Hana Prošková

Tajemství obří číše

Pan Tručka, vrchní v hotelu na Hrazanech, řekl hlasitě

„Dobrý večer, soudruhu okrskáři,” ale v duchu si řekl —

tak, už je to tady. Okrskář Kratochvíl prošel plně obsaze-nou místností, vrchní viděl na chvíli jeho mohutná záda,

a přisedl k rohovému stolu. Seděl tu doktor Jungwirth,

drobný muž s odstálýma ušima, herec Jelínek, jenž skoro

nikdy nepromluvil slovo, jen gestikuloval, a ještě jeden

muž, také známý od pana Pešty, jenž byl panu Tručkovi

krajně nesympatický, protože na čundráka vypadal příliš

inteligentně, a na inteligenta byl příliš špinavý. Pan Tručka

se důstojně pohnul zpoza pultu a zamířil za okrskářem.

„Jedno pivíčko, prosím ?“

„Dejte sem jedno pivo,“ pravil okrskář bodře. Měl muž-

nou, přísnou tvář a bradu rozdělenou čárkou. „A vy… ?“

„Já nevím… myslím, že už jsem svoje ledviny zatížil přes

míru,” řekl doktor. „Něco tvrdého… máte koňak?“

„Ale ovšem, pane doktore. A co vy, mistře ?“

„Zatím nic.“ Přirozeně, že nic. Pan vrchní věděl, že se pan

Jelínek před nedávnem vrátil už asi počtvrté od Apolinářů.

Jelínek se na něho podíval černýma, úplně průhlednýma

očima a udělal bezmocné gesto rukama a rameny. Docela

jako němý Grimaud. Pan Tručka v mládí holdoval Duma-sovým spisům a pořád ještě z nich mohl být zkoušen

o půlnoci.

„Prosím vás, mně dejte taky pivo,“ pravil trempíř zdvo-

řile, jako by věděl, že ho má pan Tručka nerad.

„Hned to bude.“

„Prosím vás, nemoh byste trochu ztlumit televizi ?“ řekl

doktor Jungwirth nevrle.

„Inu, já bych nebyl pro, radši to nechte,“ řekl okrskář.

„Je to pekelnej rámus, tohle,” pravil ten ošumělý chlápek.

Okrskář se usmál.

„A co když lidi špicují uši? To vám nevadí?“

„Jako co?“

„Vy nemáte ve zvyku si všímat svého okolí ?“

„To ne… ani ne. Totiž, lidi mi většinou nevadí. Starám se

o ně, jen když chci.“

„To jste šťastný člověk,” řekl doktor. „Co děláte?“

„Malíř,cť odpověděl ten ošumělý lakonicky.

„Pravda, vy se musíte starat o lidi, i když nechcete,” zabručel okrskář k doktorovi.

„To se tak nedá říct, soudruhu okrskáři. Spíš musím

chtít, i když nechci. Kdybych nechtěl chtít, nic by mi to

nepomohlo, že musím.cc

„V tom máte recht. U nás je to nakonec stejné…“

Kecají, pomyslel si pan Tručka s úžasem. Oni se tam

baví. Zachytil jenom pár vět, protože několik metrů od

jejich stolu už slyšel jenom televizi. Baví se, jako kdyby se

nic nedělo, a přece, pan Tručka byl hluboce přesvědčen,

že sem okrskář přijel jen proto, aby zatkl jednoho z nich

pro vraždu Milana Pešty. Pan Tručka o tom věděl své

a přemítal o tom už od rána, a po usilovném přemýšlení

dospěl k názoru, že jeden z nich je vinen. Bože, co jiné-

ho…! Nic jiného nebylo možné. Pešta, prokristapána,

takový štráda, takový herec, samé prachy a samé úspě-

chy… ten se přece neotrávil sám. To ať říkají někomu

jinému. Kdyby to byl tadyhle Jelínek, ten chudák ožrala

a blázen, ani by nemrkl. Tomu kouká z očí, že život pro

něho zrovna nemá velké půvaby. (A přitom hrál Jelínek

většinou role lumpů a zlosynů, ačkoli to byl džentlas

a náramně plachý člověk, to pan Tručka poznal, na tyto

mlčouny měl čich.) Ale Pešta… jak si sem jezdíval na tu

svou nóbl haciendu fiatem, a pokaždé s nějakou náramnou

krasavicí a pořádal si mejdany, a lidi vykládali, že se u něho

pije jenom z obřích číší. Pan Tručka víckrát viděl v televizi

i v časopisech obří číše, ale v životě z nich nepopíjel.

