několik minut se vrátil a posuňkem naznačil, že hovor byl úspěšný.

Stanley vstal, aby si Cleeves mohl zase sednout na své místo. Uvědomil si, že nastal vhodný okamžik, kdy může odejít.

„Musím jít,“ řekl.

„Ale Stanley, kam bys chodil, dej si ještě jedno pivo. Vždyť je ještě brzo, Stanley.“

„Ještě nechoď!“

Applebury ho uchopil za ruku, ale Stanley ho setřásl a šel.

kapitola 24

Karel Macomber byl předsedou Rady starších v Barnarďs Crossing. Byl to starostlivý člověk, vysoký, hubený, s šedivými vlasy. Byl v politickém životě města činný už čtyřicet let a z toho byl téměř polovinu členem Rady starších. Protože byl předsedou, dostával 250 dolarů ročně, tedy o 50 dolarů víc než ostatní členové; odměna byla rozhodně nepřiměřená, protože trávil po celý rok tři nebo čtyři hodiny týdně na schůzích Rady a kromě toho věnoval mnoho dalších hodin vyřizování městských záležitostí. A když chtěl být zvolen znovu, musel každý rok věnovat několik horečných týdnů volební kampani. Jeho malý galanterní obchod nepochybně jeho oddaností k politice trpěl. Při každých volbách musel vést se svou ženou dlouhé debaty o tom, zda má znovu kandidovat. Často říkal, že přesvědčování manželky je nejtěžším úkolem celé volební kampaně.

„Ale Marto, já teď přece musím zůstat v Radě. Vždyť víš, že se právě jedná o převzetí těch Dollopových pozemků. Nikdo se v tom nevyzná tak jako já. Znám všechny podrobnosti. Kdyby kandidoval Johny Wright, mohl bych se stáhnout. Je jediný, kdo se se mnou v roce 1952 zúčastnil jednání s dědici. Kdybych teď vypadl, město by na to šeredně doplatilo. Nesmím na to ani pomyslet.“

Před jednáním o Dollopovy pozemky šlo o novou školu, předtím o nový odbor zdravotnictví, předtím o mzdový katalog městských zaměstnanců a ještě předtím o něco jiného. Někdy se divil sám sobě. Byl nepoddajný Yankee, a proto si nemohl dovolit něco tak sentimentálního, jako je láska k městu. Namísto toho si namlouval, že je rád ve víru událostí, že chce vědět, co se kolem něho děje, a mimo to že je to jeho povinnost, poněvadž žádný jiný kandidát to neumí tak jako on.

Vždycky říkal, že při řízení města se nemají řešit už hotové situace. To už je pozdě. Je třeba krizi předvídat a hned provádět preventivní opatření. A stejně bylo nutno jednat v případě rabína Smalla a „vraždy u synagógy“, jak to nazývaly noviny. Nechtěl o tom diskutovat na řádné schůzi Rady. Rada měla pět členů, a to bylo zbytečně mnoho, neboť potřeboval jen většinu tří hlasů, aby na veřejné schůzi prosadil jakékoli rozhodnutí bez zbytečně dlouhé diskuse.

Zavolal Hebera Nutea a George Collinse. Byli to dva starší členové Rady, a společně s ním, i nejstarší služebně. Seděli v jeho obývacím pokoji, srkali čaj s ledem a ukusovali zázvorové sušenky, které Marta Macomberová přinesla na podnose. Hovořili o počasí, o obchodě a o politické situaci ve státě. Konečně se Karel Macomber vyslovil.

„Zavolal jsem vás, abychom si pohovořili o té záležitosti, která se týká synagógy v oblasti Chiltonu. Dělá mi to starosti. Nedávno jsem byl večer v Lodní kabině a slyšel jsem rozhovor, který se mi vůbec nelíbil. Seděl jsem v boxu, takže mě nebylo vidět, ale slyšel jsem tam lidi z okolí, kteří tam chodí na pivo a mluví hlavně proto, že se rádi slyší. Říkali, že to musel udělat ten rabín a že se nic nedělá, poněvadž policie je podplacená od židů; Hugh Lanigan se náramně přátelí s tím rabínem a že se oba neustále navštěvují.“

„To byl asi Buzz Applebury, který tolik mluvil, ne?“ zeptal se George Collins, mohutný a usměvavý.

„Byl u mne tento týden s rozpočtem na malování, a říkal totéž. Samozřejmě jsem se mu vysmál a řekl jsem mu, že je blázen.“

„Byl to Buzz Applebury,“ připustil Macomber. „Ale bylo tam i několik dalších a zdálo se, že jsou všichni téhož názoru.“

„A to ti dělá starosti, Karle?“ zeptal se Heber Nute. Byl to nervózní člověk, snadno se rozčilil a pořád vypadal, jako by se zlobil. Kůži na holé hlavě měl jakoby napjatou a veliká žíla se mu rozčilením chvěla. „Nemůžeš se přece k čertu takovými lidmi zabývat.“ V jeho hlase bylo slyšet rozhořčení nad tím, že sem byl zavolán vůbec rozhodovat o tak málo důležité věci.

„To se mýlíš, Hebere. Nejde o jednoho takového cvoka jako je Applebury. Ti ostatní to pokládali za docela možné. A takové povídání se může roznést a může být nebezpečné.“

„Mám dojem, že se s tím nedá moc dělat, Karle,“ poznamenal Collins vážně, „leda mu říct, že je blázen, tak jako jsem to řekl já.“

„Jenže to zřejmě nepomohlo,“ poznamenal Nute kysele. „Ale tebe asi mrzí něco jiného, Karle. Ty se přece nevzrušíš tak snadno jako Applebury. Co je?“

„Nejde jen o Appleburyho. I jiní lidé dělají poznámky. Například moji zákazníci. Mně se to nelíbí. A slyším to pořád, už od té chvíle, co se o tom případě začalo mluvit. Trochu se to uklidnilo, když zatkli Bronsteina, ale teď, co ho pustili, je to zase horší. Všeobecně se říká, že když to nebyl Broristein, musel to být rabín. A že na něj nepodali žalobu jedině proto, že se přátelí s Hugh Laniganem.“

„Hugh je přece policajt tělem i duší; zatkl by vlastního syna, kdyby se provinil,“ ujišťoval Nute. „Vždyť přece rabín sám dostal Bronsteina z vězení, ne?“ zeptal se Collins.

„Ano, ale to lidé nevědí.“

„Jakmile najdou vraha, všechno se zase utiší,“ řekl Collins.

„A co když to byl opravdu rabín?“ zeptal se Nute.

„A co když se vrah vůbec nenajde?“ zeptal se Macomber. „Řada takových případů se nevyřeší vůbec. A mezitím může dojít k neštěstí.“

„K jakému neštěstí?“ zeptal se Collins. „Může to v lidech rozpoutat všechny možné špinavé a zlé sklony. Židé jsou citliví a urážliví. A jde o jejich rabína.“

„To je sice náramně nepříjemné,“ řekl Nute, „ale kvůli jejich citlivosti si přece nemusíme brát rukavičky.

„V Barnarďs Crossing je tři sta židovských rodin,“ řekl Macomber. „Poněvadž žijí většinou v oblasti Chiltonu, mají jejich domy dnes cenu průměrně asi dvacet tisíc dolarů. Mnozí je koupili levněji, ale taková je dnešní tržní cena. Naše daně se platí z padesáti procent tržní ceny. Tedy třistakrát deset tisíc, což jsou tři milióny dolarů. Tedy chápete, že jde o velký obnos. Jde o daně ze tří miliónů dolarů, a to je hodně.“

„Nu, o co vlastně jde? Kdyby se vystěhovali židé, nastěhovali by se křesťané,“ řekl Nute. „Mně by to nevadilo.“

„Ty nemáš židy v oblibě, vid, Hebere?“ zeptal se Macomber.

