Peter Cheyney

Slečnám to nevadí

1

Vedro jak v pekle.

Ne že bych si tam byl už někdy zajel, ale horší to tam nemůže bejt než červenec v týhletý kalifornský poušti. Hasím si to kolem India a počítám, že na mě co nejdřív vyjuknou světla Palm Springsu. Natírám to ostošest – rychloměr leze na osmdesátku. Nebejt to mizerný horko, byla by to príma noc; ale vzduch se ani nepohne, ačkoliv odpoledne, když jsem chrápal s hubou dokořán, tak mi takovej samum v dětským vydání vmetl nejmíň půl kila mojavský pouště do krku. Ještě teď mě to tam škrábe. Slyšeli jste už někdy o Kaktusový Líze? Je o ní složenej jeden moc fajn doják, kterej si při jízdě pořád zpívám. Ne že bych měl nějakej extra hlas – to teda zas nemám – ale můžete na to vzít jed, že kdyby se mý mámě bylo povedlo vpašovat mi při narození pár gramů toho chvalně známýho zlata do hrdla, stály by všechny královny krásy frontu, aby slyšely, jak to její rozkošnej synáček Lemmy dává deset nula Carusovi.

Ale vraťme se k tý Kaktusový Líze, co je o ní ta utahaná píseň. Pánbuví proč mi to pořád bzučí v hlavě. Snad že se mi to nějak rýmuje s motorem. Pochytil jsem ji před dvěma rokama od jednoho kovboje v Sonoře, když jsem tam tehdy zašil Yelitze za vraždu a za únos. Ten kovboj neměl na světě nic než kytaru, vysmolenej chřtán a mexickou potvoru, která ho zrovna pustila k vodě. A tak zpíval tuhle utahaninu do zblbnutí. Můžete mi věřit, že přečíst vám někdo v tý chvíli rozsudek o vaší vlastní smrti, tak vám to proti tomu bude připadat jako nějakej rozpustilej šlágr z operety – taková by to byla pro vás ouleva! No poslouchejte:

V sedle ses kolíbal… můj smutnej kovboji,

holkus už dolíbal… už o tě nestojí –

holka tě zanechává,

stádo drn přežvýkává… smutný je obojí…

Kaktusová Lízo… stejskáš si, kovboji,

žití mýho mízo… milostnej nápoji!

Pusto je na poušti…

láska mě opouští… srdce se nehojí –

Tak tohle si teda broukám a nejde mi to z palice skoro jako tomu kovbojovi; nějak se to do člověka zažere či kterýho čerta – co vám mám povídat!

Už jsem na rovině a už jsou přede mnou světla Palm Springsu.

Každej mi říká, že to je bezva město. Můžete tam prej dostat všecko – diamantovej náhrdelník ze zlatnickýho krámu, co je samý plyšový etují, parfém, co je ho půl deci za sto dolarů, a jednu do zubů flanděrou od whisky v těch různejch zapadákách, kterejma se hemžejí výpadový silnice. Jsou to takový príma podniky, ve kterejch si můžete ušetřit spoustu času, protože tam přijdete o pověst i o kalhoty natotata.

Vjíždím do města a jsem utahanej jako pes. Povídal jsem vám o tý Kaktusový Líze? Tak si myslím, že takovejchhle slečen běhá po světě víc. Pištějí, jak vidějí pavouka, ale vrazit milánkovi kudlu do osrdí – to je pro ně jako si objednat zmrzlinu. Některý slečny už jsou takový, ale možná že to o nich víte líp než já.

Ale co se mne týče, já je mám přece rád. Mají něco do sebe. A vyznají se v tom. A jak!

Už jsem projel skoro celej Palm Springs, když kousek před sebou, takhle doprava, vidím světlo a neonovej nápis. Stojí na něm „Horké párky“ – a to je zrovna to, co by mi bodlo. Přišlápnu brzdu. Když vylezu, mám údy jak mrtvola. No a divíte se? Jel jsem deset hodin.

Flákám se chvilku okolo a nakukuju oknem. Je to fajn lokálek – dečičky, záclonečky a párek hezkejch slečen za pultem. Holky jak lusk. Jedna je zrzavá a má oči, který můžou nadělat spoustu malérů, a druhá má postavu, že bych si nic jinýho nepřál než bejt zrovna na dovolený. Jsou tam jen dva tři stolky a nikdo jinej než ty pěkný slečny a nějakej chlap, co se cpe u stolu párkama a hází okem po tý blondýně s tou postavou.

Kouknu na hodinky. Půl jedný. Tak si promáčknu vpředu dýnko klobouku jako právej sekáč a vlezu dovnitř.

„Ahoj, krásko,“ řeknu tý zrzavý. „Dal bych si na vaši počest jeden párek a koflík kávy nejmíň s půllitrem smetany, protože maminka říká, že prej potřebuju zesílit.“

Zrzka se zašklebí na tu druhou. „Koukej, Alice,“ rejpne, „Clark Gable přišel.“ Kutí přitom něco na espresu. „Ba ne,“ odsekne jí ta blondýna. „Pro mne je to Spencer Tracy. Má něco, víš, to jistý cosi, co se o něm pořád říká, že má. Kdepak se toulal po celý naše životy?“

„Nepoperte se mně, holubičky,“ krotím je. „Kdyby tu jedna z vás nebyla, tak bych začal dělat do tý druhý jako Romeo, ale jste taková príma dvojice, že se navzájem rušíte – a nezapomeňte na hořčici… a žádnou cibuli!“

„To jdete jistě na rande,“ prohodí Zrzka.

„Žádná naděje. Ale já nejím cibuli ze zásady,“ vysvětluju. „Je to nebezpečný, člověk nikdy neví, co se může stát. Znal jsem jednoho, co snědl buřta s cibulí, a za hodinu nato slečna, co si ji chtěl namluvit, volala na ministerstvo národní obrany pro plynovou masku.“

Zrzka mi přináší jídlo.

„Nejste odsud, viďte?“ povídá.

„Ne, jedu z Magdaleny z Mexika,“ svěřuju se jí. „Jedu za jedním kamarádem, jmenuje se Sagers – Jeremy Sagers. Nějakej chlap v Arizpe mu odkázal spoustu prachů, a tak jsem si myslel, že mu o tom povím. Neznáte ho?“

„Jestli tohle není psina!“ povídá Zrzka. „Jakpak bysme neznaly Sagerse? Viděla jsem ho, jak hučí do Uzenkový Anny, a ta mu našla místo v jednom z těch nóbl podniků za městem, který navštěvuje.“

„I to tady máte?“ divím se. „Pane, to je nějaký městečko!“

„A ne snad!“ chlubí se Zrzka. „My tu máme, nač si vzpomenete. A teď, když jste tu vy, neschází tady už vůbec nic.“

„Nechala na hlavičce, holuběnko,“ povídám. „Kdopak je to ta Uzenková Anna?“

„Sekanda,“ spustí blondýna. „Začne v šest s dvojitým martini a do půlnoci je udělaná jak zákon káže. Pak přijde sem a dá si tu pět párků. Říká, že prej se do nich vsákne ten jed, co vypila, a že potom hned přestane vidět krásný kovboje tam, kde žádný nejsou. Proto se jí říká Uzenková Anna.“ Ztlumí hlas. „Zrovna jde,“ zamumlá.

Otočím se ke dveřím.

To, co sem vplulo, stojí namouduši za podívanou. Má to na sobě džempr, modrý šortky a střevíce s nízkejma podpatkama. A má nakoupíno, že by to obyčejnýmu mužskýmu stačilo tak na tři roky. Ale věřte mi nebo ne, nějak se pozná, že je to, čemu se říká dáma.

Dojde ke stolu a plácne sebou na židli. Slečny za pultem se činí. Už daly na jeden talíř párky a teď nalejvají do velkýho hrnku kávu. Zvednu se a začnu jí to nosit na stůl sám. Podívá se na mě.

„A kdopak jste vy?“

„Já – já jsem muž, co věří na víly,“ řeknu. „Poslyšte, madame,“ povídám honem, než může promluvit, „snad byste mi mohla pomoct. Tady slečny říkají, že prej jste dohodila místo mýmu kamarádovi – jmenuje se Jeremy Sagers. Mám pro něho príma novinu – nějakej chytrák mu odkázal prachy.“

Souká do sebe první půlku druhýho párku.

„Našla jsem mu místo v hotelu Miranda,“ povídá, když polkne, „ale byl línej jak veš, tak s ním vyrazili dveře. To, co má teď, to si splašil sám. Pracuje v jednom podniku daleko v poušti – jmenuje se to Hacienda Altmira – a co se mě týče, dobře mu tak.“

A vtom se dá do breku. Říkal jsem vám, že má nakoupíno.

„Však on se vrátí,“ utěšuju ji. „Mohla byste mi říct, kde ta Altmira je?“

Za chvilku se trochu sebere.

„Jeďte přes město a rovnou za nosem, kovboji,“ povídá. „A až přijedete k benzínový stanici, tak se dejte napravo přes poušť. Až ujedete tak asi padesát kilometrů a uvidíte, že se silnice ztrácí, tak je to potom takhle napravo od ní. Ale já bejt váma, nechala bych prachy doma. Bejvají tam hrozný syčáci.“

Řeknu děkuju mockrát, zaplatím Zrzce a vypadnu.

A už si to zase šinu v káře. Než se naděju, jsem v poušti. Tu a tam je u silnice nějakej zapadák a sem tam jedu kolem takovejch fórovejch rančů, co si v nich kořeni z města hrajou na kovboje. Ale stavení řídnou a najednou jsou kolem mě chumáče spálenejch křovisek a kaktusy a už nic. Rychloměr hlásá, že jsem ujel jen třicet pět kilometrů, a tak spustím zas Kaktusovou Lízu, protože mi při ní cesta vždycky líp ubíhá.

Dumám. Dumám o tom, jak si tu žije ten chlapík Sagers a jestli už kápnul na něco zajímavýho. Nejde mi z hlavy. Je to vlastně ještě cucák…

Vtom spatřím ten podnik. Cesta se kapku stáčí a je už samej rigol. A vpravo v široširý pustině stojí ta Hacienda Altmira. Je to obvyklá adobe se zděnou verandou kolem dokola a u vchodu pár střapatejch kaktusů pro ozdobu. Nade dveřma je neonovej nápis, a jak přijíždím blíž, zaslechnu hudbu. Pár chlapů tam hraje na kytary – a válejí to náramně, holomci.

Najdu si místo pro vůz a zaparkuju. Když říkám, že si najdu místo, tak to znamená, že ho šoupnu ke zdi blízko vchodu, abych do něj mohl rovnou nasednout, kdybych musel odtud narychlo vypadnout. Už jsem párkrát koukal honem vyváznout a poznal jsem ze zkušenosti, že nikdy není dobrý nechat káru těsně před vchodem, kde vám může každej syčák vrazit pohodlně kudlu do gumy.

Vlezu dovnitř. Je to tu postavený podle mexikánský módy. Napřed dlouhá chodba s těžkou záclonou na konci. Kytary drnčejí z druhý strany za závěsem. Projdu chodbou, odtáhnu závěs a vklouznu dovnitř.

Koukám jako vyjevenej. Je to tu mnohem parádnější, než jsem si myslil. Přede mnou je veliká místnost s dřevěnou podlahou. Proti mně je dlouhej bar a od něho jdou schůdky podle zdi nahoru. Vprostředku se stáčejí doleva a vedou do nějakýho pokoje, pak stoupají dál k dřevěný galerii, která se táhne kolem místnosti. Jen na levý straně jsou okna – od podlahy až ke stropu. V místnosti jsou rozestavěný stolky a u nich se povalujou různý hostíci.

Vprostředku mezi stoly je nablejskaná podlaha a na ní vykrucuje vášnivý tango s ženskou, co by mohla bejt klidně jeho babičkou, chlapík, kterej vypadá jako král všech gigolů na poušti nebo taky ne na poušti.

Je vysokej a štíhlej a urostlej a má na sobě mexikánský kalhoty, co mu padnou jako ulitý, hedvábnou košili a pitomej úsměv. Strká tou bábou kolem dokola a každej hned pozná, že by byl radši, kdyby ho ovíjel hroznýš královskej než ona. Čtyři chlapi na pódiu vedle baru drnkají pravý uslzený španělský tango a asi pět šest chlapů sedí okolo baru. Většina z nich má kovbojský kalhoty; pocházejí asi z těch falešnejch rančů, kolem kterejch jsem sem jel. Nade mnou z nějakýho pokoje, do kterýho se jde z tý dřevěný galerie, je slyšet řev a chechot. U stolku nalevo u okna šeději nějaký chlapi u tequily a zrovna se o něco hádají. Vypadají jako Mexikáni. Napravo je společnost ohromnejch sekáčů ve smokingách, s dámama, který jsou od hlavy k patě samej šperk. Protože jsem neviděl před Altmirou žádný fára, usuzuju, že garáže jsou asi na druhý straně za domem.

Když vstoupím, tak se na mě ty chlapi u baru podívají a pak se zase baví dál s naondulovanou slečnou, co tam nalejvá za pultem.

Vyhlídnu si stolek blízko parketu a usadím se. Za chvilku přijde ke mně takovej hubeňour, co vypadá, jako by měl smrt na jazyku, a ptá se mě, co bych chtěl. Poručím si vajíčka na špeku a moře whisky a on odstartuje. Pak se bavím tím, jak to ten pásek s tou bábou vykrucuje.

Šoupá s ní doprava, vrtí s ní doleva, a podle toho, jak na sebe mrkají ty kytaristi, vidím, že si z něho tropějí nějaký ouchcapky. Možná že si myslejí, že to s ní válí, aby z ní vytáhnul nějaký prachy, a pánbuví že si ten pohlednej mládenec vede jako najatej tanečník. Když dotancujou k mýmu stolu, zatočí bábou tak, aby byl obličejem ke mně, a zašklebí se na mě jakoby na omluvu a dvakrát na mé zamrká.

Za chvíli muzikanti dohrajou a tančící párek se vrátí ke stolku, na kterým stojí flanděra šampusu, a asi za minutu nato vyjde z pokoje uprostřed schodiště nějakej frajer v hedvábný košili a v príma smokingu. Když mě uvidí, sladce se pousměje, seběhne se schodů a tradá ke mně.

Dobrý večer, seňore,“ řekne a uklání se. „Je mi velikou ctí vás tady v Altmiře uvítat. Doufám, že dostanete všechno, co si přejete.“

Zašklebím se.

„Taky doufám“ řeknu – a sklapnu.

Neračte ještě být dlouho tady v okolí, není-liž pravda?“ ptá se mě. „Nevzpomínám si, že bych měl to potěšení již dříve. Máte věru štěstí, seňore, že máme dosud otevřeno – jsou již téměř tři hodiny – ale máme tu dnes větší společnost, jak račte vidět. Doufám, že vás tu budeme moci přivítat častěji.“

Hubeňour mi přináší whisky. Naleju si pořádnou porci a podávám láhev frajerovi.

„Nalejte si.“ nabízím, „a kdopak vlastně jste?“

Usměje se a zatřepe rukou, že se jako nenapije.

„Jsem Periera,“ představuje se. „Jsem tady ředitelem. Je to znamenitý podnik, doufám, že se o tom sám ráčíte přesvědčit.“

„Príma,“ přikyvuju. „Zdržím se tady v okolí nějakej čas, tak mě tu uvidíte častěji.“

Zaculí se na mě a odpluje.

Za chvíli přijde číšník se šunkou a s vajíčkama a já se pustím do jídla. Pak se kytaristi zase dají do hraní, a to se ví, že král gigolů honem vstává a už to zase válí se svou dámou na parketě. Bába je do rumby celá žhavá a natřásá se, div se ze šatů nevytřepe. Když se blížejí k mýmu stolu, polknu rychle pořádnej lok whisky a dělám, jako bych už začínal bejt zlískanej. Když dotancujou až ke mně, kouknu na toho mládence a zašklebím se. Taky se na mě zacení.

„Jakpak se má, milánku?“ křiknu na něho hodně hlasitě. Všechno ztichne, že by bylo slyšet špendlík upadnout. Společnost napravo přestala chlastat a všichni chlapi u baru se našup otočí. Ten dlouhán se zarazí v tanci, jako když utne, dosede dámu ke stolu a už si to štráduje ke mně.

„Copak jste to povídal?“ ptá se mě.

„Zeptal jsem se ho, jak se má, milánku…

Ten chlap je učiněnej blesk. Udělá krok kupředu, a jak se zvedám, podrazí mi nohy a v tý samý vteřině mi vrazí jednu do zubů. Praštím sebou jako žok, ale v tu ránu se vymrštím a rozpřáhnu se po něm. Chci ho nabrat ze strany – uskočí, zkouším to zpříma – odrazí mě. Chňapnu ho za košili a zacloumám s ním, rafne po mně – v džiu-džitsu tomu mně se zdá říkají japonský nůžky – a už se válíme na zemi oba. Kytaristi přestanou brnkat a koutkem oka zahlídnu, že se k nám blíží Periera.

Jak vstávám, milánek mě znova povalí, a když se konečně postavím na nohy, tak už nejsem do rvačky tak žhavěj.

Stojím tu a kapku se kymácím, jako bych byl nakulenej, a ještě ze sebe vyrazím hlasitý škytnutí, aby to bylo pro každýho tutovka.

Periera se na mě dívá.

„Seňore,“ povídá, „je mi velice líto, že jste měl malou nepříjemnost s jedním z mých lidí. Račte se toho propříště laskavě vystříhat. Velmi by mě mrzelo, kdyby se vám bylo něco stalo.“

Přitom mi zdvořile oprašuje vyválenej kabát.

Milánek se zatím sebere a vrací se ke stolu ke svý dámě. Podívám se směrem k němu.

„Velice bych vás prosil, seňore, abyste se již do ničeho nepouštěl,“ domlouvá mi Periera. „U nás v podniku nemilujeme takové výstupy.“

Dopadnu ztěžka na židli.

„Máte vlastně docela pravdu,“ povídám, „asi jsem kapánek přebral, než jsem sem jel. A vůbec, když se to tak vezme, měl vlastně právo mi jednu vsolit. Namouduši to není takovej milánek, jak vypadá,“ pokračuju.

Periera se na mě uculuje.

„Poslouchejte, Periero,“ povídám. „Jděte tam za ním a řekněte mu, že jako lituju, jestli jsem se ho nějak dotknul, a že bych byl rád, kdyby si přišel se mnou vypít whisky na usmířenou. Ať není mezi náma žádná zlá krev. Sednu si tamhle k oknu, potřebuju bejt víc na čerstvým vzduchu.“

Vstanu a klopýtám přes místnost k pěknýmu stolku v koutě u okna. Periera jde k milánkovi a hučí do něho. Ten za chvilku vstává, šeptá něco tý tlustý bábě a jde k mýmu stolku. Když stojí přede mnou, tak na mě zase rychle dvakrát zamrká.

„Koukejte, kamaráde,“ povídám hezky nahlas a zřetelně. „Přiznávám se, že to byla hovadina, co jsem vám řekl. Jestli jste vy nějakej milánek, tak já jsem papež. Posaďte se a napijeme se na usmířenou.“

Podáme si ruce a on mi strčí něco do dlaně. Křiknu na číšníka, aby mi přinesl whisky a sklenice. Nikdo si mě teď už moc nevšímá, když je po legraci, a když naleju oběma pořádnou sklenici, tak si zapálím cigaretu a kejvám hlavou a culím se, jako bysme spolu vedli nějakej lehkej hovor.

Pod stolem se podívám, co mi to strčil do ruky. Je to placka od policie. Vpálím mu ji nenápadně zpátky.

„Oukej, Sagersi,“ řeknu a usmívám se přitom pěkně zdvořile a znovu hlasitě škytnu, aby všichni věděli, že jsem rozšoupnutej, „víte už něco?“

Vezme si taky cigaretu, a jak si ji zapaluje, začne rychle povídat. Usmívá se přitom a rozkládá rukama, jako by mi vykládal nějakou anekdotu.

„Vím toho spoustu,“ povídá, „ale nějak se mi to ještě pořád nerýmuje. Přišel jsem napřed do Palm Springsu a ohlížel jsem se po nějaký práci. Vykládal jsem každýmu, že jsem se chtěl v Hollywoodu dostat k filmu, ale že jsem vybouchnul. Seznámil jsem se s jednou starší dámou a ta mi opatřila místo v hotelu Miranda, ale brzo jsem poznal, že se potřebuju dostat sem, tak jsem se dal odtamtud vyhodit. Jediný, co jsem v tomhle podniku mohl splašit, bylo dělat bábám toho pitomýho tajtrlíka.

Je tady bezvadnej lokál. Mají tu všechno, nač si vzpomenete. Nahoře se hraje o takový prachy, že je proti tomu Národní banka ouplná hadrárna, a ruleta je tu tak pokroucená, že když tu omylem nedávno v noci nějakej chlap něco vyhrál, padl z toho croupier údivem do mdlob. Tamhleten chlap s tím nápadným knírem prodává koks. Před třema rokama s ním proklouzl zrovna před nosem celý velectěný newyorský policii přes narkotika – co ten člověk neví o prodeji omamnejch jedů, to by se klidně vešlo na zadek poštovní známky, a ještě by jí kousek přebejval. Společnost, co sem jinak chodívá, není taky žádná sláva. Některý z nich jsou obyčejný břichatý záletníci z Palm Springsu, co tu chtějí ulovit nějakou pěknou slečnu, a některý zas vypadají, že by si mohli klidně odsedět tak něco mezi deseti a patnácti rokama. Ženský jsou tu všeho možnýho druhu. Některý pracujou tady, o těch druhejch nevím dohromady nic. Ale hemží se to tady všelijakejma slečnama až hrůza.“

Postrkuje mi láhev.

„Na koho vy si tu hrajete?“ ptá se mě.

„Roztrušuju o sobě, že jsem z Magdaleny z Mexika,“ povídám, a že vám nesu zprávu o nějakejch prachách, co vám někdo odkázal. Abyste se mohl odsud bezbolestně zdejchnout, víte. Já se tu budu ještě asi tejden flákat okolo – jestli něco nehoukne víc, to se ví. A teď – kde je naše dámička?“

„Tady,“ povídá. „Ale nejsem z ní moudrej a vy z ní taky moudrej nebudete, Cautione. Jestli jí tenhle podnik patří, tak já jsem mahárádžův miláček. Ten ředitel Periera se k ní chová, jako by byla míň než nula. Dělá tu hostitelku a je přitom otrávená jako šváb. Je na ní vidět, jak by se vším nejraději sekla. Vypadá príma a ohozená je jako nějaká miliardářka. Ale pravej šéf je tu Periera.“

„Bydlí tady v Altmiře?“ ptám se ho.

„Ne. Žije na malým ranči asi deset mil odtud, směrem k vyschlýmu jezeru. Očíhnul jsem co tam. Obyčejně je tam jen posluhovačka. A často tam není ani ta.“

„Oukej,“ povídám. „A teď dávejte pozor. Za chvíli odsud vypadnu a půjdu si okouknout ten ranč. Když tam nikdo nebude, tak si ho možná prohlídnu taky vevnitř. Až zmizím, tak roztrubte do světa, že vám neznámý dobrodinec v Arizpe odkázal spoustu prachů a že dáváte na hodinu výpověď a tradá do Mexika pro penízky. Zítra ráno se spakujete a vypadnete. Jeďte do Palm Springsu, a koho potkáte, tomu vykládejte, že jedete do Mexika. Zastavte se u policejního velitele a řekněte mu, aby ho ani nenapadlo dělat v tomhle podniku nějakou šťáru, dokud tu budu já. Ať řekne taky řediteli zdejší banky, aby držel hudbu o těch falešnejch papírech. Pak se nenápadně ztraťte za hranice. Až budete dost daleko, změňte směr, nechte káru v Yumě, sedněte do letadla a vraťte se do Washingtonu. Povězte jim tam, že už jsem tu a že jsem se do toho pustil na plnej plyn. Je vám to jasný?“

„Úplně,“ povídá. „Ale Lemmy, mně se celá ta záležitost nelíbí. Pořád mi něco říká, že je tady někdo, kdo se nějak dopátral, že nejsem žádnej filmovej herec, co nezabral v Hollywoodu a dělá tady tanečníka. Mají na mě podezření.“

„No a…?“ povídám. „Na podezření ještě nikdo neumřel. Oukej, Sagersi.“

Dáme se znovu do pití a klábosení a pak si s ním okázale potřásám rukou a volám, že chci platit. Platím a dávám buenas noches Perierovi, kterej se ochomejtá poblíž vchodu a usmívá se, jako by byl v sedmým nebi; jdu ke káře a beru roha.

Jedu až na křižovatku a dám se hlavní silnicí přes poušť. Je pořád ještě vedro. Šlápnu na plyn a za chvíli jsem u toho ranče. Není na něm nic zvláštního, je jich tady takovejch spousta. Zajedu za strom, vylezu a rozhlížím se. Nikde žádný světlo a po nikom ani památky. Obejdu to z druhý strany a tam taky ani noha. Kolem ranče je plot, za chvilku v něm nacházím dvířka a lezu dovnitř. Dojdu až k zadní verandě, klopu na dveře, ale nikdo se neozývá.

Řeknu si, že to risknu, vytáhnu ocelový nářadíčko, a za dvě minuty jsou dveře pěkně otevřený, že by se za to nemusel stydět žádnej pravej chmaták.

Vstoupím a tahám z kapsy baterku. Jsem v jakýsi hale, docela slušně zařízený. Vede z ní chodba do předsíně u předního vchodu a na obou stranách jsou nějaký dveře. Na konci chodby napravo jsou schody do prvního patra. To, co bych rád našel, bude nejspíš někde v ložnici, říkám si, a tak se ploužím nahoru po schodech a začnu slídit, kde by ta její ložnice mohla bejt.

Jsou tam nahoře čtyři místnosti. Ta první vypadá jako pokoj pro služku, ta druhá je nějaká komora, ve který jsou všelijaký krámy. Na protější straně jsou druhý dva pokoje. Jeden z nich je asi pro hosty – takovej nudnej, obyčejnej, studenej pokojík. Když chci otevřít ty poslední dveře, vidím, že jsou zamčený. To bude asi ten pokoj, co hledám.

Prohlížím si zámek a jsem si skoro jistej, že do něho půjde ten paklíč, co mám v kapse. Zkouším to – a ono to jde. Mám dveře našup otevřený a lezu dovnitř. Už podle čuchu poznávám, že jsem se konečně strefil – takovej fajnovej parfém mě zrovna praští přes nos. Znám ho, je to chanel číslo pět a ten mám odjakživa moc rád.

Jdu k oknu a stahuju záclony, dřív než rozsvítím – a pak se začnu rozhlížet kolem.

Slepej by poznal, že je to dámská ložnice. Přes křeslo je přehozenej lehkej župánek a je tam dlouhá řada bezvadnejch střevíců. Pane, to jsou botičky! Jsou tam jedny malý lakovaný lodičky s vysokánskejma podpatkama a saténový a brokátový večerní střevíčky. Jsou tam hnědý vyleštěný procházkový střevíce, vysoký boty na rajtování a pár růžovejch domácích pantoflíčků, který kdyby viděl nějakej zapřisáhlej starej mládenec, tak by honem mazal domů, aby nepřišel do pokušení se nakonec přece oženit. Povídám vám, ty boty jsou učiněnej zázrak. Zrovna na vás křičejí, že ta, který patří, se v takovejch věcech náramně dobře vyzná. A jestli má ostatní věci přiměřený k tý obuvi, tak musí bejt radost se na ni podívat.

Slídím okolo a snažím se uhádnout, kam by taková dámička – chytrá a mazaná dámička – šikovně schovala důležitý lejstra, aby je nikdo nenašel, kdyby ho napadlo začít po nich pátrat. Počítám, že by je buď nosila pořád u sebe, anebo by je dala na nějaký docela nevinný místo, kde by žádnýho ani nenapadlo je hledat.

V rohu na malým stolku stojí hromádka knih. Jdu tam a prohlížím si je. Listuju v hořejších svazkách, ale v žádným nic není. Ale pak vezmu do ruky čtvrtou knížku – jsou to nějaký básně v kožený vazbě – a začne mi bušit srdce. A jak by nebušilo! Někdo vyříznul z knihy asi padesát stránek a vrazil dovnitř balíček s dopisy. Kouknu na adresu toho prvního a huba se mi roztáhne od ucha k uchu, protože tam stojí: Pan Granworth C. Aymes, Claribel Apartments, New York City.

Vypadá to, že jsem Henriettu vypekl. Zastrčím dopisy do kapsy a vrátím knihu na místo, zavřu za sebou dveře a mažu dolů. Chvíli se ještě rozhlížím, jestli se mi náhodou nikdo nepřilípnul na paty, ale všechno je oukej. Vyjdu ven, kudy jsem přišel, a skoulím to se zámkem ve dveřích, že je jako novej. Jdu ke káře a couvám, protože mám v úmyslu jet hlavní silnicí do Palm Springsu, ale pak si říkám, že se ještě mrknu do Altmiry, jak tam pokračujou v krasojízdě.

Jsem tam za čtvrt hodiny.

Neonovej nápis je zhasnutej a celej podnik taky. Temno a pusto. Jenom nahoře v jednom okně mezi okenicema uzounkej proužek světla.

Zkouším hlavní vchod. Je zavřenej. Pak mě napadá, že bych mohl zkusit ty velký okna nalevo. Jsou taky zamčený, ale podaří se mi je odemknout natotata.

Měsíc padá dovnitř okýnkem nad barem.

Okno za sebou zavřu a šourám se dál tiše jako myš, a kdybyste se mě zeptali, proč jsem tak opatrnej, tak vám to nepovím. Ledaže je mi nějak divný, že to tak rychle zhasli – zvlášť když byla před chvílí zábava v plným proudu.

Když jsem u pódia pro muzikanty, tam, kde začíná bar, tak se zastavím, protože je odtamtud vidět na celý schodiště, co se táhne podél zdi. Měsíční světlo dopadá na schody, a jak tak koukám, vidím, že se na nich něco leskne. Jdu k tomu a zvednu to. Je to ždibec lesklý světlý kravaty, co měl na sobě Sagers, a je u ní pár vláken z jeho košile. Vypadá to jako vyškubnutý. Zhasnu baterku a pátrám okolo. Neslyším nic. Šmátrám po stěnách, nejsou-li někde nějaký dveře.

Nacházím je za barem, kde jsem je taky nejspíš čekal. Možná že jsou za nima druhý schody, který ústějí někde na galerii. Dveře jsou zamčený, otvírám je paklíčem. Je za nima skladiště. Vcházím a svítím si baterkou. Je to rozsáhlá místnost a jsou v ní samý bedny od vína a od whisky a dvě velikánský ledničky. Po zemi se válí spousta prázdnejch lahví a různejch krámů.

Otvírám první ledničku; jsou v ní nějaký pytle. Otvírám druhou, tam je Sagers. Je svázanej do kozelce a prostřílenej jak řešeto. Asi utíkal, když ho dostali. Má dvě rány v nohách, tři v těle. Docela zblízka. Košili má sežehnutou prachem, někdo mu vytrhl kus kravaty. Na prsou je rozhalenej.

Všoupnu ho zpátky do ledničky a zavřu ji. Pak vycházím ze skladiště, zamykám dveře paklíčem a nalejvám si u baru whisky. Na tři prsty. Obejdu bar a vypadnu, kudy jsem přišel.

Vracím se k vozu a rozjíždím se do Palm Springsu.

Je horká noc.

Ale ne pro Sagerse.

2

Alespoň mám ty dopisy.

Když jsem asi patnáct kilometrů od Palm Springsu, tak zastavím. Zapaluju si cigaretu a uvažuju. Bude nejlepší netropit žádnej povyk kvůli tý vraždě, protože pak bych se mohl se vším rozloučit a nikdy bych nepřišel na kloub tý záhadě s padělanejma cennejma papírama.

Jsem skoro jistej, že ten, kdo Sagerse odprásknul, ho ještě před svítáním vytáhne a v tajnosti někde zahrabe. Navlíknutý je to bezvadně, protože Sagers podle mý rady jistě roztroubil, že jede do Arizpe shrábnout ty zděděný prachy, a tak se po něm nikdo nebude shánět A kdo by si vůbec lámal hlavu, jestli je někde o nějakýho tanečníka víc nebo míň? V každým případě bude nejlíp, když promluvím se zdejším velitelem policie a povím mu, že Sagerse oddělal neznámej pachatel, ale aby s tím zatím nehejbal, dokud se tu budu motat já.

Když přijedu do města, zarazím káru u první lucerny, vytáhnu dopisy z kapsy a dám se do čtení. Jsou všehovšudy tři. Písmo je docela slušný – hezký, pravidelný písmena, jednotlivý slova pěkně od sebe, zkrátka rukopis, na kterej je příjemný se podívat.

První psaní je z Hartfordu v Connecticutu, je datovaný 3. ledna a zní:

Drahý Granworthi,

vím, že jsi mě vždycky považoval za hloupou, a vcelku jsem si z toho nikdy moc nedělala, ale přála bych si, abys mi přiznal aspoň trochu inteligence.

Tvé výmluvy a vytáčky za poslední dva měsíce potvrzují mé podezření. Proč se konečně nerozhodneš tak nebo onak, či jsi tak sobecký, že chceš i nadále těžit z toho, že tě lidé považují za šťastného manžela, který se nepotřebuje chodit nikam vybouřit, zatímco současně pokračuješ v milostném poměru s onou ženou?

Zprvu jsem ti uvěřila, když jsi to popíral, ale po událostech dvou minulých dní a po dopise, který jsem dostala od někoho, kdo má možnost vidět do věci, vychází zřetelně najevo, že jsi si ze mne a z ostatních lidí dělal v poslední době prostě blázny.

Nejsem zvlášť horkokrevná, ale přiznávám se ti upřímně, že už toho všeho mám dost. Rozmysli si, co uděláš, a sděl mi to pokud možno brzy. Přijedu si vyslechnout, jak jsi se rozhodl.

Henrietta

Granworthi,

dostala jsem tvé psaní a nevěřím z něho ani slova. Ani lhát pořádně nedovedeš. Postarám se, aby se mi dostalo zadostiučinění, ať už tak nebo onak. A nedostane-li se mi ho, přestanu jednat v rukavičkách. Rozvaž si tedy dobře, co uděláš.

Henrietta

Granworthi,

uvidím tě dnes večer. Půjde tedy do tuhého.

Henrietta

Strčím dopisy do kapsy a zapálím si ještě jednu camelku. Z toho aspoň jasně vidíte, že s mnohejma věcma to bejvá docela jiný, než si myslíte. Do týhle chvíle každej věřil, že když Granworth Aymes zahynul, byla Henrietta Aymesová v Hartfordu, a tuhle to stojí černý na bílým, že se chystala s ním setkat ten samej večer a že mu slibovala, že půjde do tuhýho.

Není se namouduši čemu divit, že Henrietta byla celá žhavá, aby dostala ty psaní zpátky, ale proč byla tak slabomyslná a schovávala je? Proč je nespálila? No, vypadá to tak, že kdybych s ní měl mít nějaký potíže, můžu použít tyhle milostný psaníčka, abych ji donutil vyklopit, co ví. A vůbec se zdá, že není taková ohromná fajnovka, jakou by ze sebe ráda dělala. Začínám si o ní myslet ledacos.

Vytáhnu notes a hledám adresu policejního velitele. Jmenuje se Metts a bydlí hned o ulici dál. Nebude asi zrovna moc nadšenej, když ho takhle v noci zburcuju, ale vím ze zkušenosti, že pánové od policie nebejvají nikdy a v žádný denní ani noční době ničím moc nadšený.

Zajedu tedy do tý ulice a zastavím naproti jeho baráku. Pak vylezu, najdu zvonek a mačkám. Asi za pět minut mi přijde sám otevřít.

„Vy jste Metts?“ ptám se ho.

Povídá, že je, a co prej chci.

Vyvalím na něho svou policejní placku.

„Jmenuju se Caution,“ představuju se.

Zazubí se.

„Pojďte dál, pojďte dál,“ zve mě. „Už jsem o vás slyšel. Psali mi z vrchního velitelství, že budete ten případ vyšetřovat vy. Jste tu kvůli těm padělanejm cennejm papírům, viďte?“

„Uhodl jste,“ povídám a jdu za ním.

Vede mě do pěknýho pokoje, usazuje mě v měkkým křesle a nalejvá mi skleničku bezvadný whisky. Pak se taky usadí a čeká. Vypadá docela inteligentně, má hubený tváře a velkej nos. Zdá se, že s ním nebudu mít žádný potíže.

„Koukejte, šéfe,“ povídám. „Nechci vás tu nijak dlouho otravovat. Chci co nejdřív splnit svůj úkol a vypadnout. Nebudu na vás chtít žádnou obzvláštní spolupráci. Když ten podfuk s těma poukázkama prasknul a já byl určenej, abych to vyšetřil, povolal jsem si telefonicky z Los Angeles jednoho tajnýho – jmenoval se Sagers – aby tady napřed ohledal půdu. Pracoval v Haciendě Altmiře jako tanečník.

Vpadl jsem tam dnes v noci s vymyšlenou zkazkou o penězích, který zdědil, aby se odsud mohl nenápadně ztratit, ale někdo se už asi dohmátnul, že Sagers je tajnej. Když jsem se později vrátil do toho hampejzu, našel jsem v ledničce Sagersovu mrtvolu. Někdo ho mezitím jaksepatří pětkrát prošil. Je tam doteďka. Hlásím vám to úředně, protože vražda tady v okolí je vaše věc; ale chci, abyste do toho zatím nešťoural. Napíšu do Washingtonu, že můžou vyrejt Sagcrsový jméno na pamětní desku chlapíků padlejch ve službě, která visí v hlavní budově ve slavnostním sále. Ale my se zatím budeme tvářit, jako že se nic nestalo, protože jak byste začal pátrat po tom, kdo Sagerse sprovodil ze světa, tak jsme vedle a nikam se nedostaneme. Souhlasíte?“

Metts přikývne.

„To, co říkáte, má hlavu a patu,“ povídá. „Já vás neshodím. Sepíšu úřední hlášení, že jste mi podal zprávu o Sagersový smrti, a někam to zarochám, dokud sám neřeknete: a teď hrr na ně…!“

„Správně, šéfe,“ povídám. „A teď ještě něco. Kdo poslal do Washingtonu zprávu, že ty papíry jsou padělek? Vy? A odkud jste se to dověděl? Od bankovního ředitele? A jak k tomu došlo?“

Naleje si ještě skleničku whisky. „Ohlásil mi to bankovní ředitel,“ povídá. „Když se tu ta Aymesová usadila, otevřela si hned v bance účet. Ředitel, kterej je můj starej přítel, říkal, že si uložila dva tisíce dolarů. Tahala z účtu částku po částce, až na něm zbylo jen deset dolarů. A tu se jednoho krásnýho dne přižene do banky a strká pokladníkovi do okýnka papír na pět tisíc dolarů, aby jí to proplatil a dal ty prachy na její konto.

Ten papír byl kousek náramně povedený práce. Pokladník na něj mrkne a zdá se mu v pořádku, a až když si ho pořádně prohlídne ředitel, zjistějí, že je to padělek. Zavolá paní Aymesovou telefonem a řekne jí, že ten dluhopis je podfuk. Zdá se tím bejt prej trochu udivená, ale nic víc. Řekne oukej a zavěsí. Druhýho dne jí ředitel napíše, jestli by ho nenavštívila, že by si s ní moc rád promluvil.

Když přijde, tak jí teprve zevrubně vytmaví, že je to o mnoho vážnější, než by si snad myslila. Řekne jí, že to musí hlásit na příslušnejch místech a že by udělala nejlíp, kdyby mu pověděla, od koho ten papír dostala, a vůbec co o celý věci ví. Paní Aymesová mu klidně řekne, že ho dostala od svýho muže spolu s ostatníma v celkovým obnosu dvě stě tisíc dolarů. Že je nakoupil v New Yorku za poctivý peníze a dal jí je.

Když se jí ředitel vyptává, kde že je její muž koupil, povídá, že v bance, a když jí na to řekne, že je to těžko k uvěření, protože banky neprodávají falešný papíry, pokrčí ramenama a řekne možná, ale že ona o tom nic neví. Načež se zvedne, a když se nese ke dveřím, tak ji ředitel zastaví a ptá se jí, kde je její velectěnej pan manžel, protože se ho budou muset asi na ledacos pozeptat.

Paní Aymesová se otočí, trošinku se pousměje a povídá, že to bude asi náramně těžká věc chtět z něho tahat nějaký rozumy, protože prej spáchal letos 12. ledna v New Yorku sebevraždu. Nad tím se ředitel to se ví kapku pozastaví, ale upozorní ji důtklivě, že si musí dát dobrej pozor, protože dávat do prodeje padělaný státní papíry je náramně ošemetná věc, a že udělá nejlíp, když mu přinese taky ty ostatní poukázky, aby je v bance pořádně prohlídli.

Tak se paní Aymesová sebere a za chvíli se přižene s ostatníma – je jich za sto devadesát pět tisíc dolarů v padesáti, dvaceti, deseti i tisícidolarovejch poukázkách i s příslušnejma kuponama.

Mezitím Kraft, to je ten ředitel, byl u mě a já se s ním šel podívat do banky na tu hromádku. Všechno, kus za kusem, samej padělek, ale tak šikovná práce, že si je musíte sakramentsky prohlídnout, než na to přijdete.

Tak to je celá ta historie. Hned ten samej den jsem podal hlášení. Postoupili je asi přímo do Washingtonu – a tam na to uvrtali vás. Co v tý věci uděláte? Myslíte, že ona je do toho taky namočená? Že si to spolu někde opatřili, než si sáhnul na život?“

„To se mě moc ptáte, šéfe,“ povídám. „Nic se v celý tý věci pořádně nerýmuje. Já už měl co dělat s různejma zašmodrchanejma lumpárnama, ale s takovýmhle případem jsem se ještě nesetkal – a možná, že tý dámičce nebude zrovna hej, až s tím budu hotovej.“

„Jeden z těch zajímavejch problémů, co?“

„A jak! Je to celý hrozně podivný, vůbec to do sebe nezapadá, a to je na tom ta největší zábava. Posuďte sám:

Granworth je s tou svou Henriettou ženatej asi šest let. Je rozenej hráč. Hraje na burze a někdy má prachů moře, a jindy nemůže sehnat ani na činži. Ale vcelku si žijou náramně dobře: bydlejí v Claribel Apartments v New Yorku, rozhazujou plnejma hrstma a vůbec žijou na velký noze. Dělají taky dojem, že jsou jak dvě hrdličky, a jejich byt v Claribelu je ouplný hnízdečko lásky, a to víte, jak to obyčejně nakonec dopadne, ne?

Dobrá. No a v prosinci minulýho roku dostane Granworth Aymes bezvadnej burzovní typ. Strčí do toho prachy, a věřte si nebo ne, ty akcie vylítnou opravdu nahoru a on z toho nahrabe čtvrt miliónu dolarů zisku.

Když to má v suchu, tak se zdá, že jde do sebe a rozhodne se, že už má dost tý věčný skluzavky, co jste jednou nahoře a jednou dole, a že si pro změnu uloží peníze jako jiný rozumný lidi. Tak si otevře účet v bance, dá si na něj padesát tisíc dolarů a za těch zbejvajících dvě stě táců si koupí státní cenný papíry. Přivalí se s nima do svý kanceláře dole ve městě, zavolá si telefonem svýho advokáta a řekne mu, aby je převedl na jméno jeho ženy, Henrietty Aymesový. Povídá, že budou-li peníze její, budou mít oba postaráno na starý kolena, protože Henrietta je na prachy opatrnější než on a nenechá mu je nějak bláznivě rozfofrovat.

Advokáta může sice ranit mrtvice, když slyší Granworthe takhle mluvit, ale pak má radost, že konečně přece přichází k rozumu. Sepíše honem darovací listinu a vlastnoručně odevzdá Henriettě svazek poukázek. A ty papíry, co jí dá, jsou pravý a nefalšovaný, a žádnej padělek.

No a všechno je dobrý. Granworth je v sedmým nebi. Má skvělou manželku – každej mu říká, že Henrietta je príma kousek – má padesát táců na bankovním kontě, nikomu není nic dlužnej a všechno jde jako po másle.

A vypadá to, jako by Granworth skutečně přišel k rozumu. Zabejvá se myšlenkou zvýšit životní pojistku. Je pojištěnej u Druhý národní a jednoho krásnýho dne tam vpluje a říká, že chce zvýšit pojistku a složit třicet tisíc jako prémii. Dají ho prohlídnout od svýho lékaře a shledají, že je zdravej jako tuřín. Uzavřou s ním novou pojistku, ale má to jeden malej háček.

Před dvěma rokama se totiž Granworth Aymes pokusil o sebevraždu. Skočil do řeky, do East Riveru. Ztratil tehdy na burze všechno, co měl, a to ho k tomu dohnalo. Ale nachomejtl se k tomu nějakej policajt a vylovil ho. Vzhledem k tomu Druhá národní připojí k pojistce klauzuli, že jelikož se už jednou pokusil o sebevraždu, vyplatějí smluvenej obnos jenom v případě přirozený smrti. Kdyby Aymes skončil sebevraždou, pojistka propadá, rozumíte?

No a všechno jde dál jak na drátkách. Aymes znovu něco trhne na burze a 12. ledna letošního roku shrábne dalších dvanáct papírů. Má teď na kontě čtyřicet táců, ani krejcar dluhů, ženu s dvěma sty tisíci v cennejch papírech a podle údajů pojišťovacího lékaře je zdravej jako řípa. A co se nestane? Zrovna to… Sebere se a spáchá sebevraždu. Tak co, jste z toho moudřej?

Dvanáctýho ledna pracuje pozdě do večera ve svý kanceláři se svým sekretářem, nějakým Burdellem. Jeho žena je v Hartfordu v Connecticutu; Granworth se má prej večer s někým sejít a ten chlapík Burdell říká, že se mu tehdá zdál bejt nějakej vzrušenej.

V osm hodin se sebere a zatelefonuje si do garáže pro vůz. Naleje si whisky, řekne Burdellovi dobrou noc a vypadne. Burdell říká, že vypadal nějak divně, když odcházel.

Měl takovej velkej, šedomodrej nápadnej cadilac, kterej každýmu hned padne do oka. Deset minut po devátý ho vidí noční hlídač u doků sjíždět po Cotton’s Wharfu po přístavní hrázi, a jak na něj kouká, tak prásk! – auto najede na dřevěnej sloup, odrazí se – a už letí dolů do řeky.

Druhej den ráno káru vylovějí. Granworth je rozmlácenej napadrť. Odvezou ho do městský umrlčí komory, telefonujou Burdellovi a ten potvrdí, že je to on. V kapse, v tašce na peníze, má dopis, ve kterým stojí, že mu to v hlavě nějak nedělá dobrotu a že se rozhodnul skončit to raději dřív než později, a ať vyřídějí poslední pozdrav jeho drahý manželce a aby mu odpustila, co jí provedl. Všechno tohle vyjde najevo při soudním vyšetřování. Zavolají jeho paní do Hartfordu, ta je z toho celá pryč, no a pak ho v klidu pochovají – a je to.

Potom dají do pořádku jeho obchodní záležitosti, a když je všechno vyřízený, rozhodne se Henrietta, že si pojede ode všeho odpočinout do Haciendy Altmiry, kterou Granworth vystavěl před dvěma rokama a pronajmul ji tomu Perierovi, co tam dělá ředitele. Odjíždí z města a předává Burdellovi Granworthovu kancelář, protože prej Aymes kdysi řekl, že by ji rád přenechal svýmu tajemníkovi.

A tak se Henrietta Aymesová objevuje v těchhle končinách a přináší si s sebou pět táců, který dostala po vyřízení závěti z Granworthovýho účtu, a ty papíry na dvě stě tisíc dolarů. A zanedlouho nato přijde do Washingtonu zpráva, že chce proměnit falešný papíry a že jich má doma ještě za sto devadesát pět tisíc dolarů. A já vyfásnu, abych to šel vyšetřit.

Dám se do toho; napřed se trochu porejpám v protokolech soudního vyšetřování a dovím se z nich to, co vám tu povídám. Ověřím si všechno u toho chlapíka Burdella a ten říká, že jo, že je to tak, a z pilnosti dodá, že Henrietta byla správná manželka a vůbec je príma ženská, kterou si takovej holomek, jako byl Granworth, ani nezasloužil.

Mezitím si myslím, že by nebylo na škodu, kdyby tady někdo na tu paničku nenápadně kapku dohlídnul. A tak sem pošlu toho Sagerse. Má rozkaz opatřit si nějaký místo v tý Altmiře a vyčmuchat, jak to tady vypadá. Řekl mi dnes v noci, co ví, a bylo toho náramně málo. Tak takový to je, a já bych rád věděl, co si o tom myslíte?“

Metts se podrbe na hlavě.

„Je to celý nějaký divný,“ povídá. „Vypadá to, jako by jí byl někdo šlohnul ty správný papíry a podstrčil jí za ně ten padělek.“

„Může bejt,“ říkám já, „a z druhý strany to zase bejt nemusí. Poslyšte, šéfe, něco mi povězte. Když ten ředitel Kraft zjistil, že mu chce vpálit ten falešnej papír, komu to ještě pověděl kromě vás?“

„Nikomu,“ povídá. „Nezmínil se prej o tom žádnýmu. Přišel na to sám a řekl mládencům z banky, aby v tý věci drželi jazyk za zubama. To že patří do ministerstva financí nebo vnitra, a čím míň se o tom bude tlachat, tím líp. A já o tom samozřejmě neřekl živý duši. Věděl jsem, že se tu brzy objeví washingtonskej detektiv, a kromě toho nikdy nic nevykládám.“

Podívá se na mě se staromódní přísností.

„Přece si snad nemyslíte…“ povídá a mračí se na mě. „Nic si nemyslím,“ skáču mu do řeči, „jen vám vykládám, jak to všechno bylo. Před deseti dny dostanu instrukce, abych ten případ vyšetřil. Byl jsem zrovna v Allentownu v Pensylvánii. Seberu se a hned si to hasím do New Yorku. Ubytuju se v hotelu na Třicátý ulici. Druhej den tam dostanu dopis bez podpisu. Stojí v něm, že bych udělal nejlíp, kdybych jel rovnou do Palm Springsu, tam že bych mohl u paní Aymesový najít pár dopisů, co by mě jistě moc zajímaly. Mám kliku. Dovím se od Sagerse, kde Henrietta bydlí, a hned si tam zajedu. Barák je prázdnej a nikde ani noha. čmuchám, čmuchám, až ty dopisy najdu. Jsou schovaný v knize, z který jsou vytrhaný stránky – znáte přece ten starej trik – a z těch dopisů je vidět, že to mezi Henriettou a Granworthem nebylo takový, jak si lidi mysleli. Kromě toho se z nich člověk doví, že Henrietta nebyla v Connecticutu tu noc, co se Aymes oddělal. Byla v New Yorku a přijela tam, aby si ho podala. No, a co řeknete teďka?“

Metts si dlouze hvízdne.

„To je pane senzačka,“ povídá a nalejvá mi novou whisky. „Možná že to s tou sebevraždou nějak smrdí. Třeba ho sama odpráskla. Ženskejm není někdy co věřit.“

„Mně budete něco vykládat!“ povídám. „Ale proč by ho byla chtěla oddělat? Protože přišla na to, že těch dvě stě táců v poukázkách je podfuk, a že ji to naštvalo? To by bylo docela pochopitelný. Ale kdyby věděla, že ty papíry jsou falešný, tak by přece nebyla tak na hlavu padlá, aby se s nima hnala do banky. To by koukala vypéct někoho, kdo není takovej číman jako ty chlapi v bance.“ Vrtím hlavou.

„Je to marný. Nejde mi to do palice. Nerýmuje se mi to.“

Zašklebí se.

„Ženský jsou divný,“ říká. „I ty nejlepší provedou často něco, že člověk žasne.“

Srkám whisky.

„Budete mi něco povídat! Já je znám. Slečnám nic nevadí. Když si vezmou něco do hlavy, tak provedou svou, ať je to co chce.“

„Máte pravdu,“ přikyvuje. „Tak co uděláte?“

Zazubím se na něho.