(Vzpomněl si, že mu o nich vykládala paní Navrátilová,

manželka nákupčího Navrátila, co mají chatu kousek od

Pešty. Ta ženská o těch číších docela básnila… všechny

ženské jsou bláznivé. A že prý v nich měl Pešta zvláštní

zálibu, že se o nich zmínil i při rozhovoru v televizi,

a potom jich dostal několik zásilek. Není divu, za tu

reklamu. Měl to jednoduché. Stačilo říct, že si na ně

potrpí, a už mu je poslali zdarma. To se obyčejnému člověku nepřihodí. Proto je měl Pešta i na chatě, kde má

obyčejný člověk na pití sklenice od hořčice. Ale ta číše,

z které vypil smrt, prý byla obří.)

Pan Tručka se zarazil ve svých úvahách, postrčil přitom

plný půllitr, který mezitím natočil, přišoupl si další a otočil

kohoutkem. Obří číše… bylo to divné. Však se tam šel

dnes dopoledne podívat, ačkoli Peštu už odvezli a chata

byla zamčená. Ale viděl verandu se stolkem, kde se to stalo.

Ano… stalo se to venku. Však jsou ted teplé noci… Pešta

tam míval stát dvě proutěná křesílka, ale ta se přirozeně

uklízela dovnitř, jen stolek stával na místě i týden, byl to

zahradní, těžký stolek, dokonce i s takovým kostkovaným

ubrusem, a ubrus se nikdy neztratil. Jednou Peštu upozor-

ňoval, že mu ho někdo ukradne, a Pešta se jen smál, že prý

už je vyšísovaný, takový hadr, ale lidé přece ukradnou

i hřebík, a přece mu ho neukradli. A na tom stolku našli

číši a načaté moselské, ale Navrátil říkal, že otrávené víno

bylo jen v té číši, a že moselskému nic nebylo, ani špunt

nebyl podezřele cítit. A Navrátil je expert, pracuje

u Chirany a vyzná se v jedech podle čichu. Bůhsud, jak

to moh Pešta nepoznat, co pije, bůhsud. Pan Tručka si

vzpomněl, že ho Navrátil ujišťoval, že mohlo jít o kyanid

draselný, protože ten hlt v číši byl cítit slabě po hořkých

mandlích, kdežto láhev byla cítit jen po víně. Navrátil mu

ovšem vysvětlil, že stačí loknout, a než máte čas popře-mýšlet, co vlastně pijete, udeří to s vámi o zem a zemřete

ve dvou minutách za krutých bolestí.

Pan Tručka natočil další půllitr a zahleděl se k rohovému

stolu. Bože, kdopak moh Peštu znát tady odtud… ovšem,

znali ho všichni, ale jen tak, od vody, jak se lidi znají.

Jediní jeho známí z Prahy seděli vzadu s okrskářem…

doktor a jeho manželka byli s ním loni pečení vaření,

někdy přijeli i společně jeho fiatem. Jelínek si tu seděl na

svém hausbótu, rybařil… ale člověk věděl, že se znají

roky z divadla. A ten třetí… včera se dal slyšet, že by

chtěl mluvit s Peštou. Tadyhle včera seděli v hotelu

všichni tři do půl jedenácté, karbanili, hovořili, a ráno byl

Pešta mrtvý… Ležel tam prý za tím křeslem, takže nebyl

zvenčí vidět, a Navrátilová ho našla náhodou, chudák

ženská, když si všimla, že se tam ráno svítí. Byl prý

v obličeji modrý, jako kdyby se dusil. Ne, to si neudělal

sám. Pan Tručka si vzpomínal, jak byl na sebe opatrný.

A vždycky jako ze škatulky. Takový člověk na sebe ruku

nevztáhne.

Vtom si všiml, že se zvedl ten velký trempíř a míří k pultu.

Pan Tručka naladil pozorný obličej.

„Prosím vás… můžete udělat panu Jelínkovi kafe?“

„Hned to bude.”