„Moc ne.“

„A co katolíky? A barevné?“

„Taky zrovna moc ne.“

„A což Yankejce?“ zeptal se Collins s úsměvem.

„O ty také moc nestojí,“ řekl Macomber, rovněž s úsměvem. „On je totiž sám také Yankee. My Yankeeové nemáme rádi nikoho, ani jeden druhého, ale snášíme se s každým.“

Ted se zasmál dokonce i Heber.

Macomber pokračoval. „Tak proto jsem si vás dnes večer pozval. Uvažoval jsem o našem městě a o tom, jaká tady nastala v posledních patnácti letech změna. Máme dnes školy, které se vyrovnají všem ostatním školám ve státě. Máme knihovnu, která je podle všeobecného mínění jedna z nejlepších, jaké se ve městech naší velikosti vyskytují. Postavili jsme novou nemocnici. Máme výbornou kanalizaci. Vydláždili jsme kilometry ulic. Naše město není dnes jenom větší než před patnácti lety, ale je také lepší. A to udělali lidé z Chiltonu – židé stejně jako křesťané. Nic si nenamlouvejte. Lidé v Chiltonu, a teď mluvím o křesťanech, jsou trochu jiní než jsme my ze Starého města. Jsou více podobní svým židovským sousedům. Jsou to mladí odpovědní úředníci, vědci, inženýři a vůbec vysokoškolsky vzdělaní lidé. Nejenom oni, ale i jejich ženy mají vysokoškolské vzdělání. Také svým dětem chtějí dát vzdělání. A víte dobře, co je sem přivedlo…“

„Přivedlo je sem to, že jsme půl hodiny od Bostonu a že to máme v létě blízko k moři.“

„Jiná města jsou také na moři. Ale žádné to nedotáhlo tak daleko jako my a všude mají vyšší daně,“ řekl Macomber klidně. „Ne, je to něco jiného. Snad je to duch toho starého kacíře Jean Pierra Barnarda. Když se v Salemu honily čarodějnice, několik lidí uteklo sem. A my je schovali. Vnesli sem určitou atmosféru, která nám tady zůstala. Hony na čarodějnice se tady nikdy nepořádaly a já o to rozhodně nestojím.“

„Něco se muselo stát,“ řekl Collins, „co ti leží v hlavě. Není možné, že tě rozčiluje jenom Buzz Applebury, protože vykládá nesmysly, nebo nějaké poznámky tvých zákazníků. Natolik tě znám, abych věděl, že na takové věci nedáš. Co se vlastně děje, Karle?“

Macomber přikývl. „Začalo se anonymně telefonovat. Úplně nesmyslně. Někdy pozdě v noci. Becker, který prodává Fordovy vozy, mě navštívil a nabízel mi nový policejní vůz. Byla to ale záminka. Během rozhovoru se zmínil o tom, že president jejich synagógy, nějaký Wassermann, a Abe Casson – vždyť ho znáte – jsou každou chvíli voláni telefonem. Mluvil jsem o tom s Hughem a on říkal, že o tom nic neví, ale že by se nic nedivil, kdyby byl rabín obtěžován podobně.“

„S tím se ale nedá nic dělat, Karle,“ řekl Nute.

„To není tak jisté. Kdyby lidé věděli, že my v Radě starších s něčím podobným naprosto a hluboce nesouhlasíme, mohlo by to pomoci. Je sice pravda, že Buzz Applebury využívá celé té záležitostí jen k tomu, aby se dělal důležitý. Ale protože útočí hlavně na rabína, uvažoval jsem

O tom, že bychom tomu mohli dobře čelit u příležitosti žehnání lodí před zahájením závodů. Tu slavnost si vymyslela obchodní komora před dvěma nebo třemi lety. Celá ta sláva je ovšem nesmyslná, ale mohli bychom jí využít k tomu, abychom ukázali svůj nesouhlas s jakýmikoli pomluvami. Jeden rok žehnal Monsignor O’Brien, pak doktor Skinner…“

„Loni to dělal pastor Mueller,“ řekl Collins. „Takže to byli dva protestanti a jeden katolík. Teď bychom mohli oznámit, že letos bude žehnat rabín Small.“

„Ale člověče, to přece nemůžeš udělat, vždyť židé nemají ani vodácký klub. Klub argonautů má spoustu katolických členů, proto požádali o požehnání Monsignora O’Briena. V klubu Seveřanů a v Atlantickém klubu nejsou ani katolíci ani židé. Nelíbilo by se jim to. Měli přece námitky i proti monsignorovi.“

„Ale město nejrůznějším způsobem kluby podporuje,“ řekl Macomber, „a kdyby se jim řeklo, že Rada starších se na tom jednomyslně usnesla, museli by to přijmout a basta.“

„Ksakru,“ řekl Nute, „nemůžete přece žádat na jachtklubech, aby si daly žehnat lodi od židovského rabína. To je jako byste žádali židy, aby si nechali pokřtít děti.“

„A proč ne? Kdo ty lodi žehnal dřív, než si to obchodní komora vymyslela?“

„Nikdo.“

„Takže je vidět, že lodi žádné požehnání nepotřebují. Také jsem nepozoroval, že by jezdily rychleji od té doby, co je žehnáme. V nejhorším případě se dá říct, že rabínovo požehnání není nic platné. Co mě se týče, myslím, že opravdu není nic platné. Zrovna tak jako pastorovo nebo monsignorovo. Ale myslím, že snad nikdo nemůže tvrdit, že by škodilo.“

„Nu dobře,“ řekl Nute. „Tak co máme dělat?“

„Naprosto nic, Hebere. Já navštívím rabína a oficiálně ho pozvu. Vy mě jen podporujte, kdyby byly nějaké potíže s ostatními členy Rady.“

*

Joe Serafino stál u vchodu jídelny a přehlížel provoz v klubu. „Dnes je tu hodně lidí, viď, Leo?“ poznamenal.

„Ano, spousta.“ A pak připojil, aniž by pohyboval ústy. „Támhle je fízl – třetí stůl od okna.“

„Jak to víš?“

„Poznám policajta po čuchu. Ale tohodle znám osobně. Je to státní detektiv.“

„Mluvil s tebou?“

Leonard pokrčil rameny. „Různí chlapi sem chodí už od té doby, co se to stalo s tím děvčetem. Ale dnes poprvé si sem přišel sednout a napít se.“

„A kdo je ta ženská, co s ním sedí?“

„Zřejmě jeho žena.“

„Tak si tady třeba chce jen trochu odpočinout.“ Náhle ztuhl. „Co tady dělá tahle holka, ta Stella?“

„Jo, to jsem ti chtěl vlastně říct. Chce s tebou mluvit. Řekl jsem jí, že ti to povím, až přijdeš.“

„A co chce?“

„Mám dojem, že by chtěla pravidelné zaměstnání. Kdybys chtěl, tak bych ji trochu zapracoval. Řekni jí, že máš dnes moc práce a že ji zavoláš.“

„A proč to neuděláš ty? Vlastně ne. Promluvím s ní.“ Odstoupil od dveří a začal se proplétat mezi stoly. Chvílemi se zastavil, aby pohovořil s některým starým zákazníkem. Beze spěchu a aniž by se díval jejím směrem, manévroval ke stolu, kde seděla. Řekl: „Tak co, děvče, jestli chceš práci, tak co sedíš u stolu?“

„Pan Leonard řekl, abych si sedla. Povídal, že to bude vypadat líp, než kdybych čekala v hale.“

„No dobře, tak co vlastně chceš?“

„Musím s vámi mluvit – soukromě.“

Měl dojem, že slyší v jejím hlase hrozbu. Řekl: „Dobře, kde máš kabát?“

„V přípravně.“

„Tak si ho vem. Víš, kde je můj vůz?“

„Tam kde bývá vždycky?“

,Jo. Jdi tam a počkej na mě. Přijdu za tebou.“ Pokračoval v obchůzce mezi stoly, až se dostal ke dveřím kuchyně. Proklouzl dveřmi a o chvíli později už spěchal na parkoviště.