„Koukejte, šéfe,“ povídám, „já napřed řeknu, co neudělám. Nebudu chodit okolo, blejskat se plackou a troubit do světa, že jsem vrchní tajnej. Půjdu se podívat na zuby tý povedený Altmiře a budu dál dělat toho křena z Magdaleny z Mexika, co přišel zvěstovat Sagersovi, že podědil prachy, a udělal si přitom pár dní dovolený.

Zítra večer napochoduju do tý Haciendy a omrknu si hezky zblízka tu čistou společnost. Zatáhnou-li mě do hry, tak si přisadím. Přitočím se k Henriettě a budu se kolem ní ochomejtat tak dlouho, dokud nepřijdu na to, jestli je nevinnost sama, anebo jestli je to jedna z těch mazanejch podvodnic, co se věčně snažejí ušít na někoho nějakou príma boudu.

Musím přijít na to, kdo odprásknul Sagerse a jaký k tomu měl důvody. A musím se dovědět něco pořádnýho o těch papírech, protože to doteďka nemá ani hlavu, ani patu.“

„Máte ke všemu mý svolení a požehnání,“ povídá. „A jak se zdá, chcete asi, abych vám nechal ve všem volnou ruku a držel svý lidi na sto honů od toho podniku.“

„To jste teda uhodnul,“ povídám. „Řekněte, je ten podnik opravdu takový doupě nepravosti, jak se o něm říká?“

Pokrčí ramenama.

„Je jako plno takovejch hampejzů za větrem,“ povídá. „Už jsme na něj dostali plno stížností od chlapů, co tam přišli o prachy. Hazard je protizákonnej, a tak jsme tam párkrát udělali šťáru, aby měla dušička pokoj, ale jakej má smysl zakazovat lidem hrát faraóna a kvedlat kostkama za těžký peníze, když jsou na to vysazený. Před deseti měsícema se našla na poušti nedaleko za Haciendou nějaká mrtvola. Ten chlap byl tak zřízenej, že vypadal jak mapa Evropy. Moc lidí tvrdilo, že ho odkrouhli v Altmiře, když ho napřed obehráli o všechny prachy, a já dělal, co jsem mohl, abych to na ně upíchnul, ale nešlo to. Nemohl jsem jim nic dokázat.“

„Tak vám pěkně děkuju, šéfe,“ povídám a potřásám mu pravicí. „Už mě tu asi neuvidíte. Byli bysme vedle, kdyby nás spolu načapali. Ale budu-li pro vás něco mít, tak vás zavolám. Když budete něco chtít vy, tak mě najdete v hotelu Miranda pod jménem Frayme, Selby F. Frayme z Magdaleny z Mexika.“

Vypadnu, sednu do vozu jedu do Mirandy a najmu si tam pokoj. Nechám si přinést kávu a čtu si ty dopisy ještě jednou. Ale pořád mi to všechno nejde do hlavy.

Jedna věc mi zvlášť nejde na mozek. Kdo byl ten chlap, co mi poslal to anonymní psaní, že najdu u Henrietty ty dopisy? Jedinej, kdo byl zamotanej do celý tý záležitosti a mohl vědět, že bydlím v hotelu v Třicátý ulici, byl ten Aymesův tajemník Langdon Burdell, a možná že si s ním co nejdřív od plic porozprávím.

Ale i kdyby to byl on, jak mohl vědět, že ty dopisy jsou tady na ranči? A jak mohl vědět, že je Henrietta sbalila?

Jedno vím na beton. Vyčmuchat, kam kdo co zarachá, nebejvá žádná hračka. Ostatně nic v tom našem zatraceným řemesle není žádnej med. A já jsem našel ty dopisy sakramentsky snadno. Možná, že někdo chtěl, abych je našel.

Vlezu do postele, protože si, jak už jsem vám řekl, na spaní náramně potrpím. Kdyby ty různý pacholci a ty různý podezřelý slečny zůstali pěkně v posteli, místo aby se flákali po nocích a vymejšleli neplechy, měli by detektivové ráj na zemi.

Dumám o tom, jaká ta záhadná Henrietta je. Říkají, že je to náramně pohledný stvoření. No, doufám, že nepřehánějí, protože mám-li už stisknout nějakou dámičku, tak ať je aspoň pěkná na pohled.

No a divíte se tomu?

3

Druhej den se jen tak flákám. Odpoledne si zajdu na poštu a pošlu šifrovanej telegram do naší ústředny v New Yorku, aby mi poslali obratem soupis lidí, co byli zaměstnaný u Aymesů v době, kdy Granworth spáchal sebevraždu, pokud možno s jejich dnešníma adresama.

Největší rozdíl mezi tím, co čtete v detektivkách, a tím, co se přihází ve skutečným životě, je, že to, co se doopravdy stane, bejvá o moc divnější, než co si nějakej pan spisovatel vymyslí. Žádnej z těch škrabálků by totiž neměl odvahu napsat nějakou historii, o který ví, že se skutečně udála – nikdo by mu to nevěřil; ale zato je v detektivkách vždycky úplnej svazek klíčů ke každý záhadě a hemží se to v nich stopama, který za sebou zločincové pořád trousejí a o který detektivové klopýtají na každým kroku ostošest.

Co se mě týče, já věřím nejvíc na svůj vlastní nos. A jdu za ním, ať se děje co se děje. To je celej můj systém. Nevěřím ničemu, co mi kdo chce nakukat, dokud se o tom nepřesvědčím – a často tomu nevěřím ani pak.

Jedno je jistý – že vyšetřující soudce v New Yorku, kterej předsedal komisi, co zjišťovala Aymesův případ, vydal prohlášení, že Granworth Aymes spáchal sebevraždu, a já nejsem od toho, abych slídil okolo a naboural mu jeho velectěnej úsudek, nemá-li to přímej vztah k tý aféře s falešnejma papírama. Neboť si račte laskavě uvědomit, že jsem od docela jiný instituce a že není na mně, abych strkal nos do policejního vyšetřování a dokazoval jim, že se mejlejí – dokud to není bezpodmínečně nutný.

Zároveň si ale říkám, že si na to musím kapku posvítit, protože falšování těch papírů se mohlo udát na různý způsoby. To dá přece rozum. Předně mohl někdo šlohnout ty pravý papíry a podstrčit za ně ten padělek až potom, když byly odevzdaný Henriettě Aymesový. Mohlo se to stát bez Granworthovýho vědomí, anebo to mohl provést on sám, ačkoli namouduši nevím, co by z toho měl.

Nebo si mohla Henrietta dát natisknout ty falzifikáty, a když už byl Aymes mrtvěj, protože mohla počítat s tím, že se jí podaří je někomu vpálit snadněji, než by se to podařilo jinýmu, protože každej věděl, že má od Aymese papíry pravý. Ale i kdyby tomu tak bylo, tak není přece takový trdlo, aby s tím utíkala rovnou do banky. Každej, kdo má prachy, by jí poukázku rád proplatil, a mohla to zkusit na padesáti místech dřív.

Ale dejme tomu, že ten podfuk chce provést. Kdo má v tom případě ty pravý papíry? Kde je jich konec? Nemůžu si pomoct, ale něco mi pořád říká, že je nějaká souvislost mezi tou záležitostí s falešnejma papírama a tím nedorozuměním, co měli Granworth a Henrietta zrovna před jeho smrtí stran tý druhý ženský. Taky to, že Henrietta měla v úmyslu si to s ním vyřídit zrovna ten samej den, co se oddělal, je náramně podezřelý, ne? A ještě jedna maličkost mi nijak nejde na rozum: na policii v New Yorku mi řekli, že všichni, ten tajemník Burdell a lidi, co byli zaměstnaný u Aymesů, vypovídali, že paní Aymesová byla v Connecticutu a že se vrátila domů, až když jí Burdell telegrafoval, co se stalo.

V každým případě se musím k tý Henriettě co nejdřív dostat a možná, že až si s ní pohovořím pěkně od plic, že se mi něco z těch záhad objasní.

Sedím na balkóně před svým pokojem, popíjím grapefruitovou šťávu s ginem a pořád se v myšlenkách vracím k Sagersovi. Jakej mohl mít ten, kdo ho odprásknul, důvod? Nikdo nemohl vědět, jaký je mezi ním a mnou spojení, a ten kravál a ta smiřovačka, co jsme v Altmiře zahráli, než chvíli nato dostal svý, byly provedený tak bezvadně, že by je musil spolknout každej nevěřící Tomáš. Nikdo na světě nemohl mít nejmenší podezření, že mi podává nějaký hlášení, když jsme zapíjeli, co jsme si předtím pro fór udělali.

Vypadá to, že někdo v Haciendě si myslil, že Sagers toho ví o moc víc, než doopravdy věděl, a že když začal troubit do světa o těch zděděnejch prachách a o svým odjezdu, tak usoudil, že jistý je jistý, a vpálil to do něho. Ale i tak je to celý divný.

Podle toho, kde jsem našel ten útržek z tý kravaty, si myslím, že Sagers byl zastřelenej na schodech, když s nich scházel dolů. Tam, kde to dostal do žaludku, měl košili ožehnutou prachem, z čehož je vidět, že tahle rána byla vypálená z bezprostřední blízkosti – tak na čtyři kroky, ne víc.

Představuju si, že se to událo nějak takhle: Sagers byl asi v jednom z pokojů, do kterejch se jde z tý dřevěný galerie. Tam se do něj někdo strefil poprvé, a Sagers, kterej neměl revolver u sebe, zřejmě koukal, aby utekl, než dostane další olovo. Otočil se a pustil se po galerii ke schodišti a mazal dolů.

Chlap, kterej vylítne z pokoje za ním, se nahne přes zábradlí a střelí párkrát Sagensovi po nohách. Sagers padne, on letí za ním, a když je na prvním schodě, vpálí mu ještě jednu do žaludku. Tím se jedině dá vysvětlit, že kolem ostatních ran nejsou stopy po střelným prachu.

Pak ten lump schází po schodech, překročí Sagersovu mrtvolu, a když sestoupí o dva tři schody, chytne ho za kravatu, aby si ho přehodil přes rameno. Kravata se přetrhne a pár vláken sklouzne dolů na začátek schodiště, kde jsem je našel. Vrah potom odnáší Sagerse za bar do skladiště a mrskne s ním do ledničky – což je všechno sice náramně zajímavý, ale pro mý pátrání to nemá žádnej praktickej význam, ledaže přitom dostávám sto chutí dát tomu chlapovi jednoho krásnýho dne hezký, široký ocelový náramečky a přivést ho na nich k hezký, široký, teploučký elektrický židličce.

Když už mě od samýho přemejšlení brní hlava, jdu do pokoje, lehnu si na gauč a čtu si detektivku, abych přišel na jiný myšlenky a odpočinul si trochu od svýho řemesla. Když začnou vycházet první hvězdy, tak vstanu, oblíknu si bezva smoking z bílýho sukna, ve kterým vypadám jako japonskej císař, načež se snesu dolů k večeři a pak chvíli žvatlám se slečnou z hotelový kanceláře.

V jedenáct hodin vytáhnu auto z garáže a šinu si to k Haciendě Altmiře. Mám v úmyslu se tam jen tak flinkat a koukat, co se bude dít.

Je príma noc, a když tam dojíždím, slyším zase drnkat kytary. Vzadu u domu je přivázanejch asi půl tuctu koní a v garáži je kolem dvaceti kár. Nechám tam taky svoji a vracím se k hlavnímu vchodu

Tam se potkávám s naseknutým Perierou a už v chodbě podle rámusu poznávám, že je tu dneska náramná sešlost. Periera povídá, jestli mi může nabídnout whisky, a já povídám proč ne, a zatímco si dávám klobouk do šatny, už si to s ní číšník ke mně hasí. Povídám na vaše zdraví a obracím ji do sebe. Periera se na mě významně podívá a říká, jestli bych měl chuť si zahrát, tak že tu budou dneska príma partie, po dvanáctý, nahoře v herně rovnou proti schodům. Říkám, že mu mockrát děkuju za upozornění a že jsem divej do každýho hazardu od čemýho Petra nahoru.

Zasměje se a. já jdu dál chodbou, odhrnu závěs a vlezu dovnitř. V sále je plno. U všech stolků sedí nějaká společnost a mezi dámama jsou některý moc hezký slečny. Dva tři kovbojové – nevím, jestli pravý, nebo falešný – stojejí opřený o bar a parket je nacvaknutej párkama. Z balkónu visejí dolů dlouhý, pestrý girlandy a na stěnách jsou mexický koberce a španělský šály – je to ohromnej lokál, pořád vám to povídám. Kapela se taky vyzná – hrajou nějaký srdceryvný mexikánský tango a jeden z muzikantů, co má hlas, jakej vzbuzuje ve vášnivejch slečnách touhu jít do kláštera, zpívá píseň o umírání v tvým náručí, až to mnohý přítomný dámě může srdce utrhnout.

Kolem pódia pro muzikanty jsou tři čtyři stolky a ženský tam sedějí, vejrají na toho zpěváka, jako by byl přinejmenším nějakej anděl nebo co. Když někdo z jejich průvodců – jsou to zřejmě prachatý obchodníci z Los Angeles – něco poznamená, dámičky ho honem zakřiknou, jen aby neztratily ani tón z tý srdcervoucí utahaniny, což jen dokazuje, jaký jsou některý ženský potvory. Berou si za muže čestný obchodníky, který jim kupujou krásný modýlky a vyvádějí je do drahejch lokálů, aby mohly vrhat unylý pohledy na bezcenný frajírky, co tam mňoukají různý zamilovaný šlágry. Někdy se ty poblázněný slepice tak zfandějí, že utečou s těma šeplavejma tenorama; to se ví, že co nevidět prokouknou, načež strávějí zbytek svýho života ve snaze splašit novýho poctivýho a dobráckýho obchodníka, kterej by se s nima oženil a kupoval jim krásný modýlky a vodil je do drahejch lokálů, kde by mohly vrhat nový roztoužený pohledy na nový vrkající tenory.

Povídám vám, že to byl lokál k pohledání, jedna z nejkrásnějších podívanejch, co jsem kdy viděl. A tu, zrovna když se odtrhuju od toho pohledu a jdu si najít místo někde u stolu, vidím, jak zleva směrem ke mně přichází nějaká přenáramná slečna. Můžete mi věřit, že má všechno, na co člověk u slečen lítne – a všecko v míře nejvyšší. Je vysoká a štíhlá, a přitom vůbec ne hubená. Je krásná jak obrázek a nese se vznešeně jako královna. Je černá a vlasy má načesaný jedna radost. Co vám mám povídat – zkrátka eso.

Ale není to žádná měkkota. Papulu má sevřenou a přísnej výraz kolem ní. Nějak, pánbuví jak, vím, že tohle je ta Henrietta.

Ohlídnu se a vidím za sebou v chodbě stát Perieru, jak se baví se slečnou ze šatny. Kejvnu na něho, a když přijde, tak mu povídám:

„Kdopak je, Periero, tamhleta slečna, co si zrovna teď sedá k tomu volnýmu stolku? Ani jsem nevěděl, že tu máte takový nádherný dámy.“

Zaculí se na mě. Tenhle Periera mi vždycky připomíná hada. Cejtit ho nemůžu.

„Seňore,“ povídá, „u nás najdete všechno. Ta dáma je seňora Henrietta Aymesová!“

„Neříkejte,“ vyjeknu a tvářím se udiveně, „že by to byla ta samá, co byla vdaná za toho – no honem, jak se jmenoval? Granworthe Aymese – toho, co se nedávno oddělal? Byl jsem tehdy zrovna v New Yorku a četl jsem o tom v novinách.“

Kejvne hlavou a nasadí si truchlivej výraz. A pak se začne chvástat a vynášet. Vykládá, jak sem Henrietta přijela, protože si myslela, že Altmira patří Granworthovi, jejímu manželovi, a jak to bylo trapný, když jí musel vysvětlit, že Hacienda je teď jeho, protože Granworth vůbec nesplácel ani splátky na hypotéku, ani žádný úroky.

Periera rozhodí rukama.

„A pak, seňore,“ povídá, „nastaly pro onu nešťastnou dámu další nemilé komplikace. Došly jí peníze, ale nechávám ji tady i tak. Mám totiž velmi měkké srdce, seňore. Je mi jí, chudinky, líto. Nechávám ji tady jako takzvanou hostitelku, než se rozmyslí, co udělá.“

„Je vidět, že jste náramnej dobrák, Periero,“ povídám.

„Mohl byste mě tý dámě představit?“

Ochotně přikyvuje, ale já honem říkám, že to nespěchá, protože ke stolku, kde Henrietta sedí sama, přichází právě nějakej muž. Je to vysokej chlapík a zdá se, že není žádnej syčák. Má docela slušnej výraz v obličeji. Podle toho, jak kouká na Henriettu, když k ní přichází, a jak ona koukne po něm, je vidět, že jsou spolu nějak zadobře. Zacením se na Perieru.

„Vypadá to, jako by měla nějakýho přítele,“ povídám. „Správmej chlapík. Kdopak to je?“

„Jmenuje se Maloney,“ povídá Periera. „Často sem přicházívá a rád si zahraje. Možná, že se dnes také zúčastní hry.“

„No, doufám, že se mi podaří ho trochu oškubat,“ povídám. „Mimochodem jmenuju se Frayme, Selby Frayme. Hraje se tady vysoko?“

Pokrčí ramenama.

„Zcela podle libosti, seňore Frayme,“ říká, „co se nás týče, my přijímáme sázky do jakékoli výšky.“

„Oukej,“ povídám. Pak jdu, usadím se a poručím si whisky. Počítám, že by nemělo žádnej smysl chtět se teď dostat k Henriettě, dokud tu straší ten chlapík Maloney.

Čas utíká. Periera mě odvádí k velkýmu stolu a představuje mě společnosti, co sedí okolo. Chlapi jsou dobrosrdečný a jejich paničkám se musí nechat, že dovedou dobře tančit. Kdyby mi ta moje zatracená práce nestrašila pořád v hlavě, tak bych měl z toho tancování s nima opravdovský potěšení.

Asi ve dvě hodiny se lidi začínají zdvihat a za půl hodiny se lokál skoro vyprázdní, až na deset dvanáct chlapíků, který se nehejbají z místa. To jsou asi ty, co budou hrát, říkám si.

Moje společnost se loučí, a když jim přeju šťastnou cestu a dobrou noc, připlíží se ke mně Periera a povídá, že se teď začne každou chvilku hrát a abych nezapomněl, že herna je nahoře hned proti schodům. Povídám, že přijdu, ale že se půjdu napřed trochu vyvětrat. Jdu ven a chvilku se procházím. Pokud jde o hazard, mám svý zásady. Vpadám rád do hry, když už je v proudu.

Asi za dvacet minut se vracím. Jeden z číšníků zavírá okna na levý straně lokálu. Muzikanti už vypadli a světla jsou skoro všechny zhasnutý. Odcházím po schodech nahoru. Herna je rozlehlá místnost s velkým stolem uprostřed. Pár chlapů u něj hraje baccarat a u malýho stolku hrajou tři páni s dvěma dámama poker.

Maloney je u velkýho stolu a blízko něho stojí Henrietta a kibicuje mu. Všichni chlapi tam mají smokingy a některý z nich jsou náramně práskaný sekáči. Zdá se, že už si taky všichni pořádně přihejbají; cítíte ve vzduchu, že je každej už v náladě.

Za chvilku si to přihasí Periera, nakoukne dovnitř a hned zase vypadne. Já se jen tak flákám a pozoruju. Maloneymu to nepadá. Prohrává těžký peníze a nevypadá zrovna nadšeně. Kromě toho se tváří, jako by mu něco nešlo do hlavy. Že by někdo prováděl s kartama nějaký nedovolený žertíky, pomyslel jsem si.

Asi za deset minut Maloney sází na bank, a už v tom lítá. Projíždí majlant. Otočí se a pohlídne na Henriettu s rozpačitým ušklíbnutím.

„Nepadá mi to,“ povídá. „Zdá se, že v tomhle lokále nikdy nemám štěstí.“

Henrietta se na něho usměje a můžete mi věřit, že má zuby zrovna tak krásný jako všechno ostatní. A říkal jsem vám už, že má oči jako safíry? Já osobně jsem na safírový oči odjakživa fanda.

„Proč toho na chvíli nenecháte?“ ptá se ho Henrietta. „Nebo nechtěl byste, abych to chvíli vzala za vás?“

Na druhý straně stolu sedí nějakej hromotluk. Má široký ramena, v tváři je hubenej a má spoustu černejch vlasů. Slyšel jsem, že mu říkají Fernandez. Kouká na Maloneyho po celou dobu, co mluví s Henriettou. Najednou do toho vpadne:

„Vypadá to, jako byste oba neměli žádný štěstí,“ povídá. „Ale možná,“ pokračuje s posupným posměškem, „že byste chtěl pořád vyhrávat. Neumíte asi prohrávat, co?“ Maloney zrudne.

„Umím-li prohrávat, nebo neumím-li prohrávat, je moje věc, Fernandezi,“ povídá. „A nepotřebuju od vás slyšet žádný kousavý poznámky. Nemám nic proti prohrávání,“ pokračuje, „podotkl jsem pouze, že je divný, že když hraju tady, prohrávám vždycky s naprostou pravidelností!“ Ušklíbne se sarkasticky. „Ale snad to je pouze moje fantazie,“ dodává.

„Cože?“ zasyčí Fernandez.

Pomalounku se zdvihá a odstrkuje židli. Pak se nahne přes stůl a vrazí Maloneymu jednu rovnou do zubů. Zadunělo to, že to bylo slyšet jistě na míli cesty.

Každej ustrne. Maloney se zvrátí na zem, vstane, ale je zřejmě groggy. Fernandez zatím obejde stůl. Podrazí Maloneymu nohy a znova ho sekne. Vypadá přitom jak rozzuřenej tygr. Celej se třese. Vsadil bych se, že je pořádně našňupanej koksu. Stojím v koutě a zapaluju si cigaretu. Začíná mě to moc zajímat.

Henrietta ustoupí ke zdi. Dívá se na Maloneyho. Oči jí blejskají a je na ní vidět, že se zrovna modlí, aby Maloney vstal a napařil Fernandczovi, co je mu dlužnej. U stolku v rohu, kde se hraje poker, se jedna z dámiček nahlas rozchechtá. Je na ní vidět, že je nadraná. Připadá jí to jako príma legrace.

Maloney vstává. Je řádně zdrbnutej, ale rozmáchne se po Fernandezovi. Napřáhne pravičku, kterou Fernandez odrazí, a než se Maloney může uhnout, vlepí mu další. Maloney se znovu svalí a nevyhlíží zrovna hezky. Jedno oko má zavřený a obličej samou krev.

Společnost, která hraje v koutě poker, vstává. Jeden z hráčů – takovej pomenší – se blíží k velkým u stolu.

„Nemůžete toho ksakru nechat?“ povídá. „Kde si myslíte, že jste? V ringu na Madison Square Gardens či kde? A co je to s váma, Fernandezi? Proč tady pokaždý začínáte nějakou rvačku?“

Fernandez se k němu otočí a zašklebí se.

„Máte snad něco proti tomu?“ ptá se ho.

A už mu hřbetem ruky vlípne jednu přes obličej.

„Když se vám to nelíbí,“ povídá, „tak zmizte!“

Nastane ticho – takový, co se o něm říká, že je nabitý elektřinou. Nikdo ani nedejchá. Pak ten malej, kterýho Fernandezova rána povalila na zem, pomalu vstává a odchází z bojiště. Jeho společnost mizí za ním. Maloney se taky zvedá. Opírá se o zeď a je zdrchanej až běda. Podle mýho ho ta první Fernandezova rána – ta přes stůl – pořádně sebrala.

Jdu k němu.

„Poslyšte, kamaráde,“ povídám, „proč se nejdete kapku omejt? Je na vás hroznej pohled. A bejt váma, taky bych se přitom něčeho pořádnýho napil. Potřebujete to jako sůl.“

Obrátím se k Henriettě a zazubím se na ni.

„Podívejte, madame,“ povídám, „pomozte mu odsud a zahrajte si na milosrdnou sestru. A pak bysme mohli znovu zkusit nějaký to štěstí ve hře.“

Co s ní tak mluvím, vchází do herny Periera. Zůstane stát ve dveřích a vypadá náramně spokojeně. Zdá se, že je Fernandez jeho přítel a že tady má velký slovo. Henrietta má sevřený ústa a mlčí, ale kdyby měla bouchačku, tak by se asi moc nerozmejšlela a vpálila by do Fernandeze pár ostrejch. Popadne Maloneyho za ramena a strká ho ke dveřím.

Fernandez se na ně podívá, když odcházejí, a zachechtá se. Moc ošklivě se zachechtá.

„Odveďte si toho cucáka a někde ho potraťte,“ povídá. Henrietta se otočí. Je bílá jako stěna a je na ní vidět, že s ní lomcuje vztek. Fernandez na ni kouká a šklebí se. Pak vstane, přistoupí k ní, a než jí dojde, co má v úmyslu, políbí ji rovnou na ústa.

A už se vrací ke stolu.

„Šla, maličká,“ povídá, „a nevztekala se. Bylo by jí to houby platný.“

„Tak teď bysme si to snad mohli rozdat,“ říká a bere karty do ruky. Čtyři chlapi, co tady zbyli, se uvelebujou kolem stolu. Chystají se hrát poker.

„Chcete hrát taky?“ vybízí mě Fernandez.

Přikejvnu.

„Chci,“ povídám, „ale ještě si někam poodskočím.“ Otočím se a odcházím z herny. Vidím, že Henrietta odvádí Maloneyho do nějakýho pokoje kousek dál na galerii. Jdu za nima a nahlídnu mezi dveře. Uložila Maloneyho na gauč a v rohu pokoje napouští vodu do umyvadla. Maloney se ani nehejbá.

Vejdu dovnitř.

„No ten váš přítel to teda schytal! Asi nemá dnes bojovnou náladu či co.“

Henrietta jde k Maloneymu a otírá mu obličej ručníkem.

„Chtěla bych být mužem,“ povídá. „Pak bych Fernandeze zabila.“ Přestane na okamžik s otíráním a otočí se ke mně. Oči jí svítějí a moc jí to sluší. Odjakživa mám rád horkokrevný slečny. „Jim Maloney by ho byl zkrotil,“ pokračuje, „ale zlomil si před časem ruku a dodnes jí dobře nevládne. Proto s ním měl ten padouch snadnou práci.“ Maloney lapá po vzduchu. Pokouší se vstát z gauče, ale nejde mu to. Padá zpátky.

„Pusťte mě na něj…“ mumlá.

Rychle se rozhoduju. Jistě se mi vyplatí, když si Henriettu získám. Jestli to s ní šikovně skoulím, sama mi možná leccos svěří, a teď je k tomu vhodná příležitost. „Netrapte se, Maloney,“ povídám. „Nemohl jste nic dělat s tou nezahojenou rukou, a navíc vás zaskočil.“ Kouknu na Henriettu. „Mně samotnýho to hrozně naštvalo, když se ten všivej pacholek opovážil vás políbit,“ dodávám. „Je to urážka udělat něco takovýho ve veřejným lokále.“

„Ano,“ řekne „ale nepozorovala jsem, že byste proti tomu hnul prstem.“

Usměju se.

„Poslyšte, madame,“ povídám. „Až tady ošetříte toho svýho přítele, vraťte se zpátky do herny a pak si s tím Fernandezem důkladně pohovoříme.“

A odcházím.

Vracím se do herny. Už na mě čekají. Fernandez netrpělivě mručí, kdy se konečně začne, a já si sedám naproti němu. Rozdává se. Otvírají deseti dolarama. Je to pro mě dost vysoko, ale karta mi padá. Při prvních dvou hrách beru. Podívám se na Fernandeze a samolibě se ušklíbnu. Zamračí se na mě, jako by mě chtěl sežrat. Pokračujeme. Fernandez otvírá padesáti dolarama a každej jde. V labetě je 250 dolarů. Zatímco měníme, slyším, že vešla Henrietta. Přichází ke stolu a postaví se vedle mě. Fernandez jde dál – sází sto dolarů. Ostatní odhazujou karty. Já zavírám. Tuším, že blufuje, a dávám sto dolarů, ačkoliv mám v ruce jen dva páry.

Nemejlím se, ukazuje karty a má v nich dva páry do šestky. Já mám dva páry do desítky.

Shrabuju labetu.

„Měl byste se naučit, jak se to hraje, křene,“ povídám mu. Vztyčí hlavu.

„Copak jste to povídal?“ procedí skrze zuby.

Vstanu, chytnu rukama hranu stolu a převrátím ho na stranu. Tím vznikne mezi mnou a Fernandezem volnej prostor. Vyrazím. Jak zvedne ruku, skloním hlavu a vrazím mu ji pod bradu. Jak couvá, hodím mu pravičkou i levičkou každou do jedný čelisti. Odstoupím a čekám na něho. Rozpřáhne se, ale je trochu nejistej. Já odskočím, a vrazím mu jednu do nosu. Ta mu ještě scházela. Svalí se, a jak padá, tak ho pojmenuju dvěma docela starodávnejma slovíčkama. Jak uslyší ,,čubčí synu“, vylítne jak rozzuřenej bejk a hrne se na mě. Sklopím hlavu a říz mu s ní do žaludku! Vyjekne a couvá ke zdi. Jdu za ním a sázím to do něho. Ještě nikdo jich tolik ode mě neschytal. Jednou nebo dvakrát se pokusí do mě strefit, ale nevede se mu to. Ta, co dostal do útrob, ho na chvíli úplně vyřídila.

Pak už se jen opírá o stěnu a já ho povalím na zem. Leží tam a ani nedutá, Kouknu na Perieru. Už se přestal tak spokojeně uculovat.

„Poslyšte, Periero,“ povídám. „Odkliďte někam toho smradlavýho syčáka, než mě doopravdy naštve. Se mnou totiž nejsou žádný špásy, když se do někoho opravdu navezu. Ale počkejte, udělám to radši sám.“

Periera mlčí a kouká. Chytnu Fernandeze za límec. Zatřepu s ním a táhnu ho k Henriettě.

„Omluvte se tady tý dámě, syčáku jeden,“ povídám, „a rychle, nebo to z vás vytřískám natotata.“

Abych mu pomohl, přimáčknu mu frňák, kterej bez toho už nebyl žádná sláva.

Dá si říct a něco zamumlá.

Pak ho vleču z pokoje ke schodišti a skopnu ho dolů. Bere schody pěkně pochopem. Když dopadne na podlahu lokálu, sedí a civí, jako by si nemohl vzpomenout, jak mu říkávala jeho maminka.

Vracím se do herny.

„Poslyšte, Periero,“ povídám, „kde bydlí ten chlapík Maloney?“

Říká, že někde blízko India, tak mu povídám, aby vytáhnul káru a zavezl ho tam. Tváří se, jako by chtěl něco proti tomu namítat, ale včas si to rozmyslí.

Obracím se k Henriettě. Má v očích slabej nádech úsměvu. Zamrkám na ni a zazubím se.

„Vemte si něco přes sebe, zlatíčko,“ povídám. „Protože vy a já se teď kapku projdeme. Chtěl bych si s váma popovídat.“

Podívá se na mě a zasměje se.

„Vy máte ale kuráž, pane Frayme,“ řekne.

4

Sedím za volantem a kalím to – Henrietta vedle mě pokuřuje cigaretu a kouká před sebe – a je mi docela dobře. Dumám o tom, že nebejt na světě tolik zločinů, nebylo by nad to bejt detektivem.

Za chvilinku se jí zeptám, jestli má nějaký zvláštní přání, kam bysme si mohli zajet. Říká, že ne, ale že kdybysme zahnuli kousek dál doprava, tak že přijedeme k jednomu podniku, co má otevříno celou noc, tam že bysme si mohli vypít černou kávu.

Mrknu na ni po očku a můžu vám říct, že něco takovýho se hned tak nenajde. Má takovej zvláštní způsob, jak mluví a jak se chová, že pořád nevíte, na čem jste. Každá jiná by byla celá žhavá, o čem to asi s ní chci mluvit, ale tahle Henrietta se na nic ani nezeptá. Sedí a dívá se před sebe těma svějma safírovejma očima a kolem úst jí to hraje. Jsem na ni moc zvědavej, protože vypadá, jako by se o nic dvakrát nezajímala – ani o sebe ne – a takový ženský jsou vzácná věc.

Brzy přijíždíme ke křižovatce, o který mluvila, a dáváme se napravo. V dálce před sebou vidíme světla podniku, kam máme namířeno. Zpomaluju trochu, protože si chci rozmyslit, jak bych to s ní měl nejlíp skoulet. Musím koukat, aby se jí rozvázal jazyk, ale zároveň jí nesmím říct, kdo jsem a co tady dělám. Ale přišel jsem už dávno na to, že chcete-li už někomu vypravovat pohádky, tak je vždycky dobrý, když mají aspoň hlavu a patu, a tak si srovnávám v palici, jak to navlíknout. Pak teprve přišlápnu plyn.

Najednou se Henrietta rozpovídá:

„S tím Fernandezem jste to znamenitě provedl, pane Frayme,“ povídá a podívá se na mě úkosem. „Myslí si o sobě, že je nepřemožitelný rváč. Ale po tom malém nedorozumění s vámi změní asi své mínění.“

„To byla pro mě hračka,“ chvástám se. „Ostatně mi byl ten chlap hned od začátku k smrti protivnej. Na sto honů je na něm vidět, co je to za syčáka, a byla to lumpárna, co provedl tomu vašemu příteli. Ten Maloney se zdá bejt nějakej slušnej!“

„Je slušný. Mám ho docela ráda,“ povídá.

Zastavím před tím podnikem a Henrietta ztichne.

Vejdeme. Je to obyčejnej barák z nepálenejch cihel, jakejch je tady v kraji spousta. Uvnitř je rozestavenejch pár stolků a číšník, kterej už napůl spí, přináší kávu dvěma chlapíkům, který tam zbyli.

Sedáme si. Objednávám kávu. Nabízím Henriettě cigaretu, a když jí zapálím, řekne: „Obávám se, že vás po tomhle nebude mít Fernandez obzvlášť v lásce, pane Frayme, a Bůh ví, co za to provede mně…“

Ptám se jí, jak to myslí.

Zasměje se a blejskne po mně pravidelnejma bílejma zubama.

„Fernandez chce, abych si ho vzala,“ povídá. „Domnívá se, že je do mě šíleně zamilován, ale co si bude myslit zítra, až se vzpamatuje a dá si někde v salóně krásy zapudrovat a zamalovat ty šmouhy a modřiny, to je u Pánaboha…“

„Vida, vida,“ povídám, „a já si myslil, že jste udělaná do toho Maloneyho. Přece nechcete říct, že byste vážně pomejšlela na to pověsit si na krk takovýho syčáka, jako je Fernandez?“

Henrietta se znovu usměje. Je to namouduši záhadná ženská.

„Nevím sama, co zamýšlím,“ povídá mi na to. „Možná, že si budu muset vzít Fernandeze.“ Podívá se na mě a zasměje se. „Ale tím se teď netrapme! Povězte mi, o čem jste se mnou chtěl mluvit.“

Číšník přináší kávu. Jak Henrietta zdvihá šálek k ústům, sveze se jí kabát dozadu a já vidím, že má ramena, jako by z oka vypadly tý dávný slečně, slavný Venuši, o který jste už asi taky slyšeli a která svýho času natropila, jak se zdá, rovněž dost malérů. Henrietta vidí, jak na ni vejrám, a podívá se na mě trošku káravě, jako se člověk kouká na malýho kluka, kterej provádí neplechy. Začínám si myslit, že tahle paninka má v sobě něco, co by mi mohlo zatraceně poplíst hlavu, kdybych byl z těch, co se dovedou zbláznit do krásnejch ramenou. Ne že bych z nich ostatně nebyl, jenomže vždycky když už se začnu o takový věci zajímat, tak mě pošlou na druhej konec světa za nějakým pitomým případem.

No, to bysme měli – povídám si v duchu, a radši odvádím řeč na tu bajku, co jsem si dal dohromady, když jsme sem jeli.

„Podívejte se, madame,“ povídám, „jde o tohle: já pracuju pro jednu newyorskou advokátní kancelář, která má filiálku v Magdaleně v Mexiku, odkud jedu. Asi tak před měsícem jsem byl v New Yorku za nějakou obchodní záležitostí a setkal jsem se tam s jedním chlapíkem z kanceláře státního návladního. A ten mi začne povídat o vašem manželovi Granworthovi Aymesovi, kterej prej letos v lednu spáchal sebevraždu, a vykládá, že prej se objevily nový zajímavý okolnosti a že asi budou celej případ znovu projednávat.“

Odmlčím se a piju kávu. Pozoruju ji přes okraj šálku. Vidím, že se jí třesou prsty, ve kterejch drží cigaretu, a že je celá bledá okolo úst. Nezdá se mi, že by byla moc nadšená tím, co slyšela.

Ještě se drží, ale když promluví, není její hlas tak hlubokej jako dřív. Už je z něj slyšet, že není pevná v kramflekách.

„To je velmi zajímavé,“ povídá. „Nevím však, co by se bylo mohlo tak najednou objevit. Nebylo přece sporu o tom, že můj muž skončil sebevraždou. Domnívala jsem se, že je to uzavřená kapitola.“

Odloží dokouřenou cigaretu na popelníček. Teď už se zas výborně ovládá. Postavím šálek, nabídnu jí novou cigaretu a sám si taky zapálím.

„To je tak,“ vysvětluju jí, „když státní návladní vyšťourá náhodou nový informace, pozbejvá rozsudek vyšetřující komise svý pravomoci. Přišlo se totiž prej na to, že jste tu noc, kdy jako Granworth Aymes spáchal tu sebevraždu, nebyla v Connecticutu. Vypátrali, že jste byla v New Yorku, a dokonce prej jste byla poslední osoba, co ho viděla před jeho smrtí.“

„Ach tak,“ vydechne. Má teď takovej mrtvej, dutej hlas.

„Tyhlety chlapi od policie si vezmou vždycky něco do hlavy,“ povídám, „ale víte přece sama, co jsou ouřady zač. Nejsou spokojený, dokud někomu něco nepřišijou. Myslejí si, že by nedělaly svou povinnost, kdyby každou chvilku někoho nenamočily.

Víte, vypadá to tak, jako by jim někdo nasadil brouka do hlavy, že Granworth nespáchal žádnou sebevraždu. Že ho oddělal někdo jinej.“

Oklepává popel z cigarety.

„Zdá se mi to zcela nesmyslné, pane Frayme,“ povídá. „Noční hlídač na Cotton’s Wharfu přece vypověděl, že viděl, jak sjel Granworth s autem do řeky. To přece vypadá jako sebevražda… nebo ne?“

„Ale ano,“ říkám, „ale musím vám povědět, co se pak stalo. Ten chlap z kanceláře státního návladního vykládal, že prej se k nim doneslo, že jste tady v bance chtěla vyměnit falešný státní papír. Přišlo o tom hlášení na patřičný místa a ty vyslaly svýho tajnýho, aby případ vyšetřil. Detektiv si zajel rovnou do New Yorku a tam si vzal na paškál toho nočního hlídače a vytáhnul z něho, jak to všechno doopravdy bylo. Co ten hlídač vypovídal a co skutečně viděl, to jsou, věřte mi, dvě náramně různý věci; tomu tajnýmu totiž po dlouhým pumpování vyklopil, že viděl Aymesův vůz jet pomalounku po hrázi, když tu prej se otevřou dvířka a někdo z nich vyskočí. Hlídač v tom šeru nemohl dobře poznat, kdo to je, viděl jenom, že je to nějaká ženská. Jak vylézá z vozu, otočí se, nahne se dovnitř a pak teprve zabouchne dvířka. Vůz se znovu rozjede, rychleji a rychleji, vrazí do dřevěnýho sloupu a převrátí se rovnou do řeky.“

„Tak?“ protáhne. „A jak to, že noční hlídač o tom při vyšetřování nic neřekl?“

Zazubím se na ni.

„Měl důvod k mlčení,“ povídám. „Zatraceně dobrej důvod. Držel hubu, protože mu jistej pán jménem Langdon Burdell, kterej byl tajemníkem vašeho manžela, dal tisíc dolarů, aby zapomněl na všechno ostatní kromě toho, že se vůz naboural do sloupu a pak sjel do řeky.“

Dívá se na mě, jako by do ní hrom uhodil.

„Zdá se, že tenhleten Burdell je vám nějak moc přátelsky nakloněnej,“ povídám jí. „Protože předtím, když ho ten tajnej navštíví, tak mu nakuká, že jste tu noc v New Yorku nebyla, že jste byla někde v Connecticutu. A nejenom to, hned druhej den po Aymesový smrti se sebere a běží za tím nočním hlídačem a navalí mu těžký peníze, aby nekafral o tý tajemný ženský.

No a co z toho?“ dokončuju. „Vypadá to, že Granworth Aymes byl mrtvej už dřív a někdo ho strčil do vozu. A že ten vůz řídila ta ženská – či ne?“

Nějakou chvíli neříká nic a já vidím, jak si vlhčí vyschlý retíky. Chová se klidně, ale myslím si, že má strach. Brzy zas nabejvá jistotu.

„Kdyby byl býval Granworth zavražděn,“ namítá, „byli by to při pitvě zjistili.“

„Možná že ano,“ povídám, „ale možná taky že ne. Granworth byl prej tím pádem do řeky rozdrcenej k nepoznání. Protože když ta kára dopadla na dno, narazil celou váhou do skla. Měl obličej napadrť – ale mohl ho mít tak zřízenej už předtím.“

„Nejde mi to všechno na rozum,“ povídá Henrietta. „Nechápu také, proč Langdon Burdell podplácel hlídače, aby lživě vypovídal. Proč?“

„To se mě moc ptáte, milá zlatá,“ povídám. „Ale myslím, že pánové od úřadu na to můžou přijít, když se do toho pořádně obujou.“

Ptám se jí, jestli by chtěla ještě jednu kávu. Říká, že ano, a tak ji objednávám. Když čekáme, až nám ji přinesou, pozoruju bedlivě Henriettu a vidím, že o něčem usilovně přemejšlí. Není taky divu – po tom všem, co jsem do ní právě nahustil.

Když kávu donesou, popijí ji, jako by byla ráda, že má co dělat. Potom postaví šálek na talířek a zpříma se na mě podívá.

„Ráda bych věděla, pane Frayme,“ povídá, „z jakého důvodu jste mi to všechno vypravoval. Co tím sledujete?“

„Nejde o to, co sleduju já, Henrietto,“ říkám, „jde o to, co sledujou ty páni v New Yorku. Můj kamarád z kanceláře státního návladního tvrdí, že každýmu houby záleželo na tom, jestli Granworth Aymes spáchal sebevraždu nebo ne, dokud nepropukla ta záležitost s falešnejma státníma papírama. Všechno bylo dávno vyřízený a zapomenutý, když se najednou provalí ta věc s padělkama. To je takříkajíc státní záležitost a pánové ve Washingtonu si nedají pokoj, dokud pachatele nedostanou. Když ho najdou, bude všechno v pořádku a ani je nenapadne vytahovat na světlo tu starou historii. Když jsem včera v noci přišel do Altmiry, říkal mi Sagers, kterej tam pracoval a odjel dneska do Arizpe, že jste paní Henrietta Aymesová, a já si umínil, že vám povím, co jsem se od svýho kamaráda čirou náhodou dozvěděl, a řeknu vám taky proč:

Dejme tomu, že vy víte něco o těch padělkách. Řekněme, že je vám známo, kdo je vyrobil. V tom případě bych s tím, bejt váma, vyrukoval ven. Víte co? Svěřte mi to a já to, až se vrátím do New Yorku, v klidu vysvětlím tomu svýmu přítelíčkovi, a z kanceláře státního návladního to budou hlásit do Washingtonu. A když ty páni ukojí svou zvědavost, sotva se budou namáhat s novým prošetřováním tý sebevraždy.

Myslejí si totiž, že o těch falešnejch papírech něco víte. A když z vás nic nedostanou, můžete si bejt jistá, že začnou šťourat do tý záležitosti s úmrtím vašeho manžela, jen aby na vás ušili něco, co by vás pak donutilo promluvit, chápete?“

„Chápu,“ povídá. „Ale nemohu dát nikomu žádnou informaci, protože sama nic nevím. Svazek cenných papírů, které jsem si sem přivezla, byl z bankovní schránky mého manžela. Pan Burdell mi řekl, že sejf byl otevřen klíčem který měl můj muž u sebe, a že jej otvíral advokát, jenž mi papíry odevzdal. To je vše, co vím.“

„Ano,“ přikyvuju jí, ale přitom si myslím, že nejpádnější důkaz je v těch jejích dopisech Granworthovi, který mám pečlivě uložený v pokladně hotelu Miranda.

„V každém případě bylo od vás velmi hezké, pane Frayme, že jste mi dal tuto výstrahu,“ říká. „Zdá se, že vám mohu být za mnohé vděčna, ale teď, nemáte-li nic proti tomu, bych už se ráda vrátila.“

Vstaneme, nasedneme do vozu a vyjedeme. Dělám, že nevím, kde bydlí, a ona mi ukazuje, kudy mám jet. Zavezu ji před dům a myslím na to, co asi řekne, až pozná, že jí někdo šlohnul ty tři dopisy – dopisy, který jí můžou způsobit moc těžký chvilky.

Loučí se se mnou, vystoupí a odchází ke dveřím. Tam se ještě ohlédne a usměje se na mě.

Má všech pět pohromadě a umí se ovládat, to se jí musí nechat.

Startuju a odjíždím. Nemyslím na to, kudy a kam jedu, protože pořád v duchu přemílám, co říkala. Když se to vezme kolem a kolem, tak to přijala dost klidně.

Dvě věci mi pořád vrtají hlavou. Nemůžu pochopit, co znamenala ta její poznámka, že si snad bude muset vzít Fernandeze. Ale ještě míň můžu chápat, proč si schovala ty tři dopisy, který psala Granworthovi – důkaz, že ho viděla večer před jeho smrtí – místo aby se jich co nejrychleji zbavila.

Jsem si skoro jistej, že neví nic o tom, že někdo odprásknul Sagerse. Když jsem o tom mluvil, číhal jsem po ní jako kočka po myši, ale ani přitom nemrkla.

Ale věřil bych, že by měla dost chladnokrevný kuráže, aby oddělala Aymese. Dejme tomu, že se vrátila do New Yorku, protože se rozhodla, že si to vypořádá s Granworthem kvůli tý jeho milostence. Granworth se s ní mohl někde setkat ve voze. Když jsem tehdy v New Yorku o tom mluvil s Burdellem, říkal, že Aymes odešel z kanceláře, aby se s někým sešel, a že byl nějakej rozčilenej. Možná, že měl schůzku s ní. Dobrá, setkají se a je velkej kravál. Není vyloučený, že mezitím Henrietta přišla taky na to, že papíry, které jí dal, jsou mizernej podfuk. No a co pak? Aymes sedí u volantu někde v ústraní, kam si s vozem zajeli, a ona ho praští něčím přes hlavu a oddělá ho. Pak dostane dobrej nápad. Vzpomene si, jak se před dvěma rokama chtěl utopit v East Riveru, a řekne si, že to může šikovně navlíknout. Stáhne Granworthe se sedadla, sešoupne ho na druhou strana a sama se posadí k volantu. Jede oklikou zapadlejma uličkama, až přijede ke Cotton’s Wharfu, kde je pusto a prázdno. Nevidí, že na konci hráze stojí hlídač. Vyleze, nechá motor běžet, nahne se dovnitř, natočí volant směrem k řece, stiskne spojku rukou a zařadí rychlost. Když se vůz rozjede, odskočí a zabouchne dvířka. Tím se taky dá vysvětlit, proč auto nejdříve najelo do sloupu. Takhle nějak by to byla mohla provést – měla by na to dost pevný nervy, jak jsem se teď přesvědčil. To, že je hezká, nic neznamená. Znal jsem hezký ženský, který odkrouhly jinačí chlapy – a prošlo jim to, potvorám.

Brzy před sebou vidím v měsíčním světle bílý zdi Haciendy Altmiry. Rád bych věděl, jestli Periera dopravil toho lumpa Fernandeze domů, a taky jak je teď asi Maloynemu. Zdá se, že tenhle Maloney je zamilovanej do Henrietty až po uši. Poznal jsem to podle toho, jak se na ni díval. Měl ten polopitomej a polorozzářenej výraz, co dostávají chlapi, když jsou do nějaký dámy celý pryč; ale měl by bejt opatrnej, sice v tom bude parádně lítat! Kdyby Henrietta chtěla, mohla by si z něho asi snadno udělat kořena. Možná, že si s nima oběma jen hraje, s Maloneym i s Fernandezem, a rozněcuje v nich obou žárlivost – se ženskejma člověk nikdy neví!

Jedu okolo Haciendy, obrátím se a objíždím ji pomalu zezadu. Začínám bejt zvědavej, jestli už Sagerse vytáhli z ledničky a pohřbili ho někde na poušti. Počítám, že to udělali včera časně ráno.

A z nějakýho nejasnýho důvodu dostávám chuť se tam jít podívat. Něco mi říká, abych tam šel – a já, jako pokaždý v takovejch případech, poslechnu, co mi ten tajnej hlas našeptává, a jdu.

Zajedu s károu ke starý polorozbořený zdi za garážema a obhlížím si okna baráku. Světla jsou zhasnutý a všude ticho po pěšině. Držím se ve stínu, namířím si to k těm vysokejm oknům nalevo od vchodu, a za nějaký dvě minuty už jsem vevnitř.

V sále je tma, ale tu a tam jsou na podlaze velký, světlý skvrny měsíčního světla. Naslouchám, ale nikde se nic neozývá, a tak se plížím k baru a do toho zavřenýho skladiště za ním. Dveře otevírám zase paklíčem a lezu dovnitř. Zavírám za sebou, rozsvěcuju baterku, kterou jsem si přinesl z vozu, a jdu rovnou k ledničce. Dívám se do jedný i do druhý a vidím, že Sagers je pryč. Tušil jsem, že ho tu už nenajdu, protože ten, kdo ho odprásknul, si jistě myslil, že bude dobrý ho odstranit, dřív než se podnik k večeru otevře.

Na poličce v koutě stojej nějaký láhve. Jdu se tam podívat a vidím, že jedna je otevřená. Je v ní tequila. Usednu na bednu a dám si pořádnýho loka, a ačkoli je to ostrý jak břitva, je to o moc lepší než nic.

Sedím na bedně, svítím si baterkou kolem dokola a přemejšlím, proč mě to sem asi pořád tak táhlo jít se podívat, jak to dopadlo se Sagersovou mrtvolou. Věděl jsem přece, že ho tu už sotva najdu. Přitom padne světlo žárovky na odpadkovej koš, kterej stojí v koutě. Zpod víka vyčuhuje něco, co vypadá jako růžek nějakýho dopisu. Jdu tam, nadzvednu víko a koukám dovnitř. Je tam všechno možný svinstvo. Rozhrabuju to nohou.

Najednou vidím nějakou přetrhnutou fotografii. Sbírám oba kusy a přikládám je k sobě. Obrázek je vystřiženej z nějakejen novin a pod ním je nápis. Je už celej setřelej, jak byl papír složenej a zmuohlanej.

Vracím se s obrázkem k bedně a prohlížím si ho při světle. Mám pocit, že jsem toho chlapa z tý fotografie už někde viděl. A najednou to se mnou škubne. Koukám na svou vlastní fotografii vystřiženou z deníku. Uhlazuju zmačkanej titulek a čtu: „Přinášíme jedinou – pokud je nám známo – podobiznu Lemuela H. Cautiona, známého detektiva, jemuž se právě podařilo polapit únosce Yellitze.“

Náhle si vzpomínám. Tuhle fotografii otiskly před dvěma rokama Chicago Times, když jsem konečně dopadl toho neřádá Yellitze. Hrozně jsem tenkrát zuřil, že mě ty pitomci strčili do novin, aby si mě syčáci v celý zemi mohli pěkně prohlídnout a zapamatovat.

Po straně obrázku na okraji novin je něco napsanýho. Dívám se na to zblízka. „To je on,“ stojí tam.