„A nemáte nějaký cigarety ?“

Zatímco si vybíral cigarety a platil, pan Tručka si ho nenápadně prohlížel. Čertví, kde se tu vzal a čí to byl známý,

ale Jelínek si ho včera vzal s sebou na hausbót. Ovšem, na

to ho znát nemusel. Stačilo, že s nimi hrál mariáš. Jestlipak

okrskář ví, že tenhle chlap se včera sháněl po Peštovi.

Kávu pro Jelínka… třeba chce kafe před cestou, než ho

okrskář odveze. Pan Tručka měl totiž další závažný důvod

k podezření. Navrátil mu vylíčil, co se tam ráno stalo…

byl to úplný skandál. Ti dva se tam ráno sešli, vlastně

všichni tři, ale nejdřív ze všech přišel doktor Jungwirth,

protože pro něho běželi. Doktor prý všechny vyhazoval,

ale napřed číši i tu láhev zamkl do skříně. Musel ji tedy

vzít do ruky. Musel si na ni sáhnout… a že prý Jelínek

zrovna tak, chtěl ji za každou cenu vidět, a také si na ni

sáhl. To dá rozum, pomyslel si pan Tručka, když sléval

vroucí vodu do šálku s kávou. Byl natolik zběhlý v krimi-nologii z četby detektivek, že věděl, že v tom mohl být

záměr pro případ, že se najdou později otisky. Dva cukry…

tři. Jelínek rád sladké. A potom si dali ti dva přes hubu,

což je skandální. Že se trochu nestyděli, nad mrtvým.

Áť už to bylo jak bylo, je to hanba. Doktor prý hledal

dopis na rozloučenou, a všechno mu tam prohrabal, lezl

mu i do kapes. Jelínek se na to chvíli díval, a pak mu

vyrval všechno, co našel, byly to nějaké dopisy, celý svazek

toho byl.

Pan Tručka se blížil k rohovému stolu s kávou na pod-nose, na obličeji vlídný úsměv.

„Jedno kafíčko, mistře.”

„Děkuju vám, vy jste moje spása,” pravil herec.

„Tak co, pane Tručka, byl jste si dnes zaplavat ?” zeptal

se okrskář bodře.

„Dneska ne, neměl jsem čas.” Plavat, plavat, pomyslel

si. Podíval se na Jelínkův obličej a hledal na něm stopy

E

láče. Ráno přece plakal, ale jen jednou. Přesně prý tehdy,

dyž Vyrval doktorovi ty písemnosti a výběh s nimi ven

a na tom stole je zapálil, ačkoli okrskář tam stál a žádal ho,

aby mu je vydal. A okrskář s ním mluví jakoby nic. Neuvěřitelné.

„Koupáni je tu moc pěkný,” podotkl ten ošumělý muž

v džínách.

„A co rybaření, rybaříte hodně?” zeptal se okrskář Jelínka.

„Ale jo, ale už to zdaleka není takové, co to bývalo.”

Koupání, rybaření. A přitom pan Tručka přesně věděl,

jak to bylo. Místo aby Jelínek ty věci okrskářovi vydal,

zmačkal je dohromady a zapálil je před jeho očima, a ještě

je prý polil benzínem nebo čím, aby to nešlo zachránit.

Pak prý zkřížil ruce a povídá — Dělejte si se mnou co

chcete. — Pan Tručka při té vzpomínce pohleděl Jelínkovi

do tváře. Vypadá sakramentsky špatně… Kdo by si to byl

pomyslel, že tu budou večer sedět a vybavovat se jakoby

nic. Bože, oba si sáhli na tu číši, oba. Člověk není malé

děcko, aby nevěděl, co to může znamenat. Ale který z nich

to byl? Přece ne oba, pomyslel si pan Tručka s jakousi

hrůzou. Podle jeho názoru pana Peštu otrávil ten, kdo se

u něho zastavil ještě pozdě v noci, a sám. Ale který z nich

to byl?

*

„Já bych taky rybařil, ale nemám na to trpělivost,” řekl

doktor s úsměvem. Byl to zvláštní úsměv. Doktor byl

malý, drobný, v plavkách vypadal jako klučík. Kdežto

jeho manželka, jak ji pan Tručka občas vídal na pláži, to

byl kus, božínku, že se lidé ohlíželi. Že prý jim to vždycky

spolu náramně klapalo. Jenže rozumný člověk by se ne-kamarádil právě s Peštou, kdyby měl takovou manželku.