Usadil se pohodlně za volantem a řekl: „Tak co je? Nemám čas na dlouhé povídání.“

„Dnes ráno u mě byla policie, pane Serafino.“

„Cos jim řekla?“ zeptal se rychle. Pak si uvědomil svou chybu a téměř bez zájmu se zeptal, co chtěli. „Nevím. Nebyla jsem doma. Mluvili s tou ženskou, u které bydlím. Nechali nějaké jméno a telefonní číslo, abych zavolala. Ale já jsem jí řekla, aby se vymluvila, že jsem celý den nebyla doma, kdyby volali. Chtěla jsem s vámi napřed mluvit. Jsem z toho celá vyděšená.“

„Proč vyděšená? Vždyť ani nevíš, co chtěli.“ Ve tmě viděl, jak pokyvuje hlavou. „Dovedu si to představit, protože se jí ptali, kdy jsem přišla tenkrát v noci domů, vždyť víte.“

Pokrčil rameny a snažil se vypadat bezstarostně. „Tu noc jsi přece pracovala tady, a proto tě musí vyslechnout. Vyslýchají každého, kdo tu byl. To je jejich povinnost. Kdyby zase přišli, řekni jim pravdu. Ze ses bála jít tak pozdě v noci sama domů, poněvadž jsi tady byla poprvé, a že jsem tě tedy zavezl domů, kde jsem tě zanechal asi ve čtvrt na dvě.“

„Ale ne, to bylo přece dřív, pane Serafino.“

„Tak asi jedna?“

„Dívala jsem se na hodiny, když jsem přišla domů, pane Serafino. Bylo teprv půl jedné.“

Teď se zlobil – a trochu se bál. „Ale, ale, snad mě nechceš do něčeho dostat, maličká? Chtěla bys na mne ušít podezření z vraždy?“

„Nic bych nechtěla, pane Serafino,“ řekla tvrdohlavě. „Vím, že bylo půl jedné, když jste mě dovezl domů, dokonce o něco méně, poněvadž v půl jedné jsem už byla vevnitř. Neumím dobře lhát, pane Serafino, a tak jsem si myslela, že kdybych šla do New Yorku – mám tam vdanou sestru – a kdybych si tam našla práci, třeba v nějakém estrádním divadle, tak že by se o mě už nikdo nestaral, zvláště jestli to byla jen povinná rutina, jak říkáte.“

„No, na tom něco je.“

„Potřebovala bych nějaké peníze na výlohy, pane Serafino. Předně na cestu, a pak, i kdybych u sestry bydlela, musela bych jí platit za byt a stravu. Ale myslím, že by bylo vlastně lepší, kdybych u ní nebydlela. Rozhodně aspoň ze začátku.“

„O čem to vlastně mluvíš?“

„Jestli dostanu práci hned, nebudu ani tak moc potřebovat. Ale rozhodně budu muset mít aspoň pět set dolarů.“

„Ty ze mě chceš vytřást, co se dá, viď?“ naklonil se k ní. „Koukej, víš přece dobře, že jsem s tím děvčetem neměl nic společného.“

„Nevím, co si o tom mám myslet, pane Serafino.“

„Ale víš,“ čekal, že něco řekne, ale ona mlčela. Změnil taktiku. „Ta cesta do New Yorku – to nemá smysl. Kdybys zmizela, začala by policie okamžitě něco podezřívat. A věř mi, že by tě našli. Co se týče těch pěti set dolarů – to pusť z hlavy. Na to já nemám.“ Vytáhl peněženku a vyndal pět desetidolarových bankovek. „Můžu ti dát závdavek. Když budeš potřebovat, můžeš počítat s tím, že ti sem tam dám desítku – ale žádný velký peníze, chápeš. A když se budeš slušně chovat, dám ti možná pravidelnou práci v klubu. Ale to je všechno. A když se tě budou policajti ptát, kdy si tehdy přišla domů, řekneš, že už se nepamatuješ, ale že bylo pozdě, asi po jedné hodině. Nedělej si starosti s tím, že neumíš lhát. Policajti vědí, že je u nich každej rozčilenej.“

Vrtěla hlavou.

„Co je?“

V matné záři elektrického návěští klubu viděl samolibý úsměv na její tváři.

„Kdybyste s tím neměl nic společného, pane Serafino, asi byste mi nic nedával. Ale jestli s tím máte něco společného, pak mi nabízíte moc málo.“

„Podívej se. S tím děvčetem jsem nic neměl. To si pamatuj. A proč to dělám? To ti hned řeknu. Každý, kdo má noční klub, je policii neustále na očích. A policie mu může otrávit život. Jestli si mě vezmou na mušku, múza se jít klouzat. Budu mít zničený obchod. Ten Bronstein, kterého napřed zabásli a pak zase pustili, prodává vozy. Když zjistí, že mu ta aféra poškodila obchod, může snížit ceny nebo dávat nějakou dobu lepší podmínky. A to je všechno. Ale kdyby se to stalo mně, musel bych prostě zavřít. Jsem ženatý člověk a mám dvě děti. Chci se vyhnout nepříjemnostem a to mi za těch pár dolarů stojí. Ale to je taky všechno.“

Vrtěla hlavou.

Chvíli seděl tiše a lehce bubnoval prsty na volant. Pak se od ní odvrátil, jako by hovořil k někomu jinému. „V tomhle obchodě potkáš nejrůznější charaktery. Když chceš mít klid, tak je potřebuješ. Je to něco jako pojištění. Někdo tě třeba začne tlačit a ty se s ním chceš nějak vyrovnat. Když to nejde, musíš se spojit se svým – hm – pojišťovacím agentem. Je to až překvapující, co jsou takoví lidé ochotni udělat za pět set dolarů. A když se jedná o hezkou dívku, jako ses ty, pak se najdou agenti, kteří úkol převezmou za zvlášť výhodných podmínek nebo dokonce úplně zadarmo. Někteří to mají rádi, zvlášť když se jedná o hezkou mladou holku. Udělají to jen ze samé bujnosti.“ Pohlédl na ni koutkem oka a viděl, že pochopila. „Jak jsem řekl, chci být kamarád. Docela rád čas od času vypomůžu, když je třeba. Když kamarád potřebuje práci, obyčejně to můžu nějak zařídit. Kamarádka potřebuje pár dolarů, třeba na nové šaty, prosím – se mnou se dá mluvit.“

Podal jí znovu peníze. Tentokrát přijala.

kapitola 25

Macomber napřed telefonoval, aby měl jistotu, že rabína zastihne.

„Macomber? Známe nějakého Macombera?“ zeptal se rabín, když mu Miriam řekla, kdo volal. „Říkal, že se jedná o nějakou městskou záležitost.“

„Myslíš, že by to mohl být ten člen Rady starších? Pokud vím, je nějaký Macomber předsedou Rady starších.“

„Můžeš se ho zeptat, až přijde,“ řekla krátce. Potom, jako by si uvědomila svou úsečnost, připojila: „Říkal, že přijde v sedm hodin.“

Rabín se podíval na svou ženu tázavě, ale neřekl nic. Byla náladová už několik dní, ale on se nerad ptal.

Rabín poznal Macombera okamžitě. Chtěl ho uvést do své pracovny, poněvadž předpokládal, že se bude jednat o nějakou záležitost ohledně synagógy nebo židovské náboženské obce. Ale Macomber byl v obývacím pokoji zřejmě zcela spokojen.