A vtom se mi rozbřeskne. Najednou je mi všechno jasný. Někdo sem poslal tuhle fotografii a napsal vedle „To je on“, aby mě tady někdo jinej poznal, jakmile se tu objevím. Domejšlím se, že nějakej rošťák z New Yorku, kterej věděl, že jsem dostal tenhle případ, upozornil předem svoje kumpány, že se něco děje.

A proto taky odpráskli Sagerse! Jako by do mě hrom uhodil. Věděli tedy, hned jak jsem se poprvně objevil v Haciendě, kdo jsem, a poznali, že ten můj fór se Sagersem je pouhá bouda. Došlo jim, že pracuje se mnou, a když jim řekl, že odjíždí do Arizpe, tak ho vyřídili. Myslili si asi, že ví víc, než doopravdy věděl, a nechtěli nic riskovat.

A když oddělali Sagerse, odstranili by taky mě, kdyby jim to jen trošičku vyšlo.

Napiju se ještě tequily a usilovně přemejšlím, kdo mohl bejt ten chlap, kterej vyhrabal ty starý noviny, vystřihnul z nich mou fotografii a poslal ji sem, aby mě tu ty parchanti čekali? Nebyl to ten samej pacholek, co mi v New Yorku poslal to anonymní psaní, aby mě sem vylákal za těma Henriettinejma dopisama? Můžete na to vzít jed, že to byl on!

Ten syčák věděl o těch dopisech. Sfouknul to se mnou tak, abych se sem za nima štval. Dobře věděl, že mi tím nasadí brouka do hlavy, že Henrietta sprovodila Granworthe ze světa. Ale nejen to! Ještě si, neřád, dá tu práci a pošle svýmu kumpánovi nebo kumpánům mou podobiznu, aby se nemohli zmejlit.

A proč to všechno dělá? Proto, že mě tady můžou oddělat mnohem snadněji než jinde?

Vstávám z bedny. Ten případ s falešnejma papírama je čím dál zajímavější. A už teď je tak zašmodrchanej, že brzy začnu podezírat sám sebe.

Zvolna se ve mně líhne myšlenka a tý se teď budu zubama nehtama držet. Že totiž to anonymní psaní mi neposlal nikdo jinej než ten vykutálenej tajemník Burdell; chtěl mě sem poštvat za Henriettou, abych ji zmáčknul pro podezření ze zákeřný vraždy. Ale kvůli čemu to ten ptáček dělá? Myslí si, že tím napomáhá spravedlnosti?

Nebo má nějakej důvod se takhle pohodlně Henrietty zbavit?

Znovu si loknu tequily a hodím fotografii zpátky do koše – kde by si mě moc a moc darebáků přálo mít – a vypadnu.

Vylezu z Altmiry, sedám do káry a vracím se do Palm Springsu, protože si myslím, že už je nejvyšší čas vyhrnout si rukávy a dát se pořádně do práce na tom zpropadeným případě.

V Mirandě mě čeká telegram. Je šifrovanej a je to odpověď na mou otázku po lidech, který byli v Aymesovejch službách v době před jeho smrtí. Telegram zní: „Aymesovi zaměstnanci: Langdon Burdell, tajemník, sedm let v místě, nyní vede Aymesovu kancelář pod vlastním jménem; Enrico Palantza, sluha, čtyři roky v místě, dnešní adresa neznámá; Marie Terezie Dubuinetová, komorná paní Henrietty Aymesové, nyní u paní Clafordové v New Yorku; Juan Termiglo, šofér, tři roky v místě, dnešní pobyt neznámý. Zašleme fotografie Palantzy, Dubuinetové a Termigla během dvou dnů.“

Nejsem z toho moc chytrej a mezi náma řečeno nevidím, jak by mi ty jejich podobizny mohly pomoct z bryndy. Zapaluju si cigaretu a znovu to všechno přemílám. Přicházím k názoru, že tady mi nic neuteče. Protože když se rozhodne Henrietta začít si něco s Maloneym nebo s Fernandezem, já se proto nedostanu ani o krok dál.

A pak – hrozně rád bych si trochu porozprávěl s tím čiloušem Burdellem. A až z něho vytáhnu, co se dá, vrátím se sem a teprv to tady jaksepatří roztočím.

Pořád se nemůžu zbavit myšlenky, že mi Henrietta něco zatajuje a že ví víc, než chce přiznat. Je sice pravda, že má náramně ušlechtilej výraz v obličeji, ale to naprosto nic nedokazuje.

Vzpomínám si na jednu dámičku z Nogalesu, na hranici Mexika a Arizony. To vám byla učiněná světice. Tvář jako panenka Maria a řeč jako když medu ukapává. Byla Mexikánka a chtěla nabejt kapku tý kultury a pocvičit se v angličtině, a tak předčítala každej večer svýmu manželovi Dějiny občanský války. Byl o nějaký to desítiletí starší než ona a hrozně žárlivej. A tak ta mexikánská madona každej večer držela v jedný ruce dějiny – a druhou rukou mu míchala do kávy otrušík.

Jednoho krásnýho dne se manžel poroučí. Křikne, škytne a natáhne bačkory. Nějakej podezřívavej šerlok sbalí madonu pro vraždu, ačkoliv ona se zapřísahá, že je nevinná. Otrávily ho prej asi ty Dějiny občanský války, říká. Kdepak ona!

Když dojde k procesu, vezme si světice znamenitýho advokáta, co zná paragrafy jako násobilku, a ten jí poradí, aby si vzala hustej smuteční závoj a aby po celý přelíčení brečela. Má kliku. Porota se nedohodne a přelíčení se koná znova. Tentokrát si vezme jinýho advokáta. Ten se sice v zákonech vůbec nevyzná, ale jinak se vyzná až moc. Oblíkne ji pro přelíčení do těsně přiléhávejch šatů z černý krajky a do průhlednejch tělovejch pavučinek. Posadí ji do lavice obžalovaných blízko vlastnoručně vybraný poroty ze starejch pánů, co mají za sebou všichni už sedumdesátku, a ty, jak se na ni jen podívají, už křičejí: „Není vinna, není vinna!“ – ani se nejdou poradit do porotní síně.

Soudce – taky takovej starej kocour – si ji prohlédne od hlavy k patě a prohlásí, že je s porotou zajedno. Po přelíčení jí opatří místo v místní prádelně, a do toho, jak ten starej seladon juchá každej tejden pro prádlo, div se nepřerazí, nikomu přece nic není.

To všechno vám jenom potvrzuje, že se slečnama člověk nikdy neví. Zvlášť když mají tenhleten sex-appeal. A čím ho která má víc, tím je z toho víc malérů.

A Henrietta má sex-appealu až moc. Pánové, jestli ta nemá všechno, na co člověk lítne, a ještě k tomu tuplovaně, tak už teda nevím! Když jsem se tak na ni díval při tý kávě, myslil jsem si, že je možná jako ta madona z Nogalesu.

Ale i kdyby byla, stejně bych chtěl bejt jejím manželem! Nanejvejš bych přestal pít kávu. To je detail!

5

Jsem zase zpátky v New Yorku.

Myslíte si třeba, že se zbytečně honím po světě, ale já se na to koukám takhle:

Bylo by bejvalo snadný zašít Henriettu pro pouhý podezření a odvézt ji sem. Mohl bych přinutit newyorskou policii, aby obnovila vyšetřování, a ty tři dopisy, co psala Granworthovi, by mi to lehce umožnily. Ale k čemu by to bylo dobrý, kdyby doopravdy nevěděla nic o padělání těch papírů? A i kdyby byla Aymese odkrouhla, tak neračte zapomínat, že jsem detektiv, kterej má za úkol vypátrat, kdo falšuje státní papíry, a ne žádnej šťoura, co chce poučovat newyorský policisty, jak se berou takový věci do ruky.

Kromě toho se mi v hlavě rojejí všelijaký myšlenky. Stále mi něco říká, abych se pořádně kouknul na zuby Langdonu Burdellovi, kterej, kdyby vás to náhodou zajímalo, si myslí, že ze mě může dělat vola. Však to brzy sami poznáte!

Přilítnu do New Yorku, jedu do svýho obvyklýho hotelu, dám si sprchu a po jednom koňaku – jen tak kvůli bacilům – nasednu do taxíka a jedu za Burdellem dolů do města.

Burdell má pořád tu kancelář, co měl Granworth. Vyjedu zdviží nahoru a vpluju dovnitř. V přední místnosti sedí vznešená kněžna a vláčnejma pohybama hraje na psací stroj. Má deseticentimetrový podpatky a vlasy vyčesaný tak vysoko, že by se před ní Marie Antoinetta musela schovat do kouta.

Má dlouhatánský jantarový náušnice a tváří se, jako by jí pořád někdo strkal pod nos sejra. Když se zpomaleně zvedne od mašiny a jde ke mně, vlní se v bokách a kroutí tím, co je mezi nima, že by už jen tímhle musela vyhrát každou soutěž krásy, kdyby manželky soudců nebyly zrovna přítomný.

Je na ní vidět, že nemusí šetřit různejma barvičkama. Přitom má červeň na rty aspoň o čtyři odstíny světlejší, než má bejt.

Nevím, proč to tak je, ale vypočítal jsem, že vždycky jenom jedna slečna ze čtyřiašedesáti má správnej odstín rtěnky. A vždycky když na tu vzácnou výjimku kápnu, tak zrovna někam odjíždí nebo je vdaná, nebo tak něco, a jsem zase vedle.

Povídám jí, že chci mluvit s panem Burdellem. Říká, že je sice přítomnej, ale že musím počkat, protože má právě konferenci. Odseknu jí, že než se člověk dočká pana Burdella, udělal by harakiri klíčem od sardinek, a jdu rovnou ke dveřím, který jsou na levý straně a jsou celý umělecky vyřezávaný.

Burdell sedí u ohromnýho psacího stolu a nalejvá si žitnou z úhledný flanděry.

Vzhlídne a sladce se usměje.

„Vítám vás, pane Cautione,“ říká. „Pojďte dál, pojďte dál, jsem zrovna volnej.“

Narazím klobouk na velkou bronzovou sošku nějakýho boxera, kterou užívá jako těžítka, sednu si do pohodlnýho křesla a posloužím si cigaretou z těžký stříbrný krabice.

„Poslouchejte, Burdelle,“ povídám mu. „Chci si s váma promluvit, a upřímně vám radím, abyste přitom zanechal všelijakejch vytáček, jinak bych musel bejt moc nepříjemnej.“

Tváří se překvapeně. Je takovej menší, nenápadnej, s pískovejma vlasama, a tvář má hubenou jako lasička, co má potíže se žaludkem. Má červený oči a špičatou bradu. Nepoznáte na něm, jestli je dobrák, nebo lump, nebo jenom takovej nemastnej neslanej moula.

„Ale, pane Cautione,“ povídá, „pročpak tak zhurta? Copak jsem vám vždycky neřekl všechno, na co jste se ptal?“

„Možná, že jste řekl,“ povídám, „ale chtěl bych se dozvědět o něco víc, rozumíte? A teď buďte zticha a dávejte dobrej pozor.

Před dvěma nedělema, když jsem dostal ten případ s falešnejma papírama do rukou, přišel jsem k vám a na všechno jsem se vás vyptával. Mimo jiný jste mi řekl, že vy a Aymesový služebnictvo jste u soudu vypovídali, že Henrietta nebyla ve městě tu noc, co se Granworth oddělal.

Dobrá. Druhýho dne ráno jsem si promluvil s tím nočním hlídačem na Cotton’s Wharfu, s tím, co viděl padat auto do řeky. Mluvím do něho jak do nemocný krávy, až z něj konečně vyrazím, že den po Aymesový sebevraždě jste si za ním zašel vy a že vám vypravoval, jak viděl vystupovat z auťáku nějakou ženskou. Dal prej jste mu tisíc dolarů, aby o tý maličkosti držel hubu, a on prej o tom taky ani neceknul.

Fajn. Tři dny nato dostanu anonymní psaníčko, že se mám vypravit do Palm Springsu a vyšťourat tam nějaký dopisy, který má schovaný Henrietta Aymesová. Já tedy jedu a ty dopisy najdu.

No, a teďka jsem náramně zvědavej na toho dobrodince, co mi poslal tu nepodepsanou zprávu, a mám takový tušení, že jste to vy, Burdelle. A tak mi teď hezky povíte, proč jste to udělal, protože sám se v tom nemůžu dobře vyznat. Napřed podplatíte hlídače, aby o tý záhadný dámě nežvanil, a při výslechu vy i služebnictvo vypovídáte, že Henrietta nebyla tu noc ve městě – načež za pár měsíců mi pošlete anonym, kterej mě vyštve do Palm Springsu, kde najdu tři dopisy, za který by Henrietta mohla mít na krku zatčení pro vraždu. Tak co? Poslouchám a chci toho slyšet moc. Psal jste to psaní?“

Burdell se zatváří vážně.

„Ano,“ povídá. „Psal a povím vám proč, a možná že až všechno uslyšíte, pochopíte, proč jsem volil tuto cestu. Abyste do toho líp viděl, musím vám předem říct, že jsem věděl, že paní Aymesová přijede do New Yorku, protože jsem viděl dopisy, který psala. Věděl jsem, že přijela ten den, kdy Aymes zahynul, ale při výslechu jsem se o tom nezmínil a přemluvil jsem taky služebnictvo, aby mlčelo. A teď vám povím proč.

Granworth Aymes byl velkej všivák. Nikdo z nás ho nemohl ani cejtit, ale ji jsme měli upřímně rádi. Věděli jsme, že se Aymes věčně tahá s nějakejma holkama a že Henriettu sprostě zanedbává. Ale když vydělal na burze ty velký peníze a řekl mi, že dá dvě stě táců v cennejch papírech svý ženě, myslil jsem, že chce sekat latinu a polepšit se. Věřil jsem tomu, protože podle toho jednal, zvýšil svou životní pojistku a říkal, že začne novej život.

Tu noc, co umřel, odcházel odsud z kanceláře a já věděl, že má schůzku s paní Aymesovou a že s ní bude mluvit o tý ženský, kvůli který byla tak namíchnutá. A druhej den ráno mi telefonujou z policie, že vylovili Granworthe z řeky a že chtějí, abych přišel potvrdit jeho totožnost. Jdu tam a udělám to.

Věděl jsem taky, že paní Aymesová se vrátila do Connecticutu pozdním nočním rychlíkem, protože mi Granworth říkal, že po rozmluvě s ním zase odjede.

Představoval jsem si, že se s ním sešla a pořádně se do něho obula; že mu řekla, jakej je všivej, falešnej rošťák a že se s ním rozvede, a pak se sebrala a jela zpátky. No a Granworthe jsem znal jak svý boty. Věděl jsem, jak lehko se rozčilí, a myslel jsem si, že ho to asi řádně zdrhlo a že se šel někam nachlastat, a potom když měl v hlavě, že se možná rozhodnul se oddělat. Ale jak jsem ho znal, počítal jsem s tím, že si na ten chlast přizval nějakou slečnu, a to že byla ta, kterou noční hlídač viděl.

Ale myslil jsem si, že kdyby na policii věděli, že se Aymes setkal s manželkou, domnívali by se, že ta dáma v autě byla ona. Přivlíkli by ji sem a začali by z ní tahat rozumy a vůbec s ní cvičit. Tak jsem se sebral a šel jsem do bytu, promluvil tam s lidma a dohodnul s nima, že budeme držet hubu o její návštěvě v městě. Vytáhnul jsem tác, co měl Granworth tuhle v šupleti, a vrazil jsem ho hlídačovi, aby mlčel. Myslel jsem si tehdy, že se Granworth oddělal sám, a řekl jsem si, že nemá smysl ji do toho zatahovat. I bez toho jí ten syčák způsobil už dost trápení.

Tak dobrá. Všechno jde jako po másle, výslech je skončenej a je to. Jenže za pár měsíců se tady objevíte vy a začnete vykládat, že paní Aymesová se pokoušela vrazit bance v Palm Springsu falešnej papír. Ptáte se mě na spoustu věcí, já nemám čas si všechno rozmyslit, a tak vám odříkám tu samou legendu jako tý vyšetřující komisi. Vím s naprostou jistotou, že ty papíry, co Granworthův advokát odevzdal Henriettě Aymesový, byly pravý. Sám je vyndal ze sejfu, kde byly uložený. Přemejšlím o tom a říkám si, že když tý bance chtěla vpálit nějakej padělek, musela ho někde sehnat, a musela teda dobře vědět, že dělá podfuk.

A ještě něco. Podívám se do šuplete tuhle ve stole, kde měl Granwordh ty její dopisy. Jsou pryč, a já si vzpomínám, že když tehdy přijela paní Aymesová z Connecticutu na pohřeb, načapal jsem ji, jak tady u stolu něco kutí. Blejskne mi hlavou ošklivý podezření. Napadne mě, že jsem byl třeba dobrej trouba, když jsem jí tak věřil, a že to možná byla přece jen ona, kdo Granworthe oddělal a koho ten noční hlídač viděl, a že proto chtěla ty dopisy zpátky.

Je mi z toho ze všeho nanic, protože i když jsem s ní měl tehdy ze začátku slitování, vražda je vražda a s tou já nechci nic mít. Zvlášť když do tý věci děláte vy, pane Cautione, kterej máte takovou slavnou pověst. Taky si začínám dělat starosti, jak by to se mnou dopadlo, kdybyste na to na všechno přišel. A nemejlím se – už podle toho ne, jak jste si rovnou došlápnul na toho hlídače a vytáhnul z něho, co věděl.

A tak si sednu k psacímu stroji a napíšu vám to psaní, na který se nepodepíšu, protože si říkám, že jestli se rozjedete do Palm Springsu a najdete ty dopisy, můžete s nima udělat, co uznáte za vhodný. Buď zmáčknete Henriettu za to, že Granworthe odkrouhla, nebo to necháte běžet, když se vám to nebude zdát. Myslil jsem si, že si nebudete lámat hlavu, kdo ten anonym psal, jen když dostanete potřebný informace. Ostatně jsem si říkal, že jestli poznáte, že jsem to byl já, rád vám pak vyklopím, jak to všechno bylo. To je celý a je mi líto, jestli jsem vám nějak zkomplikoval práci, když jsem byl tak hloupej a neřekl jsem vám všechno hned.“

Vstanu a podávám mu ruku.

„Bravo, Burdelle,“ povídám. „Bylo to od vás moudrý, že jste se ze všeho vyznal. Taky si začínám vážně myslit, že Henrietta Granworthe oddělala, a jestli se nepletu, tak se za to bude smažit na elektrickým fotelu.“

Potřesu mu pazourou a jdu.

Řeknu čau kněžně s deseticentimetrovejma podpatkama a sjíždím výtahem. Načež si to hasím stovkou k správci budovy, vyvalím na něj úřední placku, hrábnu po telefonu a volám meziměstskou.

Povím jim napřed, kdo jsem a že právě přicházím z Burdellový kanceláře a čekám, že pan Burdell bude chtít co nevidět mluvit s někým v Palm Springsu. Nařídím jim, aby ten telefonát odposlouchali a zaznamenali pro mě, kdo je ten chlapík na druhým konci drátu. Že se u nich pro to sám zastavím; mezitím že si můžou zjistit, jestli jsem k tomu oprávněnej nebo ne.

Meziměstská řekne oukej, že to udělá, jak povídám.

Jdu pak do hotelu a zapálím si tlustý cigáro. Je mi úplně jasný, že tahle druhá Burdellova pohádka by taky neprošla cenzurou. Povím vám proč.

Dejme tomu, že by byl věděl, že Henrietta šlohla ty dopisy z psacího stolu, protože dokazujou, že viděla Granworthe večer před jeho smrtí. Jenže nebyl by si v tom případě musel myslet, že je vzala proto, aby je zničila, a ne aby je tahala s sebou? Jak Burdell mohl vědět, že jsou v Palm Springsu? Jedině tak, že mu někdo odtamtud pověděl, že je Henrietta ještě má, a to na ranči, kde bydlí.

A tak si vypočítám na pěti prstech, že jakmile vypadnu z kanceláře, sežene si Burdell toho chlapa telefonem a poví mu, že jsem ho navštívil a že jsem mu skočil na špek, a že je všechno v nejlepším pořádku a vyvíjí se to úplně podle jeho plánů.

A to mě přivádí k jiný maličkosti. Co ta moje podobizna, vystřižená z Chicago Times a poslaná za někým do Haciendy Altmiry u Palm Springsu? Neukazuje to taky na pana Burdella? Taky není nic těžkýho uhodnout, proč ji tam poslal. Ví, že se po tom jeho anonymním psaní poženu do Palm Springsu, a tak na to ty svý kumpány honem předem připraví. Nedá si pokoj, dokud nevyšťourá ty noviny, co otiskly mou fotku, vystřihne ji, napíše na okraj „To je on“, a tradá s tím na Haciendu!

A jestli se moc nemejlím, tak teď při tom telefonním rozhovoru kápne božskou. Je to náramně mazanej pacholek, náramně mazanej! Předpokládá, že přijdu na to, že to anonymní psaní poslal, a tak už má pro mě přichystanou pěknou báchorku. Jenomže nemá ani tušení, že jsem padnul na tu vystřiženou fotografii, a o to právě ten pálenej kostelník klopejtne.

Sami doufám uznáte, že to začíná bejt pořádně napínavý. Vždyť to pomalu začíná zajímat i mě!

Potloukám se po hotelu do šesti hodin, když mě napadne, že bych si mohl zavolat do naší ústředny, jestli už za mnou poslali ty podobenky Aymesovejch zaměstnanců. Mám kliku. Povídají, že už je sice odeslali do Palm Springsu, ale že mají po ruce duplikáty, který mi můžou poslat sem do hotelu. Požádám je, aby se mi přitom zastavili na poště a zeptali se na meziměstský, jestli mají těsnopisnej záznam Burdellovýho rozhovoru. Slíbějí, že mi to obstarají.

A tak si dám v klidu ještě jednu sprchu, aby mi utekl čas, a pak se převlíknu do smokingu, abych si projednou připadal jako civilizovanej tvor.

V sedm hodin si to přihasí sluha z naší ústředny a přináší mi záznam hovoru, kterej měl Burdell s Palm Springsem. Kromě toho nechá u mě balíček s duplikátama těch fotografií, a když si se mnou vypije sklenku žitný, jde zas po svých. Pročítám si ten záznam a můžete mi věřit, že jsem se už dávno při ničem tak nepobavil. Posuďte sami:

Meziměstská ústředna v New Yorku

Čas: 17,24

Zpráva o meziměstském rozhovoru z kanceláře Langdona Burdella, Centrum 174325, s Haciendou Altmirou, Palm Springs, Kalifornie.

Burdellova kancelář 17,24

Burdellova kancelář: Haló, tady Centrum 174325, kancelář Langdona Burdella. Spojte mě prosím s Palm Springsem 674356.

Telefonista z meziměstské ústředny: Je tam Centrum 174325, Langdon Burdell? Voláte Palm Springs 674356? Zavěste prosím. Zavolám.

Čas: 17,32

Telefonista: Haló, Centrum 174325? Máte tady Palm Springs. Mluvte prosím.

Burdellova kancelář: Haló, haló, je tam Hacienda Altmira?

Hacienda: Ano. Kdo mluví prosím? Koho mám zavolat?

Burdellova kancelář: Tady Langdon Burdell. Je přítomen pan Fernandez?

Hacienda: Ano. Už pro něho letím, jak se máte, Langdone? Počkejte u aparátu, Fernandez tu bude hned.

Hacienda: Haló, Langdon?

Burdellova kancelář: To jsi ty, Ferdie?

Hacienda: Osobně. Co je novýho?

Burdellova kancelář: Poslouchej, starouši, a dávej dobrej pozor, ať si to nepopleteš. Jsi tam? Oukej! Tak dneska odpoledne si to ke mně přištráduje ten zatracenej fízl Caution a může se mě uvyptávat. Skočil na ten špek s těma dopisama a teď po mně rajtuje kvůli tomu anonymnímu psaní, co ho za nima vyhnalo do Palm Springsu. Odříkám mu to jako z partesů – jak jsem ze začátku chránil Henriettu Aymesovou, dokud nepropukla ta aféra s falešnejma papírama, a jak jsem ji pak ale začal podezřívat, že Granworthe oddělala, a jelikož nechci mít s vraždou nic společnýho, tak že radši vyrukuju s pravdou ven. To tlustý trdlo natahuje uši, pak mi ještě podá pazouru, načež konečně vypadne. Taky jsem mu zdůraznil, že ty papíry, co dostala Henrietta ze sejfu, byly bezva a že si ty falešný musela opatřit sama. A teď poslouchej, Ferdie, počítám, že se teď co nejdřív rozjede do Palm Springsu a že už se celej třese, jak zmáčkne Henriettu pro tu vraždu. Protože když se mu podaří to na ni přišít a ona se dostane na elektrický křeslo, budou jeho slavný nadřízený považovat za jistý, že má na kontě taky ty padělky, protože to bude nejsnazší cesta, jak ten případ zlikvidovat. Chápeš?

Hacienda: Príma, Langdone! Gratuluju! A já to tady skoulím, jak máme ujednaný.

Burdellova kancelář: Samosebou, jen do toho! Hlavně s ní koukej přijít k nějakýmu konci. Musíš se s ní oženit. Teď ti to půjde hladce. Protože až se to trdlo, ten Caution, vrátí a začne okolo ní kroužit, tak se jí budou klepat kolena, a hned bude přístupnější rozumu. Musíš jí pořád vtloukat do hlavy, že se z toho může dostat, jedině když my budem trvat na svým původním svědectví, že tehdá v noci, když si Granworth zahrál na automobilovýho potápěče, byla ona od New Yorku na sto mil. A pak už půjde všechno jako na drátkách. Tak doufám, že je ti všechno jasný, Ferdie?

Hacienda: V tý věci můžeš bejt docela klidnej, Langdone.

Burdellova kancelář: Kopni za mě Perieru do tento a řekni mu, že se uvidíme, až bude všechno vyřízený k všeobecný spokojenosti. Tak ti držím palec, Ferdie. A koukej moc nešňupat! Co se týče bouchačky, tak po ní sáhni jen v nejkrajnějším případě.

Hacienda: Tak pá pá, Langdone. A nech ten svůj frňák taky na pokoji! Na shledanou.

Zápis přijali:

Telefonní úředník: G. O. Trent

Těsnopisný záznam: V. L. O’Leary

Je to slaďoučký počteníčko, co? Prokoukl jsem toho povedenýho syčáka Burdella nebo ne? Ale až s ním budu hotovej, tak to ode mě pořádně slízne za to „tlustý trdlo, toho zatracenýho fízla Cautiona“. Je to namouduši podivný, jak si každej z těch holomků, co se chystají provést nějakou rošťárnu, myslí, že všichni poldové a detektivové jsou trdla. Je to u nich zrovna pravidlo, jenomže občas přece jen přijdou na to, že ta trdla jsou mezi nimi.

Ale můžete mi věřit, že tohle všechno ještě nic není. Když si to všechno důkladně přečtu, otevřu balíček s fotkama Aymesovejch zaměstnanců. Jsou tam všichni tři – sluha Palantea, komorná Dubuinetová a šofér Termiglo. A když dojdu k němu, vylítnu, jako když pode mnou koudel zapálí. Šofér Termiglo není totiž nikdo jinej než Fernandez, velký zvíře v Haciendě Altmiře, chlap, kterýmu jsem naplácal držku a kterýho jsem skopnul se schodů. No jestli tohle není za všechny prachy, tak už nic!

Tak teda Fernandez byl šoférem u Aymesovejch pod jménem Juan Termiglo, a teď je z něho muž Vysoké hry na Haciendě Altmiře. Teď už taky chápu, jak to bylo s tou mou fotografií. Burdell ji posílal Fernandezovi, aby hned věděl, kdo jsem, a Fernandez zase pověděl Burdellovi, kde jsou Henriettiný dopisy.

Ale počkat! Malej okamžik! Jak mohl Fernandez vědět, kde je má Henrietta schovaný?

Já myslím, že to věděl proto, že je tam tak šikovně umístil sám. Neříkal jsem vám, že mi bylo podezřelý, že jsem je našel tak snadno? To, jak byly nastrčený do tý vykuchaný knížky s básničkama, mi připadalo, jako by zrovna křičely, aby je někdo, kdo ví, kam koukat, hned v prvním kole našel.

A jestli se v tý věci nemejlím – a vsadil bych se, že ne – pak je Burdell tuplovanej lhář. Všechny ty řeči, jak Henrietta šlohla dopisy z psacího stolu a odvezla je s sebou, jsou bohapustej žvást.

Tak to bysme přišli na něco náramně zajímavýho, že? A už se mi to začíná rojit v palici novejma nápadama. Chytnu kus papíru a tužku a dělám si poznámky, abych si to potom pěkně popořádku důkladně rozmyslil. A tady to máte:

Bod 1: Burdell přemluvil personál, aby vypovídal, že v době Aymesový smrti Henrietta nebyla v městě. Strká tác nočnímu hlídači, aby taky držel hubu.

Bod 2: Když se provalí aféra s falešnejma papírama a Caution se ujme případu, Burdell mu opakuje zkazku, kterou udával při výslechu. Hned nato sebere tři dopisy, který našel v Granworthovým stole, a posílá je na Haciendu Fernandezovi s příkazem, aby je šikovně vpálil do Henriettinýho pokoje na ranči, aby byly pěkně na ráně, až je bude Caution hledat. Načež píše týmuž anonymní psaní, aby všeho nechal a hned spěchal do Palm Springsu, kde prej najde moc důležitou korespondenci.

Bod 3: Caution jede do Palm Springsu a nachází nejen dopisy, ale taky svou vlastní podobenku, a začíná větřit, že se tady šije nějaká parádní bouda. Vrací se do New Yorku a zajde za Burdellem. Ten má pro něho přichystanou príma pohádku, která vysvětluje, proč se tak najednou změnil. Caution se tváří, že ji spolknul i s navijákem, a dá si odposlouchat zajímavej rozthovor.

Jaký nám z toho všeho plyne poučení? Na beton z toho můžeme poznat, že dvojice Burdell – Fernandez dělá co může, aby na Henriettu navalila podezření z vraždy první třídy, nemám pravdu, pánové?

Tak to bysme měli. Ale je-li tomu tak, nemohli byste mi něco laskavě vysvětlit? Když se ty dva syčáci tak snažejí, aby do toho Henriettu uvrtali, proč proboha je ten Burdell tak žhavěj, aby se Henrietta provdala za Fernandeze?

Tohle je tedy tvrdej oříšek. A jestli se mi ho nepodaří rozlousknout, tak se z toho zatracenýho případu ještě pominu na rozumu.

Ale na jedno se můžete klidně spolehnout. Vysvětlení takovejchhle záhad bejvá vždycky jednoduchý jak facka. Totiž když na ně konečně kápnete. Dřív ne.

Jako tehdá když mě v Oklahomě jedna paní, do který jsem byl hrozně udělanej, sekla paličkou do hlavy. Když jsem zas přišel k sobě a ptal jsem se jí, proč to udělala, vysvětlila mi, že mě začíná tak strašně moc milovat, že proti tomu musí něco udělat, jinak že by musela rozbít svůj rodinnej krb a opustit svýho muže a dítka, protože má ten můj šerednej obličej tak strašně moc ráda. Povídala, že o tom všem hluboce přemejšlela a vydumala, že nejlepší bude, když mě praští paličkou do hlavy, protože tím se celej problém zlikviduje.

Měla pravdu. Hned po tý první ráně paličkou jsem Oklahomu opustil.

Povídám vám to proto, že chci postupovat stejnou metodou, jak říkají páni profesoři. Vrátím se do Palm Springsu a budu ty syčáky tak dlouho mlátit po lebkách, až některej z nich přestane kličkovat a vyrukuje s pravdou ven. A bude to!

6

V letadle cestou zpátky do Palm Springsu myslím jen na to, jak bych se měl do celý věci pořádně obout.

Vím, že by byla volovina, kdybych nadále tajtrlíkoval okolo a dělat ze sebe pana Selbyho F. Frayma z Magdaleny v Mexiku, protože každej chlap, na kterým mi záleží, aby nevěděl, kdo jsem, ví už sto let, že jsem tajnej z Washingtonu. Tak tedy, jak říkají páni spisovatelé, půjdeme do boje s otevřeným hledím.

Co se týče Henrietty, vím už toho na ni tolik, že nebude žádná potíž ji donutit, aby konečně kápla božskou. Nezapomínejte totiž, že i kdyby se mi kdovíjak líbila, nedovoluju nikdy svejm osobním pocitům, aby se mi pletly do mýho řemesla – aspoň ne moc – a to, jestli je nějaká slečna hezká, neznamená vůbec nic, protože jenom hezký slečny se dostávají do šlamastyky.

Tvrdím totiž, že kdybyste posadili ošklivou holku na nějakej ostrov, kde by bylo dvě stě protřelejch rošťáků, tak by se celkem nic nestalo; ale zavezte krásnou slečnu, co má tohleto tentononc, doprostřed džungle, a můžete bejt jistý, že tam hned nějakej pacholek uspořádá slavnostní lov na lvy nebo na tygry, jen aby se před ní mohl vytáhnout, jakej je hrdina.

Ba jdu dokonce tak daleko, že tvrdím, jako to říkal jednou jeden cesťák v Missouri, že kdyby nebylo hezkejch slečen, tak by na světě nebyly vůbec žádný zločiny. Moc jsme se tehdy s ním o tom bavili; a když vyzunknul půl flanděry žitný, tak se z toho všeho rozbrečel a hulákal, ať prej se to radši na světě hemží zločinama, ale jen ať jsou na něm krásný slečny.

Taky se mu to vyplnilo, protože za půldruhýho roku nato ho nějaká holka praštila přes hlavu heverem a milej cesťák docestoval a vzal si malej přes, ne nazpátek, ale do místního krchova.

Nevím bohužel nic o tom, jak to teď Henrietta koulí s těma dvěma pacholkama na Haciendě. To je taky věc, kterou musím prokoumat, protože je mi náramně divný, proč se odtamtud nehne a dělá tam hostitelku a nechá se líbat od takovýho mizernýho rošťáka, co u ní bejval šoférem. Možná, že ten Fernandez na ni něco ví a vydírá; tím by se taky dala vysvětlit její poznámka, že si ho snad bude muset vzít.

Je osm hodin večer, když přijedu do hotelu Miranda, a ačkoli jsem utahanej jako pes, říkám si, že se do toho hned obuju, abych se konečně hnul z místa.

Když si dám sprchu a najím se, zavolám si telefonem Haciendu a ptám se po paní Aymesový. Chlap na druhým konci drátu – podle řeči je to asi Periera – se mě ptá, co od ní chci, a tak mu vysvětluju, že je to moje věc a že když mi ji nezavolá k telefonu šupitopresto, tak že za ním přijedu a vrazím mu jednu do zubů. Tak ji tedy jde vyhledat.

Za chvilku nato slyším už Henriettu vrkat do telefonu. Ptám se jí, kde je Maloney. Říká, že je někde v lokále. A pak jí povím, že jsem ten, co si říkal Selby Frayme, ale že žádnej Selby Frayme nejsem, nýbrž Lemmy Caution, detektiv ve státních službách, a aby sem za mnou co nejdřív poslala Maloneyho, protože si s ním potřebuju o něčem pohovořit.

Povídá, že mu to vyřídí, a hned po devátý je tu Maloney jako na koni.

Pozvu ho k sobě do pokoje a naleju mu skleničku whisky.

„Koukejte se, Maloney,“ povídám. „Mám takovej dojem, že jste udělanej do týhletý Henrietty a že byste jí možná nepřál, aby se dostala do nějaký škaredý rejže, ačkoli jak to teď vypadá, nemá k tomu daleko. Myslím, že vám Henrietta pověděla, kdo jsem a co tu dělám, tak vám nemusím sáhodlouze nic vykládat, ale chci vás upozornit na jednu maličkost. Když jsem sem poprvně přijel, tak jsem se vůbec nezajímal o to, jak Granworth Aymes vlastně umřel a jestli spáchal sebevraždu, nebo byl uhlodanej k smrti splašenejma pavoukama, jen jsem koukal vypátrat, jak je to s těma nepravejma papírama. Ale teď jsem se o to začal náramně zajímat, protože mi připadá, že obě ty věci spolu souvisejí.

Když jsem byl v New Yorku, vyšťoural jsem spoustu věcí, který jsou pro Henriettu moc nepříjemný. Můžou bejt pravda a nemusej bejt pravda, ale jistý je, že si musí dát velikánskej pozor, sice…

Ono totiž podezření z vraždy není nic hezkýho. Snad bych měl upozornit newyorskou policii, že není vyloučený, že Henrietta Granworthe oddělala, ale já to neudělám. A neudělám to jenom proto, že by mi to nijak nepomohlo v pátrání po těch papírech, a tomu se chci dostat na kloub co nejdřív. Jestli Henrietta Granworthe odkrouhla, tak se za to jednou bude stejně smažit, ale možná, že je v tom nevinně – a když to neudělala, můžu jí jen radit, aby co nejrychleji vyrukovala s pravdou ven. Jinak by se jí mohlo přihodit, že by se octla na jistým horkým fotelu, a podle toho, co jsem slyšel, se prý dámy na něm usmažejí zrovna tak rychle dorůžova a s kůrčičkou jako páni.

A proto bych chtěl, abyste se vrátil na Haciendu a promluvil s ní. Řekněte jí taky, že dneska okolo půlnoci se tam objevím, abych se jí na všechno sám pozeptal, tak ať kouká mluvit pravdu. Jestli chce na mě šít nějakou boudu nebo přede mnou něco zatajovat, tak vám řeknu rovnou, že ji zmáčknu pro ty falešný papíry, předám ji Mettsovi, kterej je tady šéfem od policie, a vyrazím s tím, co vím o tom, jak je zapletená do tý Granworthový smrti. A jestli tohle udělám, tak v tom bude Henrietta velectěně poletovat. Jasný?“

Maloney kejvne. Tváří se zatraceně vážně.

„Rozumím, Cautione,“ povídá, „a poradím jí upřímně, aby se vám se vším svěřila. Je to jediný, co může udělat. Ale věřte mi,“ pokračuje, „že Henrietta Aymese nezavraždila. Nemohla by se ničeho takovýho dopustit. Vždyť…“

„Jen nechte na hlavě, Maloney,“ skočím mu do řeči. „Nemáte o ničem ani páru. Myslíte si, že by nemohla někoho oddělat, jen proto, že jste do ní udělanej. Já znal ženský, který chodily na mši svátou ráno a na kázání odpoledne neděli co neděli, a taky dokázaly někoho odkrouhnout, a tak nevím, proč by toho nemohla bejt schopná Henrietta. O tom ať mě přesvědčuje sama.“

Pokrčí ramenama a zapálí si cigaretu.

„Ale jedno byste mi možná mohl říct,“ pokračuju. „Než jsem odjel do New Yorku, tak prohodila, když jsem s ní mluvil, že si snad bude muset vzít Fernandeze. Bylo mi to náramně divný, protože jsem měl dojem, že jede po vás. Možná, že vy třeba víte, co za tím vězí?“

Znova pokrčí ramenama.

„Sám z toho nejsem moudrej,“ povídá. „Vím jenom, že Fernandez a Periera jsou v Haciendě velký páni, snad jsou v tom podniku společníky, tak si možná Henrietta myslí, že by na tom byla lépe, kdyby si Fernandeze vzala. Začal jsem se o ni blíž zajímat, teprve když jsem viděl, jak ji Fernandez buzeruje a jak jí ztrpčuje život. Bylo mi jí líto; podle mne je to skvělá ženská.“

Chvíli sedí mlčky, jako by o něčem uvažoval. Potom pokračuje:

„Teď když o tom mluvíte,“ povídá, „tak to opravdu vypadá, jako by si Fernandez opovažoval myslet, že by Henrietta mohla nalítnout na takovýho syčáka, přivandrovalýho kdovíodkud, jako je on.“

„Tím je to celý ještě záhadnější,“ povídám. „Řekněte mi, Maloney, nepožádal jste ji taky, aby si vás vzala?“

„To se ví, že požádal,“ zašklebí se. „Řekla mi, že si to musí rozmyslet. Nikdy mi ještě nebylo nikoho tak líto jako jí. Tím víc, že je taková statečná a nenaříká v jednom kuse, jako to dělají ostatní ženský, když se octnou v bryndě.“

„Tak dobrá, Maloney,“ povídám, „a teď se k ní zase vraťte a nezapomeňte jí říct, že dneska kolem dvanáctý přijdu a že se od ní chci dovědět moc věcí.“

Povídá, že všechno vyřídí, a vypadne.

Nějak ubíjím čas až do půlnoci, pak si vytáhnu káru a jedu na Haciendu. Není tam moc lidí, protože v tuhle dobu jezdí do těchhle končin jen málokdo na dovolenou. Vůbec se divím, proč to Periera nezavře, dokud nenastane sezóna, jako to dělá většina jinejch takovejch podniků tady v okolí.

Kapela hraje něco od podlahy, dva párky trsají na parketě a u jednoho stolu se odvazujou nějaký sekáči z Los Angeles. Jdu rovnou do pokoje, kde se hrávají karty. Není tam nikdo kromě sklepníka, kterej uklízí, a já se ho ptám, kde je Perierova kancelář. Ukáže mi místnost na druhý straně galerie, zrovna nad dveřma do sálu. Vlezu dovnitř.

U psacího stolu sedí Periera, před sebou má sklenici whisky a proti němu sedí Fernandez a pokuřuje. Oba si mě chladně měří, když vejdu.

„Čau, holoubkové,“ povídám, „tak jsem tady zas. Jakpak jdou podfuky?“

Periera vzhlídne a ošklivě se ušklíbne.

„Všechno je v nejlepším pořádku, pane Frayme,“ řekne náležitě posupně.

„Nechte toho, Periero,“ povídám. „Víte zatraceně dobře, že se Frayme nejmenuju. Mý jméno je Caution a mám v kapse jistou malou placičku, kdyby vás to snad zajímalo.“

Fernandez mi skočí do řeči.

„Na vaši placku nejsme ani trochu zvědavý,“ řekne. „Nevím, proč by nás měly rozčilovat nějaký policejní odznaky. Proti nám nic nemáte! Ne že bysme jinak měli koumesy ve veliký oblibě.“

„Snad ne?“ povídám. „Vidíte, já to na vás hned poznal, že si na detektivy nepotrpíte, a zvlášť už ne na takový, který se do vás tak navezou, jako jsem to udělal já, když jsem vás viděl posledně. Přesto vám radím,“ říkám a zapaluju si cigaretu, „abyste si na mě moc nedovoloval, sice jich ode mě můžete ještě pár schrastit. Kde je Henrietta?“

Ušklíbne se.

„Sedí venku na terase s Maloneym, a čím dřív ji půjdete hledat, tím mi to bude milejší, protože se mi z vás dělá nanic.“

„Ale, ale, nepovídejte,“ divím se. „A abyste snad neměl dlouhou chvíli, Fernandezi, než se k vám zase vrátím, tak vám poradím, jak si můžete příjemně ukrátit čas. Skládejte si dohromady nějakou pohádku o tom, co tady děláte pod jménem Fernandez a proč si najednou hrajete na takovýho pána, když se jmenujete Juan Termiglo a byl jste u Granworthe Aymese šoférem. A koukejte, ať to máte pěkně zrýmovaný, jinak bych si na vás totiž mohl důkladně došlápnout skrze jistý falešný svědectví před soudem.“

„V tomhle jste teda na velkým omylu, šerloku,“ povídá. „Žádný svědectví jsem u soudu nevydával, protože jsem nevěděl nic, kde kdo byl nebo nebyl. Náhodou jsem tehdy v noci byl doma a neviděl jsem ani Henriettu, ani nikoho jinýho. A teď můžete mluvit!“

„Oukej, mazlíčku,“ povídám, „ale ono už by se něco našlo, za co vás přiskřípnout, tak si dávejte dobrej pozor, protože by se vám potom mohlo ze mě udělat ještě hůř.“

Zašklebí se a zapaluje si cigaretu. Není to žádnej poseroutka, to se mu musí nechat.

Jdu dolů a vycházím ven na terasu. Henrietta tam sedí a povídá si s Maloneym. Má modrý šaty z nějaký třpytivý látky a je jako obrázek. Maloney vstane a vytratí se.

Přitáhnu si židli a usedám.

„Tak, Henrietto,“ povídám, „Maloney už vám asi vyřídil, co jsem vám vzkázal. Jak jste se rozhodla?“

Podívá se na mě a v měsíčním světle vidím, že se trochu usmívá, jako by ji na tom něco bavilo.

„Dobře, pane Cautione,“ odpoví. „Povím vám všechno, co budete chtít vědět. Jim Maloney říká, že, budu-li mluvit pravdu, nemůže se mi nic stát, a budu-li mlčet, vystavím se velkým nepříjemnostem. Mohu tedy začít?“

„Ještě vteřinku, zlatíčko,“ přerušuju ji, „napřed si vyslechněte, co vám povím. Nevím, co se tady peče, ale počítám, že to bude nějaká povedená rošťárna. Ale žádný obavy, však já se tomu dostanu na kloub. Co se mě týče, já rád jednám s lidma hezky klidně a slušně – žádný hrozby a řvaní a takový věci – když jsou ovšem upřímný a řeknou, co vědí. Když ne, tak se pak nesmějí divit, když se dostanou do nějakýho maléru. A ještě něco vám teď povím, Henrietto. Jste parádní kousek a moc se mi líbíte. Máte všecko, co může člověku poplést hlavu, a asi to o sobě dobře víte, ale lítáte v tom – jak v tý věci s těma falešnejma papírama, tak v tý první záležitosti – a jediný, co vám může pomoct, je všechno poctivě vyklopit a na nic nezapomenout. Tak a teď mi povězte, jak to bylo tehdy v noci, když jste přijela do New Yorku a sešla se s Granworthem – myslím tu noc, co zahynul?“

„To je snadné, pane Cautione,“ povídá. „Jen se obávám, že to nemohu nijak dokázat. Napsala jsem Granworthovi, že bych s ním ráda mluvila. Slyšela jsem, že má něco s nějakou ženskou, a ačkoliv jsem už delší dobu věděla, že mi není věrný, neměla jsem dosud skutečných důkazů. Nebyla jsem s Granworthem nikdy příliš šťastná. Pil, byl popudlivý a tropil hlouposti, ale když tehdá vydělal značné peníze na burze a řekl, že mi dá státní cenné papíry v ceně dvou set tisíc dolarů, myslela jsem, že se chce opravdu polepšit. Mluvil o tom, že začneme nový život. Šel dokonce tak daleko, že uzavřel novou pojistku, splatnou po deseti letech, nebo zemřel-li by dřív, po jeho smrti – a tak, jak říkal, nemuseli jsme se bát budoucnosti. Pamatuji se, jak mi se smíchem vypravoval, že pojišťovna naléhala na to, aby byla ve smlouvě klauzule, že v případě, že by skončil sebevraždou, pojistka propadá, protože jak snad víte, pokusil se před dvěma roky v opilosti o sebevraždu.

Začínala jsem opravdu věřit, že tentokrát to myslí vážně. Byla jsem v Hartfordu v Connecticutu na návštěvě u přátel, když jsem jednoho dne dostala dopis. Nebyl podepsán a stálo v něm, abych si dala pozor na Granworthe, který blázní po ženě, jejíž manžel z toho míní vyvodit důsledky.

Obyčejně házím anonymní dopisy do koše, ale tentokrát jsem telefonovala Granworthovi a řekla jsem mu o tom. Ani se nenamáhal to popřít a hrubě mě odbyl. Tehdy jsem poznala, že dopis je pravdivý, a napsala jsem Granworthovi dvě psaní, v nichž jsem se ho ptala, co hodlá udělat, a konečně jsem mu sdělila, že si s ním přijedu promluvit a že půjde do tuhého.“

„Okamžik, Henrietto,“ vpadám jí do řeči. „Co se stalo s těma dopisama? Co s nima Granworth udělal?“

„Nevím,“ povídá, „po jeho smrti, když mi Burdell telefonoval a já přijela do New Yorku, viděla jsem je ležet na jeho psacím stole se spoustou jiných papírů. Chtěla jsem si je vzít, abych je spálila, ale měla jsem tehdy mnoho jiných starostí a byla jsem nešťastná, a tak jsem na to zapomněla.“

„Dobře,“ povídám. „Co bylo dál?“

„Přijela jsem do New Yorku k večeru 12. ledna. Nešla jsem do bytu, jenom jsem se telefonicky zeptala sluhy, kde je můj muž. Řekl, že je dosud v kanceláři. Zavolala jsem potom Granworthe do kanceláře a mluvila jsem s ním. Říkal, že právě dostal můj třetí dopis a že si večer o té věci pohovoříme.

Dali jsme si schůzku v kavárně dole ve městě. Šla jsem tam a brzy nato se objevil Granworth. Byl rozčilen a zdálo se, že je podnapilý. Řekl, že se té ženy nevzdá. Odpověděla jsem mu, že se s ním v tom případě rozvedu. Řekl mi na to, že se raději vystěhuje, než by mi platil alimenty. Zuřil, oči se mu leskly a nemohl téměř udržet šálek kávy, jak se mu třásla ruka.

Řekla jsem mu, že kvůli alimentům si nemusí lámat hlavu, protože mám těch dvě stě tisíc dolarů v poukázkách, které mi dal. Chvilku jsem myslela, že zešílí, jak se rozlítil. Když se pak poněkud uklidnil, řekl, že bude nejlépe, odjedu-li ještě na týden do Hartfordu, že si všechno rozmyslí a napíše mi. Že snad přece jen dojdeme k nějakému řešení. Ale řekl výslovně, že rozvedu-li se s ním, zkazím mu život, a že jej pak radši dobrovolně skončí.

Šla jsem z kavárny na nádraží a odjela jsem zpátky do Hartfordu. Dva dny nato mi telefonoval Burdell, že Granworth spáchal sebevraždu. Dělala jsem si kruté výčitky. Připadalo mi, že jsem vinna jeho smrtí, že jsem se snad měla v té ožehavé situaci chovat jinak.

Vrátila jsem se ihned do New Yorku, ale úřední jednání o jeho úmrtí bylo už odbyto. Langdon Burdell mi řekl, že přemluvil služebnictvo, aby se nezmiňovalo o tom, že jsem tehdy večer byla v New Yorku, protože kdyby se o tom dozvěděla policie, byla bych vystavena nepříjemným otázkám. Burdell při výslechu udal, že jsem v tu dobu byla v Connecticutu. Byla jsem mu za to vděčna. Zůstala jsem nějaký čas v New Yorku, než se vyřídily Granworthovy záležitosti. V poslední vůli se zmiňoval o tom, že by byl rád, kdyby jeho obchod a kancelář převzal Burdell, a podotýkal také, že dluhy – mimo jiné hypotéka, váznoucí na Haciendě Altmiře, kterou Granworth před pěti léty zakoupil – mají být splaceny z pojistky. Ale pojišťovna, odvolávajíc se na klauzuli o sebevraždě, odepřela pojistku vyplatit, a tak Periera, který vlastnil hypotéku, nemohl dostat dluh nazpět. Kdyby nebyl býval peníze vymáhal tak bezohledně, byla bych mu je splatila – nebo se aspoň pokusila je splatit z poukázek, které mi byly vydány a byly mým osobním vlastnictvím, protože mi je Granworth daroval.

Co bylo dále, již víte. Když jsem utratila peníze, které jsem měla, vzala jsem jednu z poukázek a chtěla jsem ji zpeněžit. Řekli mi, že je to padělek, právě tak jako ty ostatní. A tak jsem se octla v úzkých. Byla jsem bez peněz, a Periera mě ponechal tady na Haciendě, abych zde dělala takzvanou hostitelku.

To je vše, pane Cautione. Před časem mě Fernandez – jehož pravé jméno je Juan Termiglo a jenž byl naším šoférem – požádal o ruku. Zdá se, že se stal Perierovým společníkem. Když jsem se mu vysmála, řekl mi, že by se mi vedlo špatně, kdyby se policie dozvěděla, že jsem hodinu nebo dvě před smrtí svého muže měla s ním rozepři. Když se objevilo, že papíry jsou falešné, požádal mě znovu, abych si ho vzala, a naznačil mi docela po lopatě, že to bude pro mne nejbezpečnější, netoužím-li po tom, aby naši bývalí zaměstnanci řekli, co o mně vědí.“

„Oukej, Henrietto,“ povídám. „Jestli je to všechno pravda, tak je to dobrý, a jestli to není pravda, tak je to dobře vymyšlený. Řekněte mi ještě jednu maličkost: kdo byla ta dámička, do který se Granworth splašil?“

„Nevím,“ povídá a kouká někam do dálky, „ale myslím, že to byla žena toho, kdo mi poslal ten anonymní dopis.“

„Z čeho tak soudíte?“ ptám se jí.