A Jungwirthovi se s Peštou náramně přátelili. Jestlipak

soudruh aspoň ví, že se Jungwirth panu Peštovi hrabal

ve věcech. — Pan Tručka se přitom na ně vlídně usmíval.

„Nejlepší rybaření je na horských potocích,” pravil

okrskář. „Já jsem z hor, a už jako kluk jsem s kamarádama

chodil na pstruhy. To máte požitek… taková ryba bojuje,

jen tak se nedá chytit. A je chytrá.”

„Pstruh že je chytrý?” pravil Jelínek. „Je to krásná ryba,

ale chytrá?”

„Myslíte štiku?”

„Ale kde, soudruhu… štika je dravá, ale mnohem chytřejší

je sumec. Ten vám mně už proved kousky… Sumec je

filosof. Kam se na něho všichni hrabou… To ie bojovník.”

„Prosím vás, mně ještě jedno pivo,” pravil ten trempíř

s vyzáblou tváří a modrýma očima.

Pan Tručka se vrátil k pultu poněkud duchem nepřítomen. Měl pocit, že je to nepřístojnost, mluvit tedo rybách.

Když o tom uvažoval, nemohl si pomoci, znova došel

k názoru, že vrah pana Pešty sedí tam vzadu u stolu…

a musel to být jeden z těch tří. Co v tom může být, že je

nechávají chodit po svobodě (i když pan Tručka věděl, že

13

je odvezli na Dobříš, ale za dvě hodiny už lidé viděli

doktora opět na pláži). Co v tom může být… koho podezřívají? Božínku, vždyť pan Pešta přijel včera v půl deváté

bez ženské, docela sám, lidé si dobře všimli, že byl sám.

Doktor je tu taky bez manželky. Jak tedy…? Že by se

u něho on nebo Jelínek nestavili? Co v tom jen může být,

že je z Dobříše zas poslali zpátky? Ledaže podezřívají

některou ženu, ano, žena by to udělala… ale která? Pan

Tručka si nemohl momentálně na žádnou z místních

vzpomenout. Napadla ho jediná, která se po Peštovi

včera ptala v hotelu, taková nohatá, pihovatá… bude to

asi příbuzná Hlebeškových; ale ne… to není možné,

taková holka by se k němu modlila jak k svátému obrázku,

a kdyby jí podepsal fotku, líbala by mu ruce. Takový

zajíc, kristepane… to ne. A o žádné jiné momentálně

nevěděl. Kdyby za ním byla některá přijela autem, to by se

přece neutajilo. Ženská by přece nepřišla pěšky bůhví

odkud. Bože, bože, byl to ten blázen Jelínek… nebo snad

ten čundrák? Kdoví, co spolu měli. Nebo snad doktor?

Jestli ho podezříval se svou paničkou…

V rozčilení si zapálil cigaretu a cítil, jak mu srdce silně

tluče. Podíval se k nim mračny kouře. Ale vidli na nich, že

mluví o rybách.

„…jsem ho nakonec přece dostal,” pravil okrskář a napil

se piva. Vykládal příhodu z rybaření bodrým tónem,

zvolna, jak se hodilo k věci. Jungwirth pokuřoval, ale

cigaretu zamáčkl v polovině, přestala mu chutnat. Pro-

šedivělý herec se opíral oběma lokty o desku stolu a ruce

měl sepjaté. Cizí trempíř také nervózně pokuřoval a hleděl

z jednono na druhého. A přece se bavili o rybách, a hezky

dlouho. Okrskář se setkal s očima malého doktora, jenž

prohodil: „Jak vidím, jste fanda…hm?”

„Jak se to vezme. Je to sport… já slyšel, že ho doporučují

na nervy.”

„No… říká se to. V zásadě proti tomu nic nemám.”

„Sám nejste rybář, co?”

„Nejsem, mně to nic neříká.”

„Ale vaše paní… že prý taky rybařila?”

„Někdy, to je pravda.”

„A co pan Pešta, ten to prý doved. Tak jí dával aspoň

lekce, hm?”

„Jak tomu mám rozumět?”

„Božínku, přece se smím zeptat,” řekl okrskář klidně.

„Co je na tom.”

„Mně se jen zdálo, že jste si zažertoval.”

„Jděte… vy jste nějak citlivý. Na mou čest, já jsem tím nic

nemyslel.”

„Podívejte se, soudruhu okrskáři… na vtipy nebo poznámky nejsem vysazený. Můžete nás zajistit, což už jste

měl udělat, ale vaše duchaplnosti si vyprošuju.”