„Dlouho se nezdržím, pane rabíne, jen jsem se zastavil, abych se vás zeptal, jestli byste se chtěl zúčastnit slavnosti zahájení vodáckého týdne.“

„Jak zúčastnit?“ zeptal se rabín.

„Totiž, už po několik let z toho děláme velkou slávu. Víte, přijedou sem lodi z celého okolí. Z jachtklubů podél severního pobřeží, řada i z jižního pobřeží nebo ještě větších vzdáleností. Než začnou závody, pořádáme na nábřeží slavnost. Kapela hraje, pak se vztyčí vlajka a nakonec přijde požehnání. V minulých dvou letech žehnali protestantští kněží, rok předtím to byl katolický kněz. A letos jsme si mysleli, že by bylo fair, kdyby to byl rabín, když teď máme ve městě také rabína.“

„Nevím, co vlastně chcete žehnat,“ řekl rabín. „Přijíždějí sem sice na závody nejrůznější lodi i loďky, ale může snad dojít k nějaké nehodě?“

„Vlastně ani ne. Samosebou, může se stát, že někdo dostane ránu veslem nebo že spadne do vody, ale není to často.“

Rabín nevěděl, co si má myslet. „Tak snad chcete, abych se modlil za vítězství?“

„No, přirozeně bychom byli rádi, kdyby naši vyhráli. Ale v závodech vlastně nevystupujeme jako město, abyste rozuměl.“

„Ale pak tedy opravdu nevím, jak tomu mám rozumět. Chcete říci, že se mají žehnat lodě samotné?“

„Ano, pane rabíne. Vaším úkolem by bylo požehnat lodě, ale nejenom naše, nýbrž všechny, které v té době budou v přístavu.“

„Tak nevím,“ řekl rabín pochybovačně. „Nemám v tom žádné zkušenosti. Víte, naše modlitby většinou nejsou prosebné. Nežádáme o něco, co nemáme – spíš děkujeme za to, čeho se nám dostalo.“

„Nechápu.“

Rabín se usmál. „To je tak. Vy křesťané říkáte ,Otče náš, jenž jsi na nebesích, chléb náš vezdejší dejž nám dnes‘, kdežto my říkáme ,buď požehnán, ó Hospodine, který dáváš vyrůst chlebu ze země‘. Tento příklad je trochu zjednodušený, ale všeobecně řečeno jsou naše modlitby díkůvzdání za to, čeho se nám dostalo. Samosebou, mohl bych přednést díkůvzdání za lodě, které nám poskytují potěšení. Je to sice trochu přitažené, musel bych o tom uvažovat., Víte, já se v tom žehnání vlastně moc nevyznám.“

Macomber se smál. „To mi říkáte pěkné věci. Monsignor O’Brien, který žehnal před dvěma lety, nebo doktor Skinner, který se toho ujal loni, si možná také myslí, že tady nejsou jen proto, aby žehnali. Ale udělali to.“

„Rozhodně se to k jejich povolání hodí líp.“

„Copak nemáte stejné povolání?“

„Ne. Každý z nás pracuje na základě jiných tradic. Monsignore O’Brien je kněz podle tradice biblických kněží. Byli to synové Áronovi. Má určitou moc, kouzelnou moc, která se projevuje při celebrování mše, například když mění magickým způsobem chléb a víno na tělo a krev Kristovu. Doktor Skinner, jakožto protestantský kněz, vyrůstá z tradice proroků. Dostalo se mu poslání, aby kázal slovo Boží. Já, jakožto rabín, jsem postava především světská. Nemám ani kouzelnou moc katolických kněží, ani poslání kněží protestantských. Pokud se moje povolání vůbec podobá některému povolání biblickému, tak jsou to bibličtí soudci.“

„Myslím, že vám teď rozumím,“ řekl Macomber pomalu. „Ale nikdo – totiž chci říct, že jsem sem přišel vlastně kvůli té slavnosti.“

„Chtěl jste říct, že pří té slavnosti stejně nikdo tu modlitbu neposlouchá?“

Macomber se krátce zasmál. „Ano, pane rabíne. Bohužel. Ale teď jsem vás snad urazil.“

„Vůbec ne. Jako rabín vím, že lidé neposlouchají, když se modlím, stejně jako vy jste si vědom toho, že lidé neposlouchají, když řečníte, třeba by to bylo o sebezávažnějších věcech. Nezabývám se otázkou, zda budou lidé na nábřeží při požehnání ochotni nebo v náladě ke zbožnému rozjímání. Uvažuji spíš o tom, není-li taková modlitba bezúčelná a vlastně lehkovážná.“

Zdálo se, že je Macomber zklamán.

„Proč o to vlastně stojíte, aby se tam můj muž modlil?“ zeptala se Miriam.

Macomber hleděl z jednoho na druhého. Podle jejího vyrovnaného pohledu i odhodlaného sevření brady poznal, že jakékoli výmluvy by byly marné. Rozhodl se, že bude upřímný.

„Jde o to, že ta nešťastná vražda u synagógy začíná mít ošklivé následky. V posledních několika dnech se zbytečně moc mluví. A mluví se škaredě. Nikdy jsme tady nic takového neměli a rozhodně se nám to nelíbí. Podle mého názoru by se situace zlepšila, kdybychom oznámili, že vás Rada starších vyzvala, abyste lodím požehnal. Souhlasím s vámi, že je to vlastně pitomost. Takový výmysl Obchodní komory. V některých katolických zemích se to dělá, hlavně v malých rybářských vesnicích, jenže tam jde o velmi vážnou záležitost, protože na úspěchu plavby závisí celá hospodářská situace. Mimo to je tam plavba také dost nebezpečná. I v Gloucesteru, odkud vyplouvají celá velká loďstva, je takový obřad odůvodněný. Naproti tomu tady je bezvýznamný. Ale ve vašem případě, pane rabíne, bude obřad důkazem toho, že Rada starších – a tedy i všichni odpovědní lidé ve městě – nechtějí mít se vší tou hanebností nic společného.“

„To je od vás velmi laskavé, pane Macombere,“ řekl rabín, „ale nezveličujete to trochu?“

„Ne, věřte mi, že ne. Vy jste snad zatím nezažil žádné nepříjemnosti, nebo pokud ano, tak jste nad tím mávl rukou, poněvadž jste si myslel, že jde o projevy nějakých cvoků, anebo že to přestane, jakmile bude vrah odhalen. Jenomže tohle je případ, který se těžko řeší. Často se takové případy nedořeší vůbec. A mezitím mohou být poškozeni velmi slušní lidé. Neříkám, že by můj návrh mohl úplně změnit situaci, ale mohl by ji alespoň zlepšit.“

„Nesmírně si vaší snahy vážím…“

„Tedy souhlasíte?“ Rabín pomalu zavrtěl hlavou.

“Proč ne? Je to snad proti vašemu náboženství?“

„Vlastně ano. Výslovně se říká: Nevezmeš jména Božího nadarmo.“

Macomber povstal. „Vidím, že se nedá nic dělat, ale byl bych rád, kdybyste o tom ještě uvažoval. Nejde jen o vás, chápejte, jde o celou židovskou obec.“

Když odešel, zvolala Miriam: „Davide, to jsou hodní lidé!“ Přikývl, ale neřekl nic.

Telefon zazvonil a rabín zvedl sluchátko. „Rabín Small,“ řekl a naslouchal. Dívala se na něj vzrušeně a viděla, jak rudne. Položil sluchátko a obrátil se k ženě. „Tak to jsou ty omyly a špatná čísla?“ zeptal se tiše. Přikývla.