„Dopis byl totiž psán mužskou rukou a na jednom místě, kde pisatel užil slov ‚ta žena‘, viděla jsem, že bylo něco přeškrtnuto. Podívala jsem se na to místo zvětšovacím sklem a podařilo se mi rozluštit, že místo ‚ta žena‘ tam bylo původně ‚moje žena‘. Pravděpodobně si to později rozmyslil.“

„Máte to psaní?“ ptám se jí.

„Ne, asi jsem je někde ztratila,“ povídá.

Vstávám.

„Podívejte se, Henrietto,“ říkám, „věřím vám, protože krásným dámám vždycky důvěřuju – pro jednou! Je-li to pravda, tak je ta oukej, a když ne, tak na to můžete vzít jed, že na to přijdu. Zůstaňte tady a moc se netrapte! Možná, že se co nejdřív něco objeví, ale momentálně mi to všechno připadá jako mah-jong hranej pozpátku.“

Podívá se na mě a trošičku se pousměje. Oči jí svítějí a v celým jejím zjevu je něco sebevědomýho, co na mě moc příjemně působí. Tahle Henrietta je náramný stvoření, pořád vám to říkám.

„Máte na mne spadeno, viďte?“ povídá. „Hned od začátku jsem cítila, že všechno, co říkáte a děláte, sleduje jediný cíl: obvinit mě z těch padělků. Možná, že mě nakonec ještě osočíte z toho, že jsem Granworthe zabila. Zdá se, že s vámi nejsou žádné žerty, pane Cautione.“

„To jste teda uhádla přesně, holubičko,“ povídám. „Co je ostatně do mužskýho, když je bačkora? A kdybyste snad chtěla vědět, co si o vás myslím já, tak vám můžu říct, že takovou správnou a pohlednou dámu, jako jste vy, jsem mockrát neviděl. Skoro mě mrzí, že jste tak udělaná do toho Maloneyho, protože bejt jiný poměry, tak bych se sám rád producíroval s takovým parádním kouskem, jako jste vy. Ale bohužel poměry jiný nejsou, a já musím plnit svůj úkol a taky ho splním, i kdyby se vám to třebas nelíbilo. Zatím sbohem a brzo na shledanou.“

Sejdu z terasy a jdu dozadu pro vůz. Jsem tak utahanej, že už ani na oči nevidím. Už jenom zpátky do hotelu a tradá do postele.

Jsem vzdálenej od Haciendy asi sedm kilometrů a jedu kolem místa, kde se silnice zužuje a kde před jakýmsi zakrnělým vršíčkem stojí skupina kaktusů, když tu na mě někdo náhle vystřelí. Kulka zasáhne volant, odrazí se a prolítne předním sklem. V tom okamžiku už šiju boudu: šlápnu na brzdy, stočím kolo a sjedu do kaktusovýho houští, zrovna jako bych byl trefenej. Pak sebou seknu přes volant, ležím jako střelenej a tajně jedním okem mrkám, co se bude dít.

Čekám minutu dvě, nic se neděje. Potom v měsíčním světle vidím, jak se někdo vzadu za kaktusama hejbá. Když vyjde na volnej prostor, vyrazím za ním. Bere nohy na ramena a pádí pryč – učiněnej Nurmi. Nechám ho, protože mám jinej nápad. Vrátím se zpátky do vozu, obrátím a šlápnu na plyn. Jedu zpátky na Haciendu a ptám se po Fernandezovi. Říkají, že tu není a že dneska v noci se už asi neobjeví. Najdu Perieru a ptám se ho, kde Fernandez bydlí. Dovídám se, že má barák blízko silnice do India. Nechám si přesně popsat, kde to je, a už si to za ním hasím.

Jak to tak kalím směrem k Indiu, napadá mě, že tahleta poušť je jako stvořená, aby se na ní dály všelijaký nepravosti. Ty chlapi, co věčně věků blouznějí o velkejch, volnejch a šírejch prostorech, by to možná moc brzy přešlo, kdyby to tady trošku blíž poznali.

Konečně vidím před sebou, kousek od silnice, bílou budovu s bílým plotem mezi bílejma kamenama. Zajedu ke straně silnice a courám se pěšky. Blízko dveří je okno, a když nahlídnu dovnitř, vidím Fernandeze, jak sedí sám u stolu, kouří a popíjí žitnou.

Klepu a Fernandez mi za okamžik vychází otevřít. „Copak chcete, šerloku?“ ptá se.

„Lezte dovnitř a zavřete klapajznu, Fernandezi,“ povídám. „Protože pro mě jste jeden velkej, ze všech smradů slepenej smrad, a jestli mě budete dělat nějaký potíže, tak si to zatraceně odskáčete.“

Jde dovnitř a já za ním. Usedám na židli, kterou ke mně přišoupne, a rozhlížím se.

Chata je pohodlně zařízená, všude samý flašky. Zapaluju si cigaretu a prohlížím si Fernandeze.

Stojí před krbem a kouká na mě. Je všivák a vypadá jako všivák, a já dostávám velkou chuť ho vzít lopatou po hubě, aby ho trošku přešlo myslet si, že je kdovíjaký velký zvíře.

Vím už, jak to na něj nejlíp nahraju. Počítám s tím, že se ještě na světě nenašel lump, kterej by neskočil na nějakej kšeft, z kterýho by koukala nějaká výhodička. „Heleďte, Fernandezi,“ povídám. „Nemohu se zbavit pocitu, že tady v okolí nejsem zrovna moc oblíbenej. Před chvílí, když jsem jel do Palm Springšu, mě chtěl nějakej chlap odkrouhnout, jenomže se netrefil. Kulka vlítla do volantu a vylítla předním sklem ven. Vy o tom, to se ví, náhodou nic nevíte, že ne, Fernandezi?“

Kouká na mě a dělá překvapenýho.

„Snad si nemyslíte, že bych byl takovej trouba?“ říká. „Co bych z toho měl, kdybych se pokusil vás oddělat? Řekněte sám!“

„To taky nevím,“ povídám, „ale někdo odsud si na mě dnes počíhal s bouchačkou – možná taky, že to byl Periera.“

„A proč on?“

„Co já vím! Ale jedno je jistý, že na chlapy, co po mě střílejí, si moc nepotrpím, a tak bych rád věděl, jak na tom s váma vlastně jsem.“

Naleju si z jeho flanděry.

„Děkuju za laskavý pohostinství,“ povídám. „A teď poslouchejte! Vypadá to, že tady co nejdřív někoho zmáčknu. Můžete hádat dvakrát koho. Jasně že malou Henriettku. Připadá mi náramně podezřelá a myslím si, že ví o tom, jak skončil Granworth Aymes, víc, než si lidi myslejí. Tak to by bylo. Ale je tu ještě jedna dámička, s kterou měl Granworth nějaký techtlemechtle, a její muž prej napsal Henriettě nějakej dopis, co jako ten její provádí, a že on sám toho má taky dost, a aby to koukala Granworthovi zatrhnout. No, buď je to pravda, nebo to není pravda.

Slyším, že prej jste si vzal do hlavy, že se s Henriettou oženíte. Nevím, jestli je to tahleta pravá láska nebo něco jinýho, ale jedno vím určitě, že jste bejvalej Aymesův šofér a že jste s ním všude jezdíval, a jestli byl na tu krasotinku tak vysazenej, jak říkají, musíte vědět, kdo byla a jak se jmenovala.“

„Byl jsem Henriettě nakloněnej,“ povídá, „a nabídl jsem jí, že si ji vezmu, když se octla bez prachů a bez přátel, ale když to prasklo s těma falešnejma papírama, tak sem si to začal kapánek rozmejšlet. Neříkám, že by nebyla velká fešanda,“ pokračuje Fernandez, „ale nevím, jestli si člověk má brát někoho, kdo je zapletenej do takovýho švindlu a kdo v tom třebas bude lítat kvůli nějaký vraždě.“

To je vážně zajímavý, myslím si v duchu. Jak si pamatujete, Burdell mi tehdá taky říkal, že byl Henriettě nakloněnej, než ji začal podezřívat z toho podfuku, a teď mi tady tenhle pacholek, o kterým je známo, že je celej žhavěj se s Henriettou oženit, odříkává totéž. Kdepak se tomu ty dva spolu učili?

„Podívejte se, Fernandezi,“ povídám. „Nebylo by sice pro mě nic těžkýho se dozvědět, s kým to tehdá Aymes válel, kdybych na to poštval naše hošíky v New Yorku, ale myslím si, že byste mi mohl ušetřit práci. Uzavřu s váma jakejsi“ obchod, ačkoli se obyčejně nepouštím do ničeho s takovejma syčákama, jako jste vy. Chci se od vás dozvědět, kdo byla ta ženská a jak to všechno bylo. Když mi to povíte, dobře. Když ne, tak vás teďka tady na místě zmáčknu za pokus o vraždu, protože mi něco říká, že jste to byl vy, kdo po mně střelil na tý silnici do Palm Springsu.“

Fernandez valí oči.

„Koukejte, Cautione,“ povídá, „to nemůžete říct. Můžu vám přivést půl tuctu chlapů, který vám dosvědčejí, že jsem se od nich nehnul po celej večer. Ostatně vám rád řeknu, co budete chtít vědět.“

„Dobrá,“ povídám, „tak poslouchejte.“

A vypravuju mu, co mi říkala Henrietta. Stojí, kouří a poslouchá. Když skončím, spustí a přitom se ušklibuje.

„Mně se zdá, že vás Henrietta houpá. To dá rozum, že si pro vás musela něco vymyslit na vysvětlenou, proč jela do New Yorku, když už víte, že tam tu noc byla. Kdyby si žádnej důvod nevymyslila, tak by vypadalo, že přijela z Connecticutu z jednoho určitýho důvodu, kterej byste nemusel zrovna znát – aby totiž oddělala svýho manžela. Vsadil bych se, že o tý druhý ženský si to vybásnila sama.

Jezdíval jsem s Aymesem hodně a všude měl nějaký pletky se ženskejma, ale na tom nebylo nic zvláštního. Byla jich spousta a mohl bych vám jejich jménama popsat celej arch, kdybyste chtěl. Ale nevím, co byste z toho měl.“

„Oukej,“ povídám. „A teď dávejte dobrej pozor, Fernandezi! Před hodinou si na mě nějakej dobrák počíhal s bouchačkou a chtěl mě oddělat. Mohl jste to bejt vy a mohla to bejt Henrietta nebo to mohl bejt Maloney, nebo Periera. Ale z technickejch důvodů, jak říkají páni profesoři, řeknu, že jste to byl vy.“

Vsunu ruku pod kabát, vytáhnu svýho lugera a namířím na něj.

„Koukejte, mazlíčku,“ povídám. „Já mám pověst, že se mnou nejsou žádný špásy, a s váma už teprv nebudu špásovat. Když mi tady budete dál chtět věšet bulíky na nos, tak to do vás vsolím. Pak udělám hlášení, že jste po mně předtím v noci střelil, že jsem vás pronásledoval až sem, abych vás zatknul, a vy že jste se pokusil střelit po mně ještě jednou, načež že jsem v sebeobraně prásknul po vás sám a zabil vás. Jakpak se vám zamlouvá tohle, drahouši?“

Stojí tu a já vidím, že se začíná potit.

„A jestli nechcete, abych to udělal, jak vám říkám, tak mi povíte jméno tý ženský, s kterou to Aymes válel.

Ta ženská existovala a já chci vědět, kdo to byl. A jestli si nerozmyslíte, jak se jmenovala a kde je teď, než napočítám do desíti, tak to ode mě dostanete do břicha. Rozuměl jste?“

Fernandez ani muk. Začnu počítat.

Když dojdu do devíti, zdvihne pazoury. Čelo má zalitý potem a ruce se mu klepají.

„Nedá se svítit, doběhl jste mě,“ povídá. „Ta ženská se jmenuje Pauletta Benitová a žije v Sonoytě v Mexiku, hned za arizonskou hranicí.“

„Oukej!“ povídám a zandávám bouchačku do pouzdra pod kabátem.

„Brzy se zase uvidíme, Fernandezi,“ loučím se, „a co budu pryč, tak nedělejte nic, o čem by vaše paní matinka nerada slyšela.“

7

Vracím se znovu do Haciendy.

A jak to střihám kupředu, pořád dumám a dumám. Jsem si jistej, že tenhle Fernandez toho ví sakramentsky víc, než se zdá. O tý Paulettě Benitový to vyklopil jen ze strachu, že tu bouchačku zmáčknu, a možná že by ještě nebyl nic vykecal, kdyby si nemyslil, že už o ní beztak něco vím.

Taky mě moc zajímá, jak se snažil shodit tu Henriettinu zkazku, že byla ještě ve hře nějaká jiná ženská. Jedno je na beton – Fernandez a Burdell spolu šijou nějakou boudu. Ale kdybyste mě na místě zabili, tak nevím jakou ani na koho.

A kdo mi vůbec ručí za to, že Fernandez a Burdell a Henrietta a Maloney si všichni nehrajou do ruky? Viděl jsem už moc syčáků hrát různý komedie, a když to vezmete všechno kolem a kolem, tak o celým tomhle zatraceným případě vím dneska zrovna tolik jako ze začátku. Pořád se objevujou nějaký nový lidi a v jednom kuse se to víc zašmodrchává.

Ale jedno mi zrovna bije do očí, div mi je to nevyrazí. Oba, Langdon Burdell i Fernandez, chtějí, abych si myslil, že Henrietta Granworthe oddělala. Všecko, co dosud udělali a řekli, je vypočítaný na to, abych ji z toho podezříval. Proč? Co mají za lubem?

Na tuhle Paulettu Benitovou si budu muset posvítit. Ta by mi jistě mohla povědět o Granworthi Aymesovi víc než ty druhý. Když byl do ní tak zabouchnutej, že se kvůli ní vykašlal i na takovou kost, jako je Henrietta, tak musí mít ta Pauletta nějaký extra půvaby. Před ní jistě neměl Granworth žádný tajnosti.

Asi jste už sami taky pozorovali, že si totiž každej syčák vždycky namlouvá, že letí jenom na slušný ženský, ale nakonec to dopadne vždycky tak, že se sčuchne se zrovna takovou potvorou, jako je sám. Protože se s ní domluví stejnou řečí a protože oba věřejí na stejný věci. Možná, že Granworth si před Henriettou připadal takhle malinkej, protože byla o tolik lepší než on, a tak jí vzal roha a zahejbal jí s touhletou Paulettou, která to s ním uměla koulet. V devíti případech z deseti má to přísloví z čítanky pro první obecnou pravdu: Vrána k vráně sedá, rovný rovnýho si hledá.

Pamatuju se na jednu moc zpupnou holku v Minnesotě. Její táta chtěl, aby si vzala mladýho bohoslovce, co za ní brousil, ale holka za živýho boha nechtěla a jednoho krásnýho dne či vlastně noci utekla s nějakým gangsterem, kterýho nakonec usmažili za vraždu na elektrickým křesle; načež se holka vrátila a spokojeně si vzala toho pastora. Kdyby se nebyla spletla s tím mizerou, tak by se jakživa nebyla naučila vážit si toho velebníčka, kterej se pro ni přece jen víc hodil.

Jedna věc mi nejvíc vrtá v palici a to je, že Burdell, Fernandez a všichni, co s nima táhnou za jeden provaz, čekali, že Henriettu sbalím už dřív. Mám přece důkazy, že byla tehdy v noci v New Yorku, a mám právo si myslet, že něco ví o tom švindlu s těma papírama, a většina lidí na mým místě by ji byla už dávno zajistila – aspoň jako svědkyni.

Ale já to neudělal právě proto, že vím, že to ode mě očekávají. Jsem už totiž takovej holomek, kterej nikdy nedělá to, co od něho lidi čekají. Proto jsem taky Fernandezovi pověděl, co mi Henrietta vypravovala. Chtěl jsem vědět, jak se na to bude tvářit – a taky jo! Hned to začal, syčák, shazovat, ačkoli mi předtím sám říkal, že neví nic, co se tehdy v noci v New Yorku dálo, protože měl večer volno a byl doma.

Zajedu dozadu za Haciendu a jdu okolo k hlavnímu vchodu. Je jasná noc, horko jak v pekle a v měsíčním světle vypadají bílý zdi budovy jako stříbrný a vrhají kolem dlouhý, divný stíny, že to vypadá jako nějakej kouzelnej zámek z pohádky.

Vcházím a vidím, že je už dost světel pozhasínanejch. Muzikanti se zrovna pakujou a stoly jsou už všechny prázdný. Kouknu nahoru a vidím nějakýho pána s dámou mizet do herny, a tak si pomyslím, že Periera dal zase dohromady nějaký karetní partie. Vtom ho spatřím, jak vychází ze skladiště za barem; hasí si to rovnou ke mně. „Pane Cautione,“ povídá. „Máme tu dneska menší karetní společnost – nehraje se o žádné velké peníze. Vím, že to zákon právě nedovoluje, ale snad proti tomu nic nemáte?“

„To se ví, že ne,“ povídám. „Já jsem federální detektiv, a ne žádnej polda z Palm Springsu. Z toho si nemusím dělat žádnou hlavu, jestli někdo porušuje zákony proti hazardním hrám. Možná, že se tam sám taky podívám.“ Říká, že ho to bude velice těšit, a culí se, jako bych mu byl dal nejmíň tisíc dolarů. Už jsem vám povídal, že tohohle Perieru nemůžu ani cejtit. Je to prachhnusnej pacholek, a jak ho vidím, hned dostanu chuť dát mu přes držku, ale myslím, že teď udělám nejlíp, když to tady budu s každým pěkně koulet dál. Chtěl bych je všechny ukolíbat, aby si mysleli, že jim všechno projde a že jsem pouhej vořech, co má v hlavě piliny místo mozku, protože pak snad, dřív nebo později, někdo z nich udělá něco, z čeho poznám, odkud vítr vane.

Tak se tedy seberu a jdu do herny. Je tam dost plno. Je tu Henrietta a Maloney a šest nebo sedm jinejch chlapíků a pár slečen. Sklepník roznáší kolem likéry; u stolku v rohu se hraje faraón a u prostředního stolu zrovna začínají hrát poker. Jen tak popocházím, dávám si žitnou a pozoruju. Henrietta hraje poker – zřejmě za prachy podniku – a Maloney sedí za hromadou žetonů a tváří se spokojeně. Možná, že výjimečně vyhrává. Periera se prochází mezi hostama a vlídně se uculuje. Zdá se, že jsou všichni šťastný a spokojený s příjemným a klidným večerem. Fernandez se nevyskytuje; asi sedí v tý svý parádní chatě a oddává se různejm úvahám.

O čempak asi uvažuje? Vsadil bych se, že myslí na tu Paulettu Benitovou, o který mi právě pověděl.

Předně si musíte uvědomit, že mi o ni řekl jen proto, že se bál, že mu vpálím kulku do břicha, nekápne-li božskou. Když jsem na něj mířil tou bouchačkou, začaly se mu pořádně třást kolena. Navlíknul jsem to na něho proto, že jsem věděl, že kromě Henrietty je v tom ještě jiná ženská. Věděl jsem to, protože Burdell, kterej měl vždycky řečí jako vody, se o ní nikdy ani slovem nezmínil. I když mi namlouval, že Henrietta vzala ty svý dopisy z Granworthovýho stolu, aby na ně nikdo nepřišel, ani neceknul o tom, že měla ke psaní nějaký důvody.

Kdyby je nebyla měla, čili kdyby byl Burdell věděl, že do toho všeho není zapletená žádná jiná ženská, byl by s tím vyrazil hned. Ale neřekl ani slovíčko o tom, co Henriettu přivedlo do New Yorku, a to je taky jeden důvod, proč si myslím, že Henrietta mluvila pravdu. Řekl jsem si, že půjdu na Fernandeze zostra – a vyšlo to! Nezapomínejte, že Fernandez mluvil naposled s Burdellem telefonem a že se mu Burdell chvástal, jak jsem mu zbaštil všechno, co mi nakukal. A žádnýho z nich nenapadlo, že si dám tu jejich velectěnou rozmluvu odposlouchat.

A ještě něco neklape: Fernandez teď říká, že si chtěl Henriettu vzít, ale že si to rozmyslil. Ale Burdell mu přeci telefonoval, aby s těma námluvama pokračoval. Fernandez předstírá, že si to rozmyslil, říká mi to proto, že si myslí, že Henriettu zabásnu, ale sotva tomu uvěří a libuje si, jak jde všechno jako na drátkách, vytáhnu bouchačku a vyrazím z něho, co ví o tý druhý.

A tak se tedy můžu tutovka spolehnout, že až přijdu navštívit Paulettu Benitovou – a to seznámení si samosebou nenechám ujít – bude na mě tato dáma patřičně připravená. Mohl bych vsadit deset táců proti zlámaný grešli, že Fernandez nebo někdo jinej jí dá vědčt, že její jméno padlo při řeči se mnou a že malej Lemmouš začne co nejdřív slídit okolo ní. No, v tom se tedy nemejlejí, jenže to možná provedu trochu jináč, než jak čekají. Podle mýho se totiž tyhle vypečený ptáčkové dopouštějí jednoho velkýho omylu a hned vám povím jakýho. Pořád rajtujou jen na tý Granworthový smrti. Zřejmě si myslejí, že kdyby se ta smrt dala na někoho přišít jakožto vražda, usoudil bych hned, že ten, kdo to udělal, je taky vinnej tím švindlem s papírama. Myslejí si, že tak bych se dostal se ctí z celý tý záležitosti nejsnadněji. Ale to mě málo znají. Já totiž nikdy nevolím nejsnadnější cestu, a že se mi podařilo rozluštit mnohý zatraceně ošklivý případy, to bylo jen proto, že jsem vždycky tahal z lidí rozumy a nikdy jsem napřed zbytečně nejásal, než jsem měl všechno pěkně v suchu. Přišel jsem na to, že se vyplácí mluvit s lidma, na který máte podezření, zvlášť když jim říkáte pravdu. Dříve nebo později z nich pokaždý vylítne něco, co nesouhlasí – a už jste doma.

A jak už jsem vám dřív povídal, hlavní věc, na který pracuju, je ten švindl. Na tý smrti mi starou belu záleží. Povím vám proč. Chlapi pořád umírají nebo se nechávají oddělat, a je správný zabásnout ty, který to provedli. Z druhý strany na takovejch syčákách, jako byl Aymes, ani moc nesejde. Ale mazaná společnost penězokazů už stojí za to, aby si na ni strejček Sam kapánek posvítil. A chlapi, co svedli natisknout za dvě stě táců cennejch papírů, v tom museli umět moc dobře chodit. A je celkem jedno, jestli Henrietta od nich ty papíry koupila, nebo je u nich dala dělat. Musíme ty holomky dostat, protože jsou tak zpropadeně šikovný. Vždyť by jim byl na ty padělky málem nalítnul i bankovní ředitel! Metts taky tvrdí, že tak dobrý falzifikáty ještě neviděl. Kouknu na Henriettu a zašklebím se. Vyhrála zrovna něco kolem padesáti dolarů. Na oplátku se na mě přátelsky usměje, a jak tu tak sedí a sbírá žetony těma svejma prstíčkama, můžu na ní oči nechat.

Povídám vám pořád, že je to šťabajzna. Má nějakej průhlednej kép přes ramena, ze šifónu či z čeho, a když z něho vystrčí paži, tak to stojí namouduši za podívanou.

Vstává, podává Perierovi žetony a ten jí za ně dává bankovky. Pak pohlédne na Maloneyho. Maloney se na ni tázavě podívá, jako by se ptal, jestli něco chce, ale Henrietta zavrtí trošičku hlavou a ukáže rychle očima na mě, jako by mu chtěla naznačit, aby se teď držel stranou, že má nějakej úmysl se mnou. Dělám, že jsem zaujatej hrou a že si ničeho jinýho nevšímám. Henrietta přistoupí ke mně.

„Zdalipak by pan Lemmuel H. Caution, král všech detektivů, udělal opuštěně ženě malou službičku a dovedl ji domů?“ povídá, „nebo je snad příliš zaměstnán?“ Dochází mi to: když se na ni Maloney podíval, ptal se jí očima, jestli ji má doprovodit domů, a ona mu naznačila, že o to požádá mě. Zřejmě má něco za lubem. Šklebím se na ni od ucha k uchu.

„S radostí, Henrietto, s radostí,“ povídám, „chcete, abych vás zavezl na ten váš ranč?“

Říká, že ano, tak dám všem dobrou noc a jdu za ní po schodech dolů. Čeká před vchodem, až předjedu, nastupuje – a vyjíždíme.

Měsíc svítí jako rybí oko a ke mně občas zavane parfém chanel číslo pět, kterej užívá. A já jsem odjakživa na chanel číslo pět udělanej. Není to žádná těžká, silná vůně, jenom takovej lahodnej lehkej nádech, však víte, jak to myslím. Připomíná mi tu noc, kdy jsem přišel do jejího pokoje a poprvně jsem ho ucítil. A připomíná mi to ty její krásný střevíčky, jak tam tak stály pěkně v řadě. A najednou to se mnou trhne. A proč? Že se začínám o tuhle osůbku nějak moc zajímat, a že udělám líp, když si dám na sebe dobrej pozor, sice v tom začnu zatraceně lítat. A zrovna když budu muset třeba províst nějaký to zabásnutí.

A to je, abyste věděli, jedna z těch stinnejch stránek našeho povolání. Každej z nás, od vesnickýho strážmistra počínaje, pořád a pořád naráží na hezký ženský. A proč? Protože se vždycky jen hezký ženský dostávají do malérů. Slyšeli jste už, že by se nějaká ženská s obličejem na draka a s nohama jak od piana byla do něčeho zamotala? A tak je docela přirozený, že se člověk, kterej má smysl pro pěknou postavičku, hezkej hlásek a líbivý kotníky, musí mít věčně na pozoru, aby ho neodvedly od jeho řemesla. Vtom Henrietta promluví.

„Jim Maloney mě měl doprovodit domů,“ povídá, „ale bylo mi milejší, abyste mě odvezl vy. Chtěla jsem se projet s vámi.“

Zazubím se.

„Já vím. Viděl jsem, jak jste si vy dva něco telegrafovali očima. Hned jsem věděl, že se něco peče.“

Zasměje se.

„Vám taky nic neujde, Cautione, viďte?“

„To tedy ne,“ říkám. „Ale taky byly doby, kdy mě někdo doběhnul, jako jednou jedna krásná slečna v jedný garsonce nad garážema blízko Bakerovy ulice v Londýně. Jmenovala se Lottie Frishová; jednou po mně střelila skrz dno svý taštičky, když jsem myslil, že v ní hledá psaníčko. Nedošlo mi, co má v úmyslu, až jsem měl kulku ráže dvaadvacet v rameni, z čehož plyne ponaučení, že člověk má mít vždycky oči otevřený.“

Henrietta si vzdychne.

„Znáte asi opravdovský život.“

Pohlédnu na ni ze strany.

„To znám,“ povídám. „Ale znám taky opravdickou smrt. A mezi těma dvěma není ani takovej velikej rozdíl. Ledaže život přichází pomalu, a smrt někdy přijde natotata. Vezměte si například Granworthe,“ mrknu na ni po očku. „Sázím se, že ráno dvanáctýho ledna neměl chudák ani ponětí, že ho třináctýho ráno vylovějí z řeky coby mrtvolu. Tak to někdy chodívá, co?“

Neřekne nic. Jen se dívá před sebe.

Brzy nato zastavuju před malým rančem, kde bydlí. Na verandě sedí tlustá Mexikánka, a když auto zastaví, odkolíbá se dovnitř. Je to asi posluhovačka.

Henrietta vystupuje z vozu, přejde na druhou stranu a dívá se na mě, jak sedím u volantu. Oči jí zářejí a vypadá, jako by byla šťastná.

„Byla to hezká cesta,“ povídá, „a udělal byste mi radost, kdybyste si chtěl u mne vypít sklenici whisky, než se vydáte zpátky.“

Vyskočím z vozu jako jelen.

„Jako byste mi na nose poznala, na co mám právě chuť. Kromě toho bych se vás rád na něco zeptal.“

Dá se do smíchu.

„Copak si nikdy neodpočinete od té své práce?“ ptá se, když kráčíme k domu. „Copak musíte stále z každého tahat rozumy?“

„Už to tak vypadá,“ přiznávám se. „Ale to, nač se vás chci zeptat, je docela jednoduchý. Rád bych věděl, jakej ten Granworth vlastně byl.“

Vcházíme dovnitř. Zavírá dveře verandy a vede mě do obývacího pokoje. Tváří se vážně.

A já se nedivím, protože kdybyste byli ženská, věděli byste, že tahle otázka je povedená chytačka. Ptám se jí tím nepřímo, co si myslí o svým vlastním životě, protože když se ptáte ženy na muže, kterýho miluje, nebo kterýho milovala, tak se jí vlastně ptáte na ni samotnou. Spustí s ramenou ten šifónovej kép, jde k baru a přinese láhev whisky a dvě sklenice. Jednu na sodovku. Vyčíhla si asi v Haciendě, že to mám takhle rád. Pak otevře okenice na jedný straně pokoje, aby mohl dovnitř noční vánek a měsíční světlo, sedne si do houpací židle a kouká na mě.

„Jaký byl Granworth člověk?“ řekne. „Myslím, že na to není tak snadné odpovědět. Ani dobře nevím, proč jsem si ho vlastně vzala. Snad proto, že jsem byla nešťastná a omrzelá a myslela jsem si, že být vdaná nemůže být tak odporné jako můj život doma.

Ale měla jsem Granworthe ráda. Nevěřila jsem tehdy asi v pravou lásku a myslela jsem si, že se snad dostavuje s manželstvím. Netrvalo mi však dlouho, než jsem ho prokoukla. Byl to typ člověka, který prostě nedovedl být nikomu a ničemu věrný. Namlouval si, že je dobrý hráč, ale radši by byl sáhl k podvodům, než by snesl prohru. Domníval se dokonce sám o sobě, že je idealista, ale neznala jsem nikdy nikoho vzdálenějšího jakémukoliv ideálu.

Měl dva koníčky – peníze a ženy. Potřeboval ty i ony. A při jejich shánění nebyl zvlášť vybíravý. V práci byl nespolehlivý, jednou se dřel od rána do večera, druhý týden nechal všeho, ať to běží, jak to běží.

Snadno se unavil. Nebyl vytrvalý, a vyžadovala-li některá práce soustředěné přemýšlení, raději se jí vzdal.

Měl to však ve svém podniku dobře zorganizováno. Burdell byl chytrý a schopný pracovník a myslím, že jen jeho zásluhou šly obchody dobře. Granworth byl hazardér. Stále se snažil vyzískat spekulací víc a víc peněz, a výsledek byl, že jsme se často ocitli v úzkých. Potom se štěstí zas náhle obrátilo a táhli jsme to dál.“

Vstává ze židle a jde ke dveřím na terasu. Stojí tam a dívá se ven. Je najednou smutná jako hrob.

„Byl popudlivý, nervózní, slabošský,“ pokračuje, „nedalo se mu důvěřovat. Už dávno jsem tušila, že chodí za jinými, ale myslela jsem si, že jde jen o ženy, za nimiž brousí muži Granworthova druhu – o všelijaké sboristky a podobně. Nezáleželo mi na tom, protože jsme už téměř tři roky žili spolu jen jako dva cizinci. Setkávala jsem se s ním málokdy, a to byl většinou podnapilý.

Potom nečekaně vydělal oněch dvě stě padesát tisíc. Zdálo se, že ho to vzpamatovalo. Dal mi papíry za dvě stě tisíc a řekl, že je to proto, abychom nebyli v budoucnu bez prostředků. Sliboval, že začne nový život; že bude myslit na zadní kolečka a že bychom snad znovu mohli začít tam, kde jsme pár let po svatbě přestali. Říkal to tak upřímně, že jsem mu téměř uvěřila.“

Zapaluju si cigaretu.

„Když jste věděla, že vám zahejbá,“ povídám, „proč jste se tak rozkatila, když jste dostala to nepodepsaný psaní od toho chlapíka, že Granworth chodí za jeho ženou a že on to trpět nebude. Nebylo vám trochu divný, že to píše vám? Nepřekvapilo vás, že se neobrátil rovnou na Granworthe a neřekl mu, aby s tím koukal přestat?“

Otočí se ke mně.

„Na obojí je tatáž odpověď,“ povídá. „Granworth věděl, že pokud se jeho pletky omezí na ženy, na nichž nesejde, nezajímám se příliš o to, co tropí, ani s kým. Řekla jsem mu však už dávno předtím, že kdyby mělo dojít k nějakému skandálu nebo k jiným vážným nepříjemnostem, že se s ním rozvedu.

Bál se rozvodu, a tak se snažil držet své milostné záležitosti pod pokličkou. Myslela jsem si tehdy, že muž, který mi poslal onen nepodepsaný dopis, pohrozil asi napřed Granworthovi, že nepřestane-li chodit za jeho ženou, sdělí mi písemně, co se děje za mými zády.

Velmi jsem se zlobila, když jsem dostala to psaní. A zuřila jsem ještě mnohem více, když jsem kvůli tomu Granworthovi telefonovala z Connecticutu a když bylo zřejmé, že mu na mých výtkách nezáleží. Byla jsem překvapena změnou v jeho chování po všech těch řečech a slavnostních slibech, kterých jsem se od něho před nedávnem tolik neposlouchala. Umínila jsem si, že se s ním rozvedu, nevzdá-li se té ženy.“

Usměje se, jako by ji napadlo něco veselého.

„Myslím, že jsem jako většina žen,“ povídá. „Když jsem si brala Granworthe, domnívala jsem se, že z něho něco udělám. Zdá se mi, že každá žena, která si bere slabocha, doufá, že se jí podaří ho napravit. Jsme všechny nenapravitelné napravovatelky.“

„Mně budete něco vykládat!“ povídám. „Proto mají odjakživa holomkové u ženskejch takovou kliku! O slušnýho chlapa se žádná moc nedere. Ale jak potkají nějakýho neřáda, hned si myslejí, že ho musejí začít napravovat. Tvrdím, že ženský jsou nevyzpytatelný tvorové. Znal jsem jednu slečnu v Illinois a ta byla celá žhavá přivést toho pacholka, do kterýho byla udělaná, na správnou cestu. Měl totiž ve zvyku vytáhnout dvě flanděry žitný denně a ona si vzala do hlavy, že ho to odnaučí. Nevezme si přece za muže soudek žitný, říkala.

Tak fajn. Setkám se s ní znovu za dva roky. Tak se vám do toho napravování vžila, že se sama dala na žitnou, a dotáhla to tak daleko, že byla každej den pod stolem dřív než on. A to ho hrozně žralo, protože kdyby ho byla nechala na pokoji, říkali, byl by se už dávno uchlastal k smrti a byl by měl navždy klid. A mimoto měl plný zuby toho koukat na ni, jak nasává, takže se z něho málem stal abstinent. Z toho je jasně vidět, že tohle napravování se těm napravovanejm často nevyplácí.“

Zapaluju si novou cigaretu.

„Tak jste tedy Granworthe moc nemilovala,“ povídám. „To je krátkej konec dlouhejch řečí. Poslouchejte, Henrietto, jakej typ chlapíka se vám vůbec líbí? Jste si jistá, že jste sama nebyla do někoho zblázněná? Tyhle chvalně známý trojúhelníky se dají hrát na obě strany, víte?“

Úsměv jí zmizí z tváře. Podívá se na mě hrozně vážnejma očima, přistoupí k mýmu křeslu a kouká na mě. „Poslouchejte dobře, slavný pane detektive,“ povídá. „Doposud jsem se nikdy v životě o nikoho doopravdy nezajímala, až teď – a bojím se, že mi to nyní nebude příliš platné.“

Zašklebím se.

„Nechápu vás, zlatíčko,“ povídám. „Ten Maloney je slušnej chlapík. Může z něho bejt dobrej manžel.“

Usměje se na mě.

„Nemyslila jsem na Maloneyho,“ povídá. „Myslela jsem na vás.“

Do mě jako když střelí. Vylítnu a koukám na ni. Stojí tu, usmívá se na mě a ani brvou nehne.

„Jste jediný muž, který pro mě kdy něco znamenal,“ povídá. „Na Maloneyho se dívám jen jako na čestného člověka a dobrého přítele.“

Přistoupí ke mně ještě o krok blíž.

„Myslím, že jste skvělý muž,“ pokračuje. „Pevný a neústupný a spravedlivý. Jste tak chytrý, že si ani nepřejete, aby lidi poznali, jak jste opravdu chytrý. A chcete-li vědět, co si o vás doopravdy myslím, tak tedy tohle.“

A vtom mám její paže okolo krku a její ústa na svejch, a pánové, umí tahleta Henrietta líbat! Stojím tu jako zařezanej. Nevím, zdali je to nějakej opiovej sen nebo skutečnost, ale pod tím vším mi nejde z hlavy myšlenka, že to Henrietta jenom hraje, protože si myslí, že ji chci zabásnout, a tak se mě pokouší zvrtačit.

Neřeknu ani muk. Otočí se, přistoupí ke stolu a nalejvá mi znova whisky. Přináší ji až ke mně a podává mi ji. Oči se jí stále usmívají, celá září a div že nepropukne v hlasitej smích.

„Vyděsilo vás to, co?“ povídá. „Zdá se, že jsem první žena na světě, které se podařilo vyvést z míry slavného Lemmyho Cautiona. Jen se napijte, ať se vzpamatujete, a až to vypijete, tak vás propustím.“

Obrátím whisky do sebe.

„Půjdu,“ povídám, „ale napřed vám něco povím. Líbíte se mi, u všech čertů! Máte všechno, nač si člověk může pomyslet, a já bych za takovým stvořením, jako jste vy, dovedl pálit, až bych si nohy ušoupal, a na všechno se přitom vykašlat! Ale jestli si myslíte, že vás tenhleten milostnej výstup dostane z bryndy, v který jste, tak to jste teda zase na omylu. Byl jsem už mockrát líbanej a nemůžu říct, že by se mi to nelíbilo. Vůbec mám celkem vzato slečny rád, ale kdybych vás chtěl sbalit, tak by vás žádný líbání na světě nezachránilo. Zapište si to dobře za ty svý rozkošný ouška!“

Dá se do smíchu.

„Mně budete něco vykládat!“ napodobuje mě. „To je právě to, co se mi na vás líbí. A teď dobrou noc, Lemmy. A až budete mít na mne připravena pouta, tak se vraťte!“

A po tomhle žertíku zmizí z pokoje a nechá mě tam s whisky v ruce.

Dopiju, odcházím k vozu, nasednu a ujíždím do Palm Springsu. Přemejšlím, div si mozek neztrhám, ale můžete mi věřit, že to její políbení ve mě udělalo náramnou paseku.

Kromě toho je víc než jistý, že tahleta Henrietta je všema mastma mazaná. Mně říká, že jsem chytrej, ale sama se vyzná v násobilce až moc dobře, a je dost pravděpodobný, že mě chtěla jenom houpat.

Šlápnu na plyn a kalím to ostošest. Rozhodl jsem se. Zajedu k Mettsovi a něco si s ním smluvím. Už mám dost toho, aby na mě kdekdo zkoušel svý čáry a kouzla. Pustím se do jednoho zajímavýho pokusu. A pustím se do něho hned. No řekněte sami: chodím tady od jednoho k druhýmu a hučím do nich, až se mi z toho dělá špatně. Jedu do New Yorku, abych se tam nechal nalejvat od Burdella, až jsem z toho modrej. A na něco pořádnýho kápnu, jedině když vytáhnu na Fernandeze bouchačku.

Vždycky když jsem na lidi hodnej, vychechtají se mi za zádama na celý kolo. To už bych si pánbuví mohl dát raději rovnou ušít pár hedvábnejch košilek a dělat nějakýho zženštilýho páska.

Pacholci, který jsou v tomhle zatraceným případě namočený, jsou drzí jako opice. Nechají mě chodit okolo a nacházet samý nicotný volovinky, ale přitom odprásknou Sagerse a lžou si do kapsy, že jim to všechno projde. Dobře jim tak. Sami si loudějí, abych jim ukázal zuby. A já jim je taky ukážu.

A na ně!

8

Odjakživa nemám rád tyhlety rána po velkejch flámech nebo nějakejch vzrušeních. Jdou mi na nervy, člověka vždycky žere něco, co neudělal a mohl udělat, co neřekl a mohl říct.

Probudím se, když už mi slunce padá do pokoje, a cítím, že to teď tak roztočím, až si některej z těch holomků bude myslet, že ho honí kulovej blesk. Já jsem jinak moc trpělivej trouba, ale přijde čas, kdy se do toho člověk musí opřít, a tak se mi zdá, jako by ten čas teď právě propuknul. Vstanu, dám si sprchu a popíjím kávu. A při tý kávě si pořád vymejšlím všechno, co jsem měl včera provést s tou Henriettou, a co jsem neprovedl. Uznejte sami, že jsou možný jenom dvě řešení: buď na mě doopravdy lítne, a řekne mi všecko, co chci vědět, nebo mě houpá, a musí se tvářit, jako že mi řekne všecko, co bych chtěl vědět. A tak ať už je to tak nebo tak, zmeškal jsem včera príma příležitost.

Sedím na posteli a vzpomínám si, jak nám, tehdy, když jsem chodil do státního kursu pro výcvik šerloků, říkával jeden parola, co tam přednášel:

„Dělejte něco, mládenci! Neflákejte se jen tak a nelamte si zbytečně hlavu. Nemáte-li žádnou stopu, tak si ji vymyslete! Nevíte-li kudy kam, tak začněte měřit pokoje nebo kafrejte s lidma, nebo vytvořte situaci, v který by se chlapům, co před váma něco tajejí, začaly třást kolena, až by ze strachu kápli božskou!“

Měl ten starej parola pravdu, nebo neměl? Vyzkoušíme to!

Předně račte uznat, milánkové, že mám namouduši právo si myslet, že každej, kdo je v týhletý záležitosti namočenej, se mě pokouší houpat, jako bych byl bizon domácí, kterej má mozek mechem obrostlej jak placatej kámen. A přitom v celým tom zatraceným případě každej shazuje toho druhýho. Tak třeba Burdell: ten chlap, když napřed ze samejch ohledů k Henriettě přemluví kdekoho, aby nevykecal, že byla tu noc v New Yorku, se najednou může přetrhnout, jak se mi snaží nakecat, že Henrietta Granworthe oddělala. A Fernandez jakbysmet. Předstírá, že se chce s Henriettou oženit, dokud prej ji nezačne podezírat ze švindlu s papírama.

A co Henrietta?

Ta jen chodí okolo a neřekne nic, co by stálo za to, ledaže sehraje milostnou scénu z Romea a Julie a maže mi med okolo huby. Dělá, že na mě lítne jak tři slepený Spitfiry, a naznačuje mi, že kdybych jen chtěl, vyhrál bych to u ní nad každým deset nula.

Takovou Henriettu si já nabalím jako nic! Ale neucházím se o dámy, co jsou zapletený do případů, kde straší nějaká vražda. Bojím se, že by se to nerýmovalo s mým řemeslem. V každým případě Henrietta ví, jaký je mý povolání, a tak se nemůže moc divit, když ty její výlevy jen tak nepolknu.

Možná, že někdo z těch pacholků se bude moc divit – a Henrietta asi ještě víc – protože spustím něco velkolepýho, a to hned.

A taky se nedám vyhodit ze sedla. Jestli si Burdell nebo Henrietta, nebo někdo jinej myslí, že se dám přesunout na vedlejší kolej, tak jsou na velkým omylu.

Momentálně mě zajímají na celý tý věci dvě maličkosti, a nepochybuji, že se mnou budete souhlasit, až vám je vyložím. Předně jsem náramně zvědavej na to, v jakým duševním rozpoložení byl Granworth Aymes, než umřel.

Na sto honů je vidět, že neměl vůbec žádnej důvod sáhnout si na život. Měl prachy, byl zdravej – jinak by ho pojišťovna nebyla uznala – a nikdo mi nenamluví, že se odkrouhnul proto, že mu Henrietta pohrozila rozvodem. Proč by to byl dělal? Chlap, kterej se tahá s kdejakou slečnou, jak o něm říkal Fernandez, si nedá nohu za krk, když se o tom dozví jeho žena a vydrnká mu. To, že už to jednou zkoušel se sebevraždou, nehraje roli. Tenkrát poprvně byl tak ožralej, že vůbec nevěděl, co dělá.

Dost možná, že to myslil vážně, když tvrdil, že obrátí list a začne sekat latinu. Aspoň to tak vypadá, protože nikdo nemůže bejt takový trdlo, aby uzavřel velkou pojistku a vysázel na dřevo těžký prachy jako prémii a pak se šel oddělat, když ví, že společnost v případě sebevraždy nevyplatí z pojistky ani vindru.

To, že se Granworth dal pojistit, se mi zdá bejt dost důležitej fakt.

A další věc je tahleta Pauletta Benitová. Je nad den jasnější, že tahleta holčička s tím asi bude mít něco společnýho. Ale kdyby ji Burdell a Fernandez byli chtěli do toho zatáhnout, už by o ní dávno všechno vykvákali. Nezmiňovali se o ní, protože chtěli, aby byla všechna pozornost soustředěná na Henriettu. Ale nemůže bejt pochyb, že ta Pauletta musí ledacos vědět. Jestli byli s Granworthem jedna ruka, tak se můžu vsadit, že jí toho o svý manželce dost napovídal; tím spíš, že s Henriettou nebyl zvlášť zadobře. A je možný, že mi Pauletta může říct o Henriettě něco, co by vrhlo nějaký světlo na ten podfuk s papírama. Pojedu se na ni podívat, jen co si tu něco zařídím, a donutím ji, aby se pořádně rozpovídala, i když je v Mexiku a nepodléhá naší pravomoci. Uvědomte si totiž, že Sonoyta, kde bydlí, je zrovna na mexický straně arizonský státní hranice, a kdybych ji jinak nemohl přinutit, aby kápla božskou, tak ji přivleču na území Spojenejch států třebas za vlasy a ani mě nenapadne čekat, než nám ji Mexiko úřední cestou vydá.

Z toho všeho můžete docela jasně vidět, že mě ten případ už pořádně štve. Někdo se mě pokouší vypéct a to já mám hrozně nerad.

Zavolám si telefonem Mettse, policejního velitele z Palm Springsu, a mám s ním krátkej rozhovor o zařízení jistý věci.

Metts je správnej chlap a není ani trochu zabedněnej. Dá se s ním dobře spolupracovat, což nemůžu zrovna tvrdit o jinejch pánech, který jsem znal.

Máme to ujednaný takhle: Metts pošle dva svý lidi do Haciendy pro Henriettu. Zavezou ji do jeho kanceláře v jedenáct hodin, a o půl dvanáctý, zrovna když si Periera a Fernandez budou lámat hlavu, co to má znamenat, se ty dva tajní vrátějí a seberou oba naše velký hrdiny a přitáhnou je sem taky. Načež to spustíme.

Príma se na to ohodím. Vezmu si pěkný šaty, lehkej šedivej klobouk a stříbrně šedou kravatu, jako bych šel někam na námluvy, a pak si to hasím k Mettsovi na policejní ředitelství.

Metts mi uvolní svou kancelář a daruje mi tlustý cigáro; sedím u jeho stolu a čekám.

Brzy nato přivádějí dva poldové Henriettu. Vypadá náramně zaraženě, ale taky jí to náramně sluší. Pánové, ta si ale dovede vybrat hadříky! A jak se v nich umí nosit!

Má na sobě citrónově žlutej kostým, kterej pochází z nějakýho modelovýho domu, kde mají zatraceně šikovnýho střihače. Má k tomu hnědou hedvábnou blůzu a citrónovej slaměnej širák s hnědou hedvábnou mašlí, hnědobílý boty z jelenice a tmavý nylonky.

Usedne na židli, co pro ni postavili na druhou stranu velkýho psacího stolu, a já vidím, že mi kouká na klobouk, kterej mám frajersky staženej na oko. Strážníci zasalutujou a vypadnou.

„Dobrý den, Lemmy,“ povídá, jako bysme byli staří přátelé. Usměje se na mě. „Co se děje?“ pokračuje. „Jsem snad zatčená? A byla bych opravdu ráda, kdybyste si sundal klobouk. Bývá to totiž zvykem, když je v místnosti dáma.“

„Nesmysl,“ povídám. „Radši si dávejte dobrej pozor, co vám teď povím. Nejsem ještě rozbodnutej, jestli vás dneska ráno zabásnu, nebo vás jen zajistím jako svědkyni, či s váma uspořádám pořádnej křížovej výslech. A pokud jde o ten klobouk, tak ho teda nemusím smekat, když mluvím s podezřelejma individuama; a vůbec si můžete ty svý fajnový řeči dát za klobouk, protože jich začínám mít pomalounku plný zuby, rozumíte?“

Vypadá, jako by spadla z jahody. Vůbec se tomu nedivím. Včera v noci se mnou sehrála velkej milostnej výstup a myslí si asi, že mě dostala tam, kde mě potřebuje mít, a dneska ráno začnu úplně z jinýho konce. Vy byste z toho nebyli celý pryč? No řekněte!

„Rozumím,“ pronese konečně chladně. „Co přijde teď?“

„Tohle, má milá,“ povídám. „Rozhodl jsem se, že dám znovu přešetřit okolnosti, za kterejch váš manžel zahynul. Přišel jsem k názoru, že Granworth Aymes byl zavražděnej, a mám dojem, že vy o tom víte daleko víc, než se vám chce povědět. Kromě toho jsem nakloněnej věřit, že mi tajíte, jak je to s těma papírama. Mohl bych vás taky obvinit, že jste se pokusila v bance v Palm Springsu udat falešný státní papíry, ačkoliv jste dobře věděla, o co jde. Jakpak by se vám to líbilo?“

„Nijak zvlášť mě to nezajímá,“ povídá, „ale nelíbí se mi to, a vy se mi dnes taky vůbec nelíbíte. Chováte se hanebně. Myslíte si možná, že po včerejší noci…“

„Nechte si ty sladký vzpomínky, Henrietto,“ povídám. „Copak si vážně myslíte, že tohle na mě ještě nikdy žádná nezkoušela? Je to přece stařičkej trik a má takovýhle fousy. Bála jste se, že po vás jedu a že vás chci zmáčknout, a tak jste si včera začala hrát na Julii a myslela jste si, že to sbaštím. Ale zapomínáte, že my mužský umíme stejně houpat vás jako vy nás.“

„Nezapomínám,“ povídá. „Zdá se, že proto jste tehdy spráskal Fernandeze. Chtěl jste, aby ve mně vznikl dojem, že jste slušný a statečný člověk, a ne laciný a chvástavý obyčejný tajný. Díky Bohu, teď je mi to aspoň jasně.“

„No sláva,“ povídám, „tak je nám to tedy všechno oběma jasný. Ale teď poslouchejte a odpovídejte mi řádně na mý otázky, sice vám můžu způsobit horký chvíle.“

„Skutečně?“ povídá s úsměškem. „A co když vám neodpovím? Co když odmítnu odpovídat v nepřítomnosti svého právního zástupce.“

„Ale jo,“ povídám. „Když chcete zástupce, můžete ho mít, ale to vás pak pošlu do New Yorku a tam s váma policie uspořádá takovej vejslech, až z toho budete černá. Tak se koukejte rozhodnout, co je vám milejší.“

Znovu se pousměje, ale je to moc posupnej úsměv. Přitom se na mě dívá, jako bych byl něco, co vylezlo zpod kamene.