„Aha… vy mě kritizujete,” řekl okrskář klidně. „Vy si

myslíte, že jsem vás měl oba rovnou naložit… to jste

myslel ?”

„Ano, když jste neměl jistotu.”

„O vašem alibi ?”

„Ovšem. Nemoh jste přece na místě poznat, kdy umřel,”

řekl doktor zvláštním tónem.

„Vy si o mně děláte nějaké starosti… To víte, že jsem to

nemoh určit přesně na hodinu, ačkoli jsem to odhad.”

„Vida, to já bych si netroufal.”

„No, já viděl v životě dost mrtvých, možná o nic méně

než vy, pane doktore.”

„To přeháníte.”

„Pocházím z partyzánské vesnice a jako malý kluk jsem

viděl válku, ale o to nic,” řekl vážně. „Ale nač bych vám to

filmoval, že jsem to věděl. Tak vy si o mě děláte starost,

že jsem nevykonal služební povinnost, když jsem vás rovnou nezajistil?”

„Kdybyste mi laskavě řek,” začal ten dlouhý trempíř

s úzkostí v hlase, ale okrskář se díval pevně na doktora.

„Možná že jsem to neudělal proto, že jsem předpokládal,

že se tady večer sejdeme a že budu vědět něco málo víc.

Co vy na to, pane doktore ?”

„A víte víc?” zeptal se ten trempíř.

„Ale jistě.”

„Já bych se přidal. Kdybyste nám to laskavě,” začal Jelí-

nek hlasem, který působil tragickým dojmem. Udělal

prosebné gesto. „Přirozeně, že na vás nenaléhám. Nejsem

blázen… Mně je jasný, že je asi ještě brzy.”

„Inu, jak se to vezme,” řekl okrskář vážně.

„Tak už to víte?” zeptal se ten trempíř úzkostně. „Byla

to ta číše, totiž víno v tý číši ?”

„Na to vám mohu odpovědět kladně. Byla to ta číše.”

„A co to víno?”

„Jestli se ptáte na láhev, byla nezávadná. Našli jsme

ve spíži ještě tři, rovněž nezávadné. Ostatně, kupoval je

v Praze v jednom lahůdkářství poblíž svého bydliště, byla

to prý jeho oblíbená značka.” Okrskář odkašlal.

„Asi jsem vám nepověděl nic nového.”

„A jed… co to bylo?” zeptal se ten trempíř. „Máte už

zprávu?”

„Šlo o kyanid draselný. Jestli je vám známo, v krystalické

formě jde o prášek rozpustný ve vodě,” pronesl zvolna.

„To se zjistilo… jak už jsem vám řekl… bez obtíží.

Laboratoř to zjišťuje přednostně.”

„To už jste taky dělali, jak se říká, vyvolávali jste otisky ?”

zeptal se herec prostě.

„Inu, o to si nedělejte starosti.”

„A co se děje s tím, jak jsme my pro vás otiskovali ty tento,” Jelínek roztáhl prsty obou rukou. Vyslovil to způsobem, jako by se zajímal, jestli jejich úsilí nepadlo pod

stůl.

„Bez obav, vaše otisky se neztratily.” Okrskář se ne-hlasně zasmál. Měl veliká ústa a pěkné zuby. „To my neztratíme.”

„Byl jsem nucen se číše dotknout. Víte proč… Nedalo se

zcela eliminovat nebezpečí,” řekl doktor.

„Na to jste mě už upozorňoval, pane doktore. Stačí

jednou. Já jsem pochopil, že jste se bál, aby si z toho snad

ještě někdo nelok. Mám pravdu ?”

„Nač ta ironie ? Promiňte, ale měl byste vědět, že v urči-tých situacích přebírá lékař zodpovědnost, a ta ranní

k nim patřila, nezdá se vám? Mně se tam motala hromada

lidí. Jenom ti Navrátilovi… mohly tam přijít i děti.

A nechat tam stát na stole sklenici s tím svinstvem, to je

totéž jako nechat někde ležet nabitý revolver.”

„No, snad to není přesně totéž, ale budsi,” zabručel

okrskář.

„Dobrá, eliminoval jsem riziko na vlastní nebezpečí,”

řekl doktor.

„Já vám nic nevytýkám, ale to vás nenapadlo vzít tu věc

do kapesníku?”