„Pokaždé stejný hlas?“

„Někdy mužský, někdy ženský. Pokaždé zní jinak. Někdy říká jen sprosťárny, ale většinou jsou to hrozné věci.“

„Tenhle člověk se ptal, jestli je k oslavě blížících se svátků třeba lidské oběti. Mimochodem, měl docela hezký hlas. Asi myslel na Pesach.“

„To snad ne!“

„To snad ano.“

„Hrůza! Jak je to možné, že v tomhle krásném městě, kde žijí takoví milí lidé jako Hugh Lanigan a Macomber, jsou také takoví lidé, kteří telefonují…“

„Jsou to blázni,“ řekl pohrdavě. „Několik zlých bláznů.“

„Nejsou to jenom ty telefony, Davide.“

„Ne? Co ještě?“

„Když jdu do krámu, prodavači jsou zdvořilí, ale dříve byli srdeční. A ostatní zákazníci, které znám, se mi teď snaží vyhnout.“

„Jseš si jistá? Není to jenom tvoje obrazotvornost?“ Ale jeho hlas zněl nejistě.

„Je to jisté, Davide. Nemůžeš něco dělat?“.

„Co bych mohl dělat?“

„Nevím. Jseš přece rabín, tak bys měl vědět, co by se dalo dělat. Snad bys to měl říci Hugh Laniganovi nebo by ses měl poradit s právníkem. A snad bys měl uvažovat o tom, co ti nabízí Macomber.“

Neodpověděl a vrátil se do obývacího pokoje. Nahlédla dovnitř a viděla, že sedí v křesle a hledí upřeně na protější stěnu. Když mu nabídla čaj, zavrtěl rozmrzele hlavou. Později se odvážila podívat se znovu. Zase seděl v židli s očima upřenýma vpřed.

„Prosím tě, mohl bys mi rozepnout zip?“ zeptala se. Aniž se zvedl, stáhl automaticky zdrhovadlo na jejích zádech. Nakonec si patrně uvědomil, co dělá, protože se zeptal: „Proč se svlékáš?“

„Poněvadž jsem unavená a chci jít spát.“ Zasmál se. „Samozřejmě! Jsem to hlupák. Nemůžeš přece jít v šatech do postele. Promiň, ale já budu ještě chvíli vzhůru.“

V té chvíli slyšeli automobil, který zastavil přede dveřmi. „Někdo přijel,“ řekl. „Kdo by to mohl tak pozdě být?“ Chvíli čekali. Pak zazvonil zvonek. Miriam si rychle upravila šaty a běžela ke dveřím, ale v tom už bylo zase slyšet hluk motoru a kol, ujíždějících po štěrkové cestě. Otevřela dveře a vyhlédla ven. Zahlédla zadní světla automobilu, který ujížděl ve tmě ulicí.

Za sebou uslyšela svého manžela, který zvolal: „Ach Bože!“ Obrátila se a viděla to také: na dveřích byl rudou barvou čerstvě nalakovaný hákový kříž. Barva stékala po dveřích jako čerstvá krev.

Rabín sáhl na barvu a potom hleděl mlčky na rudou skvrnu na svém ukazováčku. Miriam náhle vypukla v pláč. „Nezlob se, Davide, nemohu si pomoci,“ štkala. Držel ji pevně, dokud se nevzpamatovala. Potom řekl drsným hlasem: „Přines mi čisticí prostředek a nějaký hadr.“ Přitiskla svou tvář na jeho rameno. „Bojím se, Davide, bojím se!“

kapitola 26

Rabín zazvonil u dveří Serafinových. Paní Serafinová jej nepoznala, ačkoli byla jeho fotografie v souvislosti s případem vraždy uveřejněna v novinách. „Jsem rabín Small,“ řekl. „Rád bych s vámi mluvil. Nebudu vás dlouho zdržovat.“

Nebyla si jista, zda ho má vpustit. Byla by se ráda zeptala manžela, ale ten ještě spal.

„Je to ohledně té vraždy? Jestli ano, myslím, že bych s vámi neměla mluvit.“

„Přišel jsem si prohlédnout její pokoj.“ V jeho hlase bylo něco tak jistého a rozhodného, že nebylo možno odporovat.

Zaváhala a pak řekla: „Tak teda pojďte, je to tady vzadu za kuchyní,“ a vedla ho dál.

Když šli do kuchyně, zvonil telefon. Běžela rychle zvednout sluchátko. Chvíli hovořila a pak zavěsila. „Promiňte,“ řekla rabínovi. „Máme druhý aparát v ložnici, tak jsem nechtěla, aby se Joe vzbudil.“

„Chápu.“

Otevřela dveře z kuchyně a ustoupila stranou, aby mohl vejít. Díval se po pokoji – na postel, na noční stolek, na sekretář a na malé křesílko. Šel k nočnímu stolku a díval se na tituly knih na poličce; pohlédl na malé rádio z plastické hmoty, které stálo na stolku. Chvíli si je prohlížel a pak otočil knoflíkem; bylo slyšet hlasatele: „Slyšíte vysílání stanice města Salemu. Budeme vysílat hudbu…“

„Myslím, že byste se neměl ničeho dotýkat,“ řekla. Vypnul rádio a omluvně se usmíval. „Často si pouštěla rádio?“

„Neustále – tu bláznivou moderní muziku.“ Dveře do koupelny byly otevřeny. Zeptal se, zda se tam smí podívat. Paní Serafinová otevřela dveře do koupelny dokořán.

„Děkuji,“ řekl. „To mi stačí.“

Vedla ho zpět do obývacího pokoje. „Zjistil jste něco zvláštního?“

„Ani jsem to nečekal. Jenom jsem si chtěl tak trochu udělat představu o té dívce. Řekněte, byla hezká?“

„Žádná krasavice, i když o ní v novinách psali, že byla ,přitažlivá blondýna‘. Asi se tak mluví o každém děvčeti. Byla přitažlivá, protože byla zdravá a dobře živená – znáte to. Ale silná v pase, tlusté nohy a kotníky – ach, promiňte, zapomněla jsem…“

„Nic se nestalo, paní Serafinová,“ ujistil ji. „Vím, co jsou to nohy a kotníky. Řekněte, byla šťastná?“ „Myslím, že ano.“

„Přestože neměla přátele, jak jsem slyšel.“

„Totiž chodívala někdy do biografu s Cilkou, která pracuje u Hoskinsů tady vedle.“

„A což chlapce, neměla žádného? Nebo byste o tom nevěděla?“

„Myslím, že by mi byla řekla, kdyby byla šla na schůzku. Vždyť to znáte: když jsou dvě ženské v domě pohromadě, tak si povídají. Ale jsem si jista, že žádného chlapce neměla. Ve čtvrtek večer chodívala do biografu buď sama nebo s Cilkou. Ale v novinách psali, že byla těhotná. Tak musela znát nějakého muže.“

„Bylo tehdy v ten čtvrtek v jejím chování něco zvláštního?“

„Ne. Byla stejná jako jindy. Já měla co dělat, tak se postarala dětem o oběd, ale hned potom odešla. Obyčejné chodívala už před obědem.“

„Ale přesto na tom nebylo nic divného, že odešla později?“

„Neřekla bych.“

„Tak vám děkuji, paní Serafinová, jste velmi laskavá.“ Šla s ním ke dveřím a dívala se za ním. Pak na něj zavolala: „Pane rabíne, tamhle je Cilka, jestli s ní chcete mluvit, je to to děvče s těmi dvěma dětmi.“ A pak ho viděla, jak spěchá po ulici a hovoří s děvčetem. Rabín Small mluvil chvíli s Cecilií a potom šel dál. Pohlédl na poštovní schránku. Pak nastoupil do vozu a jel do Salemu, kde nějakou dobu pobyl. Potom jel zpátky domů.