„Prosím,“ povídá, „zodpovím vaše otázky. Jenom lituji, že nejsem muž. Pak bych z vás to vaše laciné, hanebné chvastounství vymlátila, rozumíte? A ještě něco,“ dodává se zřejmě do ráže, „věděla bych o mnohem příhodnějším jménu pro vás. Byl to omyl, že vás pokřtili Lemmy – měli vám dát říkat Lemoun. To by vám sedělo mnohem lépe.“

„Ale neříkejte!“ povídám. „To je opravdu vynikající nápad! Ale teď, když jste se trochu vyzuřila, se musím dát do práce, abyste až vás propustím, mohla jít vyzkoušet to svý milostný číslo na někom jiným – na Maloneym, na Perierovi nebo na Fernandezovi, či kdo vám zrovna přijde do cesty. Ale mezitím bych se rád pár věcí dozvěděl a doporučuji vám mluvit pravdu. Chtěl bych slyšet, jak jste byla oblíknutá dvanáctýho ledna, když jste naposledy mluvila s Granworthem. Tak honem, vzpomínejte!“

Vezmu si kus papíru a čekám. Když vzhlídnu, vidím, že otvírá kabelku a vyndává si z ní cigaretu.

„A tohle tady vynechte,“ povídám, „tady jste na policii a při výslechu se nekouří.“

Zrudne a vrací cigaretové pouzdro do kabelky. V té chvíli si vytahuju balíček camelek z kapsy a strkám si jednu do úst. Pozoruje mě, jak si zapaluju, a kdyby mě mohla v tu chvíli zabít, tak by to udělala a s gustem! „Koukejte, Henrietto,“ povídám. „Nerozčilujte se a nevrťte sebou a povídejte. Co jste měla na sobě, když jste přijela dvanáctýho ledna do New Yorku? Začněte kloboukem.“

Zase se tak posupně usmívá. Dovede bejt náramně nepříjemná, když chce.

„Možná, že si na všechno nevzpomenu,“ povídá, „ale vynasnažím se. Předpokládám, že chcete vědět všechno, včetně barvy mého prádla.“

A znovu mi věnuje jeden sarkastický úsměv, jedovatej jak strychnin.

„Abych vám řekl pravdu, na vaše prádlo jsem si nevzpomněl,“ odseknu jí. „Ale když už o něm mluvíte, můžete mi je taky vylíčit.“

Vylítne.

„Vy – vy zvíře jedno!“ vykřikne. Je zlostí celá bílá. „Já – já bych…“

„Sedla si, maličká, a uklidnila se,“ povídám. „Dejte se do toho a nezapomeňte taky na to prádlo – uvědomte si, že jste o něm sama začala – a pospěšte si! Jinak bych vás musel předat zdejší dozorkyni, aby vás svlíkla a prohlídla a ofotografovala kvůli mateřskejm znamínkům. Tak radši spusťte, než začnu bejt doopravdy přísnej.“

Henrietta klesne na židli. Zrovna se zajíká vztekem.

„No tak, holubičko,“ cvrlikám uklidňujícím hlasem. „No tak – hezky odshora! Co jste měla tehdy za klobouk?“ Henriettě chvíli trvá, než může promluvit. Jako by ztratila řeč a ruce se jí třesou. Konečně se vzchopí.

„Měla jsem klobouk z drobného perziánu,“ říká a hlas se jí chvěje, „malou kožešinovou toku – ale vy asi sotva víte, co to znamená. K ní jsem měla volné perziánové tříčtvrteční paleto a pod ním černý kostým s bílou hedvábnou blůzou. Měla jsem béžové punčochy, černé lakové lodičky se stříbrnými sponami a černé, polodlouhé rukavice ze švédské kůže.“

„Prima vohození,“ povídám. „Byl bych vás v tom rád viděl, muselo vám to moc slušet – a jaký bylo to prádlo?“

Podívám se na ni smrtelně vážně a vtom ona taky vzhlídne a naše oči se setkají. Začervená se, sklopí víčka. Ale pak vystrčí bradu a řekne:

„Mělo barvu eau-de-Nil – ale vy stejně nevíte, jak se to píše.“

„Jen se nebojte,“ odseknu, „já jsem taky znal slečny, co nosívaly kombiné a kalhotky eau-de-Nil, ale nedělaly s tím takový cavyky.“

Zazvoním a za minutku se objeví strážník. Henrietta se domnívá, že jsem s ní hotovej, sebere kabelku, ale jak se otočí ke dveřím, povídám: „Odveďte paní Aymesovou do archívu a vezměte jí otisky prstů. A pak ji dejte vyfotografovat z anfasu i z profilu, s kloboukem i bez klobouku.“

Henrietta se prudce otočí. Oči se jí lesknou a už jen čekám, kdy se na mě vrhne. Ale vtom ji polda chňapne za rameno a začne ji vystrkovat ze dveří.

Podívá se na mě přes rameno.

„Vy… vy pse!“ zasyčí.

„Ale, ale, ale, Henrietto,“ povídám, a laškovně na ni hrozím ukazováčkem, „takhle byste neměla mluvit se svým milovaným Lemmouškem! A vy, inspektore,“ obracím se k strážníkovi, „ji sem zase přiveďte, až tam s ní budou hotový.“

Když odejdou, kouknu na hodinky. Je zrovna dvanáct. Zvoním znova a vejde jinej strážník, zdá se, že Metts zverboval kvůli mně celou posádku, a ptá se, co si přeju.

Povídám mu, že dva jeho kolegové sem přivedou v půl jedný Perieru a Fernandeze, ale že je nemají ke mně uvádět dřív, než dvakrát za sebou zazvoním.

Když strážník zmizí, pročítám si soupis Henriettiných svršků a upravuju ho podle svýho, načež jej odnáším do vedlejší místnosti a dám si ho třikrát opsat na stroji. Zatím si zapaluju novou camelku a koukám z okna. Brzy nato zastavuje před domem policejní auto a strážníci z něj vyvádějí Perieru a Fernandeze. Mezi náma, vypadají ty dva ptáčkové náramně udivený. Uvelebím se pak na židli a zkřížím nohy na stole.

Za chvíli se otevřou dveře a první polda přivádí dovnitř Henriettu.

„Všechno v pořádku?“ ptám se ho.

Říká, že ano – vzal jí otisky a vyfotografoval ji, jak jsem nařídil, a archívní úředník prej právě vyhotovuje kartičku pro seznam zločinců.

Povídám oukej a propustím ho. Nechá Henriettu stát vprostřed místnosti.

Henrietta stojí a kouká na mě zrovna tak, jako by koukala na velkej flák bláta. Prohlíží si mě od hlavy – od mýho šedivýho měkkýho klobouku – až k podrážkám mejch bot, položenejch na velký krabici od doutníků. Pak nakrčí dolní ret a tváří se, jako by se jí dělalo špatně od žaludku.

V tom okamžiku stisknu dvakrát knoflík zvonku, upevněnej na stole, a už se otvírají dveře a dva strážníci přivádějí dovnitř Perieru a Fernandeze.

Říkám poldům, že můžou jít, a pak pokynu rukou těm holomkům.

„Posaďte se, hoši,“ vyzývám je dobrosrdečné. „Rád bych si s váma promluvil.“

A ukazuju jim rukou, aby usedli na lavičku u stěny. Henrietta pořád ještě stojí uprostřed pokoje.

Ukážu na Henriettu.

„Jde o tuhletu dámu,“ povídám. „Zatím na ni nemám žádný vyslovený obvinění, ale nevím, jestli ji nebudu potřebovat aspoň jako svědkyni při projednávání jedný věci, která spadá do pravomoci newyorskýho státu. Metts, šéf zdejší policie, tu nemá pro ni žádný ubytování a já si musím na pár dnů někam zajet. Tak vám ji necháme přísežně v opatrování a budete nám za ni zodpovědný, dokud ji nebudeme potřebovat, rozumíte?“

Periera přikejvne.

„Rozumím, pane Cautione.“

Obrátím se k Henriettě.

„Slyšela jste, zlatíčko, co jsem říkal,“ povídám. „Teď vás odsud pustím a můžete se vrátit na Haciendu, dokud vás nezavolám, ale ať vás ani nenapadne pokoušet se dostat za hranice Palm Springsu, sice vás dám sebrat rovnou. Tak, a teď odsud vypadněte, a až budete venku, můžete zas kouřit do alelujá. Sbohem, maličká, a brzy na shledanou!“

Periera a Fernandez usedají.

„Periero,“ povídám, „potřebuju od vás jednu službičku a budete si muset dát dobrej pozor, abyste se přitom nedopustil nějaký hlouposti, protože by se vám to nevyplatilo, na to vás upozorňuju,“ a ukážu na Henriettu.

Promáčknu si frajersky krempu, až mi sedí klobouk přímo na oku, a zahejbám chodidlama na stole nahoru a dolů. Má to znamenitej účinek. Henrietta vybuchne.

„Ano, brzy na shledanou,“ zasyčí jako had. „Jestli si myslíte, že vám tohle projde,“ zajíká se, „tak se důkladně mýlíte. Jste nafoukaný, drzý, hrubý a sprostý chlap, který se hodí k tomu, aby nosil odznak ministerstva spravedlnosti a používal autority, jež s tím souvisí, tak málo jako kterýkoli přivandrovalec, který tajně překročí hranice Spojených států. Jste hnusný a odporný a jednou se vám pořádně pomstím za to, jak jste se ke mně choval. Zatím si můžete odnést alespoň tuto nepatrnou zálohu.“

Rychle přistoupí ke stolu, a než sebou mohu pohnout, nakloní se přes něj a vrazí mi pěstí jednu do obličeje. Přiznám se vám bez mučení, že mě to dost překvapilo.

Pak se otočí na podpatku a odchází. Dívám se za ní a věřte mi nebo ne, vypadá jako obrázek. Tahle Henrietta má panečku chůzi jako královna!

Fernandez se zazubí.

„Tak se mi zdá, že jí něco zkazilo náladu,“ povídá.

Dám se do smíchu.

„Taky byste neměl náladu, kdybyste byl v její kůži,“ povídám.

Sundám nohy z psacího stolu a vtom přichází úředník s kopiema Henriettinýho oblečení.

„Poslyšte, Fernandezi,“ povídám. „Mám nápad. Znamenitej nápad, jak přišít Henriettě tu vraždu, a až bude nařčená ze zákeřný vraždy, tak se mi určitě podaří z ní vytáhnout, jak to bylo s těma falešnejma papírama. Ale musím dokázat, že to byla ona, kdo byl s Aymesem v autě. Jak to dokážu, tak ji mám v hrsti. Když bude cejtit, že z toho kouká trest smrti, vyklopí všechno, protože si bude myslet, že přiznání pro ni bude polehčující okolnost.

Uspořádal jsem s ní dneska ráno zatraceně ostrej křížovej vejslech a vyrazil jsem z ní, co měla v den Granworthový smrti na sobě.“

Vstanu a podávám mu jednu kopii. Fernandez do ní vejrá a stříhá ušima.

„Pamatujete se na nějakou z těch věcí?“ ptám se ho.

„Matně si vzpomínám na ten kožich i na ten klobouk,“ povídá, „jenom bych nemohl přísahat, kdy jsem to na ní viděl. Jestli je měla tehdá, to nevím. To jsem ji vůbec ani nezahlídnul. Měl jsem ten večer volno.“

„No to nevadí, Fernandezi,“ povídám, „jsou tu dva jiný lidi, který to můžou potvrdit. První z nich je ta panská. Jistě jí pakovala kufr, když Henrietta odjížděla do Connecticutu, ne?“

Nadzdvihne obočí.

„To se ví,“ povídá. „Marie Dubuinetová – tak se jmenuje – ta to jistě bude vědět. Můžu vám dokonce říct, kde byste ji našel. Je pořád ještě v New Yorku, slouží jako komorná u paní Clafordový a jistě vám to ráda poví. Marie je moc inteligentní holka a má báječnou paměť. Jakživa nic nezapomene.“

„Tak fajn,“ povídám, „a pak je tu ještě ten noční hlídač na Cotton’s Wharfu. Když má ten chlap dost dobrej zrak, aby rozpoznal, že z Granworthovýho auta vystupuje ženská, tak si snad taky vzpomene na ten kožich s tím kloboukem. Vezmu s sebou tenhle popis do New Yorku a nechám si ho ověřit u tý panský i u toho hlídače. Jestli policii potvrdějí, že Henrietta měla na sobě to, co je tu napsáno, tak se vrátím a bez milosti ji zabásnu, protože vám můžu říct, že už teď jsem na sto procent jistej, že Aymese odkrouhla ona.

A ještě něco, Fernandezi,“ pokračuju. „Možná, že jsem se přece jenom mýlil, pokud jde o tu ránu onehdy v noci, kterou na mě někdo vypálil. Třeba to ani nebyl žádnej chlap – možná, že to byla jedna dámička.“

Podívám se na něj a významně zamrkám.

Zašklebí se.

„Ani bych se nedivil, kdybyste měl pravdu,“ povídá. „Já to teda určitě nebyl. Periera a pár jinejch mládenců mi můžou dosvědčit, že jsem se v tu dobu nehnul z Haciendy. Mám Henriettu rád, ale vražda je vražda, a už to tak vypadá, že Granworthe zřejmě odkrouhla ona. Stejně mě to ale mrzí, protože Henrietta je opravdu šťabajzna.“

„Mně budete něco vykládat!“ povídám. „Ale jak známo, jen krásný dámy tropějí hlouposti. Když se do toho dají, obyčejně to natřou i nejhorším pacholkům, protože jim nic nevadí.

Tak to by bylo,“ povídám a vstávám. „Už vás nechci zdržovat, ale nezapomeňte, Periero, že nám ručíte za Henriettu, a vám, Fernandezi, děkuju za upozornění stran tý panský. Hned to zařídím.“

Když odejdou, zůstanu ještě chvilku sedět u psacího stolu a znovu si všechno přemílám v hlavě. Tohle přece musí vyjít. A když ne, nedám si nohu za krk.

Do kanceláře vrazí Metts. šklebí se na celý kolo.

„Vy jste to ale tý dámičce dával!“ povídá. „Myslil jsem, že po vás něco hodí. Poslouchal jsem všechno vedle v pokoji, nedovedl jsem si to odepřít. Kdypak tady člověk přijde k něčemu takovýmu?“

Podává mi vyvolaný Henriettiný fotografie, kartičku s otiskama prstů a popisnej lístek do alba zločinců. Pokládám to všechno na stůl.

„A co bude dál, Lemmy?“ povídá. „Nevím, co bylo tohle za boudu, ale ať je za tím cokoli, musí se vám nechat, že to s nima umíte koulet setsakramentsky ostře. Můžu pro vás ještě něco udělat?“

„Jen ještě pár maličkostí,“ povídám. „Předně koukejte roztroubit, že jsem odlítnul do New Yorku a že mě nečekáte dřív jak za tejden. Pak bych byl rád, kdybyste nenápadně dohlídnul na Haciendu Altmiru a dal pozor, aby nám snad Henrietta někam nepláchla, a ještě byste pro mě mohl splašit nějaký letadlo. Chci se někam podívat.“

„Do New Yorku?“ vyptává se.

„Houby,“ povídám. „New York mě může bejt ukradenej. Letím do Yumy a pak po arizonský hranici do Mexika. Na rande s dámou.“

Zazubí se.

„S hodnou dámou, nebo s nehodnou, Lemmy?“

„Co já vím?“ povídám. „Ještě jsem ji neviděl, ale je jí souzený se se mnou seznámit. Tak budete tak hodnej a zaválíte to nějak s tím letadlem?“

Řekne oukej a jde. Vezmu telefon a posílám šifrovanej telegram s popisem Henriettinejch šatů do naší ústředny v New Yorku, aby to dali ověřit u Marie Dubuinetový a u nočního hlídače. Odpověď ať mi zatelefonujou do Palm Springsu, ať to tady mám, až se vrátím z toho vejletu.

Sotva jsem s tím hotovej, přichází Metts. Objednal mi z druhý kanceláře telefonicky soukromý letadlo. Je to milej chlap, tenhle Metts, a dneska má skvělou náladu.

Sedím u stolu a prohlížím si Henriettiný obrázky. Pak si čtu záznam na kartičce.

Henrietta Marella Aymesová. Vdova po Granworthi Aymesovi, který spáchal sebevraždu v noci z 12. na 13. leden 1936. Výška 161 cm. Vlasy černé. Oči modré. Pleť zdravá. Rysy pravidelné. Postava štíhlá. Vznosné držení těla. Hlas kultivovaný, jemný způsob řeči. Váha 60 kg.

Je to docela přesnej popis Henrietty. Pak si prohlížím otisky. Provedli všechno bezva. I ty fotografie jsou príma.

„Čistá práce, šéfe,“ povídám. „Máte tu docela dobrý lidi, to se vám musí nechat.“

Spokojeně přikejvne. Přistoupí ke mně a kouká mi přes rameno.

„Přidal jsem vám spoustu práce, šéfe,“ povídám, „tak si nejsem jistej, jestli se nenaštvete, když udělám tohle.

Chytnu fotografie, otisky i popisnej lístek a roztrhám to.

Kouká na mě s vypoulenejma očima.

„Co, u všech čertů…“ koktá.

Šklebím se.

„To nic, šéfe. To patří k mý metodě,“ povídám. „Na shledanou za pár – jak říkají na vojně.“

A jdu. Mexiko čeká!

9

Je sedm hodin, pěknej večer, a já si to hasím po státní silnici podél mexický hranice mezi Mexicali a Sonoytou.

Měsíc svítí, jako by za to měl zaplacíno. Některý lidi nestojejí o takovýhle pustopustý krajiny, ale já to mám rád. Potrpím si na tyhlety volný, otevřený, širý prostory, kde, jak se píše v kovbojkách, muži jsou muži, z čehož mají slečny většinou upřímnou radost.

Jsem náramně zvědavej na tu Paulettu. Mezi náma, nemůžu se už ani dočkat, až ji konečně uvídím. Zajímá vás proč? Předně proto, že se rád koukám na hezký slečny, a pak samozřejmě proto, že jsem celej žhavěj spatřit někoho, kvůli komu se Aymes vykašlal i na Henriettu, protože takový stvoření musí mít plný plantáže laskavce, jak se tomu říkávalo, než byl vynalezenej sex-appeal, když se jí podařilo vypíchnout Henriettu. Je už vám to doufám jasný?

Taky mi nejde z hlavy, co se asi děje s Henriettou a v Henriettě. Říkal jsem vám, že jsem roztrhal ty papíry, který jsem dal v Palm Springsu udělat, a možná že vám vrtá hlavou proč. Jestli jste dost inteligentní, pochopíte, že celý to důležitý úřední jednání na policii v Palm Springsu bylo pouhý divadlo, a budete-li dál sledovat vývoj událostí, poznáte, proč jsem to divadlo sehrál.

Začnu si zase broukat Kaktusovou Lízu, protože mi při týhletý odrhovačce cesta líp ubíhá.

Polykám kilometr za kilometrem. Sonoyta je asi deset mil za mexicko-arizonskou hranicí a asi sto deset od Mexicali, ale jak se mi pojede, až sjedu ze státní silnice, to je u boha.

Je osm, když se dostanu na křižovatku. Cesta nalevo vede do Arizony, napravo do Mexika. Stočím vůz doprava a octnu se na bídný, hrbolatý silnici, která mi může duši z těla vytřepat. Asi po sedmi kilometrech vidím u příkopu sedět nějakýho Mexikána, jak kouří cigaretu a dumá, což je přesně to, co všichni Mexikáni v jednom kuse dělají, když si zrovna nenamlouvají nějakou holku nebo se nepokoušejí odkrouhnout někoho, kdo je chtěl předběhnout při nějaký boudě, kterou šili.

Zabrzdím a ptám se ho, jestli náhodou nezná seňoru Paulettu Benitovou, která tu má žít někde nedaleko na nějaký haciendě.

Když se trochu vzpamatuje z toho, že na něj mluví čistokrevnej Američan jeho vlastní hatmatilkou, povídá, že ji zná, a vykládá mi, jak se k ní dostanu. Je prej to odsud slabejch deset kilometrů.

Pak mě obere o dvě cigarety, čímž jen jasně dokáže, že se nenajde na světě Mexikán, kterej vám dá něco zadarmo. Ani informaci ne.

Za deset minut spatřím tu haciendu. Je to moc pěkný hnízdečko, celý bílý, přitulený k malýmu vršíčku. Kolem dokola jsou samý kaktusy a jiný tropický legrácky. Po stranách starodávnejch vrat jsou bílý palisády. Vjedu dovnitř a jdu ke vchodu. Je na něm těžký klepátko, tak s ním začnu mlátit do dveří.

Dveře se brzy otvírají a objevuje se v nich Mexikánka, která si mě pátravě prohlíží. Je šeredná jako opice, a podle toho, jak vypadá, je v ní zatraceně málo španělský krve. Snad někdy v desátým koleně mohla mít nějakou španělskou babičku, která neuměla říct ne Velkýmu skákajícímu losovi, či jak tehdá nadávali místnímu indiánskýmu náčelníkovi, a od tý doby si její předkové k nikomu jinýmu než k Indiánům ani nečuchli.

Popřeju jí zdvořile dobrej večer a ptám se jí, jestli můžu mluvit se seňorou Benitovou. Mexikánka se načepejří a povídá, že seňora není doma, že je v Casa de Oro. Po dlouhejch vejkladech pochopím, že Casa de Oro je jakejsi podnik poblíž silnice. Tak vida! Móda těchhletěch chvályhodnejch lokálů se úctyhodně šíří. Baba říká, že to poznám podle lucerny, která visí nad vchodem. Mockrát jí poděkuju a rychle vypadnu.

Jedu kus po silnici a přijíždím ke Casa de Oro, běžný bílý budově, nad kterou visí stará španělská lucerna. Sjedu úzkou cestou až k domu, nechám vůz u postranní zdi a vstoupím dovnitř.

Nikoho nevidím, ale slyším brnkání na kytaru. Jdu dlouhou kamennou chodbou. Na jejím konci zůstanu stát s vypoulenejma očima, protože se přede mnou objeví obraz jako z nějaký pohádky.

Podél patia je bílá zeď a na ní je hustý mřížování z latěk. Po něm se táhnou samý květiny a nahoře z jedný strany na druhou vedou dráty, na kterejch je spousta pestrejch lampiónů.

Kolem patia jsou rozestavěný stolky pro hosty. Chlap, kterej brnká na kytaru, stojí na malým pódiu v koutě. Prohejbá se a vypadá jako šílenej, tak je unesenej tou srdcervoucí písní, kterou klokotá. Uprostřed je čtverec hladký kamenný podlahy, určenej pro tanec.

Usadím se u stolku. Většina chlapů se otočí a koukají na mě, jako bych vylezl rovnou z nějakýho muzea. Asi za minutku ke mně přistoupí mexickej číšník, uklání se až po pás a vyptává se, co by bylo mým potěšením. Povídám mu, že se obyčejně těším hezkejma slečnama, ale momentálně že mi stačí sklenice tequily. Pak se ho vyptávám, jestli zná seňoru Benitovou.

Horlivě kejvá a ukazuje mi na parket. Vidím, že se tam nějakej pár dává do tance. Když se kouknu pořádně, vidím, že tanečnice je Američanka, a v tom okamžiku vím, že to je Pauletta.

Pánové! Je to teda kousek! Věřte mi, že už jsem viděl spoustu krásnejch slečen, ale tahleta Pauletta je namouduši kost, jak říkají zasvěcený znalcové. Kmitne mi hlavou myšlenka, že kdybych neměl na krku ten zatracenej případ, s chutí bych se k ní nějak přichomejtnul a zkoušel bych na ní svý věhlasný osobní kouzlo.

Je k nakousnutí stejně jako Henrietta, i když je docela jiná. Jedna je zkrátka jako broskev, druhá jako ananas.

Má proporce, který by donutily krále Šalamouna, aby přeškrtal dlouhej seznam svejch milostnic a změnil se na takzvanýho muže jedný ženy, a má takovej šmrnc, že by vedle ní ta římská žabka jménem Juno vypadala jako učiněná hadrnice. A kdyby Jindřich VIII. mohl jen mrknout na její kotníky, vzteky by se pominul, že se nenarodil o šest století později, aby mohl Annu Boleynovou poslat co nejrychleji k vodě a udělat Paulettu vrchní velitelkou svý královský ženský stráže.

A jestli umí Pauletta tancovat? Už jsem viděl moc slečen v kole, ale můžete se na mě spolehnout, když vám říkám, že je bez konkurence. Je ohebná jako had, a když se otočí při tom tangu, který právě tančí, a já zahlídnu, jak blejskne bílejma zubama a špulí červenou pusu na svýho tanečníka, znova musím vrtět hlavou nad tím, jaký jsou ženský nevyzpytatelný tvorové a jak mohl takovej lacinej vořech jako Granworth Aymes stát týhletý kočičce za hřích!

Ten její pásek je taky príma sekáč. Je Mexikán a má těsný černý kalhoty, hedvábnou košili a bolero. Je vysokej a pružnej a má spoustu napomádovanejch vlasů černejch jako uhel, a k tomu malej úzkej knírek. Tančí jako pánbu a jsem si jistej, že kdyby se sebral a jel do Hollywoodu, měl by tam takovej úspěch, že by se mohl oženit s nějakou slavnou hvězdou – aspoň na pár měsíců, dokud by ji neomrzelo tahat z režisérů věčně zálohy, aby měla dost prachů na tu jeho pomádu.

Ale může bejt nebezpečnej i jinak, nejen těm hvězdám od filmu. Má v očích takový zlý světýlka jako chřestýš, jenomže mám dojem, že tenhleten seladon uštkne ještě dřív, než zachřestí.

Hudba za chvíli umlkne a Pauletta s tím svým páskem si jdou zase sednout. Nasávám tequilu a pozoruju je. Uvědomte si, že na týhletý straně hranice to není pro mě lehký, a když se nechci dostat do maléru se zdejšíma četníkama, musím bejt náramně opatrnej.

Koukám na Paulettu a snažím se vykoumat, jak bych to měl navlíknout, ale to koukání je mi samosebou houby platný. Nikdy totiž není jistý, jak se která ženská bude na co tvářit. Se slečnama člověk nikdy neví! Ať uděláte cokoliv, nikdy jim to není vhod.

To mi připomíná zkazku o jednom náramně vznešeným butlerovi v domě jedný vznešený vévodkyně v Anglii. Jednoho krásnýho dne vrazí ten vznešenej butler nečekaně do koupelny, kde se zrovna sprchuje vznešená vévodkyně. Vznešenej butler, kterej má moc vznešenýho taktu, zaševelí: „Prosím za prominutí, milorde a vypadne celej blaženej, jak se z tý choulostivý situace vznešeně dostal.

Ale druhej den mu spadne hřebínek, když ho vznešená vévodkyně pošle k očnímu lékaři, aby si dal vyšetřit zrak.

Tak tu sedím a koukám, a zrovna když už mě to začíná otravovat, pohlédne Pauletta směrem ke mně, nenápadně si mě přečte od hlavy k patě, načež se na mě malinko pousměje.

Je to nejspíš jen kvůli tomu, že je jí divný, kde se tady v mexickým podniku bere neznámej Američan, ale mně to stačí, abych vylítnul, šel k jejímu stolku, pozdravil a zašveholil, že už jsem měl tuším kdysi tu čest, a tak dál, jak se to říká.

Pauletta na to, že už si sice na mě nevzpomíná, ale že to není vyloučený, že jsme se už kdesi potkali.

„Ať je tomu jak chce, už léta čekám, že vás potkám,“ povídám. „Jmenuji se Lemmy Caution, a byl bych vám moc vdččnej, kdybych si s váma mohl pohovořit.“

„Sedněte si, pane Cautione,“ povídá, „a napijte se. To je seňor Luis Daredo.“

Přisedám si. Mexikán mi věnuje pohled, kterej může znamenat ledacos. Mám dojem, že není zvlášť potěšenej, že jsem mezi ně tak vpadnul. Mlčky kejvne na pozdrav. Pošlu číšníka pro tequilu, kterou jsem nechal na svým stolku. Zatímco na ni čekám, vidím, že mě Pauletta se zájmem pozoruje a že jí kolem namalovanejch úst pohrává slabounkej úsměv.

„A co byste si přál ode mne vědět, pane Cautione?“ povídá. „Jsem vám mileráda k dispozici.“

Podívám se na ni a vidím, že jí oči jen hrajou.

Zapálím si camelku.

„To máte tak, madame Benitová,“ povídám. „Přijel jsem, abych vyšetřil jistý okolnosti, týkající se smrti Granworthe Aymese, kterej spáchal letos v lednu v New Yorku sebevraždu. Myslil jsem si, že byste mi mohla k tomu bejt nápomocná. Ale obávám se, že tady nemůžeme volně mluvit. Nemohl bych vás později doprovodit domů a tam si s váma pohovořit v klidu?“

Přestane se usmívat.

„To by se mi zrovna nehodilo,“ povídá. „Víte, pane Cautione, tady jsme totiž v Mexiku, a ne ve Spojených státech, a já třebas nemám chuť bavit se o Granworthi Aymesovi. Možná, že tu ztrácíte zbytečně čas.“

Je mi jasný, že Pauletta se bude stavět na zadní. „Rozumím, rozumím,“ povídám, „chcete říct, že tady není možný zajistit někoho jako svědka, aniž by člověk šel různejma oklikama úřední cestou přes Mexicali. Ale na tom nesejde. Bejt váma, paní Benitová, nedělal bych žádný těžkosti. A copak si dáme k pití?“

Objednám nápoje pro všechny. Mexikán po mně kouká, jako bych byl něco z nějakýho ošklivýho snu.

Pauletta se znova usmívá.

„Líbí se mi, pane Cautione, vaše upřímnost,“ povídá, „ale pořád ještě nevím, proč bych si měla s někým, koho neznám, povídat o něčí smrti.“

„Jak si přejete, dámo,“ povídám. „V tom případě se vrátím zpátky do USA a vyžádám si vás jako svědkyni. Pak se tu znova objevím a zajistím vás. Bude to trvat dva dny, než si to naše ministerstvo vyřídí s mexickejma úřadama, a kdyby mi to připadlo moc dlouhý, můžu zkusit něco jinýho. Jsem federální detektiv a mám v kapse odznak, kterej mi na týhletý straně sice není moc platnej, ale přece jenom stačí na to, abych vám zavařil, když zajdu na místní úřad a oznámím, že máte falešnej cestovní pas – i kdyby to náhodou nebyla pravda. Nevěříte?“

Pauletta se chystá něco odpovědět, ale Daredo jí položí ruku na paži a zarazí ji.

„Seňor,“ povídá, „to tady Mexiko. Já moc nerad, jak vy k seňora míti řeči. Já také vás velmi nerad. Jděte odejít z Casa de Oro, prestissimo, nebo já poručit sklepníky vyhodit seňora ven. Sabe?“

„To jste uhodnul, Valentino, že nesabám!“ odseknu mu. „A buďte si jistej, že já vás taky moc nerad, a počítám, že byste musel svolat všechny svý přátele, než byste mě mohl odněkud vyhodit, a abyste věděl, že se netahám, tak tumáte!“

Dám mu jednu přes hubu, až slítne ze židle. Vymrští se a obejde stůl – a já mu vlepím ještě jednu. Nějakej chlap u vedlejšího stolu začne ze sebe vyrážet různý mexikánský skřeky a hasí si to ke mně. Vidím, že budu muset uspořádat nějakej rychlej čurbes.

Strčím ruku pod kabát a vytáhnu bouchačku. Kolem sebe mám spoustu šerednejch tlam – nic naplat, musím si s tím pospíšit.

„Poslouchejte, dámo,“ obracím se na Paulettu, „co vám teď povím. Jestli někdo z přítomnejch něco začne, tak je tady napřed pokropím z tý svý bouchačky a pak se teprve pustím do vyjednávání. Zavezu vás teď k vám domů, abysme si od plic pohovořili, a jestli se vám to nelíbí, tak vás odvezu rovnou odsud přes hranice a vrazím vás prvnímu arizonskýmu šerifovi do první šatlavy, ke který dojedeme. Rozmyslete si, co je vám milejší – váš vlastní obývací pokoj, nebo nějakej venkovskej chlív – mě je to volný.“

Pauletta vstane.

„Všechno je v pořádku, Luisi,“ povídá. „Zbytečně se nerozčilujte. Půjdu tady s panem Cautionem a radši s ním všechno projednám.“

r

r

„To je správná řeč,“ pochvaluji ji, „i když mi moc nezáleží na tom, jestli se Luis rozčiluje nebo ne. Kdykoli bude chtít, aby z něho někdo skopal ty jeho přiléhavý kalhoty, budu mu milerád k službám. Možná, že je tady v tom zapadákově velký zvíře, ale pro mě je jenom obyčejnej pásek. Pojďte, dámo!“

Položím na stůl peníze a odcházíme. Bouchačku mám pořád ještě v ruce a přes rameno vidím, že na mne Luis kouká jako tygr, kterej má zánět okostice – na dálku je na něm vidět, že se nijak zvlášť neraduje.

Jdeme k vozu a já nastartuju. Koutkem oka vidím, že si mě Pauletta prohlíží. Má moc příjemnej parfém, a když ho srovnávám s Henriettiným chanelem číslo pět, sám nevím, kterej se mi líbí víc.

„Máte príma voňavku, Pauletto,“ povídám. „Ta by mi mohla udělat. Jsem totiž odjakživa blázen do lahodnejch vůní.“

Zasměje se jako hrdlička. Asi se dost vyzná.

„Vy máte ale kuráž,“ povídá. „Vrazíte do Casa de Oro, nandáte to Luisovi a unesete mě, zrovna když se začínám bavit, a pak mi řeknete, že mám příjemný parfém. Platí to možná na různé vaše přítelkyně, ale nezapomeňte, že tady jsme v Mexiku.“

„No a?“ povídám. „Nejsem v Mexiku prvně a mám pro strach uděláno. Neslyšela jste nikdy o Caldesu Martinguezovi, králi všech mexikánskejch gangsterů?“

Přikejvne.

„No tak vidíte,“ pokračuju, „tomu syčákovi stouply ty jeho úspěchy tak do hlavy, že si jednou zamanul vyjet si přes arizonský hranice a počíhat si na americkej poštovní vůz. Zastavil vůz, ufiknul šoférovi ucho a do třetice všeho dobrýho nasypal do něho a do jeho průvodce tolik kulek, že vypadali oba jako vojenský skladiště střeliva, když je tam lidi našli ležet.“

Vytáhnu levou rukou balíček camelek a podávám jí ho. Zapálí dvě cigarety – jednu pro sebe, druhou pro mě.

„Tohle tedy pořádně naštvalo úřady USA. Poslali tam jednoho mládence, kterej ušil na Martingueze príma boudu. Natropil sám naoko pár lumpáren v jeho stylu, a když se to k Martinguezovi doneslo, chtěl se s ním dát do holportu. A když byl ten mládenec s Caldesem jedna ruka, zchlastal ho jednou mírně poopravenou kořalkou, až Martinguez spadl pod stůl. Pak si ho ten číman přivázal na koně a uháněl s ním přes hranici k pěkný šatlavičce a k ještě pěknější šibeničce – v Arizoně se totiž ještě pořád vesele věší.

Největší psina na tom byla, že když Martinguez dojel na místo určení, byl už málem bez sebe, protože mu ten hošík nacpal vzadu do kaťat trny z kaktusů a palčivý kopřivy; při každým poskoku v sedle Martinguez řičel jako šílenec, a jestli už jste si někdy sedla omylem na kaktus, víte, jaký to je. Zkrátka a dobře při tý popravě div nejásal, jak to vyhrál, že může viset a že nemusí sedět v elektrickým křesle, když mu zadek hoří i bez toho.“

„Roztomilá historka,“ povídá Pauletta, „a kdopak byl ten číman?“

„Nějakej Caution,“ říkám skromnince. „Lemmy Caution.“

Jedeme dál. Cesta je mizerná a musím dávat pozor na rigoly. Pauletta mlčí a najednou mi položí ruku na koleno.

„Jste hrdina, Lemmy,“ povídá. „Po všech těch mexických panácích“ – vzdychne zhluboka – „je opravdu radost setkat se s někým, jako jste vy…“

Po očku mě pozoruje.

Hledím upřeně na cestu. Připadá mi, že je to snad trochu příliš rychlej úspěch, co u ní mám, ať je sebečilejší pracovnice v tomto ohledu. Ale co bych jí kazil radost?

„Vážně?“ zacukruju. „Co se mě týče, už dávno jsem hledal nějakou takovou, jako jste vy. Kouzelná dáma, kouzelnej měsíc,“ povídám a kejvnu směrem k obloze, „kdo si může přát víc?“

Neodpoví, jen znova sladkobolné zavzdychá. Chvíli je ticho a pak povídá: „Poslyšte, Lemmy, co je s tím Granworthem Aymesem?“

„Dohromady nic. O něho se vlastně zajímám až v druhý řadě. Jde mi o jistej podvod s papírama, kterej s tím kapku souvisí. Však vám to všechno povím.“

Mlčí a zdá se, že o něčem usilovně přemejšlí. Brzy zastavuju u haciendy. Mexikánka čeká ve dveřích a bere ode mě klobouk. Vevnitř je to pěkně zařízený, samej dobrej nábytek, zřejmě si Pauletta potrpí na pohodlí.

Vejdeme do pokoje napravo od haly. Pauletta ukazuje na velkou houpací židli venku na terase, která se táhne po celý straně domu. Usadím se na tu houpačku a zapaluju si cigaretu, zatímco ona míchá koktaily. Slyším chrastit kostky ledu.

Za chvíli přichází se sklenicema v rukou. Podává mi jednu a sedá si do křesla proti mně.

„Tak spusťte, Lemmy,“ povídá.

Nabízím jí cigaretu a zapaluju jí. Jak se k ní nakláním se sirkou, koukne se mi do očí a můžete mi věřit, že tahle dámička ví o bezdrátový telegrafii víc než celej Marconi. Pánově, to je pohled!

„Věc se má tak,“ povídám, „Ten Aymes se letos v lednu oddělal a nějakej čas předtím dal svý ženě dvě stě táců v cennejch papírech. Jeho žena odjela za nějakou dobu nato do okolí Palm Springsu a chtěla si dát v bance jeden z těch papírů proplatit. Jenže to byl padělek. Dostal jsem rozkaz to vyšetřit. Ale nevede se mi to, ačkoliv dělám co můžu. Vím o tom zkrátka dneska zrovna tolik, jako když jsem začal.“

Zatímco mluvím, kouká někam do dálky. V šeru vidím jen obrys jejího obličeje, ale z toho nemohu nic poznat. „Mám takový tušení,“ pokračuju a pořád ji pozoruju, „mám tušení, že ta Henrietta ví moc dobře, jak je to s tím podfukem s těma papírama, ale nemůžu to z ní vytáhnout. Když tak pátrám okolo a vyptávám se kde se dá, přivede mě Langdon Burdell, kterej byl tajemníkem Granworthe Aymese, na myšlenku, že se Granworth nemusel oddělat sám, že to mohl udělat někdo jinej – a ten někdo, že byla Henrietta. Mezi náma řečeno, má drahá, opravdu to tak vypadá.

Ale i kdybych nakrásně dokázal, že to udělala ona, a zmáčknul ji za to, k čemu mi to bude dobrý? Pořád ještě nebudu vědět nic o tom, odkud má ty falešný papíry a kdo je dělal, protože když už bude mít na krku obžalobu ze zákeřný vraždy, bude tak chytrá, aby věděla, že jí to neubere ani měsíc trestu, ani ji to nezachrání od elektrickýho křesla, když vyklopí, jak to bylo s těma padělkama.

No a při tý příležitosti jsem se dověděl, že jste bejvala moc často Aymesovou společnicí, a tak jsem si řekl, že byste mi mohla bejt nápomocná. Když byl do vás Aymes tak udělanej, jistě vám o Henriettě leccos pověděl, protože chlapi se svěřujou se vším vždycky tý druhý. A nezapomeňte, že chci vědět hlavně tohle: Dal jí Aymes cenný papíry, nebo jí vpálil rovnou padělky? A jestli jí dal ty pravý, nechala si Henrietta dělat někde duplikáty, protože počítala, že je snadno udá, když o ní každej ví, že je majitelkou těch opravdovejch?“

Zahodím zbytek cigarety přes zábradlí verandy.

„A tak bych chtěl, Pauletto,“ povídám, „abyste mi řekla, co víte, protože ta druhá je vždycky do všeho zasvěcená, a vy jste podle všeho byla ta druhá.“

Odtrhne pohled od dálav a podívá se na mě. „Hlouposti,“ povídá. „Zdá se mi, že vám někdo schválně něco namluvil. Ale stejně vám mohu pomoci, Lemmy.“ Vstane a opře se o zábradlí verandy.

„Poslouchejte, vy jeden Sherlocku Holmesi,“ začne, „můžete mi naslepo uvěřit, že Henrietta Aymesová si opatřila ty padělky sama a že ví docela přesně, že to jsou falzifikáty. A hned vám taky povím proč. Granworth Aymes jí žádné papíry za dvě stě tisíc dolarů nedal. S naprostou jistotou vím, že ne.“

„Nepovídejte!“ divím se. „My totiž, holubičko, taky s naprostou jistotou víme, že ty papíry měl. A víme taky, kdy a zač je koupil. Kam se tedy poděly, když jí je nedal? Kam by je byl zašantročil?“

Pauletta se dá do smíchu a je to takovej klokotavej hrdliččí smích, při kterým mě napadají všelijaký věci. „Klidně vám řeknu, kam se poděly a kam je zašantročil, milý Lemmy,“ povídá. „Dal je mně!“

Zachmuří se a úsměv jí zmizí z obličeje.

„A teď napněte sluch, Holmesi,“ povídá, „povím vám věci, které vás budou zajímat. Kdo tvrdí, že jsem chodila s Granworthem Aymesem, je lhář. Znala jsem Aymese a nebudu vám namlouvat, že jsem ho nemohla ani cejtit, přestože okradl mého muže.

Možná, že vám o mém manželovi nikdo nic netekl. Ale mám muže. Nyní žije v domě jednoho lékaře v Zoni. Umírá, ubožák, na souchotiny a nezbývá mu víc než tři měsíce života.

Granworth Aymes byl jeho bankéřem. Před dvěma třema roky měl můj muž téměř čtvrt miliónu dolarů, ale bylo mu to málo. Chtěl víc a začal hrát na burze a Aymes pro něho kupoval cenné papíry. A víte, jak to dopadlo? Rudy ztratil takřka všechno, co měl, ale teprve loni před vánocemi zjistil, že o peníze nepřišel na burze, ale že ho okradl Aymes.

Právě v tu dobu se dal Rudy prohlédnout odborným lékařem, který mu řekl, že musí neprodleně změnit podnebí, jestli chce žít aspoň ještě rok.

Dovedete si snad představit, jak mi bylo, když se ukázalo, že Granworth Aymes Rudyho připravil o celé jmění. Rozhodla jsem se zajet do New Yorku a vypořádat se s ním. Doufala jsem, že se mi to podaří, protože se mi Granworth vždycky dvořil – neměl však u mne úspěch, protože se mi nijak zvlášť nelíbil.

Přijela jsem tedy do New Yorku a setkala jsem se s Aymesem 10. ledna, dva dny před jeho sebevraždou, a rovnou jsem mu řekla, že vím o jeho velké výhře na burze, a jestli rychle a řádně nezaplatí to, oč nás připravil, že ho bez dalších průtahů udám a dám ho zavřít za soustavné okrádání mého muže po celé dva minulé roky.

Granworth vycítil, že jde do tuhého. Pozval mě na druhý den na ráno, že mi peníze dá. Ráno jedenáctého ledna jsem se dostavila do jeho kanceláře a on mi odevzdal cenné papíry v ceně dvou set tisíc dolarů. Moc mě však prosil, abych to nikomu neříkala, protože ty papíry dal své ženě a nyní je vybral ze sejfu, kde je měla uloženy. Dala jsem mu na ně stvrzenku. Za tyto peníze jsem odjela s Rudym sem a z těch peněz tu také žijeme.

Jestli se Granworth Aymes den nato zabil, udělal to zřejmě proto, že jeho žena na všechno přišla a ztropila povyk. Nebo se možná Henrietta dopálila,“ pokračuje Pauletta a významně zvýší hlas, „já aspoň bych se byla rozzuřila, kdyby mě někdo takhle připravil o dvě stě tisíc – a zabila ho. Co o tom můžeme vědět?“

Dlouze zahvízdnu.

„Ale, ale, ale, takhle to tedy bylo,“ povídám. „Vypadá to, jako by byl celej případ rozluštěnej. Tak tedy Henrietta, když objevila, že papíry jsou pryč, myslila, že je Granworth někam ulil, a přišla na nápad dát si je honem někde udělat.“

Vybírám si z balíčku novou camelku.

„Poslyšte, Pauletto,“ povídám, „a je tu někdo, kdo by to mohl potvrdit? Totiž to, že Granworth bral vašeho muže na hůl a dělal si z něj kořena?“

„Ovšem že je. Burdell vám to dosvědčí, věděl o všem. Věděl, co Aymes tropí, ale co mohl dělat – byl pouze jeho tajemník. Nebylo na něm, aby se do toho pletl.“

„Výborně,“ povídám. „Už do toho vidím. Tahle Henrietta bude asi pěkný číslo. Není pochyb, že Granworthe odkrouhla ona. No konečně! Teď se to nějak pohne kupředu. Mimochodem, neříkala jste, že váš muž je tady někde nablízku u nějakýho doktora? Kde je to Zoni?“

„Asi padesát kilometrů odsud,“ poučuje mě, „ale půjdete-li tam a budete-li se ho na něco vyptávat, mějte pokud možno ohled na jeho nemoc. Lékař, jmenuje se doktor Madralez, říká, že už má, chudák, dny spočítány a že nevydrží déle než osm nebo devět týdnů, a tak bych nerada, aby se zbytečně rozčiloval.“

Vstanu a položím jí ruku kolem ramen.

„Nedělejte si starosti, Pauletto,“ povídám. „Budu opatrný. Potřebuju jenom, aby mi potvrdil, co jste mi říkala o tom okrádání.“

Stojí těsně u mě a vidím, jak se jí oči zalejvají slzama. Je mi jí líto, i když se baví s Luisem Daredem, protože co jí konečně jinýho zbejvá? Musí se přece nějak rozptýlit, nemůže pořád jenom myslet na to, jak její muž pomalu, ale jistě natahuje bačkory.

Vzdychne si:

„Život je někdy krutý,“ povídá. „Poslyšte, Lemmy, jděte si vzít ještě jeden koktail. Vrátím se za okamžik. Musím zavolat Daredovi, obstarává mi nějaké záležitosti – chtěla bych si totiž koupit tuhle haciendu a on to za mne vyjednává – a nechtěla bych si to s ním pokazit.“

„Oukej,“ povídám.

Vyjde z pokoje, já si namíchám novej koktail a vracím se na terasu. Jak tam tak stojím a popíjím, začíná mi konečně svítat. Když Henrietta zřejmě zjistila, že pravý papíry zmizely, dala si vyhotovit ty falzifikáty a juchala s nima do Palm Springsu, kde je chtěla střelit. Tak to teď asi vypadá. Právě když dopíjím, vrací se Pauletta. Jde rovnou ke mně, pokládá mi ruce na ramena a dívá se mi přímo do očí.

„Víte, Lemmy,“ povídá. „Osud bývá k ženám krutý. Ke mně aspoň byl. Stačí udělat jednu chybu, a ošklivě se vám to vymstí. Moje chyba byla, že jsem si vzala Rudyho. Byl odjakživa slabý a neduživý a provdala jsem se za něho víceméně ze soucitu. Kdybych byla dostala někoho, jako jste vy, bylo by všechno docela jiné.“

Přistoupí ke mně ještě blíž.

„Až skončíte ten svůj případ,“ šeptá, „a zatoužíte-li po odpočinku, vždycky mě tady najdete a já vás vždycky ráda uvidím.“

„Děkuji vám z celýho srdce, Pauletto,“ povídám. „O tom vašem návrhu si ještě pohovoříme. Ale napřed musím splnit svůj úkol, a tak se asi co nejdřív rozjedu do Zoni a promluvím pár slov s vaším manželem – s největšíma ohledama, to vám slibuju.“

„Jak chcete, Lemmy,“ říká a oči má plný slz. „Jděte a navštivte Rudyho a vyřiďte mu ode mne, že na něho stále vzpomínám. A nezmiňujte se mu, že jste mě dnes večer viděl s Luisem Daredem. Nechci, aby si snad myslil, že trávím své dny ve společnosti hezkých Mexikánců.“

Pak mi řekne, jak se dostanu do Zoni, zůstane stát ve dveřích a dívá se, jak odjíždím.

Cestou mi pořád vrtá hlavou, proč nepočkala, až domluvíme, než šla volat toho Dareda.

Mám děsně podezíravou náturu. A ta Pauletta se do mě zakoukala náramně brzo. Jen ať si pohraje! Ať si myslí, že mě dostala!

Jenomže obyčejně když už je si nějaká krasavice docela jistá, že jsem zabral, bejvám toho zrovna na míle daleko!

10

Jedu jenom pomalu. Jednak se měsíc schoval za mraky, a cesta je samej rigol a samá díra, a za druhý si rovnám v hlavě všechno, co mi Pauletta napovídala. Historie je to namouduši moc zajímavá.

Něco z toho je jistě pravda, protože někdo tak mazanej jako Pauletta si nebude vymejšlet spoustu nesmyslů, jak vymačkala z Aymese dvě stě táců, když k tomu nebude mít nějaký podklady.

A pociťuju upřímnej soucit s tím chudákem Benitem. Představuju si ho, jak se vleče životem vedle Pauletty a věčně vrže jen druhý housle, a navíc ví, že má tuberu, která ho nakonec zdolá. Živě vidím, jak náhle objeví, že ho bral Granworth celou dobu na hůl, a jak se nad tím rozčilí, zvláště když si uvědomuje, že doba, co mu ještě zbejvá, než ho vynesou z domu nohama napřed, je závislá na tom, jestli se mu podaří z Granworthe něco vyrazit.

Ale je tu něco, co nemůžu dost dobře pochopit a co se mi pořád nerýmuje. Co u všech čertů dělala Pauletta celou tu dobu, co Aymes škubal Rudyho? Jak to, že při tý svý mazanosti nic nepozorovala?

A napadá mě nová myšlenka. Co když do toho Pauletta byla zasvěcená? Co když byla do Aymese tak zblázněná, že mlčela, i když věděla o tom okrádání? Potom se ale znenadání dovídá, že Rudy umře, jestli se nepřestěhuje někam do zdravýho podnebí a nebude mít pořádný lékařský ošetření. Jde najednou do sebe a dělá si výčitky. Umíní si, že napraví, co vlastně svým chováním způsobila. Aymes zrovna fasuje na burze a Pauletta do toho vlítne a pohrozí mu, že když nevyklopí, co ukradl, shodí ho bez milosti policii.

Nebylo by to pravý ženský jednání? Napřed udělat z vlastního manžela ubohýho kořena a bláznit po bezcenným holomkovi, jako byl Granworth Aymes, ale když pak praskne, že je ubohej kořen na umření, ztratit najednou glanc a chtít všechno v poslední chvíli horempádem zachraňovat? A nebyl by to celý dostatečnej důvod pro Henriettu, aby Granworthe oddělala?

Ale vtom mě něco praští přímo přes hlavu. Co ten dopis, kterej Henrietta dostala? Neříkala něco o anonymním psaní od nějakýho chlapíka, kde stálo, že jeho žena má techtle mechtle s jejím mužem? Nezmiňovala se o tom, že v dopise bylo přeškrtnutý ‚ta žena‘ a místo toho vepsaný ‚moje žena‘? Dochází vám to?

Ten dopis poslal Henriettě Rudy Benito.

Představuju si to teď takhle: Benito se nějak dohmátne, že to Pauletta s Aymesem peče, a napíše o tom Henriettě dopis, kterej nepodepíše. Potom se Pauletta doví, že je Rudy na umření, a to ji tak vyřídí, že si začne dělat trpký výčitky a honem letí za Aymesem donutit ho k tomu, aby navalil ukradený peníze.

Granworth, kterýmu je Pauletta o moc milejší než Henrietta, si dá říct a prachy vyklopí. Přitom si možná myslí, že je z ní znova vytáhne, až ji ten sentimentální záchvat soucitu s Rudým zase přejde.