*

Pan Serafino vstal brzy po poledni. Umyl se, zkusil hřbetem ruky délku svých vousů a rozhodl se, že se oholí až večer. Pak šel dolů do kuchyně. Venku na dvoře viděl svou ženu, jak si hraje s dětmi. Zamával na ni. Vešla dovnitř, aby mu udělala snídani, a on seděl u kuchyňského stolu a četl vtipy v novinách, zatímco ona kutila kolem sporáku.

Nepromluvili ani slova. Teprve po snídani řekla: „Hádej, kdo tady dnes ráno byl. Sázím se, že to neuhodneš.“

Neodpověděl.

„Byl to rabín Small, ze synagógy,“ pokračovala. „Víš přece, ten, co se v jeho voze našla ta kabelka.“

„Co chtěl?“

„Chtěl se mě zeptat na to děvče.“

„Ten má ale odvahu. Doufám, že jsi s ním nemluvila.“

„Mluvila. Proč ne?“

Díval se na ni užasle. „Protože je na případu zúčastněn a protože to, co víš, je vlastně svědectví. Tak proto.“

„Ale vypadal velice sympaticky. Je to mladý člověk. Docela jiný, než si člověk rabína představuje. Totiž – nebyl vousatý a nic takového.“

„Dnes už se to nenosí. Copak se nepamatuješ na tu svatbu, jak jsme se šli loni podívat? Ten rabín tehdy taky neměl vousy.“

„Ale tenhle nevypadal ani nijak zvlášť důstojně. Víš – byl to docela normální mladý muž. Mohl to být zrovna tak dobře pojišťovací agent nebo obchodník automobily, ale nebyl nijak zvlášť výřečný, ale za to zdvořilý. A měl dobré i chování. Chtěl vidět Eliščin pokoj.“

„A tys mu ho ukázala?“

„Jistěže.“

„Na policii ti přece řekli, že nemáš nikoho pouštět. Jak víš, že nechtěl něco vzít nebo smazat otisky prstů nebo dokonce něco tady nechat?“

„Vždyť jsem a nim byla celou tu dobu, tak to musím vědět. Byl tady vcelku jen pět minut.“

„Tak já ti něco řeknu: zavolám policii a oznámím to.“

Vstal.

„A proč?“

„Protože se jedná o vraždu a všechno, co je v tom pokoji, je průkazný materiál a protože rabín má na případě zájem.

Mohl třeba něco změnit. Ode dneška o tom s nikým nemluv. Rozumíš?“

„No dobře.“

„S nikým, Slyšelas?“

„No jo.“

„Nesmíš říct ani jediné slovíčko. Rozumělas mi dobře, doufám.“

„No dobře, rozuměla. Co se prosím tě tolik rozčiluješ? Jseš celý rudý v obličeji.“

„Snad mám právo na trochu klidu ve vlastním domě,“ zuřil.

Usmála se na něj. „Jseš celej nasupenej, Joe, sedni si, miláčku, naleju ti ještě šálek kafe.“

kapitola 27

Téhož dne večer přišel k rabínovi Hugh Lanigan na návštěvu. Rabín nebyl příliš překvapen.

„Slyším, že jste byl dnes ráno na návštěvě u Serafinových,“ pravil Lanigan.

Mladý muž se začervenal a přitakal.

„Tak vy si provádíte pátrání sám, viďte, pane rabíne?“ Lanigan sevřel ústa, aby vypadal přísně, ač zřejmě pokládal situaci za docela zábavnou. „Nedělejte to, pane rabíne. Mohl byste nějak porušit stopy a bůhví, že jsou nejasné dost. Navíc vás musím upozornit, že by to mohlo vzbudit podezření. Pan Serafino, který nám to přišel říci, myslel, že jste třeba chtěl z dívčina pokoje něco odstranit, a že to mohlo být i něco inkriminujícího.“

„To mě vůbec nenapadlo,“ řekl rabín kajícně. „Promiňte.“ Váhal a potom řekl nesměle. „Něco mě napadlo a chtěl jsem si to ověřit.“

Lanigan na něj vrhl rychlý pohled. „Ale?“ Rabín přikývl a spěšně pokračoval. „V každém sledu událostí je začátek, prostředek a konec. Posledně, když jsme spolu mluvili o tomto případě, začali jsme naneštěstí u kabelky, tedy od konce. Třeba bychom došli dál, kdybychom začali od začátku.“

„A co nazýváte začátkem? Otěhotnění děvčete?“

„To by mohl být začátek, ale nemáme jistotu, že otěhotnění souvisí s dívčinou smrtí.“

„Tak kde byste začal?“

„Kdybych vedl pátrání,“ řekl rabín, „chtěl bych především vědět, proč odešla ještě jednou z domu, když se rozloučila s Bronsteinem.“

Lanigan o tom uvažoval a potom pokrčil rameny. „Mohla odejít z nejrůznějších důvodů. Třeba chtěla hodit dopis do schránky.“

„Tak proč si svlékla šaty?“

„V té chvíli právě pršelo,“ poznamenal Lanigan. „Možná, že nechtěla, aby jí šaty zmokly.“

„Pak by byla prostě navlékla kabát nebo plášť do deště – a to také udělala. Kromě toho se schránka nevybírá dřív než ráno v 9.30. Díval jsem se.“

„Nu dobře, tak tedy nešla hodit dopis. Třeba se chtěla trochu projít a nadýchat se čerstvého vzduchu.“

„V dešti? Když byla celé odpoledne i večer venku? Kromě toho i tady platí námitka: proč by si byla svlékala šaty? To je vlastně základní otázka: proč si svlékla šaty?“

„Tak proč tedy?“

„Jistě proto, že si chtěla jít lehnout,“ oznámil rabín.

Lanigan hleděl na vítězoslavný výraz rabínova obličeje. Nakonec řekl: „Nechápu. Kam vlastně míříte?“

Rabín dal najevo určitou netrpělivost. Nemohl si pomoci. „Dívka se vrátila z vycházky. Bylo pozdě a druhý den ráno měla brzo vstávat. Tak se začla svlékat a chtěla si jít lehnout. Svlékla si šaty a pečlivě je pověsila do skříně. Normálně by ve svlékání pokračovala, ale něco ji přerušilo. Myslím, že to musela být jedině nějaká zpráva.“

„Myslíte, že jí někdo telefonoval?“

Rabín Small zavrtěl hlavou. „To ne, protože nahoře v ložnici je druhý telefon a paní Serafinová by to byla slyšela.“

„Jakou zprávu tedy mohla dostat?“

„Rozhlasem. Podle toho, co říkala paní Serafinová, poslouchala neustále rádio. U děvčat toho věku je zapínání rádia podmíněný reflex. Stejně automatický, jako dýchání. Domnívám se, že zapnula rádio hned jak přišla.“

„Dobře, tedy zapnula rádio. A jakou zprávu mohla dostat?“

„Ve 12.35 se vysílá souhrn zpráv ze salemské stanice. Posledních několik minut se vysílají místní zprávy.“

„A myslíte, že slyšela nějaké místní zprávy, které na ni působily tak, že vyběhla do deště? Proč by to dělala?“

„Poněvadž se chtěla s někým setkat.“

„Tak pozdě v noci? A jak by věděla, kde ho potká? Ten pořad znám, žádné osobní zprávy v něm nebývají. A jestli se měla s někým setkat, tak proč si napřed neoblékla šaty? Opravdu, pane rabíne…“

„Neměla čas se znovu oblékat, poněvadž musela být v jednu na místě,“ řekl rabín klidně. „Věděla, že tam bude, poněvadž v té době měl telefonovat na policejní stanici.“

Lanigan se na něj udiveně zahleděl. „Myslíte – Billa Normana?“

Rabín přikývl.