Dobrá. Hned nato přijede do New Yorku Henrietta a pohrozí Granworthovi, že se s ním rozejde, jestli to s tou druhou neskončí. Granworth jí odsekne, že radši se vystěhuje někam do Tramtárie, než by jí platil alimenty. Henrietta mu na to řekne, že na alimentech jí nezáleží, protože má dost cennejch papírů. Z Granworthe ve vzteku vylítne, že se Henrietta mejlí a že nemá ani zlámanou grešli, protože ty papíry dal tý druhý.

Načež nastane bugr. Tohle Henriettě ještě scházelo! Představuju si, že jí sdělí to sladký tajemství, když sedí v auťáku a chystá se zrovna odjet – možná, že ona sedí přitom vedle něho. Tahle poslední novinka ji tak rozlítí, že bafne to, co jí zrovna přijde pod ruku, a praští ho přes hlavu. Když vidí, že to provedla tak důkladně, že už Granworth není více mezi živejma, napadne ji, že bude nejlepší odvézt ho někam na pobřeží a sfouknout to tak, aby to vypadalo jako sebevražda.

Takhle se mi to teda rýsuje.

Silnice, která už od začátku za nic nestojí, se stává metr za metrem horší a horší. Teď už je to jenom hrbolatej úvoz mezi nízkejma stráněma. Je tma a já jedu opatrně a dívám se před sebe.

Najednou na něco najedu. A jak rozeznávám, že jsou to dva velký kameny navalený doprostřed cesty, skočí mi někdo na stupátko a praští mě něčím přes kokos, a já uzřím víc hvězdiček a hvězd, než jich kdy viděl Hollywood, načež zhasnu poklidně a mírňounce jako nemluvně.

Když přijdu k sobě, jsem tuhej jak štolverk. Ten pacholek, co mě sem dotáhnul, se mnou nedělal žádný cavyky. Jsem celej zaprášenej a kabát mám samou krev od tý rány přes palici.

Nohy mám svázaný a ruce, zkřížený na prsou, mám omotaný tolika provazama, že by stálo za to otevřít si obchod s námořnickejma potřebama.

Jsem v jakýsi díře, která připomíná sklep nějakýho menšího baráku. Na poličce na druhý straně místnosti bliká svíčka a jenom s obtížema rozeznávám na hodinkách na svým zápěstí, že je půl dvanáctý. Tak už jsem tady asi hodinu. Strčili mě do kouta a vykašlali se na mě. Že by mi bylo dobře, to mi teda není! Hlava mi třeští. Ten, kdo mě praštil, měl pánbuví pořádnej úder, a ještě si dal na něm záležet. Nevím, komu na mně tak záleželo, že si na mě počíhal a šoupnul mě do týhle díry, ale mám svůj tip, kdo by to mohl bejt. Radši teď budu koukat, co se dá dělat.

Přimáčknu se blíž ke zdi a začnu hulákat Kaktusovou Lízu co možná nejhlasiteji. Má to žádoucí účinek, protože pár minut nato slyším někoho lízt po schodech. Pak se otevřou dveře v rohu a dovnitř vrazí mexikánská babizna.

Vypadá jako půl tuctu slepenejch ropuch, váží nejmíň půldruhýho metráku a v šerednejch pazourách drží svítilnu. Bejt někde pořádaná soutěž ohyzdnejch ježibab, vyhrála by mistrovství světa levou zadní. Kolíbá se ke mně, zdvihne nohu a kopne mi do obličeje, jako bych byl nějaká mičuda. Trefí se mi rovnou do nosu sedmimílovou botou, na kterou by mohl bejt pyšnej ten největší hromotluk od newyorský městský policie, a já uzřím ještě více hvězd a zhasnu nanovo.

Tentokrát se vzpamatuju brzy. Jsem celej zmáčenej špinavou vodou, kterou mi ta stará čarodějnice chrtstla do obličeje, a z nosu mi cedí krev jak z konve. Babizna stojí nade mnou a má z toho náramnou radost.

A pak začne. Spustí na mě zparchantělou španělštinou a musím moc napínat uši, abych jí kapku rozuměl. Vysvětluje mi dopodrobna, co jsem zač a co doufá, že se ze mě stane, a co byl můj táta a moje máma a jakým nebývalým a neobvyklým způsobem jsem se dostal na tento svět. Načež konečně začne mluvit k věci, a mně začíná poněkud svítat.

Povídá, že je to pro ni učiněný štěstí, že jsem zase přilezl sem do těch končin tropit svý lumpárny. Že jak jsem vstoupil do Casa de Oro, hned někdo poznal, že jsem ten zatracenej fízl, co sebral Caldesa Martingueze – toho holomka, kterýho jsem přivlíknul přes hranice s plným zadkem trnů. Říká, že Caldeso byl její milovanej synáček, a než se mnou bude hotová, tak prej mi ještě bude připadat jako sladkej sen bejt zaživa uvařenej v řezaný whisky proti tomu, co se mnou provedou. Abych prej měl chvilku strpení, že zanedlouho si to sem přihasí její druhej syn a dá se do práce – jen co si pořádně promyslí, co mi má všechno udělat. Než se dostane až sem, začínám už mít tý všivý ježibaby až po krk a řeknu jí, aby nežvanila, což se španělsky řekne nekecala dolle bedy. V tý chvíli jí zhasne lucerna. Babizna pronese jedno moc neslušný slovíčko a praští mě svítilnou, a to se ví, že se přes tu tmu strefí zrovna do tý rány v mý palici.

Teď už toho začínám mít ale namouduši dost! Vždyť už ani nevím, jestli patří má vlastní palice ještě mně, nebo jestli snad není pod nějakou touhletou národní správou. Podle toho, jaký v ní mám pocity, jsem asi šerednej jako chrlič. Taky se mi pomalu ujasňuje, že mě ta ježibaba nemá doopravdy ani kapku ráda, a začínám bejt zvědavej, co se mnou provede ten její synáček, až se dá vážně do práce, když to, co se mnou zatím tropila ona, bylo pouhý laškování.

Řekne mi ještě, že jsem pro ni špinavý tentononc, a oddusá pryč.

Po chvíli čekání se rozhlídnu kolem a začnu jednat. Podlaha tý díry je hliněná, kromě toho mýho koutu, kde je jakejsi rozpraskanej cement. Je v něm plno trhlin, a tak mi napadá, že když budu mít dost času, mohl bych se snad nějak zbavit těch svejch provazů.

Kroutím se jak žížala, až se mi podaří dostat lucernu mezi sebe a zeď. Pak ji začnu tisknout nohama. Konečně sklo povolí a vysype se.

Překulím se na břicho a plazím se k největší střepině. Uvědomte si, že ležím na rukách, který mám zkřížený na prsou, a že to teda není žádná slast. Za chvíli se dostanu až k tomu střepu a začnu ho sunout jazykem po podlaze k šikovný trhlině v cementu, a věřte mi, že ta podlaha nemá zrovna chuť jahodový zmrzliny. Pokaždý když ten ždibec skla odvalím o pár centimetrů, musím se znova zkroutit jako užovka, abych se posunul dál, ale za nějakejch dvacet minut se mi to přece jen povede. Trhlina je dost mělká, takže část střepu čouhá nad podlahu. Natočím se tak, abych se dostal nohama nad ten vyčnělej hrot, a po pekelný námaze a šoupání sem a tam se mi podaří proříznout provaz, kterým je mám svázaný.

Vstanu, protahuju si rozlámaný údy a plížím se okolo. Dělám všechny možný pokusy, abych si nějak uvolnil ruce, ale nejde mi to. Podaří se mi jen vykroutit ven tři prsty pravé ruky, která není tak utažená, a tak se rozhodnu podniknout něco jinýho.

A tu mě napadne stoupnout si za dveře, abych byl připravenej, až sem někdo vrazí. Stojím tam, opírám se o zeď a doufám, že se něco naskytne, protože nikdo není tak ukrutnej jako rozzuřenej Mexikán, když se do toho dá. Můžete mi věřit, já je znám!

Asi za půl hodiny slyším na schodech mužský kroky. Jsem připraven. Počítám s tím, že ta stará ježibaba tomu chlapovi řekla, že ležím v koutě jako kláda a jsem dočista vyřízenej.

Když otvírá dveře, ustoupím o krok dozadu, a jak vejde dovnitř, kopnu ho rovnou do břicha. A ne snad jenom špásem, to se zas na mě spolehněte!

Ten chlap, kterej je pořádnej hromotluk s knírem a kotletama, jen vyjekne a kácí se k zemi. Byla to správná šupa a pánbu za ni zaplať!

Ale stejně si musím pospíšit. Zavírám nohou tiše dveře a pak se dám do práce. Obracím chlapa nohama a kutálím ho ode dveří. Pořád ještě vydává podivný kvílivý zvuky a bolestí je celej bez sebe. Dal jsem mu zabrat!

Když ho otočím ksichtem dolů, vidím, že nůž má na obvyklém místě – za řemenem od kalhot. Kleknu si na zem a s námahou nůž vytahuju těma třema prstama, co jsem si uvolnil z provazů, a když ho konečně držím špičkama prstů, obrátím toho hromotluka zase na záda.

Pak vstanu a jdu ke dveřím. Hrot nože vrazím do zámku a přitisknu prsa na kliku. Mám to teď tak narichtovaný, že ostří nože přiléhá na provazy, kterejma jsem omotanej. Vrtím sebou zepředu dozadu a za několik minut se mi podaří provazy přeřezat. Chlap na podlaze se skutálel do kouta. Z něho teď nemusím mít žádnej strach, je úplně oddělanej, a nadlouho.

Jdu k němu a šacuju ho, protože bych rád našel svou bouchačku, ale nemá ji u sebe, tak ho nechávám tam, kde leží, jdu ke dveřím, opatrně otvírám a plížím se nahoru po kamennejch schodech. Schůdky končejí druhejma dveřma, který vedou do nějaký špinavý kuchyně. V místnosti nikdo není, ale ke svý velký radosti zahlídnu na stole v koutě svou bouchačku. Není tam sice pouzdro s řemenem, ale to vem čert! Zastrkuju teda bouchačku jen tak do pravý kapsy. V tý chvíli ani netuším, jak se mi to bude zanedlouho hodit!

Rozhlížím se kolem a natahuju uši, ale po nikom nikde ani vidu, ani slechu. Možná, že to celý spískal jen ten holomek tam dole a že to byl taky on, kdo mi dal tu ránu do palice a odvlíknul mě sem. A ta stará ohyzda se asi odvalila zvěstovat nějakejm jejich kumpánům šťastnou novinu, že mě tady mají v pasti a na lopatkách. A tak si myslím, že udělám nejlíp, když se odtud co nejrychleji vytratím, než se zas něco semele. Vůbec musím koukat co nejdřív to tady v Mexiku skoncovat, než začne někdo z těch syčáků vyrábět z drahýho mazlíčka mý maminky kůlničku na dříví – to bych totiž moc nerad!

Vypadnu z baráku a vzadu vidím svou káru a věřte mi, že jsem šťastnej, že se s ní ve zdraví shledávám. Nasednu a vracím se zpátky na cestu do Zoni. Jsem celej jako polámanej, bolí mě rypák, z kterýho si ta mexikánská čarodějnice udělala mičudu, a náramně by mi bodla pořádná sklenice whisky.

Jsou tři hodiny, když dojedu do Zoni. Je to obyčejnej Zapadákov – pár rančů a chalup. Nalevo od silnice je bíle natřenej dům, obklopenej stromama. Je dvoupatrovej a vystavěnej do podoby velkýho L. Podle všeho je to barák toho doktora, u kterýho bydlí Rudy Benito.

Zajedu k němu a vůz nechám stát před vraty. Pak začnu bušit na dveře. Otevře mladej Mexikán v čistým bílým plášti. Sám taky vypadá, jako by se občas myl, což je v těchto končinách velká zvláštnost. Považuju to za dobrý znamení. Kouká na mě celej vyjevenej a já se mu moc nedivím, musí bejt na mě ošklivej pohled.

Povídám mu, že chci mluvit se seňorem Madrelezem v naléhavý a důležitý záležitosti, jinak že bych je tak pozdě v noci nebudil. Říká, abych šel tedy dál, a vede mě do velký místnosti, ze který vedou dveře napravo i nalevo. Proti vchodu je schodiště. Chlapík v bílým plášti mě vybídne, abych si sednul, a odchází.

Brzy nato se vrací s jakýmsi dlouhánem, kterej říká, že je doktor Madralez, a ptá se mě, co si přeju. Mluví bezvadnou španělštinou, je vyzáblej a má malou bradku a brejle. Má chytrej výraz a dlouhý tenký prsty, který si při řeči pořád mne.

Vysvětluju mu, o co mi jde. Říkám, že jsem kontrolor od pojišťovny a že sháním nějaký informace, který se týkají sebevraždy Granworthe Aymese. Vypravuju mu, že jsem mluvil s paní Benitovou a ta že mě posílá, abych si pohovořil s jejím manželem. Ptám se ho, co o tom soudí, a doufám, že to s Benitem není tak zlý, aby ho nemohli vzbudit, protože nemám času nazbyt.

Doktor Madralez pokrčí ramenama.

„Obávám se, že na tom již mnoho nezáleží, zdali bude můj pacient probuzen nebo ne,“ povídá. „Jak vám asi paní Benitová svěřila, je skutečně velmi vážně nemocen. Bojím se, že mezi námi už dlouho nezůstane.“

A znovu pokrčí ramenama.

„Je to otázka čtyř pěti neděl. Je, ubožák, velmi slabý, a tak bych vám doporučoval, abyste s ním hovořil pokud možno klidně a mírně. Počkáte tady okamžik, připravím ho na vaši návštěvu. Nejlíp asi bude, když mu dám injekci, než vás tam odvedu.“

Zatímco čekám, až se vrátí, usilovně přemejšlím. Uvažuju o tom, jak jsem byl přepadenej cestou sem, a v duchu si říkám, že je to zatraceně podivná náhoda, že mě někdo v Casa de Oro poznal coby člověka, kterej chytil Caldesa Martingueze. O tom mám konečně svý mínění.

Za nějakou chvíli se nahoře na schodišti objeví doktor Madralez a zve mě nahoru. Vede mě chodbou do pokoje na levý straně. Jedna stěna místnosti je jediný velký, dokořán otevřený okno. V koutě pokoje stojí zástěna, na druhý straně je nízký lehátko.

Podívám se na muže na tý posteli. Leží a civí do stropu. Má hubenej obličej a na něm podivnej napjatej výraz.

V pokoji je málo nábytku. Vedle lůžka je nízkej stoleček s hladkou deskou a na něm jen pár lahviček a lampa. Madralez se postaví k lůžku.

„Benito,“ povídá, „tady je pan Caution. Chce se vás na něco zeptat. Zůstaňte klidně ležet a zbytečně se nevzrušujte.“

Nemocnej neříká nic. Madralez jde na druhou stranu pokoje a přináší mi židli. Pak povídá:

„Seňore Cautione, nyní vás tu nechám o samotě. Spoléhám se na vás, že se budete k mému pacientovi chovat co nejšetrněji.“

Odchází a pořád si mne ty ruce.

Přejdu k posteli. Benito otočí oči ke mně a sotva znatelně se pousměje.

Je mi ho, chudáka, upřímně líto. Když se to tak vezme, měl to v životě všechno tou špatnou stranou navrch. Začnu mírně a pomalu.

„Poslouchejte, Benito,“ povídám, „zůstaňte hezky klidnej, moc mě mrzí, že vás musím otravovat otázkama, ale nedá se svítit. Zkrátím to, jak to jen bude možný. Chci si jen potvrdit, co mi dneska večer říkala ta vaše hezká panička Pauletta, která vás mimochodem dává srdečně pozdravovat. Asi se na vás přijde sama podívat zejtra ráno. Koukejte, jde mi o tohle: Vaše paní mi povídala, že vás Granworth Aymes vzal pořádně na hůl, když byl vaším bankéřem. Ale když prej jste mu na to přišel, šla prej za ním a dala mu na vybranou, jestli chce navalit prachy, nebo jestli je mu milejší udání na policii.

Říkala, že Granworth jí dal za dvě stě táců cennejch papírů a to že jsou ty prachy, za který jste sem jeli a z kterejch tady žijete. Je to tak, Benito?“

Když promluví, jako by jeho hlas přicházel z nějaký velký dálky.

„Ano, je to tak,“ povídá pomalounku a trhaně, „a já jsem ze srdce rád, že se ten darebák zabil. Kdybych nebyl nemocnej, byl bych ho raději zastřelil sám, lumpa!“

„Dobře, Benito,“ povídám, „tak vám děkuju. A ještě je tu jedna maličkost, na kterou se vás musím zeptat, ačkoliv je mi to moc nemilý, protože vás opravdu nechci nijak rozrušovat. Henrietta Aymesová, Granwortihova manželka, dostala totiž nepodepsaný dopis od nějakýho neznámýho o tom, že Granworth má pletky s jeho paní. Neposlal jste jí náhodou ten dopis vy, Benito? Byl jste to vy, viďte? Přiznejte se!“

Říkám to všechno mírně a vůbec s ním jednám v rukavičkách.

Nemocnej dlouho mlčí. Pak ke mně znovu zvedne oči.

„Ano, psal jsem to psaní. Musel jsem něco udělat.“

Zakejvám hlavou.

„No vidíte, už se to všechno vysvětluje. Nechci, abyste se namáhal mluvením, tak vám povím sám, jak si to já přestavuju, že to všechno bylo, a vy mi jenom potvrďte, jestli se nemejlím. Myslím si, že paní Pauletta byla do Aymese kapku zamilovaná. Vy jste byl nemocnej a nemohl jste jí věnovat tolik pozornosti, co taková mladá žena potřebuje, a tak se vrhla na Aymese. Dobrá. A Aymes si myslí, že ve vás našel dobrýho kořena. Začne vás hezky kousek po kousku oškubávat a vy na to nepřijdete, protože vaše finanční záležitosti spravuje paní Pauletta, který může Aymes namluvit klidně co chce a která nic nezpozoruje, protože ani nic pozorovat nechce. Mám pravdu?

A pak to najednou praskne. Koncem roku se vaše paní doví, že jste na tom moc bídně se zdravím a že nutně potřebujete prachy na cestu sem a na stálý lékařský ošetření. Taky se možná bojí, že už začínáte tušit, co se děje. Snad jí dokonce sám řeknete, že jste napsal to anonymní psaní Henriettě Aymesový.

Pauletta jde do sebe a řekne vám, že si na Aymese došlápne a že z něho ty prachy vyrazí, kdyby na sůl nebylo. Správný?“

Otočí zase oči ke mně.

„Máte úplnou pravdu, Cautione,“ povídá. „Měli jsme spolu velkej výstup. Řekl jsem jí, co si o ní myslím, že je to namouduši vrchol, když při svým zničeným zdraví musím ještě pořád myslet na to, že ona courá s pacholkem, kterej mě okradl. To s ní konečně hnulo. Chytla se za nos a začala toho všeho litovat. Víte, Cautione,“ – kolem úst se mu objeví slabej úsměv – „já už tu dlouho nebudu, a tak jsem jí to všechno odpustil. Povídala, že to všechno napraví, že z Aymese ty prachy vymačká a že ho nechá. Slovo dodržela a ty peníze jsme dostali.“ Benito se rozkašlal. Podávám mu sklenici vody z nočního stolku. Vděčně se na mě usměje.

„Jsem umírající člověk, Cautione,“ povídá, „a vím dobře, že musíte konat svou povinnost, ale jedno byste pro mne snad mohl udělat,“ pokračuje slábnoucím hlasem: „Kdyby to jen trochu šlo – pomlčte prosím o tom, že Pauletta chodila s Aymesem. Bylo by mi hanba, kdyby lidi věděli, že jí byl takovej proradnej špinavej syčák milejší než já.“

Zase se na mě pousměje. Je to doopravdy chudák k politování.

„Ale jo, Benito,“ povídám, „to se rozumí. Já už to nějak skoulím, aby se o tom nemluvilo. Nikomu to neublíží a nikoho tím neubyde, tak co! No a teď zas půjdu. Buďte sbohem a mějte se dobře – držím vám palec.“

Obrátím se k odchodu. Když jsem asi tak v půli pokoje, zahlídnu, jak za tou záclonou na druhý straně místnosti něco vyčuhuje. Je to koš na smetí, a když zblejsknu, co je v něm, projede mi hlavou náramně podivná myšlenka, tak zatraceně podivná, že se musím moc držet, aby to se mnou nemlátilo. U dveří se ještě otočím a naposled se podívám na Benita. Dívá se ke stropu a vypadá k smrti utahanej.

„Sbohem, Benito,“ povídám ještě jednou. „Moc se tím vším netrapte. Já už to nějak sfouknu, spolehněte se.“

Dole v hale potkávám Madraleze. „Poslouchejte, doktore,“ povídám, „už to mám vcelku vyřízený, ale potřebuju ještě jednu maličkost, o kterou vás musím poprosit. Benito mi řekl všechno, co jsem chtěl vědět. Celej případ je mi už jasnej, ale musím mít od Benita písemný potvrzení, protože on je ten okradenej. Můžete mi půjčit psací stroj a nějakej kus papíru a pak mu to tam, prosím vás, doneste podepsat, abych ho už ničím neotravoval.“

„Prosím, prosím, pane Cautione,“ povídá, „pojďte laskavě se mnou.“

Vede mě do svý pracovny. V rohu u okna je stolek s psacím strojem. Sednu si a sepíšu povídání o tom, co mi Benito pověděl. Když jsem s tím hotovej, vrátím se za Madralezem a jdeme za Benitem. Je to dřina, než papír podepíše. Doktor mu drží ruku, protože se mu tak třese, že v ní sotva udrží pero, ale nakonec to přece jen dokáže. Strčím prohlášení do kapsy, rozloučím se s oběma a vypadnu. Ve voze kouknu na hodinky. Bude půl pátý.

Ta prapodivná myšlenka mi nejde z hlavy. Je to úplný šílenství, ale půjdu za tím. Nenechám to plavat, i kdybych měl bejt kdovíjak vedle!

Když už jsem hezkej kus cesty za Zoni, zastavím káru a oddám se hlubokýmu přemejšlení. Přemílám ten divnej nápad ze všech možnejch stran a říkám si, že na to musím jít od lesa.

Ze všeho nejdřív se kouknu na tu Paulettinu haciendu. A ne hlavníma dveřma jako minule. Provedu malý tajný vloupáníčko a pokusím se tam najít něco, co by mě převelice zajímalo.

Vytáhnu z kapsy bouchačku a položím si ji vedle sebe. Kdyby mi chtěl někdo províst nějakej kanadskej žertík, dostal by ji, kde by ji asi nechtěl mít.

Měsíc zase vylézá z mraků. Je docela slušná noc. Při jízdě myslím na ženský a na to, co dovedou, když jsou v rejži.

Copak vám pořád neříkám, že ženský přijdou na věci, na který by chlap zaboha nepřišel?

Mě bude někdo něčemu učit!

11

Když jsem asi půl kilometru od haciendy, sjedu z cesty a pustím se přes poušť, která je v těchhle místech zarostlá chomáčema stepní trávy. Dělám velkej okruh a jedu pomalu, ale na trojku, aby mě bylo co nejmíň slyšet. Dostanu se asi sto metrů od zadní stěny budovy.

Zajedu s vozem za skupinu kaktusů a nechám ho tam. Opatrně se ploužím k baráku, kterej celej obejdu, ale nevidím a neslyším nikde ani človíčka. Pak mám jakýsi vnuknutí. Držím se pokud možno ve stínu podrostu a plížím se podél cesty, která vede od haciendy k hlavní silnici. Asi za pět minut slyším, že někde poblíž řehtá kůň. Jdu tím směrem a asi čtyřicet metrů od silnice vidím stát černýho koně, přivázanýho ke stromu.

Je to dobrej jezdeckej kůň s mexikánským sedlem z kůže a dřeva a se stříbrným kováním. Na hrušce sedla je malá lesklá destička s vyrytejma písmenama L. D.

Při pohledu na ty iniciálky poznávám, že mě mý vnuknutí nezklamalo a že seňor Luis Daredo si opravdu vzal do hlavy, že si tu na mě někde počíhá. Kousek dál odtud vidím místo hodně zarostlý podrostem a kaktusama a nepochybuju, že tam ho najdu. A když se tam opatrně připlížím, vidím, že jsem se nemejlil.

Luis si vybral znamenitý místečko. Cesta je tady velice úzká a mizerná a plná rigolů a asi deset metrů od ní je rozložitej kaktus. Za ním sedí ten napomádovanej frajer, pokuřuje si a na kolenou kolíbá ručnici.

Dojdu k němu neslyšně zezadu a houknu mu jednu pořádnou přes ucho, až se skutálí na stranu. Vytáhnu na něho bouchačku a seberu mu jeho pušku.

Když se znovu napřímí, přiblble a sladkobolně se usmívá a civí na mou bouchačku. Asi se bojí, že se do něho začnu strefovat.

Sednu si na kámen a prohlížím si ho.

„Víte, vy jeden nepovedenej Valentino,“ povídám, „že se vám vážně divím, že nemáte víc rozumu; Mexikáni jsou přece jediný tvorové na světě, o kterejch by si člověk myslil, že dovedou bejt o krok napřed i v takovejch lumpárnách, jaký si vymejšlejí dámičky á la Pauletta. A ještě víc se divím, proč jste neřekl tomu holoubkovi, co mě praštil přes kokos na cestě do Zoni, aby mě na fleku odkrouhnul, což by vás, milánkové, uchránilo od ošklivejch malérů. Když mi ta ohyzdná ježibaba začala namlouvat, že mě v Casa de Oro někdo poznal a že ona je mámou Caldesa Martingueze, hned jsem věděl, že žvaní nesmysly, protože je mi náhodou známo, že Martinguezova matka je mrtva už sto let. Hnedka jsem věděl, že za tím vším vězíte vy, a ještě vás to bude zatraceně mrzet, než budu s váma hotovej.“

Luis vstane a zapaluje si cigaretu.

„Seňor Caution,“ povídá, „vy na omylu při té věci, ráčíte věřit. Já o žádné lidi, co vám někdo ubližovat, ani paměti nevím. Sabe? Já tady na mýho sluhu čekám a nemůžu nic rozumět, co vy vyprávět. Sabe?“

„Ale, ale, ale?“ povídám. „To jsou novinky, vy mý neviňátko z nebe spadlý! Teďka ale dobře poslouchejte, co si o tom myslím já. Vy a Pauletta Benitová to tady spolu koulíte. Granworth Aymes nebyl totiž jedinej, s kým Pauletta Rudymu zahejbala. Vy jste číslo dvě, a podle mýho mínění netrpělivě čekáte, až ten chudák natáhne bačkory, abyste se mohli vzít. Je to tak, nebo ne?“

Říkám si, že Luise vyzkouším. Vstanu, zastrčím bouchačku a dělám, že si chci z druhý kapsy vytáhnout cigaretu. Nemejlil jsem se. Luis se rozežene pravou nohou, aby mě nakopnul do břicha. Uskočím rychle stranou, seknu ho do tý zvednutý nohy a srazím ho na zem.

A teď do něho! Vzpomínám přitom na tu starou ropuchu, která mě kopla do nosu a hodila mi na hlavu lucernu, a myslím taky na to, co by mi byl udělal ten chlap, kterej za mnou přišel do sklepa, kdyby byl k tomu měl příležitost.

Mlátím do Luise jako smyslů zbavenej. Už nevidí ani na jedno oko a pár zubů už má taky venku. Kroutím mu nos, až ho má opuchlej, jako jsem měl já. Zkrátka, co vám mám povídat, už dávno jich ode mě žádnej holomek tolik neschytal jako on.

Pak s ním praštím do kaktusovýho houští. Je už tak vyřízenej, že se ani nehne, když ho kaktusový trny píchají do stehen. Ztratil jakejkoliv zájem o život. Postavím se nad něho a je mi jasný, že teď mě nějakej čas nebude moct otravovat, i kdyby kdovíjak stál o to se mi pomstít. Vracím se tedy zpátky k jeho koni, odstrojím ho a uzdou a třmenama, který z něho svlíknu, svážu Luise do tak pěknýho kozelce, že by mu trvalo nejmíň dva roky, než by se sám z něho vyprostil.

Vytáhnu mu nůž z opasku a pohřbím ho i s ručnicí do díry v zemi. Pak stáhnu s Luise kalhoty a taky je zahrabu. I kdyby se nějak vykroutil z řemení, bez kalhot by byl stejně vedle. Ochromilo by to takříkajíc jeho morálku.

Vrátím se pak k haciendě a bez potíží se dostanu dovnitř oknem v zadní části budovy. Počítám s tím, že Pauletta i Mexikánka spějí nahoře, ale dávám si dobrej pozor, abych nadělal co možná nejmíň rámusu. Naštěstí je dost světla, a jak jdu kolem nějakejch dveří, otevřu je a nakouknu dovnitř. Za jedněma je neužívaná ložnice, druhý vedou do jakýsi komory.

Konečně dojdu do pokoje, ve kterým jsme seděli s Paulettou před mým odjezdem do Zoni. Rozhlížím se okolo. Rád bych našel nějakej sejf nebo něco takovýho, kam se ukládají důležitý papíry.

Za chvilku to najdu. Sejf je schovanej za obrazem a zapuštěnej do zdi; zámek má na heslo. Nijak se tím netrápím, protože stěna je dřevěná. Zajdu si do kuchyně, vytáhnu ze šuplete dlouhej nůž a otvírač na konzervy a pak začnu rejpat kolem pantů schránky, až se mi je podaří vyviklat. Otevření sejfu mi trvá asi čtvrt hodiny. Uvnitř jsou tři nebo čtyři krabičky se šperkama a spousta papírů. Škatulek si nevšímám, ale papíry si beru s sebou na verandu a začnu je probírat. Za chvíli nacházím, co hledám. Je to převod jakejchsi cennejch papírů Rudyho Benita Granworthi Aymesovi. Jako svědek je podepsaná Pauletta.

Pečlivě si listinu prohlídnu a pak ji strkám do kapsy.

Ostatní papíry strkám zpátky do sejfu na místo, kde byly. Pák dávám do pořádku, pokud to jde, vypáčený panty a zakrejvám schránku zase obrazem.

Vcelku jsem spokojenej s výsledkama dnešní noci. Co nejdřív budu mít případ v suchu. Dívám se ven do pološera, který vždycky předchází svítání.

Beru si cigaretu z krabice na stole a zapaluju si. Pak si u baru nalejvám sklenku whisky. Vypiju právě půlku, když se v pokoji náhle rozsvítí a já spatřím ve dveřích Paulettu.

Má na sobě krásnej modrej hedvábnej župan, platinový vlasy má spuštěný a svázaný vzadu pentličkou. Kolem úst jí pohrává takovej divnej, jakoby posměšnej úsměv a v ruce má kolt ráže osmatřicet.

Dopiju sklenici.

„Hleďme, hleďme, Pauletto,“ povídám. „Kdo by si byl pomyslil, že se zase tak brzy setkáme.“

Vchází do pokoje.

Pořád na mě míří tou bouchačkou.

„Tak jste se vrátil, Holmesi,“ povídá klidně a pořád se usmívá. „Pročpak nezaklepete na dveře, když jdete k někomu na návštěvu?“

Dávám si pořádnýho šluka z cigarety.

„Hnedka vám to vysvětlím, zlatíčko,“ odpovídám jí. „Vrátil jsem se, protože mě napadla jedna bezvadná myšlenka a potřeboval jsem si tu něco najít. Moc lituju, že jste mi to svým příchodem překazila. Ale jedno bych moc rád věděl, Pauletto, proč neodložíte tu bouchačku?“

Dá se do smíchu.

„To by se vám zřejmě hodilo, Lemmy,“ povídá. „Skoro bych řekla, že byste byl moc rád, kdybych ji schovala. Ale myslím si, že už jste měl dneska v noci dost velkou kliku. Je už málem na čase, aby vás potkala taky nějaká smůla.“

„Já se vám vážně divím, Pauletto,“ povídám. „O vás jsem si doopravdy nemyslil, že jste jako jiný hloupý slečny, který když mají kartu v ruce, tak ji vždycky přelicitujou. Vy byste byla schopná jít v pokeru na dva páry dvojek až kdovíkam v naději, že si ty druhý budou myslet, že máte přinejmenším tady ňákej fullhand. Trochu zapomínáte, že jste dneska v noci udělala hroznou chybu. Neměla jste jít telefonovat Daredovi.

Když mě cestou do Zoni praštil ten syčák přes palici a zavezl mě do svýho brlohu, kde mě chtěl v pohodlí mučánkovat, hned jsem věděl, že za tím vězí ten váš telefon. A jakej byste k tomu mohla mít jinej důvod, než že jste si myslela, že by pro vás mohlo bejt dost nebezpečný, kdybych se dostal do Zoni a mluvil s Rudym? A tak jste to zařídila s Daredem, abyste mě dostali, dřív než tam dojedu.

Zatímco jsem byl v Zoni a mluvil tam s Rudym, Luisovi kumpáni ho zpravili, že jsem jim fouknul, a tak si na mě počíhal u silnice za kaktusama, protože věděl, kudy se budu vracet.

Jenže se to nepovedlo. Nařezal jsem Luisovi, co se do něho vešlo, a věřte mi, že mu zrovna teď není nikterak hej.“

Pauletta se nepřestává usmívat.

„Co na tom teď záleží, Lemmy?“ povídá. „Hlavní je, že teď mám vrch já.“

„No a-?“ odpovídám jí. „Co z toho máte? Co dál? Poslyšte, mějte přece rozum! Co chcete s tou bouchačkou dělat? Zastřelit mě? Nebuďte přece malý dítě!“

Tentokrát se rozesměje nahlas a vypadá jako kočka, která se chystá vylízat misku smetany. Nikdy jsem nepochyboval, že je tahleta Pauletta čertovo kvítko.

„Nejste tak trochu dětina, Lemmy?“ povídá. „Byl byste snad první detektiv, který byl zabit v Mexiku a po němž ani pes nezaštěkal? A já vás zastřelím, Lemmy, ne proto, že bych proti vám osobně něco měla – jste pro mne dokonce přitažlivý – ale jste příliš důkladný a tvrdohlavý. Rozumíte? Jste z těch, kteří do všeho šťourají a jdou za svým proklatým čichem. Mohl byste se opravdu stát nepohodlným i pro mne. A tak ze dvou zel volím to menší.“

Klesám na židli. Stojí teď ve středu pokoje, přímo pod lustrem. Koukám na revolver, kterej drží v ruce, je pevnej jako skála. Pauletta má bezvadný nervy a dovedla by stisknout kohoutek a ani přitom nemrknout.

Necejtím se nijak zvlášť dobře. Štve mě, že teďka, když do celý tý prapodivný motanice začínám vidět, mám se dát klidně odbouchnout. A ještě k tomu od ženský! Ne, to jsem si nikdy nepomyslil, že mě nakonec dostane ženská!

„Pauletto, Pauletto,“ povídám, „co je tohleto za hlouposti, proč mě chcete zabít? Nechápu, čím bych vám mohl uškodit.“

Usměje se.

„Je to marné, Lemmy. Nedá se nic dělat,“ povídá. „Dostanete ji ode mne. Ale pokusím se to udělat tak, aby vás to příliš nebolelo. Jak je vám to milejší – vsedě, nebo vstoje?“

„Okamžik, Pauletto,“ povídám. „Dřív než začnete střílet, chtěl bych vám říct ještě jednu maličkost.“

„Prosím, Lemmy, poslouchám. Ale pospěšte si s tím!“ Uvažuju. Rozjíždím mozek na plnej plyn. Pamatujete si, jak jsem vám vypravoval, že při mý první návštěvě si Pauletta stoupla ke mně a dala mi ruce na ramena, když se mnou mluvila? Když je pak zase odtáhla, sjela mi po obou stranách kabátu a její pravá ruka spočinula na vteřinu na mý bouchačce skrytý v pouzdře pod levou paží. Bude tedy asi předpokládat, že mám zbraň na stejným místě. Neví, že mi Mexikáni ukradli pouzdro a že mám revolver v pravý kapse kabátu. Vstanu a spustím ruce podél těla.

„Co se dá dělat, Pauletto!“ povídám. „Když už mám dostat kulku, radši bych ji dostal vstoje. Nemáte asi chuť něco pro mě udělat, ale přesto vás chci poprosit o dvě maličkosti. Jednak abyste mi dovolila nalejt si ještě pořádnou sklenici whisky, než zahnu kramle, a za druhý bych byl moc rád, kdybyste jednou, až se vám to bude hodit, poslala tu mou ouřední placku jedný slečně do Oklahomy. Dám vám její adresu. Nemusíte to posílat hned, třeba až za rok, ale bylo by mi moc milý, kdybych věděl, že ji jednou dostane.“

Pauletta se znovu rozesměje.

„Tohle je tedy podívaná pro bohy,“ povídá, „když takový ostrý chlapík s kamenným srdcem začne být najednou sentimentální kvůli nějaké staré lásce.“

Krčím ramenama.

„To už tak někdy bejvá,“ povídám.

Obrátím se a jdu k baru. Nalejvám si whisky a jedním douškem ji vypiju. Pak postavím sklenici a otočím se k Paulettě.

„Děkuju vám,“ povídám, „a tady je ten odznak. Nechám ho tuhle na stole.“

Strkám přitom docela přirozeně ruku do pravý kapsy a vypálím skrz kabát. Střelím po lustru a trefím se. V tý samý chvíli klesnu na kolena a slyším Paulettu třikrát za sebou vystřelit. Vyrazím kupředu jako nějakej běžec na startu a vrazím jí hlavou do břicha. Skácí se dozadu. Chňapnu jí po ruce a vykroutím jí bouchačku z prstů. „Oukej, broučku,“ povídám. „Tak to bysme teda měli.“

„Buďte na věky proklet, Lemmy,“ zasyčí. „Bylo to ode mne bláznovství, že jsem vám dala tuhle příležitost!“

„Bláznovství? To je slabý slovo,“ říkám. „Jakživ nepochopím, proč jste to do mě nehoukla, když jsem pil tu whisky a stál zádama k vám. Ale můžete se utěšit – nepoznal jsem ještě žádnou ženskou, která by opravdu věděla, jak se má zacházet s bouchačkou.“

Pauletta mlčí, jenom těžce dejchá. Vyhodím její revolver na verandu a odtáhnu ji za ruku ke stojací lampě v druhým rohu pokoje. Rozsvítím a důkladně se na ni podívám. Ještě se usmívá, ale není to moc povedenej úsměv.

„Tohle je teda odbytý, krásná dámo,“ povídám. „Nepochybuju, že jste sehrála ten svůj kousek co nejlíp – ale moc to nevyšlo, co? Kdybyste měla za mák rozumu, tak jste to zmáčkla, když jsem pil tu whisky. Teďka jsem mohl bejt vyřízenej a mohl jsem to mít za sebou. A vy jste mě mohla dát od toho svýho přítelíčka Luise pěkně zahrabat do nějaký jámy za barákem, a nikdo by neměl nikdy ani tušení, že ten velkej zlej vlk Lemmy Caution sem kdy přitáhnul, aby otravoval chudinku malou Paulettu. Nedá se svítit, smůla je smůla, nebo ne?“

„To už je teď jedno,“ říká, a její hlas zní kapánek přiškrceně, „ale zajímalo by mě, z čeho mě vlastně viníte? Říkáte, že jste federální detektiv, ale nějak jste mi to nedokázal. Najdu vás tady v noci ve svém domě a mám právo po vás střelit. Tady je Mexiko.“

„Nic proti tomu,“ povídám. „Tohle by vám dokonce mohlo projít. Ani pro ty vaše tři vejstřely si hlavu nelámu. Kdybyste mě byla trefila, bylo by to ovšem něco jinýho. Takhle vás za ně nezatknu, ale zašiju vás za docela jiný věci!“

Klesne na židli a dá se do pláče. Jak si sedne, poodhrne se jí hedvábnej župan a já zahlédnu kus jejích štíhlejch nohou. Není to žádnej ošklivej pohled, to mi teda můžete směle uvěřit. Neříkám nic a jen trpělivě čekám, co si ještě vymyslí.

Po chvíli přestane plakat a podívá se po mně. Vypadá líp než jindy. Usměje se skrz dvě velký slzy, který jí visejí na řasách. Herečka je to skvělá. Nic bych se nedivil, kdyby se jí podařilo skoulet to s každým, že by nakonec nevěděl, čí je.

„Dejte mi napít trochu whisky, Lemmy,“ zapípá.

Jdu a naleju jí čistou. Potřebuje to, o to nic, a bude ji potřebovat ještě víc, než s ní budu hotovej. Přinesu jí sklenici a pozoruju ji při pití.

Postaví prázdnou sklenici na stolek.

„Vím, že jsem se chovala hloupě, Lemmy,“ začne jemným hláskem a klopí oči, „ale snažte se mě pochopit. Říkala jsem vám, jak je mi Rudyho líto, a bála jsem se, že na něho půjdete zhurta a budete ho mučit otázkami. Věděla jsem, že když už tam budete, vytáhnete zas na světlo tu starou historii – a já bych si tak vroucně přála, aby už, chudák, zapomněl na to mé pobláznění. Nechtěla jsem, aby mu teď když umírá a snaží se na mne myslet jen v dobrém, někdo připomínal ty ošklivé chvíle. Telefonovala jsem tedy Daredovi a řekla jsem mu, aby poslal někoho, kdo by vás zadržel, abyste se k Rudymu nedostal. Ale výslovně jsem mu řekla, že vám nemá být zkřiven ani vlásek.“

Pár novejch slziček jí stéká po tváři.

„Opravdu jsem nechtěla, aby vám ubližovali,“ pokračuje. „Nečekám, že mi to budete věřit, ale mohu vám říci, že ačkoliv jsem byla s vámi jen několik hodin, cítila jsem, že jste mužem, který by mohl znamenat nesmírně mnoho v mém životě.“

Hledí na mě a oči jí tonou v slzách.

„Což to nechápete, Lemmy?“ zvolá vášnivě. „Což necítíte, že vás miluji?“

Koukám na ni s otevřenou hubou. Pánbuví že když se v nebi fasovalo chucpe, dostala tahleta dámička nejmíň trojí příděl! Před chvíli chtěla do mě vysypat celej zásobník ze svýho koltu, a teď mi tu vykládá, že mě miluje!

A největší psina na tom je, že ta potvůrka má něco do sebe, že byste jí ze všeho nejraději uvěřili, i když tutovka víte, že to je prvotřídní prolhaná, proradná, vypečená a vykutálená ďáblova dcera, která by člověku ve spaní klidně šlohla i zlatou plombu ze špičáku.

Jak tak na ni koukám, přemejšlím o tom, co některý ženský všechno dovedou! Už jste možná někdy slyšeli o tý vznešený dámě Kleopatře, která si z Marka Antonia udělala tahacího panáka.

Slyšeli jste možná o madame de Pompadour, která měla francouzskýho krále tak omotanýho kolem malíčku, že o tom radši nepřemejšlel, aby se snad náhodou nevzpamatoval a neuvědomil si, co je za troubu.

Pauletta se narodila v blbý době. Ta měla přijít na svět ve středověku, aby mohla ušít boudu na Richarda Lví Srdce a namluvit mu, že je římskej gladiátor s vystouplejma kolenama. Ta ženská umí tak bezvadně lhát, že málem věří sama sobě, když se do toho dá.

„Poslouchejte, zlatíčko,“ povídám. „Já osobně lituju z celýho srdce, že jste na to, jak ke mně planete čistou láskou, nepřišla chvilinku předtím, než jste sehrála ten vejstup s bouchačkou. Ale v tom máte úplnou pravdu, že jste asi nechtěla, abych jel do Zoni a kladl Rudymu všetečný otázky a přišel přitom na lecjakou zajímavost – jako například na to, že jste to patlala s Granworthem Aymesem, že to byl váš mazlíček a že jste sypala tomu důvěřivýmu manželovi písek do očí, zatímco ho Granworth oškubával dohola.

A myslíte si, že taky nevím, proč si teď hrajete na milující, věrnou manželku? Chcete mít jistý, že vám Rudy odkáže všechny svý prachy. Asi by vám moc nevonělo, kdyby je nechal někomu jinýmu, protože jste ho namíchla, že jste byla Granworthova milenka, ne? To by byla zatracená otrava, kdyby po tom, když se vám podařilo vymačkat z Aymese ty prachy, svěřil vám Rudy na smrtelný posteli, že je odkazuje třeba nějakýmu Útulku pro prašivý chřestýše. To byste se smíchy neudržela, viďte?

Tak tedy sehrajete s Rudým bezva divadlo: uděláte ze sebe ubohou, slabou ženušku, která sice uklouzla, ale teď po ničem jiným netouží, než aby jí to její chudák nemocnej mužíček odpustil, že už to víckrát neudělá a bude dělat na věky dobrotu. A ten hloupej vořech na všechno zapomene, přičemž vy, zatímco pomalu natahuje brka, to koulíte s tím napomádovaným všivákem Daredem.“ Pauletta na to neříká ani slovo a já ji napjatě pozoruju, jak se tváří na ty nesmysly, co tu do ní hustím. Sedí tiše a slzy jí tečou po tvářích.

„Tak a teď, Pauletto,“ povídám za chvilku, „půjdeme spolu pěkně nahoru, vy se tam oblíknete na cestu a pak spolu odjedeme do končin vám neznámejch. A radím vám, abyste si nevymejšlela nějaký hlouposti, protože bych vám pánbuví nerad ukázal, jaký to je, když jsem na někoho doopravdy ostrej.“

Vysune bojovně bradu.

„A co když řeknu, že nepůjdu? Jsem americká občanka a mám svá práva. Kde máte zatykač? Kam mě chcete odvézt? Trvám na tom, abych se mohla poradit se svým právním zástupcem!“

„Vy dětino,“ povídám, „dávejte radši bacha, ať se nenaštvu. Žádnej zatykač nemám, ale mám ruku jako lopatu, a jestli od vás uslyším ještě nějakej podobnej nesmysl, přehnu vás přes koleno a budete koukat, jaký jiskry vykřešu z toho místa na vašem velectěném chassis, po kterým jste se co dítko klouzávala. A pokud jde o toho právního zástupce, tak pro mě za mě byste mohla mít šest set advokátů a všichni by mohli dělat přesčas s mokrým ručníkem kolem palice, jak by je brněla od přepracování, a přece by vás celej ten zástup zástupců nevytáhnul z bryndy, v který jste až po uši. Tak nestřečkujte a dělejte dobrotu, jinak vám prostě naplácám.“

Jdu s ní nahoru a čekám, až se obleče. Potom se jdu podívat po tý její Mexikánce, ale marně, asi odsud ráno vypadla.

Pauletta nepromluví za celou dobu ani slovo. Jenom kouká jak tři satanášové. Když je s oblíkáním hotová, zavedu ji k vozu. Mám v něm pár pěknejch náramků, kterejma ji okrášlím, a pak ji posadím dozadu, aby se nemohla moc hejbat.

Sednu si k volantu a spustím startér. Musím hledět dostat se odtud co nejrychleji, sice by někdo z Daredovejch kumpánů mohl na toho napomádovanýho páska, toho času bez kalhot, náhodou přijít a on by se zas mohl pokusit o nějakej novej vtípek. Moc rád bych ho sice vzal s sebou, jenomže Luis Daredo je Mexikán a já nechci mít žádný zbytečný komplikace. Tak se mu radši vyhnu, dřív než bude schopnej provádět nějaký čertoviny.

Šlápnu na plyn a hasím to ze všech sil. Brzy přijedu na státní křižovatku a už jedeme kolem místa, kde v kaktusový kolíbce spočívá Luis Daredo, kalhot zbavenej. Mrknu tam a ohlídnu se na Paulettu. Taky ho zahlídla a přes všechny truchlivý okolnosti se nemohla ubránit úsměvu. Byla na něho podívaná pro bohy.

Cesta je čím dál lepší a zanedlouho se dostáváme na silnici do Yumy.

Vychází slunce. Spouštím naplno Kaktusovou Lízu, kterou mám, jak už jsem vám povídal, ve velký oblibě.

Do Yumy máme asi sto osmdesát kilometrů a já je chci mít za sebou co nejdřív. Musím tam vyřídit dvě tři maličkosti, protože jestli se ukáže, že je pravdivý to prapodivný podezření, který mi vlezlo do hlavy, bude z toho nakonec ještě pořádná mela.

Zapaluju si cigaretu a mrknu přes rameno na Paulettu. Sedí opřená, spoutaný ruce složený v klíně.

„Dejte mi taky jednu,“ usměje se.

Zapálím jí cigaretu, nakloním se dozadu a dám jí ji do úst. Pokejvne hlavou. Obrátím se zase k volantu. „Poslyšte, Lemmy,“ povídá za chvíli, „nepřestupujete svou pravomoc? Předpokládám, že jste mě zajistil jako svědkyni, ale ještě jsem neslyšela, že by měl člověk vašeho postavení právo spoutat americkou občanku a převézt ji přes hranice jen proto, že se domnívá, že její výpovědi jsou důležité pro projednání nějakého případu. A to je přece jediný důvod pro vaše počínání. Nemůžete mě obvinit z toho, že jsem vám vyhrožovala zastřelením, jelikož jsem oprávněna střílet v sebeobraně po každém člověku, který se v noci vloupá do mého domu.“

Vtahuje dým z cigarety.

„Způsobím vám možná ještě horké chvilky,“ povídá. Otočím se na ni.

„Koukejte, Pauletto,“ říkám. „Přestaňte už si vymejšlet nesmysly. Jestli jste po mně chtěla střelit nebo ne, na tom mi houby záleží. Neberu vás s sebou jako svědkyni ani jako nic jinýho, a tak si zbytečně nelamte hlavu s tím, co mi provedete, protože byste si marně lhala do vlastní kapsy, a mně by bylo upřímně líto, kdybyste byla pak zklamaná.“

„Ach tak! Nejsem tedy zajištěná jako svědkyně,“ povídá, „a vy mi velkoryse odpouštíte to střílení. Promiňte mi tedy, že jsem tak zvědavá a ptám se vás, proč mě s sebou odvážíte, a ještě k tomu spoutanou?“

„Když to tedy chcete mocímermo vědět, zlatíčko,“ povídám, „vezu vás tedy do Palm Springsu, protože vás tam chci mít. A až vás tam dovezu, vznesu proti vám obvinění ze zákeřný vraždy.“

Podávám jí druhou zapálenou cigaretu přes rameno. „Obviním vás z toho, že jste 12. ledna v noci zabila Granworthe Aymese. Teď to teda víte!“

12

Je jedenáct hodin v noci, když zabrzdím před Mettsovým domem v Palm Springsu. Pauletta se poněkud uklidnila. Kromě toho se asi zabejvá myšlenkou, že mě pořádně vypeče, než věci dospějou ke konci.

V Yumě jsem se zdržel dvě hodiny, protože jsem potřeboval zatelefonovat Mettsovi a říct mu dvě tři maličkosti, aby nebyl moc překvapenej, až se objevím, a musel jsem si taky zařídit něco telefonicky s mexickejma úřadama v Mexicali a s naší ústřednou v New Yorku. Taky jsem chvíli čekal, až si Pauletta nechá naondulovat vlasy a abychom nepřišli do Palm Springsu k Mettsovi za bílýho dne, protože jsem nechtěl, aby nás někdo viděl. Chci zatím všechno odbejt pěkně v tichu a v tajnosti.

Předávám ji proto Mettsovi v jeho obývacím pokoji.

„Tohle je Pauletta Benitová,“ představuju mu ji, „proti které vznáším žalobu pro zákeřnou vraždu Granworthe Aymese. Byl bych rád, kdybyste si ji nechal tady v base, než bude projednána žádost newyorského státu o její vydání. Myslím, že jí pár dnů za zavřenejma dveřma udělá náramně dobře. Trochu jí to uklidní a snad bude potom ochotná nám povědět, nač se jí budeme ptát.“

„Ale jo,“ povídá Metts. „Rád vyhovím vašemu přání.“

A hned zvoní a posílá strážníka na policejní úřad pro inspektora, kterej by Paulettu zapsal a umístil. Říká, že k ní nikdo nesmí, dokud nevydá další instrukce.

Pauletta tu jen tak stojí. Má slušivý šaty s bílým nabíraným krajkovým límečkem, moc pěknej účes, kterej jí udělali v Yumě, jak už jsem vám říkal. Vypadá jako sama nevinnost. Usmívá se na mě i na Mettse.

„Dobře, ať je tedy po vašem, Lemmy,“ povídá, „ale věřte mi, že než se my dva rozejdeme, ještě vám pořádně zatopím u vašich vlastních představených. A také trvám na právním zastoupení. Na svého poradce mám právo a vydupu si jej. Namítáte něco proti tomu, nebo snad chcete měnit zákony Spojených států podle toho, jak se vám to hodí?“

„Ale nic proti tomu nemám, Pauletto,“ povídám. „Pan Metts k vám zítra ráno pošle nejlepšího zdejšího advokáta. Ale co z toho budete mít? Budete se spolu ovšem výborně bavit, až mu budete vypravovat, jak jste nezabila Granworthe. Ale ven vás nepustím. Ani na revers, ani když složíte pět set táců jako záruku. Zůstanete pod zámkem, dokud sám nerozhodnu, co s váma, tak to radši spolkněte a nezakuckejte se přitom.“

Usměje se na mě a předvede přitom malý bílý zoubky; tak krásný perličky jsem myslím ještě neviděl – leda snad u Henrietty.

Inspektor si pro ni přichází.

„Au revoir, Lemmy,“ povídá Pauletta ve dveřích. „Jste u mne docela obyčejný fízl! Přece jste si nemyslil, že byste se mi mohl opravdu líbit. Tak hloupý snad přece jen nejste?“

„Já? Já si nikdy nic nemyslím, když jde o dámy,“ stírám ji. „Nechám je, aby myslely samy. Zatím na shledanou, broučku! A neprovádějte nic, co by mohlo zarmoutit vaši paní matinku!“

Když ji policista odvede, vypravuju pak Mettsovi, co uznám za vhodný mu říct, a sděluju mu, jak teď budeme postupovat dál. Metts je správnej chlapík, má všech pět pohromadě a uznává, že to je jediná možnost, jak dojít k cíli. Ubezpečuje mě, že se na něho můžu naprosto spolehnout. Potom mi odevzdává telegram z naší ústředny v New Yorku.

Když ho čtu, mám chuť skákat radostí ke stropu. Vypravoval jsem vám, že jsem tam telegrafoval před cestou do Mexika. Poslal jsem jim popis šatů, který měla Henrietta na sobě 12. ledna, když jela za Granworthem do New Yorku. Žádal jsem, aby ho předložili Marii Dubuinetové a nočnímu hlídači k ověření. A tohle je odpověď:

„Marie Dubuinetová, nyní zaměstnaná u paní Clafordové v New Yorku, potvrzuje, že popsané šaty byly mezi těmi, které sama balila pro paní Henriettu Aymesovou, když tato odjížděla do Hartfordu. James Targull, noční hlídač, potvrzuje, že klobouk i kožich měla na sobě žena, která vystoupila z vozu, jenž sjel později do řeky s Granworthem Aymesem. Oba přísahali na správnost svých údajů.“

Tak a je to – a teď mám Henriettu tam, kde jsem ji chtěl mít, a až jí řeknu, co hodlám v několika nejbližších hodinách udělat, bude asi tak ohromená, že nebude vědět, stojí-li na nohách, nebo na rukách.

Je dvanáct a vypracováváme s Mettsem bod po bodu náš další postup. Metts se zajímá, jestli jsem to myslel vážně s tím Paulettiným právním zástupcem, a já ho ubezpečuji, že pro mě za mě jich může přivést třeba pětadvacet, ale že až ji zejtra pustím ze svejch pařátů, nebude už potřebovat ani jedinýho.

Pak si spolu vypijeme sklenici whisky, načež se seberu, nasednu do vozu a tradá na Haciendu Altmiru! Je senzační noc a já při jízdě myslím na to, co různejch věcí se událo od tý doby, když jsem jel touhle cestou poprvně. Život je moc podivná záležitost, ať se na něj koukáte ze který stránky chcete, nebo ať se na něj vůbec z žádný stránky nekoukáte. Brzy nato přijíždím k tomu malýmu podniku na konci hlavní třídy, kde prodávají ty horký párky. Vystoupím z vozu, jdu dovnitř a dám si černou kávu. Ty dvě pěkný hubatý slečny v bílejch pláštích tam pořád ještě roznášejí jídla. Uzenková Anna sedí u stolku a souká do sebe pátej párek; slzy jí tečou po zvadlejch tvářích a je nadraná zrovna jako ten první večer.

Zrzka na mě kouká a oči se jí lesknou.

„Jú, pane Cautione,“ povídá, „nás mohla ranit mrtvice, když jsme slyšely, že jste tuhleten Sherlock Holmes! Pořád jsme si vzpomínaly, jak jste tu tenkrát byl a nalejval nás, že jste nějakej obyčejnej frajer z Magdaleny v Mexiku. Jé, to musí bejt bezva povolání, bejt detektivem!“

Popíjím kávu.

„Není to špatný, koťátko,“ povídám, „ale aby to bylo dobrý, tak to teda taky není. A dejte si na mě pozor, abych vás taky nestisknul.“

Hodí po mě uličnicky okem.

„No a?“ povídá. „Já bych si z toho nic nedělala. Nemusí to bejt nic tak zlýho nechat se stisknout od takovýho sekáče, jako jste vy.“

„Přijde na to, mazlíčku,“ odpovídám jí. „Ale to stisknutí ode mě vypadá kapku jinak! Tak čau, krasavice!“

Dopiju kávu a padám. Cestou přes poušť myslím na Henriettu. Jakpak asi snášela ten Perierovej dohled? Vzpomínám, jak se tam na policii na mě vrhla, když jsem z ní tahal popis těch šatů a když jsem jí nedovolil, aby si zapálila cigaretu. Moc dobrý to teď u ní nemám, a než s tím dneska večer skončíme, bude mě nenávidět víc než mor. Šklebím se od ucha k uchu. Co se dá dělat? Už víc slečen mě v životě nemělo rádo.

Brzy se přede mnou objeví Hacienda. Neónový světla blikají nad vchodem, ale okolo stojí jen několik aut. Zdá se, že mají dneska slabou návštěvu. Zajedu s vozem dozadu a vcházím dovnitř hlavním vchodem. Napravo u dveří stojí Periera a baví se se slečnou ze šatny. Zazubí se, když mě uvidí.

„Dobrý večer, seňore Cautione,“ povídá. „Upřímně mě těší, že jste k nám opět zavítal. Všechno je tady v nejlepším pořádku – a kdybyste si přál mluvit se seňorou Aymesovou, najdete ji nahoře v herně.“

„Bravo,“ povídám. „Jste skvělej, Periero, a udělal jste mi moc dobrou službu. Snad přijdu na něco, jak vám to oplatit.“

„Jsou tam všichni, seňore,“ povídá, „Fernandez a Maloney – sami známí. Ale ne abyste platil za to, co vypijete! Všechno, co ráčíte objednat, je takříkajíc na účet podniku.“ Vcházím do sálu.

Je tam jen hrstka lidí a kapela tam sedí a kouká, jako kapely vždycky koukají, když není v lokále dohromady nikdo, kdo by je poslouchal. Přejdu sál a jdu po schodech na galerii.

Když vyjdu pár schodů, vzpomenu si, že tady na tomhle místě jsem našel kousek ze Sagersový stříbrný kravaty. Na chvilku se zastavím a rozhlížím se kolem.

Pamatujete si, jak jsem vám povídal, že ta galerie jde kolem celý haciendy. Je asi pět metrů nad podlahou. Nahoře nad schody je herna. Za ní je ten pokoj, kam vzala Henrietta Maloneyho, když se do něho tenkrát Fernandez navezl. V rohu je ještě jeden pokoj a další dvě místnosti jsou na pravý straně.

Vyjdu nahoru a vcházím do herny. Je tam asi dvanáct lidí. Fernandez, Maloney a čtyři jiní chlapíci hrajou poker u prostředního stolu, ostatní stojejí okolo a kibicujou. Henrietta je mezi nimi.

Když vejdu, podívá se Henrietta ke dveřím.

Zazubím se na ni. Ztuhnou jí rysy a obrátí se ke mně zádama.

„Ale, ale, Henrietto,“ povídám, „snad nechcete říct, že byste ani nedala svýmu starými příteli Lemmymu slušnej dobrej večer?“

„Už jsem vám řekla, co o vás soudím,“ odpovídá ledově, „a byla bych vám vděčná, kdybyste mě neobtěžoval svými řečmi. Protiví se mi pohled na laciné fízly.“

„Jak chcete, zlatíčko,“ povídám. „A je docela možný, že než my dva spolu domluvíme, bude vám pohled na mě ještě protivnější. Ale bejt váma, Henrietto,“ pokračuju, „nepouštěl bych si moc hubu na špacír. Mohl bych vám totiž pořádně zatopit.“

Hernou se rozhostí ticho. Hráči pokeru ustanou ve hře, každej se kouká na Henriettu a na mě.

Maloney vstane.

„Poslyšte, Cautione,“ povídá. „Nepochybuju, že myslíte na svou povinnost, ale je dvojí způsob, jak se přitom chovat, ale i kdyby jste měl sebevyšší úřední hodnost, nemusíte proto mluvit s paní Aymesovou takovýmhle tónem.“

„Děkuju vám za kázání,“ povídám. „A jestli se vám líbí ten druhej způsob, prosím! Fernandezi, mohl byste pro mě něco udělat?“ Fernandez tam sedí, míchá karty a šklebí se. „Dole najdete dva policisty. Přiveďte mi je laskavě sem.“

„Už běžím,“ povídá Fernandez, pokládá karty a padá. Maloney se zarazí.

„Co se děje, Cautione?“ ptá se. „Chcete snad někoho zatknout?“

„A je snad na tom něco divnýho, Maloney?“ povídám. „To je přeci mý povolání tu a tam někoho zatknout. Proč bych se tu jinak potloukal kolem a pátral po všem možným, když bych občas někoho nesebral?“

Neříká nic, ale tváří se smrtelně vážně. Vytahuju si cigaretu, a když si ji zapaluju, otevřou se dveře. Vstupuje Fernandez a Periera a za nima vcházejí dva policisti, který na mě čekali dole – jak jsme si to s Mettsem domluvili.

V místnosti je ovzduší jako před bouřkou. Každej čeká, kdy uhodí. Fernandezovou tváří přeběhne malý pousmání; znova si sedne a s opičí hbitostí začne míchat karty. Otočím se k Henriettě.

„Paní Henrietto Aymesová,“ povídám, „jsem pověřencem ministerstva spravedlnosti a zatýkám vás, protože jste podezřelá z vraždy svýho manžela Granworthe Aymese, spáchaný dne 12. ledna na Cotton’s Wharfu v New Yorku. Dále vás zatýkám pro podezření, že jste dala vyrobit a snažila se uvést do oběhu státní cenný papíry. Předávám vás tímto veliteli policie v Palm Springsu, aby vás zajistil až do doby, kdy budete vydaná státu New York k soudnímu přelíčení.“

Otočím se k policistům.

„Oukej, mládenci,“ povídám. „Odveďte ji.“

Henrietta nepromluví ani slovíčko. Je bílá jako stěna a ústa se jí chvějou. Maloney vykročí a vezme ji pod paží. Pak se otočí ke mně.

„Poslyšte, Cautione, tohle je trochu moc,“ povídá. „To je… myslil jsem…“

„Vyloučeno,“ přerušuju ho, „nemáte žádný ústrojí, kterým byste mohl myslet. Ale jestli si chcete zahrát na obětavýho hrdinu, můžete Henriettu do Palm Springsu doprovodit.“

„Děkuju,“ povídá, „půjdu rád.“

Vychází z pokoje s Henriettou a policisti jdou za nima. Obracím se k Perierovi.

„Chtěl bych si s váma a Fernandezem o něčem promluvit,“ povídám, „a tak by snad bylo nejlepší, kdybyste vyhodili velectěný pány hosty a zavřeli podnik. Pak bysme si mohli zajít do vaší kanceláře a v klidu si popovídat.“

Periera a Fernandez opouštějí s ostatníma hernu. Za chvíli slyším, jak se dole všichni oblékají a loučejí se. Jdu ke stolku a nalejvám si sklenici whisky. Asi za deset minut se Periera vrací a říká, že je všechno v pořádku. Zve mě do svý kanceláře, kde už Fernandez v klidu popíjí a pokuřuje. Když vstupujeme do dveří, vzhlídne ke mně.

„Tak vidíte, pane Cautione,“ povídá, „dopadlo to tak, jak jsem čekal. Vždycky jsem věděl, že to udělala ona. Nenapijete se?“

Říkám, že ano. Periera mi podává cigaretu a zapaluje mi ji.

„Myslím, že jsem na celou tu věc šel správně,“ povídám jim. „Bylo mi od začátku jasný, že Henrietta byla ta záhadná ženská, co vystoupila z vozu, houkla tam potom rychlost a stočila volant, aby se auto převrátilo do řeky, ale úplnou jistotu jsem získal teprve dnes večer. Dostal jsem totiž z New Yorku telegram, ve kterým stojí, že Marie Dubuinetová i ten noční hlídač poznali podle popisu šaty, který měla Henrietta tehdy na sobě. To mi úplně stačí a případ je tím vyřízenej.“

„Myslíte si, že zfalšovala taky ty papíry?“ ptá se Fernandez.

„Ne, to by sama nezvládla,“ povídám. „Ty si dala u někoho vyrobit. Nevím sice ještě u koho, ale až si s ní zítra v chládku popovídám, dá si možná říct a kápne konečně božskou. Rozhodně si může jenom polepšit, když bude mluvit pravdu.“

Fernandez vstává a nalejvá si novou whisky se sodou. Tváří se nadmíru spokojeně.

„Je mi jí namouduši líto,“ povídá. „Vypadá to, že se zapletla do pěkný šlamastyky a že to bude stát moc a moc přemejšlení nějak ji z toho vytáhnout.“

„To bych prosil! Ale se slečnama jeden nikdy neví. Poslyšte, Fernandezi,“ obracím list, „co to bylo za nápad začít si říkat Fernandez a jet sem po Aymesový smrti dělat velkýho pána?“

Podívá se na mě a zašklebí se.

„Něco jsem dělat musel,“ povídá, „a tady s Perierou jsem se spřátelil, když jsem tu byl před rokem s Aymesem. Říkám si Fernandez, protože to není tak pitomý jméno jako to moje pravý – Termiglo.“

Koukne se po mně poněkud vyzývavě.

„Chcete snad vědět ještě něco?“

„Chci,“ kejvám hlavou. „Tu noc, co Aymes zahynul, jste měl volno, ne?“

Zamačkává dokouřenou cigaretu.

„Měl,“ povídá. „Jen jsem se tak poflakoval. Co má bejt?“

„Nic, nic,“ uklidňuju ho, „ale myslel jsem si, že byste si snad mohl vzpomenout, co jste ten večer dělal. Někde jste bejt musel a s někým jste se taky ten večer viděl.“

Dá se do smíchu.

„To se ví, že jsem někde byl,“ povídá. „Když už to tedy mermomocí chcete vědět, vzal jsem tehdy Henriettinou panskou do kina. Nevěděl jsem, že budu potřebovat nějaký alibi.“

„Žádný alibi nepotřebujete, Fernandezi,“ ujišťuju ho. „Jen tak mě zajímá, kde kdo ten večer byl – jinýho nic.“ Fernandez střelí okem rychle po Perierovi. Vstávám a jdu si taky ještě jednu nalejt. Zrovna když se chci napít, zazvoní telefon. Fernandez to vezme a pak se na mě podívá. „Je to pro vás,“ oznamuje. „Chce s váma mluvit Metts, velitel palmspringský policie.“

„Poslouchejte, Lemmy,“ povídá Metts. „Tady se na mě vytasili se svatbou a já bych chtěl vědět, co mám dělat. Mám to připustit, nebo ne?“

„O čem to proboha mluvíte, Mettsi?“ volám do telefonu. „Kdo si koho bere a proč? A co já s tím mám společnýho? Už jsem si myslel, že zas někdo provedl nějakej mord či co. Komu to teda přeskočilo, že se chce připravit o svobodu?“

„Jde o Henriettu a Maloneyho,“ povídá Metts. „Když sem přijeli, spustil Maloney, že jste rošťák, kterej zatknul Henriettu pro vraždu a pro padělání cennejch papírů. Ona že nemá, chudák, ani vindru a je prej celá zničená, a tak že bude nejlepší, když se s ní dá hned oddat, aby měla někoho, kdo by se o ni staral, vzal jí dobrýho advokáta a vůbec za ní stál při tom jejím utrpení. Říkal, že s ní o tom mluvil a že je ochotná na všechno přistoupit.

Co jsem měl dělat? Oba tady příslušnou dobu bydleli a mají právo se vzít, tak jsem zavolal ouřadu z oddávacího oddělení. Za půl hodiny tu bude a oddá je. Pak mě ale napadlo, že bych vám to snad měl oznámit, a tak vás volám.“

„Děkuju vám mockrát, Mettsi,“ povídám. „Nedělejte si s tím žádný starosti. Hned se tam vrátím a tu svatbu jim zarazím. A vůbec – co si ten Maloney myslí, že si z vaší policejní stanice udělá nějakou svatební síň? Nic jim zatím neříkejte, dokud se tam neobjevím sám. Jenom to nějak protahujte, ale rozhodně nedopusťte žádný vdavky, rozumíte?“

Říká, že to zařídí, a zavěsí.

„Fernandezi,“ povídám, „často jsem se divil, proč jste byl zpočátku tak žhavěj oženit se s Henriettou, a pak jste najednou tak vychladnul. Asi jste ji začal podezírat, že má prsty v padělání těch papírů, co?“

Přikejvne.

„Je to tak,“ povídá. „A když jste sem přijel vy, taky mě napadlo, že bude vědět o tý Aymesový smrti víc, než si všichni myslíme, a to mi dodalo.“

„No, to je konečně docela pochopitelný,“ povídám. „Já teď zvednu kotvy, ale ještě jednu věc vám musím napřed říct – musím vás totiž oba požádat, abyste se mnou odjeli zítra ráno do New Yorku. Zřejmě vás budeme potřebovat jako svědky proti Henriettě. V každým případě od vás bude chtít státní žalobce slyšet pár věcí.“

Periera začne vykládat, že je to těžká věc, že nemůže Haciendu jen tak z ničeho nic opustit, ale Fernandez ho zakřikne.

„Když je to potřeba, tak pojedeme. Rozkaz je rozkaz. A já osobně nemám nic proti tomu strávit pár dní v New Yorku na státní útraty.“

„Oukej,“ povídám. „A teď bude nejlepší, když si zařídíte všechno potřebný, abyste mohli se mnou zítra odjet. Měli bysme se vydat na cestu pokud možno brzy ráno. Zatím teda na shledanou.“

První kilometr to natírám, ale pak zpomalím a rozhlížím se po policistovi, kterej tu na mě má čekat, jak jsem si s Mettsem domluvil. Vtom už ho taky vidím sedět za stromem poblíž silnice.

„Pospěšte si co nejrychleji k Haciendě Altmiře,“ nakazuju mu. „Přiblížíte se k ní zezadu a budete dávat dobrej pozor, aby vás nikdo nezahlídnul. Bedlivě pozorujte, co se bude dít. Uvnitř je teď jen Periera a Fernandez. Jestli vyjdou ven a někam půjdou, dejte se za nima a buďte jim v patách. Myslím si ale, že se odtamtud nehnou. Vrátím se zpátky asi za hodinku.“

Strážník řekne oukej a zmizí. Jedu dál a kalím to, jako by byl někdo pode mnou zapálil koudel, protože musím zarazit tu nesmyslnou svatbu Henrietty s Maloneym. Ale když si to všechno řádně promyslím, vidím, že je mi vlastně fuk, jestli si Henrietta Maloneyho vezme nebo nevezme. Ledaže trošku zkomplikuje úmysly, který s ní mám. Moje stařičká máma vždycky říkávala, že je na světě jen jedna věc horší než ženská, a to jsou dvě ženský. Tenhleten Šalamoun musel bejt cvok. Jen si to představte mít okolo sebe čtyři sta pěknejch děvčat a muset to se všema spravedlivě koulet. Uznáváte doufám, že tyhlety hošíci ve starověku museli bejt kádři! A jestli si občas čtete ve svý dějepravě, nemůžete popřít, že jak tak ty století jdou jedno za druhým, ubejvá mužskejm týhletý mužský síly. Myslíte si možná, že ten Angličan Jindřich VIII. byl náramnej sekáč, protože měl šest manželek, ale když ho srovnáte s takovým králem Šalamounem, tak je vlastně proti němu ubohej šmírák. Co je to prosím vás šest proti čtyřem stům.

Když přijdu do Mettsovýho domu, vrazím k němu rovnou do pokoje. Sedí za stolem, čeká na mě a kouří dýmku, která smrdí, jako by v ní měl cibuli místo tabáku.

„Co je to za pitomej nesmysl, že si Henrietta chce vzít Maloneyho?“

Zašklebí se na mě.

„Maloney ji sem přivede,“ povídá, „a ona je celá bez sebe, že jste ji stisknul kvůli tý vraždě. Nemá prachy a bojí se, že si nebude moct vzít pořádnýho obhájce. Tak Maloney povídá, že kdyby se vzali, mohl by ji z toho dostat. Ptá se mě, jestli proti tomu něco mám, a já říkám, že pro mě za mě, kdo chce kam, pomozme mu tam. A tak pro ně splaším zplnomocněnce oddávacího úřadu; už je tady a chystá se províst příslušnej obřad.“

„Tak ať se teda přestane chystat,“ povídám. „Koukejte, Mettsi – to Henriettiný zatčení je podfuk. Jakživa nikoho nezabila, leda komára, ale já jsem to musel takhle sfouknout. Z technickejch důvodů, jak říkají páni profesoři. Pusťte mě k těm zbrklejm oddavkám.“

Vstane a odloží dýmku, za což jsem mu upřímně vděčnej, a vede mě do druhýho pokoje.

Někdo tam okrášlil stůl spoustou překrásnejch kytic a před stolem stojí Henrietta s Maloneym a se dvěma policajty, co jim mají jít za svědky. Na druhý straně stojí nějakej ouřada a listuje si v papírech a chystá se spustit.

„Okamžíček,“ povídám. „K týhletý svatbě nedávám povolení, protože teď není na vdávání vhodná doba.“

Obrátím se k ouřadovi a říkám mu, aby odpustil, že ho zbytečně tahali z postele, ale že se žádný svatební veselí nekoná a konat nebude. Načež ouřada s dlouhým nosem odtáhne a oba svědkové s ním.

Nato se ozve Henrietta. Útočí na mě, co si myslím a kdo že jsem, že se opovažuju zakazovat lidem, aby se brali. Dostala prej svolení od Mettse a tu svatbu si vydupe. Říká, že jsem ji uštval svejma falešnejma obviněníma až do úplnýho zhroucení, a že když je Maloney tak čestnej a opravdovskej muž, že se ji snaží chránit proti dalším útokům z mý strany, že mu v tom nemůže nikdo zabránit. Je na mě naštvaná až běda. Z očí jí sršejí blesky a děsně jí to sluší, to mi věřte!

„Nikdy v životě jsem k nikomu nechovala takovou nenávist a nikým tak nepohrdala jako vámi,“ povídá. „Řekla jsem vám, že vás považuji za ničemu – a tím také jste!“ Zmlkne, protože jí dojde dech.

Teď se zas do toho dá Maloney.

„Podívejte se, Cautione,“ začne, „nebuďte tak tvrdý. Nemáte přece právo tu svatbu zakázat. Někdo se o Henriettu musí postarat, je v bryndě a vy jste si na ni zasedl a děláte všechno ještě horší, než to je. A vůbec vám řeknu…“

Položím mu ruku na ústa.

„Teď oba mlčte a dobře poslouchejte,“ povídám, „a vy, Mettsi, tu taky zůstaňte. Henrietta musí dávat zvlášť dobrej pozor a všechno si pořádně zapamatovat, protože je to důležitý.

Na tom, jak moc mě nenávidíte, starou belu záleží. Plním svůj úkol a dělám to po svým, i když se to může zdát jinejm divný a nepochopitelný. Možná, Henrietto, že až bude všechno odbytý, budete si dělat trpký výčitky, jaká jste na mě byla, ale zatím si zapamatujte tohle:

To vaše dnešní zatčení na Haciendě byl podfuk. Udělal jsem to z taktickejch důvodů, a když budu mít kliku a vyjde mi to, co chci, bude všechno dobrý. Musel jsem v Perierovi a Fernandezovi vzbudit dojem, že jsem vás stisknul za ten švindl s papírama, a upozornil jsem je oba na to, že je vezmu zejtra s sebou do New Yorku. Teďka odsud vypadnu a vrátím se na Haciendu, ale napřed bych vás chtěl na něco upozornit, Henrietto, aby vás snad ze všech těch překvapení neranila mrtvice. Dneska v noci se setkáte s Paulettou Benitovou – s kterou měl váš muž pletky a která má ty pravý cenný papíry za dvě stě táců.

A teď dávejte tuplovanej pozor! Tu Paulettu obviním z vraždy Granworthe Aymese a taky dokážu, že se tý vraždy dopustila. Granworth Aymes byl odkrouhnutej jednou ze dvou žen, s kterejma se večer 12. ledna setkal. S žádnou jinou ten večer totiž nemluvil. Jedna z nich je tady Henrietta, druhá Pauletta.

Henriettu teď z celý záležitosti vyloučím a znovu k tomu použiju podfuku. Řeknu, že jsme pátráním v New Yorku zjistili, že Henrietta Aymese zabít nemohla, protože odjela z města vlakem, kterej odjíždí pět minut předtím, než hlídač viděl Aymesovo auto spadnout do řeky. Řeknu, že pokladní i průvodčí Henriettu poznali.

Posloucháte dobře, Henrietto? Byla jste ve vlaku, kterej jede do Hartfordu a odjíždí v osm čtyřicet. Ne abyste to zapomněla!“

Henrietta se na mě dívá nějak zkoumavě. Vypadá vyčerpaně a jako by se každou chvíli chtěla dát do pláče. „Dobře, Lemmy,“ povídá, „nerozumím sice ničemu, ale budu si to pamatovat.“

„Tak a já zas jdu,“ obracím se k Mettsovi, „ať se tu ty dva bavějí, jak umějí. Henrietta je úplně volná, ale nechci, aby odsud zatím odešla. Budu ji potřebovat, až se vrátím.“

Když dojdu ke dveřím, otočím se a kouknu na Henriettu. Skoro se usmívá.

„A až se zas vrátím, zlatíčko,“ povídám, „vysvětlím vám, proč jsem vám zabránil vzít si Maloneyho!“

13

Když se to vezme kolem a kolem, jsem rád, že jsem ty pitomý vdavky překazil.

Jak to teď natírám silnicí k Haciendě Altmiře, dumám o slečnách jako nějakej starej filosof. Mají moc dobrejch vlastností, ale bohužel jsou taky dost praštěný.

Nemají v sobě kapku pravý pevnosti. Každou chvilku některá z nich přestřelí. Jsou jako rachejtle. Když vezmete obyčejnou hodnou ženskou a smícháte ji s půlkilem nějakýho vzrušení a s deseti dekama lásky, je z ní cvok. A když se zblázní, hned musí nějakýho chlapa do něčeho zatáhnout, aby v tom nelítala sama. Nelámal bych si hlavu ani tak kvůli tomu, co slečny samy dovedou, jako kvůli tomu, k čemu umějí přemluvit ty svý tokající tetřevy. Slyšel jsem názor, že mezi mužem a ženou je tak maličkej rozdíl, že to nestojí ani za řeč. Nevěřte tomu, miláčkové. Nenechte se bulíkovat od těch, co vám chtějí tohle namluvit. Mužskej se řídí rozumem, kdežto ženská svým instinktem, což je v devíti případech z deseti jenom to, jak se zrovna dneska ráno cejtí.

Henrietta si teď taky namlouvá, že by si ráda vzala Maloneyho, protože je v rejži a protože si myslí, že nemá na světě blízkou duši a já že po ní jdu jako ras. Představuje si, že v Maloneym najde hodnýho manžela, kterej o ni bude pečovat a postaví se mezi ní a špatnej svět jako nárazník.

Pitomost!

Maloney pro ni nebude žádná výhra v loterii. Proč? No copak jsem neviděl ty její malý botičky stát v řadě tehdá v noci, když jsem se k ní vloupal? Ty střevíčky mi řekly, že Henrietta je to, čemu se říká klasa, a ačkoliv je Maloney slušnej mládenec, není zdaleka z toho samýho těsta jako ona. A ještě jedna věc. Jim Maloney si myslí, že ji má rád. Ale doopravdy ji nemiluje. Protože kdyby ji miloval, nedovolil by mi, abych ji tak tejral, jak jsem to z těch svrchu uvedenejch technickejch důvodů dělal. Byl by se proti tomu dokázal jinak postavit!

Budu namouduši rád, až budu mít celej ten případ pěkně v suchu a pod střechou. Uvědomte si, že kromě dvou hodin prochrápanajch v Yumě jsem se plný tři dny a tři noci štval a nemohl si ani lehnout. A víte přece, jak jsem zamilovanej do postele!

Jsem už nějakejch pět set metrů od Haciendy. Sjedu s vozem ze silnice a zajedu do křoví. Pak se opatrně vydám kupředu. Brzy přijdu k motocyklu, kterej si tam nechal ten policista, a vtom už se s ním taky potkávám. Říká, že z Haciendy se nikdo ani nehnul, kromě Fernandeze, kterej jenom zašel do garáže a vyvezl z ní náklaďák před terasu. Pak prej Periera s Fernandezem shazovali z terasy nad vchodem nějaký balíky na vůz; takže to vypadá, že mi všechno bezvadně vychází.

Nevím, proč by se mi tu ten polda měl plíst dál pod nohama, tak mu řeknu, že už se může klidně vrátit do Palm Springsu. Když odrachotí, jdu zadem k Haciendě. Projdu kolem zdi, která vede od garáží k zadnímu vchodu a k tomu skladišti, kde jsem tehdy našel Sagersovu mrtvolu. Dveře jsou sice zavřený, ale já už si dovedu pomoct.

Vejdu, zamknu za sebou, projdu skladištěm a octnu se u dveří do sálu. Nejsou zamknutý, tak je tichounce pootvírám, jen co bych skulinkou nahlídnul dovnitř. Zahlídnu taneční parket. Světla jsou pozhasínaný, ale dveře Perierový kanceláře naproti mě nahoře na galerii jsou pootevřený a v místnosti je světlo. Zaslechnu taky zřetelně Perierův a Fernandezův hlas.

Zapálím si cigaretu a schovávám ji za dveřma, aby snad náhodou nezahlídli ohníček, a čekám asi deset minut. Slyším, že si pořád něco povídají. Pak se Fernandez nahlas zasměje. Za chvíli nato otevře dveře a zůstane v nich stát. Světlo mu padá na obličej a já vidím, že kouří a uculuje se, jako by byl sám se sebou náramně spokojenej.

Pak se vrací dovnitř a za minutku tam odtud vychází se zavazadlem v ruce. Jde po galerii až na konec a je právě nad hlavním vchodem. Zpočátku si myslím, že zajde do posledních dveří, ale jenom kolem nich přejde. Jde ještě dál, až k velikýmu obrazu, kterej visí na zdi.

Tam se zastaví a čeká na Perieru, kterej přichází za ním. Chytnou obraz každej z jedný strany a začnou ho sundávat. Když jsou s tím hotový, opřou obraz o zeď a já vidím, že je za ním jakejsi otvor.

Periera se vrací do kanceláře a zavírá za sebou dveře. Fernandez leze zatím do tý díry a mizí. Strčím do dveří a vcházím do baru a už se plížím po schodech ke galerii. Cestou tahám z kapsy bouchačku.

Jsem rychlej jako blesk a tichej jako myš, a než se kdo naděje, stojím v otevřenejch dveřích Perierový kanceláře s revolverem v ruce.

Je odsud taky dobře vidět na otvor na galerii, kdyby se snad Fernandezovi uráčilo z něj zase vylízt.

Do Periery jako když hrom uhodí. Huba mu div nevylítne z pantů a na čele mu vyskakujou drobný krůpěje potu. Je mi už dávno jasný, že je posera.

„Tak co, Periero?“ povídám. „Nějak to s váma smrdí, ne? Vypadá to, jako by se naši dva zlatý hošánkové odteďka už neměli mít tak dobře, jak se mívali – jako by jim nastávaly smutný časy, he? A teď koukejte dělat, co vám poručím, sice by to s váma mohlo bejt ještě horší. Máte klíč k těmhle dveřím?“

Koktá, že má, a už ho tahá z kapsy. Beru si ho.

„Fajn,“ povídám, „teď vás tady zavřu a nechám vás tu. Dbejte mý rady a buďte tu pěkně zticha, dokud se pro vás nevrátím, jinak by šlo opravdu do tuhýho!“

Vyjdu ze dveří a zamknu je na klíč. O Perieru se myslím nemusím bát. Ten není z těch, co by se o něco pokusili, je strachy podělanej až za ušima. Plížím se po galerii s bouchačkou v ruce, kdyby se snad Fernandez nečekaně objevil.

U otvoru se přikrčím a vlezu dovnitř. Jsem v malý místnosti, zřejmě přímo nad chodbou, co vede od hlavního vchodu do lokálu. Na podlaze stojí lucerna a v jejím světle vidím v levým rohu úzký, železný točitý schody. Tiše po nich scházím dolů a ocitám se v dlouhý kamenný chodbě. Chvilku přemejšlím, než přijdu na to, že tahle chodba vede pod zemí podél tý zdi, která končí u garáží. Původně to byl asi nějakej sklípek. V každým případě je to moc šikovná skrejš.

Chodbou se dostanu k jakejmsi dřevěnejm dveřím. Pode dveřma je vidět světlo. Kopnu do nich a rychle vstupuju dovnitř. Jsem v kamenným sklepě. Je tu pár elektrickejch žárovek – a naproti v rohu vidím Fernandeze, jak strká nějaký papíry do kufru. Na levý straně sklepa jsou dva velký tiskařský stroje a na druhý straně u zdi stojí plno beden; v přihrádkách nad nima jsou různý lahvičky, štětce a šablony.

Tak jsem se teda nemejlil.

„Haló, Fernandezi,“ povídám.

Prudce se otočí. Ukazuju mu bouchačku.

„Jen klid a zhluboka dejchat, milánku,“ radím mu, „protože teď už vám žádný rozčilování nepomůže. To se samosebou rozumí, že by pro vás a pro Perieru bylo lepší, kdybyste uměl líp mířit, když jste se tehdy do mě strefoval. Věděl jsem od prvního okamžiku, že jste to byl vy, ale měl jsem dojem, že vám bude milejší, když před váma budu podezírat Henriettu.“

Blížím se k němu.

„Teď jděte a postavte se pěkně k támhletý stěně a pozdvihněte svý ručky k nebi,“ povídám. „A bejt váma, tak bych sebou moc nevrtěl. Jak zahlídnu, že byste jen mrknul, tak to do vás vpálím jako vy do Sagerse, padouchu jeden všivej!“

Jde s rukama nahoře tam, kam mu ukazuj u.

„Co si u všech ďáblů myslíte, Cautione?“ povídá. „To byste musel…“

„Zavřete klapačku a dělejte, co vám povídám, Fernandezi,“ přeruším ho, „sice vás tady zlikviduju na fleku – ačkoliv bych to udělal moc nerad, protože nechci ochudit elektrický křeslo o fajnovýho zákazníka; už se těším, jak si ten den, co vás budou smažit, dám na oslavu celou flanděru žitný. Otočte se ksichtem ke zdi, pracky držte nahoře a stůjte klidně, nebo vám ji houknu rovnou do páteře.“

Splní mý přání. Nakouknu do kuftru, kterej pakoval. Něco takovýho jste jakživi neviděli! Samý těžký státní papíry, dluhopisy, tisícidolarový bankovky – nač si vzpomenete. Vezmu jich pár do ruky a prohlížím je důkladně ve světle žárovek.

Samej padělek!

„Tak takhle je to, Fernandezi,“ povídám. „Uhádnul jsem to teda přesně. Ledaže jsem si nemyslel, že jste tak velký pitomci. Věděl jsem, když jsem na vás dneska v noci ušil tu boudu s tím vaším svědectvím v New Yorku, že tady začnete vyklízet jako divý, aby vám na to vaše sladký tajemství někdo nepřišel, zatímco budete pryč. Tušil jsem, že vás nachytám v plný práci, až se sem za chvilku vrátím. No a vyšlo mi to.

Předpokládám, že mi teď začnete namlouvat, že tohle není penězokazecká dílna, a i kdyby náhodou byla, tak že vy o tom nic nevíte. Ale měli jste to moc dobře vykoumaný a byl to príma nápad, protože asi nebyl žádnej problém vrazit vašim ctěnejm zákazníkům některý z těchhle vlastnoručních vejrobečků, když už byli tak zlískaný, že by těžko rozeznali právej tác od padělanýho. Nápad to byl skvělej, ale ještě se ukáže, jak se vám vyplatí. Tak pojďte!“

Ženu ho před sebou nahoru, strčím ho do otvoru ve zdi a vedu ho po galerii. Otevřu Perierovu kancelář a postrčím ho dovnitř. Vejdu za ním a zavřu za sebou dveře. Periera sedí u psacího stolu a je strachem celej zelenej.

Prošacuju zběžně Fernandeze a vytáhnu mu ze zadní kapsy bouchačku. Pak mu řeknu, aby si šel sednout vedle Periery. Zamumlá sprostou nadávku.

„Měl jsem bejt chytřejší,“ povídá. „Mohlo mě napadnout, že všechno, co jste vykládal o našem svědectví v New Yorku, je podfuk.“

„Úplně s váma souhlasím, Fernandezi,“ říkám mu na to, „nemůže bejt sporu o tom, že byla blbost mi na to nalítnout. Sehraju vám tady napínavej vejstup, jak zatýkám Henriettu pro vraždu a pro padělání cennejch papírů, a vy mi to sežerete jako dva jelimánkové, kterejma taky v podstatě jste. Domnívali jste se, že se vám konečně podařil váš plán a že za vaše lumpárny si to odskáče Henrietta. Měl bych se vážně urazit, že jste mě pokládali za takovýho blbouna.

Mysleli jste, že ze všeho vyváznete. A ono ne. Dopustili jste se velkýho omylu a budete za něj pykat.“

Stojím a koukám na ně. Periera si drží hlavu v dlaních, vypadá úplně vyřízenej. Ale Fernandez má ruce v kapsách, houpá se na židli a šklebí se.

„Jestli vy dva nejste nejpovedenější párek podlejch všiváků, tak já jsem tureckej papež,“ povídám. „Ale máte se pořád ještě čemu učit. Nepoznal jsem doposud rošťáka, kterej by nebyl tak vychytralej, aby se ze samý chytrosti sám do něčeho nedostal. V tom teda nejste sami. Vaši čistý přátelé – Langdon Burdell, Marie Dubuinetová a noční hlídač James Targull – jsou stejný chytráci jako vy. Taky to bezva zbodali. Zajímalo by vás možná v čem, a já vám to milerád povím.

Pamatujete se, jak jsem tehdy den před svým odjezdem sehrál s Henriettou tu komedii a vytáhnul z ní, co měla dvanáctýho ledna na sobě? Jistě si vzpomínáte, Fernandezi, že jsem vám ukázal listinu, na který to bylo všechno sepsaný, a že jsem vám říkal, že ji pošlu do New Yorku a jestli to Marie Dubuinetová a noční hlídač potvrdějí, že to bude pro mě nezvratnej důkaz, že ta ženská v Granworthovým voze byla Henrietta. Pamatujete se, ne?

Ale jedno nevíte. Jednu maličkost jsem vám neřekl. Že jsem totiž ten popis předělal. To nebyl skutečnej popis šatů, který měla Henrietta na sobě. Měla tehdy v noci černej perziánovej kožich a klobouk, a v seznamu, kterej jsem poslal do New Yorku a kterej jste vy viděl, jsem napsal, že měla hnědej bobrovej kožich s hnědým koženým kloboukem.

A ta husa Dubuinetová a ten kozel Targull spadli oba do pasti, kterou jsem na ně nastražil. Jeden přes druhýho přísahali, že to bylo zrovna to, do čeho byla oblíknutá. Víc jsem nepotřeboval. To mi dokázalo, že záhadná ženská v Aymeisovým voze nebyla Henrietta, nýbrž vaše malá přítelkyně Pauletta Benitová. A taky jsem poznal, že jste v tom všichni stejně namočený. Jakpak se vám to zamlouvá, hošánkové?“

Fernandez i Periera mlčejí jako ryby.

„Věřte mi, že jsem při svým povolání poznal už moc prašivějch dobytků,“ pokračuju, „a že jsem se setkal s chlapama, který by se nezastavili před ničím, ale pánbuví že vy s tím vaším ďábelským plánem dáte všem fleká. Zvedá se mi z vás žaludek.“

Periera zasténá a dá se do breku. Navíc se taky pořádně potí. Je akorát zralej na doražení. Jdu ke stolku a naleju do sklenice trochu whisky. Vrátím se a podávám mu ji.

„Napijte se, chlapečku,“ povídám, „dokud to ještě jde. Pochybuju, že by vám dali loknout, než vás budou smažit.“

Podívá se na mě zničeně.

„Seňore,“ sípá. „Mě nemohou poslat na elektrické křeslo. Já jsem nic neudělal, nikoho jsem nezabil.“

„Hm,“ já na to.

Přitáhnu si židli, sednu si a koukám na něho. „Poslouchejte, vy mý neviňátko, máte doufám dost rozumu, abyste věděl, že jste v bryndě. Jestli jste jen trochu chytrej, tak si koukejte trochu polepšit, pokud to půjde. To vaše penězokazecký umění mě teď zrovna moc nezajímá. O tom už vím všechno, a co nevím, to si snadno domyslím. Ale chtěl bych se moc rád dovědět tohle: Jeden z vás dvou syčáků zastřelil Jeremyho Sagerse. Tuším, kterej z vás to byl. Vzal jsem si totiž do hlavy jednu věc – ten, kdo ho odprásknul, se za to bude smažit. Ten druhej z toho vyleze se zdravou kůží. Dostane jen pět až dvacet let za spoluúčast na falšování papírů.“

Odmlčím se a zapaluju si cigaretu. Dávám si na čas, ať se pěkně dusejí ve vlastní šťávě.

Za chvilku pokračuju.

„Teď teda nemáte nic jinýho na práci než si rozmyslet, kterej z vás bude za to souzenej. Jestli některej z vás chce shodit toho druhýho, mně je to fuk. Jinak vás stisknu za tu vraždu oba, a když se soud nebude moct rozhodnout, dá vás za to usmažit taky oba. Radím vám tedy, abyste si to rozmysleli, jinak se budou za jedno zabití píct místo jednoho syčáka dva.“

Sedím a čekám. Fernandez se pořád ještě šklebí a pořád se houpá na židli. Kouká na mě a kolem úst má posupnej úsměšek.

Ale Perierovi zřejmě není nijak hej. Potí se víc než předtím a ruce se mu třesou. Čekám, že za chvilku začne Fernandeze shazovat. U zbabělejch poserů, jako je on, je to běžný. Nemejlím se. Civíme jeden na druhýho asi půl minuty a pak spustí:

„Já jsem nikoho nezastřelil, seňore. Já – já jsem nikdy v životě nikoho nezabil, ani jediného člověka. Já nikdy neměl revolver. Mluvím pravdu. Já jsem Sagerse nezabil!“

„Tak vy jste to teda nebyl,“ povídám. „Dobře, Periero – a teď mě poslouchejte. Budu mluvit sám a vy řekněte jenom ano, když budu mít pravdu; a pak už jenom podepíšete prohlášení na komisařství v Palm Springsu.“ Zahodím dokouřenou cigaretu a jdu si nalejt whisky. Jsem s vývojem věcí spokojenej a doufám, že za nějaký dvě hodiny bude celej případ jako na dlani. Vracím se s pitím a usedám. Zapaluju si novou cigaretu.

„Tak pěkně od začátku, Periero,“ povídám. „Když jsem začal vyšetřovat tu záležitost s falešnejma papírama a jel za Langdonem Burdellem do New Yorku, ten chlap vám hned zatepla sdělil, že už se do toho vložily státní úřady. Ale nejen to – vyšťáral taky mou fotografii, napsal na ni ‚To je on‘ a poslal ji Fernandezovi, aby mě poznal, až se tady objevím. Našel jsem tu fotku v koši na odpadky ve skladišti za barem, tam, kde byla v ledničce schovaná Sagersova mrtvola.

Přijedu teda sem. Vrazím do podniku a jsem si jistej, že mě tu nikdo nezná. Sehraju velkej vejstup se Sagersem, aby mi mohl ohlásit, co se tu dověděl. Jenže vy dva víte dobře, kdo jsem, a dojde vám, že můj spor se Sagersem a ta smiřovačka potom byla jenom komedie a že Sagers se mnou spolupracuje.

Dobře. Ještě tu noc, když zavřete lokál – a zavřete ho tehdy nápadně brzo – přijde Sagers za váma sem nahoru a vykládá vám, co jsem mu poradil. Říká, že mu nějakej dobrodinec v Mexiku odkázal prachy, a že tedy dává výpověď a odjíždí do Arizpe. Rozloučí se s váma a vyjde z kanceláře. Projde po galerii a dochází ke schodům, když Fernandeze napadne, že ví možná víc, než by vám dvěma bylo milý. Není ostatně vyloučený, že když jsem tehdy odsud odjel, mohl Sagers náhodou na něco přijít, třebas na ten otvor za obrazem – co já vím!

V každým případě vyjde Fernandez za ním a vystřelí na něj přes sál. Zraní Sagerse do nohy, ten upadne na schody, Fernandez znova pálí, ale Sagers pořád ještě žije, má příliš zdravej kořínek. Fernandez jde tedy za ním až na schodiště a střelí do chudáka z bezprostřední blízkosti. Dokonce tak zatraceně zblízka, že má Sagers na šatech stopy po střelným prachu a ožehnutou kůži. Konečně se tedy chudák Sagers rozhodne vypustit duši z těla. Fernandez ho chytne za kravatu a za košili – z kterejch jsem pak našel útržek na schodech – přehodí si ho přes rameno, hromotluk je na to dost velkej, a mrtvolu strčí do ledničky ve skladišti.“

Umlknu a dívám se na Perieru. Brečí jak malej a slzy mu tečou po tvářích.

„Tak co, Taliáne,“ povídám, „mám pravdu, nebo ne?“

Nemůže mluvit, a tak jen kejvá hlavou. Fernandez po něm loupne očima.

„Přestaneš kejvat tou palicí?“ křikne na něho. „Nevíš, co děláš. Všechno bys tomu zatracenýmu všivýmu fízlovi odkejval, a on tě za to pořádně skřípne.“

„Koukejte se, Fernandezi,“ povídám mu. „Nenuťte mě, abych vám ukázal, co dovedu. Jednou už jste to ode mě schytal, ale buďte ubezpečenej, že by to podruhý bylo horší. Nechte tu klapačku pěkně zavřenou. V týhletý scéně hrajete Němou z Portici.“

„Pitomost!“ povídá Fernandez. „Stejně byste ze mě nevyrazil ani slovo. Nevím vůbec, o čem tady žvaníte. Ode mě neuslyšíte ani ‚ň‘, dokud nebudu mít svýho právního zástupce.“

To mě rozesměje.

„To je psina, jak si každej z vás potrpí na právního zástupce,“ povídám.

Periera se zatím sebere a je zase schopnej mluvit.

„Povím, povím vám pravdu, seňore,“ koktá. „Bylo to tak, jak říkáte. Sagerse zabil tady Fernandez. Myslil si, že moc ví. Pohřbil ho na konci zdi za garáží, sám jsem to viděl.“

Mrknu se na Fernandeze. Stále se ještě ušklibuje a houpá se na židli dopředu a dozadu. Teď se zaklání tak daleko, že musí co nejdřív spadnout, a najednou, než se naděju, hrábne po zásuvce psacího stolu. Prudce ji otevře, vytáhne z ní bouchačku a čtyřikrát vystřelí na Perieru. Periera zařve a pak začne kňučet.

Skácí se na stůl. V tom okamžiku stisknu spoušť. Střelím Fernandeze dvakrát přímo do osrdí.

Svalí se ze židle. Jdu k němu a za sebou slyším pořád ještě kňourat Perieru. Fernandez ke mně vzhlídne a pokouší se promluvit. Pramínek krve mu vytéká z koutku úst. Stále se ještě šklebí – vypadá jako ďábel.

„Nesmysl… nesmysl!…“ vyrazí. „Křeslo pro mě ne… ne…“

Je po něm.

Periera už taky ztichnul, má to asi za sebou. Když na něj pohlídnu, vidím, že se nemejlím. Na očích už má skelnej lesk.

Obrátím se zase k Fernandezovi. Leží zkroucenej na zemi a vyhaslý oči mu civějí do stropu.

Tak tu ležejí blízko sebe – dva chytráci, který si mysleli, že ujdou spravedlnosti. Syčáci, který si namlouvali, že můžou provést každou lumpárnu, která je napadne. Fernandez – surovej, nízkej rváč, co měl než bicepsy a bouchačku; Periera – špinavěj zbabělej Talián, kterej se vezl s ním. Všichni končejí takhle. Buď to dostanou takhle jako ty dva, nebo umírají v elektrickým křesle tuhý hrůzou a blekotají něco o svejch mámách. Je mi z nich nanic. Překročím Perieru a jdu zavolat Mettse. Spojení dostávám hned.

„Haló, Mettsi,“ povídám. „Tady márnice. Leží tu párek těžkejch darebáků, můžete si je dát odvízt ještě dnes v noci.“

Pak mu vyložím, co se tu stalo. Nijak zvlášť ho to nepřekvapuje. Říká, že mi Fernandez ušetřil spoustu nepříjemností, když odprásknul Perieru a sám se dal odbouchnout.

Ptám se, co je novýho u něj. Ticho po pěšině, říká. Henrietta s Maloneym prej probírají situaci a lámou si hlavu, co to všechno má znamenat. Maloney že je tak ospalej, že sotva drží oči, a on, Metts, si vykládá pasiáns.

„Oukej,“ povídám. „Ale ještě byste mohl pro mě udělat jednu maličkost. Pošlete někoho ze svejch lidí, ať splaší nějakou slušnou rakev pro Sagerse. Pohřbili ho tady nablízku a já bych rád sebral, co z něj zbylo, a pochoval ho někde na lepším místě. Můžete to nějak zařídit?“

„To se rozumí, Lemmy, spolehněte se,“ říká. „Vy jste to ale roztočil! Člověku se z tý rychlosti motá hlava. Mimochodem jak dlouho tu máme všichni takhle trčet? Copak vy nepůjdete nikdy spát?“

„Mějte ještě chvilku strpení,“ povídám. „Představení se schyluje ke konci. Musím se ještě stavit na Henriettiným ranči pro nějakou maličkost, a pak s tím budu sakumprásk hotovej. Ještě mi řekněte, jak se má moje malá přítelkyně Paulettka?“

„Znamenitě, jak jinak,“ říká Metts, „asi jako kočka, když ji rozbolejí všechny zuby. Byl jsem u ní před půlhodinou v cele. Dozorkyně z ní přijde asi o nervy. Křičí, že chce právního zástupce, a nemůže se dočkat rána, na kdy jsem jí ho objednal. Poslední zpráva je, že přestala pobíhat jak tygřice v kleci a lehla si. Možná, že už spí.“

„Tak poslouchejte, Mettsi. A můžete se radovat, protože tohle už je namouduši poslední věc, s kterou vás budu otravovat. Asi tak za půl hodiny dejte Paulettku vzbudit. Vytáhněte ji z vězení a zaveďte ji k sobě do obejváku. Kdyby se nějak kroutila, tak ji ozdobte náramkama. V žádným případě nepřipusťte, aby se setkala s Henriettou nebo s Maloneym, nebo s kýmkoli jiným, dokud se u vás neobjevím. Až se vrátím, tak to všechno skoncujeme.“

„Dobrá,“ povídá. „Zařídím to, jak si přejete. Na shledanou Lemmy.“

Zavěsím a jdu si nalejt whisky. Potom si zapálím cigaretu a dám si pořádnýho šluka. Obojí mi moc bodne.