„Ale to je nemožné! Právě se zasnoubil s dcerou Buda Ramsaye. Byl jsem na jejich zasnoubení jako čestný host. Bylo to právě ten večer.“

„Ano, to vím. A to byla ta zpráva, kterou dívka slyšela v rozhlase. Zavolal jsem dnes do rozhlasu a přeptal jsem se na to. Jen o tom chvíli uvažujte. Nezapomeňte, že děvče bylo těhotné. Všichni, kteří ji znali, říkali, že byla ve společnosti mužů jen jednou, a to na policejním plese. Předpokládám, že tam Normana poznala.“

„Snad si nemyslíte, že tam také otěhotněla?“

„Těžko. Bylo to v únoru. Ale tam se s Normanem seznámila. Nevím, jak známost pokračovala, ale mohu si to představit. Jako každý laik vím, že hlídkující příslušník policie musí volat na policejní stanici v pravidelných intervalech. Vždycky jsem předpokládal, že stejně jako noční hlídač v továrně, tak i příslušník policie má čas mezi jednotlivými telefonními hovory rozdělený podle toho, Jak dlouho jde od jedné telefonní budky ke druhé.“

„Ne docela tak,“ začal Lanigan. „Má určitou volnost, aby nemusel spěchat.“

„To jsem zjistil před několika týdny, když jsem byl vyzván, abych urovnal spor mezi dvěma členy naší kongregace. Jeden z nich se potřeboval dostat pozdě v noci do domu a neměl klíč. Taxikář při té příležitosti našel hlídkujícího policistu, který se pravidelně zastavoval na šálek kávy někde v sousedství.“

„Je to osmihodinová služba. Nelze očekávat, že by někdo mohl vydržet celou tu dobu na nohou bez přestávky,“ řekl Lanigan na obranu policie. „A v zimě se potřebuje člověk: čas od času trochu zahřát.“

„Samozřejmě,“ souhlasil rabín. „A když jsem tak o tom uvažoval, uvědomil jsem si, že je to jen rozumné, dát takovému příslušníkovi dostatek času, protože se může stát, že se musí někdy na cestě ujmout nějakého pátrání. Hovořil jsem s inspektorem Johnsonem, který dělá tutéž obchůzku během dne, a ten mi sdělil, že si noční hlídka obyčejně zařizuje přestávky podle svého vlastního uznání. Na téhle obchůzce se například na chvíli zastaví se strážníkem u Gordonova bloku. Pak v mléčném baru, a když bydlel Stanley ještě v synagóze, stavoval se také u něho. Serafinův dům je při cestě a Eliška byla každý den až do dvou hodin v domě sama krom dětí, které spí v poschodí. A teď si představte: hezký mladý strážník, ještě k tomu svobodný, je na obchůzce. Musí telefonovat v jednu hodinu z budky na rohu Maple a Vine Street a pak musí pokračovat dolů po Vine Street, přímo k Serafinovu domu. A je velmi příjemné, když se za chladných sychravých nocí může zastavit u děvčete na horký šálek kávy a malé popovídání. Za půl hodiny může být zase venku.“

„A co ve čtvrtek? Dívka by si jistě přála, aby s ní ve čtvrtek někam šel, když měla volno.“

„A proč? Setkávali se každou noc mimo čtvrtek. Měl noční služby, a proto se ve dne potřeboval vyspat. Dovedu si představit, že do něj byla zamilovaná a že předpokládala, že i on je do ní stejně zamilovaný. Asi doufala, že se vezmou. Nic nenasvědčuje tomu, že byla nějak moc do větru. Právě naopak. Proto asi také odmítala chodit s nějakým jiným nebo na společné schůzky s Cecilií. Zřejmě měla pocit, že je zasnoubená.“

„To všechno je velmi chytré,“ připustil Lanigan, „ale je to pouhý dohad.“

„Pravda. Ale přitom to všechno zapadá jedno do druhého. A umožňuje to rekonstruovat všechny události toho osudného čtvrtku tak, že to dává smysl. Dívka má podezření, že je těhotná. Proto jde k ženskému lékaři, když má volno. Pěkně se ustrojí a nezapomene si vzít snubní prsten. Patřil její matce? Nebo si ho koupila, poněvadž doufala, že bude mít brzy právo jej nosit? U lékaře vystupuje pod jménem paní Elizabeth Brownová, ne proto, že by tady byla nějaká souvislost s Bronsteinem, kterého ještě ani nezná, ale poněvadž je to velmi rozšířené jméno, stejně jako Smith, a poněvadž je přirozené, že si ponechává stejný monogram. Lékař ji prohlédne a oznámí, že je těhotná. A teď dávejte pozor: Bronstein řekl, že když ji v restauraci pozoroval, dívala se neustále na hodiny, jako kdyby na někoho čekala. Jistě jste si mezitím u číšnic ověřil, že si nic neobjednala. Předpokládám, že svému milenci telefonovala a že si s ním dala schůzku, poněvadž se jinak ve čtvrtek nevídali.“

„Lékařova sekretářka řekla, že se dívka ptala, zda je v budově telefonní budka,“ poznamenal Lanigan. Rabín přikývl. „Norman asi přislíbil, že přijde, nebo aspoň že se bude snažit, a ona šla do restaurace Na nábřeží a tam na něj čekala.“

„Ale přesto šla potom s Bronsteinem.“

„Asi jí bylo líto, že nepřišel a snad také měla obavy z budoucnosti. Bronstein řekl, že si k ní přisedl teprve tehdy, když viděl, že ji zřejmě někdo nechal na holičkách. A i potom ji pozval jen ke společnému jídlu, poněvadž jí nerad sám. Je o hodně starší, takže dívka v tom asi neviděla žádné nebezpečí. Ostatně byli v restauraci, tedy ve veřejné místnosti. Během večeře zřejmě viděla, že je to slušný člověk, proto byla ochotna strávit s ním celý večer. Asi potřebovala společnost – jistě jí bylo všelijak. Pak ji vezl domů a ona se chystala jít spát. Svlékla šaty, a tu slyšela zprávu o Normanově zasnoubení.“

„A protože věděla, že Norman má telefonovat na rohu ulice v jednu hodinu a už bylo dejme tomu pět minut před jednou, musela spěchat. Přehodila kabát, a protože pršelo a ona musela přece jen jít kousek pěšky, navlékla také nepromokavý plášť a běžela, aby se s ním setkala. Tak nějak jste si to představoval, pane rabíne?“

„Ano, tak.“

„A co se stalo podle vašeho názoru potom?“

„Zrovna pršelo. Vlastně lilo. Norman viděl můj vůz na parkovišti před synagógou a tak asi navrhl, aby si sedli do vozu a aby si o tom pohovořili. Posadili se dozadu a Norman jí nabídl cigaretu. Chvíli hovořili. Možná, že se hádali. Možná, že mu hrozila, že to řekne jeho snoubence. A tak uchopil řetěz, který měla na krku, a otočil jím. Nemohl nechat mrtvolu ve voze, to je jasné, poněvadž bylo asi jeho povinností prohlédnout aspoň zběžně každý vůz, který v noci parkuje venku. Kdyby se mrtvola byla našla ve voze, byl by to musel nějak vysvětlovat. Proto ji vynesl ven na trávník a schoval za zdí. Kabelka sklouzla na zem a on si jí prostě nevšiml.“

„Ale jistě jste si vědom toho, že nemáme na to všechno ani sebemenší důkaz, pane rabíne.“ Rabín přikývl.