Trochu pak uklidím. Chytnu Fernandeze a posadím ho znova na židli a Perieru narovnám. Vezmu z psacího stolu kus lepenky a odcházím. Ve dveřích se ještě naposled podívám na ty dva nepovedený gangstery.

Pak zhasnu, zavřu za sebou dveře a nalepím na ně pár pásků lepenky, aby tam nikdo nevlezl, dřív než přijde Metts se soudní komisí.

Postojím chvilku na galerii a dívám se dolů na taneční parket. Svítí sem měsíc a celá místnost je plná divnejch světlejch skvrn a stínů.

Hacienda vypadá pustě a uboze jako každej lokál, když se to v něm nehemží tančícíma dvojicema, nehraje hudba a když v něm krásný slečny neprovozujou svý kouzla a jiný neplechy.

Nepořádný měsíční skvrny tu ubohou pustotu ještě podtrhujou.

Sejdu dolů a vycházím zadním vchodem ke svýmu vozu.

Je mi najednou tak lehko u srdce, ale když spustím startér, cejtím, že jsem utahanej jako pes. Šlápnu na plyn a jedu k malýmu ranči, kde bydlí Henrietta.

Na dveře tluču marně, nikdo mi neodpovídá. Henriettina posluhovačka se tady asi bála zůstat sama přes noc a někam odešla.

Otevřu dveře paklíčem a vystupuju do Henriettiný ložnice. Jak vejdu, dejchne na mě její vůně – vždycky jsem měl chanel moc rád! Zrovna přede mnou stojí řada jejích střevíčků a v měsíčním světle se tu a tam zaleskne stříbrná spona nebo nějaká ozdůbka. Přes židli – zrovna jako tenkrát – je přehozenej hedvábnej ranní plášť.

Přiznám se vám, že je mi v tomhle pokoji nějak dobře. Patřím k lidem, co věřejí, že pokoj jim může říct moc o člověku, kterej ho obejvá…

Ale hned se zas ovládnu, protože pozoruju, že se stávám kapku sentimentálním, a to mi zrovna moc nesvědčí, nemyslíte?

Pustím se do práce. Prohledám celej pokoj, obrátím všechno vzhůru nohama, ale ne a ne najít, co potřebuju; přijdu na to, až když se skoro vzdávám naděje.

Ve skříni na šaty v koutě leží pouzdro na dopisy. Probírám různý psaní a papíry, až najdu dopis psanej Granworthem Aymesem. Je asi rok starej a Henrietta si ho schovala zřejmě kvůli seznamu knih, který chtěl Aymes opatřit.

Nesu si dopis ke světlu a pročítám si ho. Pak ho zastrčím do kapsy, sednu si do křesla, na kterým je ten voňavej plášť, a chvilku přemejšlím.

Potom se zvednu a odcházím. Sednu do vozu a rozjíždím se zpátky do Palm Springsu.

Teprve teď mám všechno jako na dlani. Ten Aymesův dopis je poslední tečka za případem. Jsem otrlej chlap, ale z celý týhle lumpárny se mi chce zvracet.

Měl jsem už co dělat s mnohejma hnusnejma případama a viděl jsem moc nechuenejch intrik a podfuků. Honím gangstery takřka od tý doby, co existujou, a není toho moc, čemu bych se ještě mohl přiučit.

Ale věřte mi to nebo ne, tohle je nejšpinavější a nejodpornější velelumpárna, s jakou jsem se kdy setkal. Je to svinstvo, který by mohlo přimět mazanýho a nelítostnýho vraha, aby zahodil bouchačku a začal chodit na roráty. Rád bych byl viděl Fernandeze, jak se smaží. Ten padouch patřil na elektrický křeslo a je mi líto, že jsem ho musel odprásknout. A dřív než udělám nad celým případem kříž, tři nebo čtyři lumpové se projdou z domu odsouzenejch k elektrickýmu fotelu, a až tam dojdou, dám si celou flanděru whisky, abych to oslavil!

Začnu si zpívat Kaktusovou Lízu. Ta mi zas trochu spraví náladu a vezme mi tu ošklivou chuť z úst.

14

Koukám na ně.

Sedím za Mettsovým psacím stolem v jeho obývacím pokoji. Za deset minut budou čtyři. Metts sedí v hluboký lenošce v rohu, pokuřuje dýmku a tváří se, jako by trable sešlost nebyla nic zvláštního. Henrietta s Maloneym seději na široký pohovce a Pauletta na židli naproti nim s talkovým tím vševědoucím úsměvem, jako že všichni, kromě ní, jsou pitomý a trapný cvoci.

Je úplný ticho. Pokoj vypadá útulně a vlídně, protože Metts zhasnul všechny světla a rozsvítil jenom stojací lampu v rohu za Paulettou. Světlo jí padá na tvář a vypadá v něm, ďáblice, ještě líp než jindy.

Pořád tvrdím, že se ženskejma člověk nikdy neví. Podívejte se třebas na tuhle Paulettu. Sedí tu, pěkná a elegantní, má príma tělo i obličej, má společenskou jistotu a osobnost a pámbuví co všechno, ale místo aby ty svý přednosti využila k něčemu dobrýmu, rozsívá dračí semeno, kudy chodí.

Často se podivuju, co takovýhle slečny svede z cesty. Jakej záhadnej brouk jim vleze na mozek, že se z nich stane pramen všech možnejch malérů; nepoznal jsem totiž ještě žádnýho lumpa a žádnou neplechu, aby za tím nevězela nějaká potvora. A ten francouzskej chlapík, co vymyslel tohleto „cherchez la femme“, se jistě vyznal v tlačenici. Já aspoň jsem za každým případem, s kterým jsem měl co dělat, nakonec objevil nějakou slečnu, kvůli který to vlastně všechno začalo. Ale možná, že to právě dělá život takovým zajímavým.

„Tak, mý drahý přátelé,“ zašklebím se na ně, „tohle je tedy konec pohádky. Je možná kapku proti zvyklostem, že konám tenhle sjezd bez Paulettinýho právního zástupce. Ale nebojte se, Pauletto, nebudu vám klást žádný otázky a nechci na vás žádný prohlášení.“

Podívám se na Henriettu.

„Vy jste na to, chudáčku, doplatila nejhůř,“ povídám. „Byl jsem na vás ostrej a způsobil jsem vám ošklivý chvilky, ale byl to jedinej způsob jak dojít k nějakejm výsledkům. Když jsem vás tehdá povolal na policii a tejral vás kvůli tomu oblečení, hrál jsem jenom komedii. Musel jsem ji sehrát kvůli Fernandézovi a Perierovi. Odjížděl jsem hned druhej den do Mexika a potřeboval jsem v nich vzbudit domněnku, že je případ vyřízenej a že jste to vy, koho zatknu a kdo si to všechno odskáče.

To samý divadýlko jsem uspořádal dneska večer, když jsem vás stisknul za zavraždění Aymese. Musil jsem ty chlapy utvrdit ve víře, že jsem s případem hotovej, vy že jste vinna a je že vezmu s sebou do New Yorku jako svědky. Věděl jsem, že budou-li mít zejtra odjet, začnou horempádem vyklízet svou penězokazeckou dílnu. Tušil jsem, že tam někde je, ale oni mi k ní museli ukázat cestu, a tohle byl jedinej způsob jak to navlíknout. Je mi to moc líto, drahoušku, ale až skončím, tak to všechno jistě pochopíte.“

Henrietta se na mě pousměje.

„Všechno je v pořádku, Lemmy,“ povídá. „Mrzí mě, že jsem se dala strhnout a byla na vás hrubá. Mohla jsem vědět, že jste příliš chytrý, než abyste mě podezíral z vraždy.“

„Tak sláva,“ povídám. „Mám toho na srdci spoustu a prosím vás, abyste mě pozorně poslouchali. Zvláště vy, Pauletto, protože to, co teď uslyšíte, od základu změní celej váš velectěnej život. Řekl jsem už, že z právnickýho hlediska je tenhle náš dejchánek něco neobvyklýho, ale koná se pro vaše dobro. Až si všechno vyslechnete, můžete se odebrat zpátky do basy, o všem uvažovat a rozmyslit si, co zejtra ráno řeknete tomu svýmu právnímu zástupci.

Předně tedy – Fernandez a Periera jsou mrtvý. Periera shodil Fernandeze a ten ho za to odprásknul. Já jsem zas odstřelil Fernandeze. To bysme teda měli. Oba dva byli namočený v tom švindlu s papírama a zodpovědnej za to byl Granworth Aymes.

Aymes přišel na bezvadnej nápad. Bylo o něm známý, že hraje na burze. Hrál, ale jen někdy. Když vyhrával, bylo všechno oukej, a když to projížděl, pomáhal si penězokazectvím. Hacienda Altmira, kterou vystavěl, byla k tomu jako stvořená. Nebyl to snad dobrej nápad? Začali tím, že Periera tisknul falešný peníze, protože se v herně snadno pustily do oběhu. Lidi, který chlastají, nemají ve zvyku prohlížet si bůhvíjak pečlivě bankovky, co získají ve hře nebo dostanou vyměněný za žetony; a většina těch, kdo v Haciendě hrávali, si sem zajeli odjinud. Když přišel někdo z Palm Springsu, dávali si ty syčáci dobrej pozor, aby mu nepodstrčili nepravý prachy. I tak se našlo dost kořenů, kterejm je mohli vrazit.

Pamatujete se, Mettsi, jak jste mi ten první večer vypravoval, že jste našli na poušti nedaleko Altmiry mrtvolu nějakýho chlapíka, kterýmu někdo rozbil hlavu? Říkal jste tehdy, že se to pravděpodobné přihodilo v herně. Zřejmě jste se nemejlil. Byl to asi jeden z mála těch, který ztropili rámus, když poznali, že dostali falešný bankovky. A tak ho klidně odkrouhli. V každým případě ten nápad užívat Haciendy pro rozšiřování falešnejch peněz byl náramně dobře vymyšlenej. Všechno šlo jako po másle. Teprve později se pustili do padělání cennejch papírů a za chvíli vám povím, co je k tomu přimělo.

Celá ta banda byla dobře sehraná. Aymes byl jejich vůdce a všichni – Langdon Burdell, sluha, šofér a panská – s ním táhli za jeden provaz. Podle mýho mínění to takhle váleli hezky dlouho.

Teďka vám teda povím, proč se pustili do dalších podniků a proč nadělali i ty papíry za dvě stě táců, který hodili na krk Henriettě. Je to napínavej příběh a dáma, která to všechno spískala, sedí tady mezi náma.“ Zašklebím se na Paulettu. Podívá se na mě a nahlas, divadelně se zasměje. Je ještě plná bojovný síly, vším pohrdá, všemu se rouhá, všechno je jí fuk.

„Taky vám se musím omluvit, Pauletto,“ povídám. ,,Za to, že jsem vás sem přitáhnul jako obviněnou z vraždy Granworthe Aymese. Vím, že jste ho nezabila, ale byla to tehdy nejpohodlnější vejmluva. Teď – prozatím – jste-tu coby spolupachatelka při padělání cennejch papírů, ale neračte předem jásat, dámo. Počkejte trpělivě, až domluvím, a pak se můžete chechtat podle libosti.

Tedy abych pokračoval. Asi tak před rokem se Granworth seznámil s Paulettou. Zbláznil se do ní a ona se zbláznila do něho. Byl – aspoň si to tak představuju – z těch neodpovědnejch slabochů, který vždycky přitahuje silná osobnost, jako je tady naše Paulettka. Dají to dohromady, leccos spolu prožijou, a Pauletta se doví o tom penězokazeckým podniku.

A dostane pekelnej nápad. Má totiž muže a ten je na tom moc bídně. Má tuberu a musí pořád sedět doma. Nejezdí do New Yorku a netuší, co jeho milovaná ženuška vyvádí s Granworthem.

Vypadá to, že už si na tom světě dlouho nepobude, ale Pauletta nemá chuť čekat, až natáhne bačkory, aby se konečné dostala k jeho penězům. Přiměje Rudyho Benita, aby pověřil svejma burzovníma záležitostma Granworthe Aymese, a Granworthovi poradí, aby všechny papíry a akcie, který má Rudymu opatřit, dal vyrobit na Haciendě. Jinak řečeno aby prachy strčil do kapsy a Rudymu za ně vrazil bezcenný padělky.

Rudy se nic nedoví, protože Pauletta je milující ženuška, která se za něho stará i o finanční záležitosti, rozumíte? Kromě toho je Rudy příliš slabej a nemocnej, než aby zkoumal papíry pod lupou, a svý obětavý manželce plně důvěřuje.

Můžete se tedy poučit, jaký všivárny si dovede taková dámička vymyslet, když se do toho dá. Jiná, kdyby byl její muž slabej jak pára nad hrncem, by čučela doma a ošetřovala ho. Ale to Paulettku ani nenapadne. Pauletta je z jinýho těsta.

Podfuk se jim povede a všechno jde jako na drátkách. Za pár měsíců je Rudy oškubanej dohola. Nemá nic než balík falzifikátů.

Ale jednoho krásnýho dne – když si asi Paulleta vyhazuje z kopejtka s Granworthem – pozve si Rudy odborníka a dá se znova prohlídnout. Lékař konstatuje, že má Rudy na kahánku, ale že by mohl ještě nějakej čásek vydržet v dobrým suchým podnebí, jako je v Arizoně nebo v Mexiku. Rudy si řekne, že to zkusí, a při tý příležitosti se rozhodne zjistit si, jak je na tom s financema. Nejspíš vytáhne z Paulettinýho sejfu pár akcií a zajde si za místním bankéřem pozeptat se, jakej ty a ty papíry mají zrovna kurs a jak brzo by se daly zpeněžit. Můžete si představit, jak mu asi bylo, když se dověděl, že je to všechno mizernej šmejd – že to nemá ani cenu papíru, na kterým je to tištěný.

To víte, že mu není, chudákovi, do zpěvu! Když se Pauletta vrátí, vybafne s tím na ni a chce vědět, jaká lumpárna se to vlastně děje za jeho zádama.

A Pauletta? Nemůže mu přece říct, že v tom má sama prsty. Tváří se, že je Granworth Aymes vzal na hůl oba. Utěšuje Rudyho, aby si nedělal starosti, protože Aymes zrovna vyhrál na burze těžký prachy – což je náhodou pravda – a ona že už ho donutí, aby je vyklopil, nebo že ho dají hned sebrat.

Ale můžete na to vzít jed, že přitom nenávidí Rudyho z celý duše. Předně je jí protivnej, že je tak ošklivě nemocnej. A pak ho nenávidí za to, co mu sama provedla, protože si ve vzácnejch chvilkách přece jen uvědomuje, jaká je mrcha. Ale když ten nemocnej chudák vyvine tolik duševního úsilí, že pozná, jak ho brali u huby, rozzuří se jako lítice a od tý chvíle ho nenávidí víc než mor. Telefonuje hnedka Granworthovi do New Yorku, že jim Rudy přišel na ten podfuk a že mu musejí peníze vrátit, aby držel hubu.

Granworth slíbí, že to nějak zařídí, ale moc nadšenej tím není. Povím vám proč. Vydělal právě na burze dvě stě padesát táců a rozhodnul se, že zanechá toho svýho vedlejšího povolání a dá se na správnou cestu. Kromě toho už není do Pauletty tak žhavej, jako bejval. Jde v těch svejeh úmyslech dokonce tak daleko, že dá svý ženě dvě stě táců a uzavře velkou pojistku na život. Nijak zvlášť ho netěší, že má vyklopit Rudymu takovej obnos, ale řekne Paulettě, že to udělá, aby byl Benito zticha. Jenomže Rudymu to všechno vrtá hlavou. Začíná větřit, že v tom Pauletta není nevinně. Vyptává se semhle támhle, a dovídá se, že mu Pauletta s Granworthem vesele zahejbala – že jejich jména jsou všude dávaný dohromady. Ví, že Granworth je lump, a začne podezřívat Paulettu, že není o nic lepší. Tak si tedy sedne a napíše anonymní dopis Henriettě. Prozradí jí v něm, že její muž má jinou, ale nenapíše koho. Udělá to proto, aby si Henrietta na Granworthe došlápla a zatrhla mu jeho pletky s Paulettou.

Dostáváme se teď pomalu k době, kdy se celá ta mela pořádně roztočila. Henrietta napíše Granworthovi pár dopisů z Hartfordu, kde je na návštěvě. Vyčítá mu v nich jeho nedovolenej poměr. Granworth je teď v dvojí bryndě. Potřebuje získat těch dvě stě táců v poukázkách, který jsou uložený v bance v sejfu na Henriettiný jméno, aby uklidnil rozkacenýho Rudyho, a musí to udělat tak, aby se Henrietta o ničem nedověděla. Jak to províst? Pustí se do toho, hned jak dostane první Henriettinej dopis.

Nechá si od Periery natisknout příslušnej počet papírů a uloží je do sejfu místo těch pravejch. Henrietta na to hned tak nepřijde a Rudy dá taky pokoj, když dostane peníze zpátky. Pauletta říká, že Rudy už dlouho nevydrží, a Granworth doufá, že po jeho smrti dostane zas pravý papíry zpátky.

Vyloží Paulettě svůj plán. Pauletta s tím souhlasí, protože si je jistá, že při troše opatrnosti jim to musí všechno vyjít. Ale oba zapomínají na jedno. Nepočítají s Rudým Benitem, kterej teď už nepodezřívá jenom Granworthe, ale i svou milovanou ženušku.

Čímž se dostáváme k onomu osudnýmu dni. K dvanáctýmu lednu – kdy se Granworth Aymes zřítí na Cotton’s Wharfu s autem do řeky. Podle mýho názoru je to moc zajímavej den. Odvažuju se dokonce tvrdit, že při svejch velkejch zkušenostech s lumpama jsem ještě nepoznal tak památnej den, jako byl ten dvanáctej leden.

Je to datum, na který žádnej z vás do smrti nezapomene, a co se mě týče, budu si ho asi taky dobře pamatovat. Toho dne, 12. ledna, oznámí Pauletta Rudymu, že pojede do New Yorku vytáhnout z toho darebnýho Granworthe dvě stě papírů, o který Rudyho ošidil. Rudy ji vyposlechne, a myslí si přitom svý. Má už Paulettu prokouknutou a chystá se, že se podívá do New Yorku za ní. Neprozradí jí ovšem, co má v úmyslu.

Granworth není dvanáctým lednem taky nijak zvlášť nadšenej. Jednak bude muset Paulettě odevzdat dvě stě tisíc v pravejch papírech, a navíc mu Henrietta ve svým třetím dopise oznamuje, že se dnes vrátí do New Yorku, aby si s ním od plic promluvila o tý druhý a o tom, jak si to představuje dál.“

Rozhlídnu se kolem sebe. Metts sedí, drží dýmku v ruce a kouká na mě jako zhypnotizovanej. Henrietta se dívá přímo před sebe. Není jí, chudákovi, asi moc příjemný slyšet všechny ty zvěsti o Granworthovi. Na druhý straně pokoje se Pauletta opírá o lenoch židle a nespouští ze mě oka. Kolem úst jí pohrává něco mezí úsměvem a úsměškem. Sedí klidně, ani nemrkne, jako by byla zkamenělá.

‚Je odpoledne dvanáctýho ledna,“ pokračuju. „Pauletta přijíždí do New Yorku, aby si vyzvedla od Aymese cenný papíry, a za ní – pěkně tajně a vskrytu – ubohej, na smrt nemocnej Rudy Benito. Prokašle celou cestu a pohromadě ho drží jedině nenávist k manželce, která ho zrazuje s chlapem, co ho přivedl na mizinu.

Rudy to má promyšlený. Najme si pravděpodobně pokoj v nějakým malým, klidným hotýlku, aby si po cestě odpočinul a nabral sílu k velkýmu vejstupu s Aymesem. Nechejme ho tam zatím odpočívat.

Pauletta přijde odpoledne za Granworthem do kanceláře. Možná, že je u toho Langdon Burdell, možná, že jsou sami. Znovu mu vyloží, že jedinej prostředek, jak utišit Benita, je dát mu ty prachy. Neví, že Rudy podezřívá ji, a utěšuje Granworthe, že Benito stejně brzy umře a že to pak budou spolu koulet dál.

Granworth jí poukázky dá a řekne jí, jak se mu povedla ta bouda, co ušil na Henriettu. Jak mu Periera vyrobil zrovna takovej balík papírů, jako dává jí. Těma že ale zase obšťastní Henriettu! Dovedu si představit, za jakej povedenej kanadskej žertíček to oba považujou. Můžou se nad tím uchechtat.

Když se dosyta nasmějou, svěří Granworth Paulettě novinku – že Henrietta přijede dneska do New Yorku a že mu chce kvůli ní vycinkat. Pauletta z toho má psinu. Nemusíte vůbec pochybovat, že se baví znamenitě. Pak chce vědět, co proti tomu Henrietta hodlá podniknout. Granworth myslí, že mu asi pohrozí rozvodem, když se s Paulettou nerozejde. Říká, že si bude troufat, protože se cejtí pevná v kramflekách; myslí si totiž, že má v bance dvě stě táců, a netuší, že pravý papíry jsou v tahu a že místo nich má ve schránce bezcennej šmejd.

Vůbec nepochybuju, že to Paulettu a Granworthe znova rozesměje, div je to neztrhá.

Pauletta potom řekne, že je hrozně zvědavá, jak ten bugr s Henriettou dopadne, a že by se to ráda hned zatepla dozvěděla. Proč ne, povídá Granworth – ať prej tu na něho počká, že se sem asi kolem půl devátý vrátí, až si to s Henriettou odbude, a že se tomu můžou spolu zasmát do třetice.

Pauletta slíbí, že tu bude večer čekat, a vrátí se do svýho hotelu. Nakrémuje si nejspíš obličej a dá si nějakej dobrej koktail Jistě je blažená, že všechno tak dobře klape.

Celou tu dobu ubohej Rudy odpočívá ve svým tichým hotýlku, kašle a sbírá síly, aby mohl Granworthovi pořádně vysvětlit, co o něm soudí. Ale možná že to nesvede. Možná, že se mu nepodaří se vzpamatovat. A tak leží a leží a čeká a čeká, až se dost sebere, aby se toho mohl odvážit. Jestli jste někdy znali chlapíka, kterej měl tuberu v nejvyšším stupni, víte, co to je, a budete Rudyho upřímně litovat.

Granworth zatím čeká v kanceláři, až mu Henrietta zavolá.

Ta se ozve až k večeru. Říká, že s ním musí nutně mluvit, a ptá se ho, kde se setkají. Umluví si s ní schůzku v kavárně, že tam za ní přijede vozem a tam si to všechno povědí.

Nejdřív vypije Granworth několik sklenic whisky. Je v náladě a má plno kuráže. Henriettě pak řekne, že mu na ní houby záleží, ať dělá, co umí. Když mu Henrietta pohrozí rozvodem, jestliže se nerozejde se svou milenkou, odsekne jí, že je mu to jedno, ale že se radši vystěhuje, než by jí platil alimenty. Henrietta mu odpoví, že o alimenty nestojí, protože má ty cenný papíry. Tomu se Granworth jistě srdečně zasměje a už se těší na tu legraci, až se vrátí za Paulettou do kanceláře.“

Odmlčím se, protože se ozve ťukání na dveře. Metts vstane a jde se podívat, co je. Prohodí pár slov s policistou, kterej klepal, a nese mi dva telegramy. Otevřu je a čtu. Jeden z nich je z naší ústředny v New Yorku a druhej je od kapitána mexický policie v Zoni – z mexický centrální stanice v Mexicali.

S oběma jsem moc spokojenej.

Položím je před sebe na stůl a pokračuju.

„Henrietta se už s Granworthem dál nebaví. Ví, že je zlískanej a že by nic nepořídila. Vstane a jede zpátky na nádraží. Prvním vlakem se vrátí do Hartfordu v Connecticutu. Víme, že skutečně odjela, protože pokladník i průvodčí ji poznali podle fotografií a potvrdili, že jela vlakem v osm padesát.

Vraťme se teď ke Granworthovi. Ten sedá do auta a vrací se do kanceláře. Je asi půl devátý a Granworth už se těší na Paulettu – jak se zase nasmějou, až jí bude líčit rozmluvu s Henriettou, a jak si pak spolu vyjdou někam na večeři.

Když vejde do kanceláře, čeká na něho Pauletta a s ní Langdon Burdell. Aymes je tak nadranej, že za sebou zapomene zavřít dveře od kanceláře. Kdyby je byl zavřel, nevyprávěl bych vám teď tenhleten příběh.

Přijde do svý pracovny, naleje si novou sklenici a rozchechtá se na celý kolo. Vypravuje Paulettě a Burdellovi o svý rozmluvě s Henriettou. Vykládá jim, jak mu chudák hloupá hrozila rozvodem, protože si myslí, že má peněz jako želez, ačkoliv všechno, co má, je balík potištěnýho papíru.

Všichni tři se můžou popukat nad tím ohromným vtipem, a když jsou v nejlepším, otevřou se dveře a v nich se objeví Rudy Benito, kterej ve vedlejší místnosti všechno vyslechnul.

A Rudy spustí. Poví jim, co si o tom všem myslí, a na nic nezapomene. Řekne Granworthovi, co je za podlýho, mrzkýho ničemu, a pak po zásluze znectí Paulettu. Poví jí, co soudí o nízký děvce, která pomáhá při okrádání vlastního umírajícího manžela a která se tu válí smíchy, jak se svým čistým milencem každýho podvedla.

Stojí tam a ukazuje na ně prstem. A ještě něco jim pak řekne.

Prohlásí, že ho nezajímá, jestli je Aymes ochotnej vracet peníze nebo ne, protože rovnou odsud stejně půjde na policii. Poví jim tam o celým tom hnusným podvodu a dá je oba zavřít, ať všichni lidi vědí, co jsou ty dva za odpornou sebranku.

A jak to bylo dál? Nebojte se, i to vám povím. Do naší Pauletty vjede šílenej vztek. Rozzuří ji, že byla takhle nachytaná na švestkách. Zrovna vedle ní, na rohu psacího stolu, stojí těžký bronzový těžítko – velká soška boxera. Stojí tam dodnes. Pauletta ho chytne, mrskne s ním Rudymu po hlavě a zabije ho. Rudy tam leží, chroptí a umírá, ubohej, nemocnej chlap, ke kterýmu byl osud zlej – a tady, támhle v tý židli, sedí bestie, která ho zabila!“

Pauletta vylítne. Jedním skokem je u psacího stolu a naklání se přes něj. Oči jí jiskřejí a vzrušením sotva může mluvit.

„Já to neudělala,“ piští. „Slyšíte, já to neudělala! Všecko je pravda, až na tu vraždu. Já ho nezabila. Granworth ho zabil. On zabil Rudyho. On ho zabil tím těžítkem.“ Skácí se na zem a zmítá sebou. Jdu k ní a dívám se na ni.

„Děkuju vám mockrát, Pauletto,“ povídám. „Děkuju vám za cennou informaci. Tohle jsem se totiž chtěl dovědět!“

15

Stojím tam a koukám se na ni. Čekám, že přijde ještě jeden ukázkovej tuplovanej hysterickej záchvat.

Sehnu se k ní a seberu ji se země. Jak ji odnáším zpátky, pokusí se – teď vyřízená, usvědčená a odkecaná – mi to aspoň trochu oplatit. Když ji držím na rukou, pootočí hlavu a vrhne na mě pohled, do kterýho vloží moře zášti a nenávisti. Nepochybuju, že kdyby mě mohla tím pohledem zabít, dala by za to deset let života. Říkám vám, to nebyl pohled – to bylo cyankáli.

Hodím ji na židli.

„Klid a zhluboka dejchat, Kleopatro,“ povídám jí, ‚protože vztekat se a dělat scény by vám bylo asi tak platný jako sypat do otevřený rány pepř a papriku. Jste vyřízená jak odmítnutá žádost, jste mrtvá jak leklá ryba ve vypuštěným rybníku. Odedneška jste vzorek bez ceny, kterej se ztratil na poště, jste článek, kterej hodil redaktor do koše, jste zkrátka Pauletta Benitová, kterou zašil Lemmy Caution, jehož jste považovala za pitomýho moulu. Je mi z vás špatně. I kdybyste nebyla, co jste, nechtěl bych vás už ani vidět.“

Zrudne jako krocan. Aspoň jsem jí touhle přednáškou zarazil chuť předvést ten parádní hysterickej záchvat. Vzpamatuje se trochu.

„Vy prašivý pse!“ zasyčí. „Kéž bych vás byla tehdy zastřelila! Kéž bych vás byla zranila tak, abyste se trápil celý rok, než byste zdechl! Ale pamatujte si, co vám říkám. Vás taky jednou někdo dostane! Za tohle vás někdo dostane!“

„Ba ne, fialinko moje,“ povídám. „Nikdo mě nedostane. A napnete-li svý něžný ouška a přestanete-li vymejšlet nový lichotky, tak se ode mě dovíte, proč nedostane. Předně mám pro strach uděláno a žádnejch vašich čistejch přátel se nebojím, vy moje sladká krůpěji rosy, a za druhý, kdyby každej syčák, kterej mě chtěl kdy odprásknout, mohl svý zbožný přání uskutečnit, byl bych už tak plnej děr, že by mě naše milý hospodyňky už dávno používaly jako cedníku.

A teď už zavřete pusinku! Přijměte to, co na vás čeká, jako pravá dáma, kterou nejste!“

Otočím se k Henriettě. Sedí a dívá se před sebe. Snaží se pochopit, co to všechno znamená. Nikdy jste neviděli nikoho tak ohromenýho, jako je v týhle chvíli ona.

„Ale, Lemmy,“ povídá, „říkáte, že Granworth zabil Rudyho Benita. Co se však stalo pak? Proč potom Granworth spáchal sebevraždu?“

„Mějte trpělivost, drahoušku,“ uklidňuju ji, „neslyšela jste ještě ani polovinu. Teprve až se všechno dovíte, uvidíte, co byl ten váš manžel za ohavnýho ničemu a co dokáže takovej lacinej šmejd jako Pauletta, když se do toho dá. Ale vraťme se k ubohýmu Rudymu Benitovi, kterej leží mrtvej na podlaze Granworthový kanceláře. Langdon Burdell, Aymes a Pauletta stojejí a koukají jeden na druhýho a nevědí, co teď. Ale vtom Pauletta dostane další príma nápad – tak príma, že by jim byl málem vyšel. Vzpomene si, že se před dvěma rokama pokusil Granworth o sebevraždu – když vjel s vozem do řeky. No a Rudyho dohromady nikdo nezná. V New Yorku o něm vůbec nikdo neví, a beztak v poslední době mluvil o tom, že odjede do Mexika. Nikdo ho nebude pohřešovat. A tak navrhne Granworthovi a Burdellovi, aby Rudyho svlíkli a navlíkli mu Granworthový šaty, strčili ho do vozu a poslali ho i s ním do řeky. Každej si pomyslí, že Granworth spáchal sebevraždu – a zatím může klidně odjet s Paulettou do Mexika a tam předstírat, že je její manžel Rudy.

Jediný, nač si musejí dát pozor, je soudní zjištění totožnosti mrtvýho. Vědí, že Henrietta odjela do Hartfondu. Zůstane-li mimo New York, dokud nebude Rudy pohřbenej, a zařídí-li to Langdon Burdell tak, aby on byl vyzvanej totožnost zjistit, nemůže se jim nic stát. Co tomu říkáte? Príma nápad, co?

Granworth byl do toho celej blázen. Když to takhle provedou, nic se mu nestane a bude volnej jako pták. Vypadne s Paulettou z New Yorku a odjedou spolu někam, kde ho nikdo nezná a kde se nebude muset ničeho bát. Kromě toho se rychle a snadno zbaví Henrietty, což je taky jedna výhoda. Ale především je to prašivej pes, kterej stejně vždycky udělá, co mu Pauletta nakuká. Tak se celej svlíkne a navlíknou všechno Rudymu, kterej je skoro stejně velkej. Pak se postarají, aby Rudyho obličej opravdu nikdo nepoznal. Granworth napíše dopis, že si bere život a aby mu Henrietta odpustila a tak dále; list vložejí do Granworthový náprsní tašky a tu strčí Rudymu do kapsy.

Pak uvažujou jak dostat Rudyho do řeky, a Pauletta má opět bezvadnéj nápad. Dají mrtvolu do auta a ona ji zaveze k dokům. Kdyby ji přitom náhodou někdo viděl, bude každej myslet, že je to Henrietta, s kterou se jak známo Granworth dnes večer setkal.

Granworth a Burdell vezmou potom mrtvolu a dopravějí ji nákladním výtahem v zadní části budovy do postranní ulice. Pauletta tam čeká s vozem. Všoupnou Rudyho na sedadlo vedle volantu a Pauletta s ním jede zadníma uličkama dolů na Cotton’s Wharf. Tam vyleze z auta, nahne se zpátky, zařadí rychlost, ustoupí a práskne dvířkama. Vůz se rozjede, narazí na dřevěnej sloup a překotí se do řeky.

Ale právě když se Pauletta chce vytratit, zahlídne nočního hlídače Targulla. Když se vrátí, řekne o tom Granworthovi a Burdellovi, ale Burdell ji utěší, že to s tím hlídačem nějak skoulí, kdyby si jí náhodou všimnul.

Pauletta s Granworthem pak tiše vypadnou. Mají dvě stě táců, z nich dají přiměřenou část Burdellovi, něco nechají pro Fernandeze a taky pro panskou a pro sluhu. Když přijedou do Mexika, spadne jim kámen ze srdce, ale Pauletta má přece jen obavy, že by Granworthe mohl někdo poznat. A tak si znova něco chytrýho vymyslí. Zpracujou tam jednoho lékaře – Madralez se jmenuje – a nacpou mu spoustu prachů, aby vzal Granworthe do svýho domu v Zoni a udělal mu plastickou operaci, aby nikdo nepoznal, kdo vlastně je.

A teď se vraťme k Burdellovi. Když tedy Granworth a Pauletta zmiznou, zajde si Burdell druhýho dne časně ráno na Cotton’s Wharf, najde toho hlídače a vrazí mu tisíc dolarů, aby nikde nežvanil o tom, že viděl v noci vystupovat z auta nějakou dámu. Hlídač shrábne prachy a slíbí, že bude mlčet.

Policie pak vytáhne bourák a hlásí případ sebevraždy. Burdell zajde do umrlčí komory a prohlásí, že v Benitově mrtvole poznává svýho šéfa Granworthe Aymese. Policie se spokojí s Burdellovým potvrzením a soudní vyšetřování zjistí, že jde o sebevraždu. Může být něco přirozenějšího? Granworth se o to pokusil přece už před dvěma rokama!“

Vstanu, postavím se zádama k Mettsovýmu psacímu stolu a pozoruju svý posluchače. Pauletta je celá schoulená do sebe. V obličeji docela zešedivěla. Maloney na mě civí vypoulenýma očima a Henrietta křečovitě svírá ruce v klíně. Metts je z toho všeho tak vzrušenej, že se snaží zapálit si dýmku sirkou, která už dávno zhasla. Hned zase mluvím dál.

„Zkrátka jde všechno jako po másle. Burdell je mazanej. Počká dva dny, než Henriettě zatelefonuje do Connecticutu, že Granworth spáchal sebevraždu.

Pak řekne panský, sluhovi a Fernandezovi, aby se vůbec nezmiňovali o tom, že byla Henrieta ten večer v New Yorku; ne že by chtěl Henriettě ušetřit nějaký nepříjemnosti, jde mu o to, aby se v souvislosti se sebevraždou nehovořilo o žádný ženský. Má totiž strach o Paulettu.

Jak říkám, všechno se vyvíjí podle jejich plánů, a kdyby se s tím spokojili, neměli bysme dodneška o ničem ani tušení.

Ale Burdellovi to nestačí. Je mu málo, že vede dál Granworthovou kancelář a vydělává prachy. Jednoho dne si ve volný chvíli prohlíží Aymesovy šuplata a přijde na dvě věci. Předně na Granworthovou pojistku – s výslovným podotknutím, že v případě sebevraždy dvě stě táců, splatnejch po jeho smrti, propadá ve prospěch pojišťovny. A pak na tři dopisy, ve kterejch vyčítá Henrietta Granworthovi jeho milostnej poměr a kde mu oznamuje, že si s ním o tom přijede do New Yorku promluvit.

A Burdell dostane nápad. Nejpodlejší a nejprašivější nápad, jakej se kdy nějakým u syčákovi vylíhnul v palici. Přijde na to, že podaří-li se dokázat, že Granworthe Aymese zavraždila jeho žena, musí pojišťovna prachy vyplatit. Peníze přejdou do Aymesový pozůstalosti, a Aymesova pozůstalost je zadlužena Perierovi – a tak prachy shráhne Periera, jelikož pojišťovna je povinna je vyplatit v každým případě kromě sebevraždy!

Je vám to jasný? Nápad k nezaplacení, co?

Burdell se dá do práce. Pošle Fernandeze na Haciendu Altmiru, aby zasvětil Perieru do plánů na tu novou boudu, co si vymyslil. Potom začne domlouvat Henriettě, aby si zajela na Haciendu trochu odpočinout. Ta ho ráda poslechne, protože je z Granworthový sebevraždy zničená. Dělá si dokonce výčitky, že k tomu nemuselo dojít, kdyby byla bejvala povolnější.

Pak Burdell trpělivě vyčkává. Povím vám nač. Ví, že Henrietta nemá moc volnejch peněz a že až je utratí, sáhne na cenný papíry, kterejch má za dvě stě táců – těch padělanejch poukázek, který jí Granworth podstrčil místo těch pravejch. Ale jakmile bude chtít zpeněžit padělky, naveze se do toho příslušnej ouřad plnou parou a začne věc vyšetřovat. Ví, že k němu pošlou svýho detektiva a ten že mu bude dávat všetečný otázky o Granworthovi a pátrat po okolnostech jeho smrti.

Vyjde mu to na chlup. Já dostanu případ k vyšetření, jedu do New Yorku a vskutku ho navštívím.

Když jsem v New Yorku, pošle mi anonymní psaní, že když pojedu do Palm Springsu, najdu jistý dopisy, ze kterejch se dovím moc zajímavý věci.

Já mu na to nalítnu, rozjedu se tam, dopisy najdu, a začnu podezřívat Henriettu, že Aymese oddělala.

Burdell tuší, že mě asi napadne, kdo mi ten anonym poslal, a že ho znovu navštívím, a tak si pro mě připraví príma pohádku – pohádku, která má vrhnout na Henriettu ještě horší světlo. Přizná se, že přemluvil služebnictvo, aby pomlčelo o Henriettiný návštěvě v New Yorku, protože prej nechtěl, aby byla do toho zatáhnutá.

Ale jako všichni lumpové, tak se i tahle banda dopustí osudný chyby. A to je věc, po který vždycky pasu. Když jsem se zajímal o Fernandezovu minulost, přišel jsem na to, že byl u Aymese šoférem, a hned jsem začal větřit. Nejvíc si uškodili tím, že odpráskli Sagerse, protože to mě zle namíchlo, ale největší pitomost, který se dopustili, bylo, že se tak snažili zkoupat Henriettu. Mohli se přetrhnout, jak naznačovali, že to udělala ona – když se napřed snažili ji do toho nezatáhnout – že mi to bylo nápadný.

Druhá chyba byla, když mi Fernandez pověděl o Paulettě. Vykvákal to, protože v tu dobu byl už Granworth po plastický operaci a nikdo by ho nemohl poznat. Fernandez se taky domníval, že mi o ní klidně může říct, protože ho nenapadlo, že bych se za ní štval do Mexika. Fernandez to vůbec kopal. Napřed Henriettě hrozí, že když si ho nevezme, způsobí jí velký nepříjemnosti. Když se na scéně objevím já, změní taktiku. Předně proto, že jsem mu namlátil hubu, když se k ní choval drze, a za druhý se mu zdá šikovnější tvrdit, že už Henriettu nechce, jelikož ji podezřívá z účasti na padělání papírů.

Ale já ho brzy prokouknul. Poznal jsem, že Fernandez, Periera a Burdell táhnou za jeden provaz. Tak jsem se rozhodnul zajet si do Mexika a podívat se na Paulettu, ale před odjezdem jsem ještě povolal Henriettu na policejní stanici a podrobil jsem ji ostrýmu vejslechu, aby Fernandez a Periera myslili, že jsem jim na všechno nalítnul a že jedu do New Yorku sehnat ještě další svědectví proti ní.

Místo toho jsem odstartoval do Mexika, a když jsem tam přijel, Pauletta taky začala dělat jednu chybu za druhou. Telefonovala svýmu příteli Luisi Daredovi, aby mě odprásknul cestou do Zoni, kam jsem jel za jejím umírajícím manželem Rudym. Myslila si, že bude nejrozumnější nenápadně mě odstranit.

Nevyšlo to. Naštěstí jsem se z tý ošklivý šlamastyky dostal, ale celou pravdu jsem pořád ještě netušil. Když jsem jel za Rudym Benitem, neměl jsem o tomhle zatraceným zašmodrchaným případu žádnej jasnej obraz.

A rozlousknul jsem ho proto, že padouchové vždycky něco nedomýšlejí a pokaždý se v něčem osudně říznou.

Když přijedu do domu doktora Madraleze v Zoni a vidím toho umírajícího ubožáka, pocejtím k němu soucit a vůbec mi nenapadne ho podezřívat – i když mi odříkává ty svý báchorky, který se rýmujou s tím, co mi napovídala Pauletta. To víte, že je měl bezva nacvičený! Pauletta ho to učila telefonem, když mu oznamovala mou návštěvu.

Ale zrovna když vycházím od něho z pokoje, zahlídnu něco zatraceně podivnýho. Je tam za zástěnou zastrčenej košík na smetí – na dně je velkej popelník a na něm a kolem něho asi šedesát cigaretovejch špačků.

A jsem doma. Než mě pustili k ubohými pacientovi, uklidil někdo rychle popelník. A udělali to proto, že tak chytrej jsem, abych měl páru, že chlap s tuberou v nejvyšším stupni nemůže vykouřit kolem šedesáti cigaret za den. Už do toho vidím. Najednou je mi jasný, proč Pauletta nechtěla připustit, abych jel do Zoni. A bleskurychle jednám, abych si ověřil ten šílenej nápad, na kterej mě přivedl ten popelník. Jdu dolů a řeknu Madralezovi, že musím mít od Benita podepsaný prohlášení; naklepu to na stroji a dám mu to podepsat. Pak se vrátím na Paulettinou haciendu a srovnám ten podpis s podpisem Rudyho Benita, kterej najdu na jedný obchodní listině z minulýho roku.

Podpisy jsou různý – a to mi řekne všechno, co jsem chtěl vědět.

Dneska v noci, zrovna před příchodem sem, jsem si zajel do Henriettinýho pokoje na ranči. Našel jsem starej dopis od Granworthe a znovu srovnávám oba podpisy. Podpis Rudyho Benita na prohlášení a psaní Granworthe Aymese jsou psaný jednou a tou samou rukou. Chlap, kterýho jsem viděl v Zoni – chlap s duší na jazyku, kterej se asi po celou dobu chechtal, co jsem za tupýho křena, nebyl Rudy Benito – to byl Granworth Aymes!“

Podívám se na Paulettu. Sedí zvrácená dozadu a oči má upřený na strop. Vypadá hrozně. Že by nás ten hysterickej záchvat přeci neminul?

Vezmu jeden z telegramů, který mi Metts odevzdal. „Jenom abyste se mohla zejtra ráno líp pobavit se svým právním zástupcem, Pauletto,“ povídám, „pro zajímavost tenhle telegram. Je posílanej dneska z New Yorku. Podle instrukcí, který jsem dnes odeslal z Yumy, když jste si dala dělat tenhle slušivej účes, newyorská policie bez váhání zatkla Langdona Burdella a Marii Dubuinetovou. Podrobili Burdella křížovýmu výslechu a on jim všechno vyklopil. Mají od něho úplný přiznání a o vás jim toho napovídal tolik, že v tom bruslíte líp jak Sonja Henie.“

Pauletta se vzpamatuje. Sedne si zpříma a vrhne na mě jakejsi pokřivenej úsměv.

„Vyhrál jste,“ zasípá. „Byla jsem hloupá – myslela jsem, že vás převezu. Jak jsem mohla tušit, že máte mozek?“

Mrknu po Henriettě. Sedí tu celá vyděšená. Rty se jí chvějou.

„Lemmy,“ povídá. „Granworth tedy není mrtev? Granworth žije – v Mexiku… já…“

„Vteřinku, drahoušku,“ povídám. „Obávám se, že mám pro vás ještě jedno překvapení.“

Vezmu druhej telegram a nahlas jim ho přečtu.

Je z mexický policejní stanice v Mexicali a zní:

„Na žádost zplnomocněnce ministerstva spravedlnosti USA, L. H. Cautiona, potvrzenou včera konzulátem v Yumě, o zatčení občana Spojených států Granworthe Aymese, známého jinak pod jménem Rudy Benito, a španělského občana doktora Madraleze, oba pobytem v Zoni, policejní inspektor Juan Marsiesta pověřený zatčením oznamuje, že oba muži byli zastřeleni, neboť kladli odpor úřednímu výkonu.“

Henrietta se dává do pláče. Vzlyká s hlavou v dlaních, jako by jí to mělo srdce utrhnout.

„Uklidněte se a dívejte se na to rozumně,“ říkám. „Podle mýho to vůbec nedopadlo špatně. Víte co, Maloney, naložte Henriettu do svýho vozu a odvezte ji domů.“

Henrietta vstane. Můžu vám říct, že s těma safírovejma očima plnejma slz je prostě k pomilování. A když na mě koukne, zasvítějí se jí v těch očích takový zatraceně působivý jiskřičky. Kapku sentimentálnímu člověku by takovej pohled musel udělat náramně dobře!

„Jste skvělý člověk, Lemmy,“ povídá.

Pak odejde s Maloneym.

Přejdu k Mettsovýmu stolu, otevřu šuple a vytáhnu ocelový náramky. Pak je navlíknu Paulettě. Nedá se říct, že by tím byla nadšená.

„Bude líp, když si na ně co nejdřív zvyknete, Pauletto,“ povídám. „Když budete mít kliku, dostanete pouhejch dvacet let, a to vám do toho nezapočítám, jak jste se do mě strefovala.“

Vstane ze židle.

„Škoda, že se mi to nepovedlo,“ vzdychne. „Byla bych si ušetřila dost nepříjemností. Jenže život už je takovej…“

Vtom náhle ustoupí o krok dozadu a rozpřáhne se po mě sevřenejma pěstma. Kdyby mě těma těžkejma náramkama práskla, připomínal by můj obličej ještě víc mapu těch kráterů na Měsíci.

Uskočím jako blesk. Uhodí rukama doprázdna. Chytnu ji a v první chvíli jí chci dát pár pořádnejch na místo k tomu určený, ale pak se zarazím.

„Ne,“ povídám. „Nebudu se špinit s vejpraskem. Bylo by to jako mlátit do jedovatý tarantuly. Pauletto Benitová,“ pokračuju úředním hlasem, „zatýkám vás jakožto spolupachatelku při vraždě vašeho manžela Rudyho Benita. Zatýkám vás pro zločin spoluúčasti na výrobě falešnejch cennejch papírů a bankovek. Zůstanete tady v Palm Springsu, dokud si vás nevyžádá ministerstvo spravedlnosti.

Kromě toho vám chci za svou vlastní osobu říct, že děkuju pánubohu, že nejsem váš manžel. Nechtěl bych spát s chřestýšem.“

Koukne na mě a oči jí zeleně svítějí.

„Já bych vás zase chtěla za muže – tak na týden. Dala bych vám do jídla jed na krysy.“

„No, kdybych měl tu smůlu a byl vaším mužem, tak bych ten jed s gustem spolykal. Odveďte ji, šéfe, a ať si v base zahájí třebas občanskou válku.“

Policisti, který čekali venku, se jí chopějí a vyvedou ji. Metts přinese flanděru whisky a oba si z ní pořádně nalejeme. Kdybych si teď mohl vlízt do postele, spal bych čtyřiadvacet hodin a ani bych se nepřevrátil na druhej bok.

Metts povídá, že poslal na Haciendu Altmiru několik svejch lidí s rakví a s lopatama, aby vyhrabali ostatky ubohýho Sagerse a pořádně ho pohřbili. Budou tam na mě prej čekat, abych jim ukázal, kam ho Fernandez zahrabal. Tak se po tý sklenici zvednu, sednu do auta a jedu ještě jednou na Haciendu Altmiru.

Začíná svítat. Při východu slunce je na poušť vždycky moc hezká podívaná.

V duchu si říkám, že bych měl chuť tu zůstat, nedělat po celej čas nic než se tak flinkat, žít si, místo abych se honil z jednoho místa na druhý za mizernejma penězokazama a skákal a krčil se před výstřelama pochybnejch dámiček, jako je Pauletta.

Nechávám vůz před Haciendou, obejdu dům a vzadu narazím na dva policisty s antonem, ve kterým přivezli rakev. Ukážu jim, kde je Sagers zahrabanej, a nechám je kopat.

Pak mě něco napadne. Zapálím ci cigaretu, vrátím se k auťáku a startuju směrem k Henriettinýmu ranči. Zrovna když tam dojíždím, vidím Maloneyho, jak nasedá do svý káry.

„Představte si,“ povídám mu, „jaký jsem trdlo. Při všech těch trágách, kterejch bylo až dost, jsem docela zapomněl na jednu dobrou novinu, co mám pro Henriettu. – Ale proč vlastně odjíždíte?“

„Abych vám řekl pravdu, opouštím scénu,“ povídá. „Teď když už to má Henrietta dobrý, jsem tu celkem zbytečnej. Chtěl jsem jí jenom pomoct, když byla v rejži, a ze situace nějak vyplynulo, že jsem začal o tý svatbě. Ale Henrietta o mě nestojí. Říká, že ve mě vidí milovanýho bratra – znáte tu písničku!“

Zašklebí se.

„Kromě toho,“ povídá, „mám dívku na Floridě. Tak si myslím, že si tam zajedu a pozeptám se jí, jak se má.“

„Hurá za ní!“ povídám.

Dívám se, jak mizí v prachu. Pak jdu a zaklepu na dveře. Za chvilku přichází Henrietta otevřít. Převlíkla se zatím a má na sobě bílý krepdešínový šaty a bílý střevíce. Vypadá jak svatej obrázek.

„Poslyšte, Henrietto,“ povídám. „Mám pro vás dobrý zprávy, ale jsem takovej mezek, že jsem vám je zapomněl říct.

Granworth byl pojištěnej na dvě stě papírů, viďte. Pojistka musí bejt vyplacená v každým případě kromě sebevraždy, a Granworth žádnou sebevraždu nespáchal – byl zastřelenej, když se vzpíral zatčení.

Jinejma slovama – pojišťovna vám vyklopí dvě stě táců. Budete mít peněz jako želez a nebudete si muset dělat žádný starosti. Na cestě odsud se zastavím u Mettse. Zařídí vám v bance, aby vám hned vyplatili prachy, jestli potřebujete. Zatelefonuju newyorský policii skrz tu pojistku a oni vám pak vydají, co budete chtít.“

Dívá se na mě a oči má jak hvězdy.

„Děkuji, Lemmy,“ povídá. „Ale nepůjdete dál? Ráda bych vám něco řekla, a kromě toho je právě čas na snídani.“ Podívám se na ni.

„Koukejte, krásná dámo,“ povídám. „Možná že jste o mě ještě neslyšela. Já jsem tenhleten nebezpečnej chlap. Nejsem z těch, komu se dá věřit, když si je nějaká krasavice pozve na snídani! A jestli umíte dělat dobrý lívance, tak už teprve ne! Jak sním pár lívanců, tak to do mě vždycky vjede a jsem pak takovej, že je lepší, když jsou slečny přede mnou varovaný.“

Henrietta se opírá o veřej.

„Chtěla jsem vám dát pečené kuře,“ povídá, „ale teď mám lepší nápad.“

„Jakejpak?“ ptám se jí.

„Dám vám lívance.“

Kouknu na ni a vzpomenu si na svou stařičkou mámu. Ta vždycky říkávala, když jsem byl malý dítě, že jídlu dávám přednost přede vším na světě…

A můžu vám říct upřímně, že v tomhle se teda zmejlila!