„Ale rozhodně to dobře zapadá jedno do druhého,“ pokračoval Lanigan zamyšleně. „Kdyby to byla pověděla Ramsayovým, byli by zrušili zasnoubení. Znám je. Jsou to slušní lidé, ale velmi hrdí. Myslel jsem, že znám i jeho,“ zvedl obočí a podíval se na rabína tázavě. „To všechno jste si dal dohromady napřed v hlavě a pak jste si to šel k Serafinům ověřit?“

„Vlastně ne. Měl jsem jakési nejasné tušení, ale teprve když jsem viděl rádio v dívčině pokoji, začalo se mi celé vysvětlení formulovat. Ovšem měl jsem tu výhodu, že jsem měl důvod podezírat Normana hned od začátku.“

„Jak to?“

„Popřel, že mě viděl, ale já jsem si tím byl jist. Proč to udělal? Rozhodně ne proto, že bych mu byl nějak osobně nesympatický – vždyť mě neznal. Kdyby byl přiznal, že mne viděl, nebylo by mu to nijak pomohlo – ale mně ano. Bylo by to znamenalo, že jsem musel odejít ze synagógy dosti dlouho předtím, než došlo k vraždě. Ale pokud byl vinen nebo aspoň nějak do věci zamotán, bylo pro něj jistě výhodné, když podezření padlo na někoho jiného, nemyslíte?“

„Proč jste mi to už neřekl dříve, pane rabíne?“

„Poněvadž to bylo jenom podezření. Kromě toho to není pro rabína tak snadné, aby na někoho ukázal prstem a řekl, že je to vrah.“

Lanigan mlčel.

„Stejně to ještě není skutečně prokázáno,“ namítl rabín.

„Nemám žádné obavy, že by se důkazy nenašly.“

„Co chcete dělat?“

„Teď zrovna nevím, jestli se mám zeptat Normana, co mu Eliška Bleechová řekla po telefonu ve čtvrtek odpoledne nebo proč nepřišel na schůzku do restaurace Na nábřeží“ řekl Lanigan. „Mezitím zařídím, aby se na něj podívala ta Cecilie. Říkala, že Eliška tančila na policejním bále většinou s jedním mužem. Je-li vaše teorie správná, musel to být Norman. A pak se zeptáme Simpsonových, kteří bydlí proti Serafinovým. Jestli k ní Norman tak často chodil, jak si myslíte, pak ho tam možná někdy v noci viděli.“ Jeho rty se uvolnily do neznatelného úsměvu. „Když víme, co hledáme, pane rabíne, snadno to najdeme.“

kapitola 28

Schůze představenstva byla tentokrát neobvyklá tím, že byl přítomen rabín, Když ho Jakub Wassermann přišel pozvat a ptal se ho, zda by se chtěl schůzí představenstva zúčastňovat, přijal rád a byl vděčen. „Nemusíte chodit, jestli nechcete. Totiž nebudeme vám to mít nijak za zlé, když někdy nepřijdete, nebo když vůbec nebudete chtít chodit. Ale kdykoli ve vám bude chtít přijít, budete vítán.“

A teď byl rabín na schůzi poprvé. Pečlivě sledoval čtení zápisu z minulé schůze. Pozorně naslouchal zprávám předsedů různých výborů. Hlavním bodem byl návrh osvětlení parkoviště. Původně byl tento návrh přednesen Alanem Beckerem, který teď vstal, aby promluvil. „Trochu jsem si celou záležitost prověřil. Požádal jsem elektrikáře, který pro nás obvykle pracuje, aby se přišel na parkoviště podívat a předložil přibližný rozpočet. Podle toho, co říkal, se to dá provést dvěma způsoby. Buď můžeme postavit tři sloupy, po dvanácti stech dolarech, nebo můžeme dát namontovat šest reflektorů přímo na budovu synagógy. To by bylo levnější, ale zkazilo by to vzhled budovy. Reflektory by byly po pěti stech, tedy celkem by to byly tři tisíce, kdežto sloupy by stály tři tisíce šest set. Pak bychom ovšem potřebovali také automatické hodiny a zařízení, kterým by se světla automaticky vypínala. To by nestálo mnoho, ale musí se počítat samozřejmě s tím, že se budou muset platit také účty za elektřinu. Všechno dohromady by se to dalo pořídit nejvýš za pět tisíc.“

Bylo slyšet povzdechy a výkřiky nevole. Becker se rozzlobil. „Vím, že je to spousta peněz, ale je to třeba. Jsem rád, že je dnes tady náš rabín, poněvadž nikdo neví líp než on, jak je osvětlení našeho parkoviště důležité.“

„Ale jen si představ, co nás to bude každoročně stát, Alane; nemůžeš přece do těch reflektorů dát jenom nějaké šedesátiwattové žárovčičky. A v zimě to bude svítit nějakých čtrnáct hodin denně.“

„Tak chcete, aby se na našem parkovišti scházeli milenci? Nebo je libo snad ještě jednu takovou malou vraždičku?“ zařval Becker.

„V létě budou světla přitahovat milióny komárů.“

„No a? Ti budou nahoře kolem světel, ne? Aspoň nebudou komáři obtěžovat u země.“

„Budou. Když svítí světla, lítají komáři po celém prostranství!“

„A co myslíte, co tomu budou říkat lidé, kteří bydlí v sousedství, když se bude tak velké prostranství celou noc osvětlovat?“ Rabín něco zamumlal.

„Co jste říkal, pane rabíne?“ zeptal se pan Wassermann. „Chcete k ternu něco podotknout?“

„Jenom jsem si myslel,“ řekl rabín nesměle, „že máme na parkoviště jenom jeden vjezd. Proč tam nedáte bránu?“ Náhle bylo ticho. Pak si to všichni začali vzájemně vysvětlovat.

„Opravdu, je tam asfalt a nikdo tam pěšky nechodí.“

„Kolem dokola jsou přece keře. Dal by se uzavřít jenom vjezd.“

„Stanley by mohl bránu každý večer zavřít a hned ráno zase otevřít.“

„A i kdyby Stanley neměl službu a některý výbor měl schůzi, mohli by členové nechat vozy stát na ulici.“ Náhle všichni zmlkli stejně rychle, jako když předtím začali všichni hovořit. Dívali se na svého mladého rabína s úctou a obdivem.

*

Rabín byl doma a seděl u svého psacího stolu, na kterém ležela tlustá kniha. Jeho paní přišla ke dveřím pracovny. „Je tady pan Lanigan, Davide.“

Rabín začal vstávat, ale Lanigan řekl: „Nevstávejte, pane rabíne.“ Pak zpozoroval knihu. „Vyrušuji?“

„Vůbec ne.“

„Nechtěl jsem nic zvláštního,“ pokračoval Lanigan. „Ale od té doby, co jsme vyřešili ten případ, postrádám naše rozhovory. Byl jsem tady nedaleko, a tak už ze zvyku jsem si řekl, že se zastavím a pozdravím.“ Rabín se potěšeně usmíval.

„Právě jsem přišel na takovou malou pedanterii, která vás možná pobaví,“ řekl Lanigan. „Víte, každých čtrnáct dní musím předkládat městskému kontrolorovi mzdový výkaz našeho odboru k schválení. Zaznamenávám pravidelné hodiny, odpracované každým příslušníkem, dále přesčasy a zvláštní úkoly. Pak udělám součet hodin na každého příslušníka. Chápete?“ Rabín přikývl.

„A teď jsem dostal celý výkaz zpátky,“ Lanigan měl proti své vůli v obličeji výraz únavy, „poněvadž Norman byl na listině vykázán celou pracovní dobou. Kontrolor namítá, že po vraždě už nemá na listině co dělat. Je to zločinec a jako takový nemá právo vyskytovat se na policejním platebním výkaze. Co tomu říkáte? Nevím, zda proti tomu mám vznést námitky, nebo to nechat být a nestarat se o to.“

Rabín našpulil ústa a pak pohlédl na velkou knihu před sebou. Usmál se. „Máme se podívat, co tomu říká Talmud?“