„Odpusťte, ale nenapadlo. Doufám, že pochopíte, jak mi

bylo. S Milanem jsme byli přátelé… prakticky už pár let.

Přes ty různé profese jsme měli k sobě velmi blízko… a co

bych mluvil.”

„Já vám rozumím,” řekl okrskář pomalu. „Proto jste se

tak namáhal, abyste našel psaní od něho, vidte. Na to jste

myslel, když jste mu prohlížel zásuvky, což?”

„Jestli si myslíte, že jsem hledal něco jiného.. “

„Co bych si myslel. Já vám to věřím,” pravil okrskář

nevinně. „Jenže dopis na rozloučenou bývá zpravidla

někde navrchu. Předpokládám, že o tom víte, že se při

sebevraždě obvykle najde dopis, že ano.”

„Vždycky?” zeptal se ten trempíř. Okrskář se na něho

vážně podíval.

„A copak vy jste chtěl včera panu Peštovi?” zeptal se.

„Já… chtěl jsem s ním mluvit skrz jednoho přítele. Je to

jevištní výtvarník… mladej kluk… on měl s Peštou nějakej malér a dostal strach, aby nepřišel o místo.”

„Hm… tomu dobře nerozumím. Vy ale nepracujete

u divadla ?”

„Ne, jsem na volnej noze.”

„Ale s panem Peštou jste se znali?”

„To je fakt, ale nijak důvěrně. No ale přece jsem ho znal

tak dobře, že když jsem sem zabloudil, chtěl jsem za ním

jít a vysondovat, jak to s tím klukem stojí. Víte, Pešta byl

dost vlivnej. V divadle měl rozhodující slovo. Chtěl jsem

za ním jít, ale nakonec jsem nešel… připadalo mi, že není

právě vhodný chodit k někomu v jedenáct v noci.”

„Jak asi víte, my nemáme alibi, totiž… já je nemám,” řekl

Jelínek pevně. „Já šel z hotelu vyprovodit tadyhle Jirku…

doved jsem ho až domů,” ukázal očima na doktora. „On

alibi má.”

„Aha, proto, že jste se u něho vy stavěl v noci na frťana?”

„Protože už potom byl u sebe doma,” řekl herec hlasem,

pod nímž se to chvělo vzrušením. „Vy tomu nevěříte?”

„Co bych nevěřil, vždyť mi to pan doktor říkal,” pravil

okrskář klidně. „Vy jste mi zase vyprávěl, že jste se od

něho vracel sám na hausbót. No, ale přece se mně zdá, že

jste mi chtěl něco říct, pane Jelínku. Jen si vzpomeňte.

Nechtěl jste?”

Herec zkřížil ruce na prsou a zavrtěl hlavou.

„Jak myslíte.”

Jako by pod tím dojmem vznikla pauza. Ozývala se silně

hudba, televize totiž vysílala estrádní pořad. Na televizi

odtud neviděli, ale i bez obrazu to byla hudba plná gest.

Okrskář dopil pivo a ohlédl se po panu Tručkovi, jenž se

právě zastavil u jednoho stolku a s někým tam hovořil, ale

okamžitě se k nim vydal. (Nejspíš se k nim každou chvíli

podíval.)

„Ještě jedno pivíčko?”

„A mně taky,” řekl ten trempíř. Doktor si objednal po

koňaku ještě kávu. Pan Tručka se na ně podíval černým

pohledem a odcházel.

„Moment… raději ne kávu, dal bych si víno,” ozval se

za ním doktor. Pan Tručka se zastavil.

„Červené, bílé?”

„Bité.”

„A obří číše nemáte ?” zeptal se okrskář lehce.

„Ne prosím, ty nevedeme.”

„Jestli vám jde o to… Milan píval z obří číše i sám,” řekl

Jelínek. „Měl je rád… potrpěl si na ně. Nemusel…

nemuseli být k tomu dva. Věřte mi to,” dodal chraptivě.

„Na jednu stranu… jistě. Ale na druhou stranu, jestli si

myslíte, že je to takový problém druhou sklenici vypláchnout, utřít a uklidit… nebo si to nemyslíte, pane Jelínku ?”

„Proč se mě ptáte ? Já vám už jednou řek, že tomu věřím,

že byl sám.”

„A vidíte, pane Jelínek,” začal okrskář, a vtom to místností zašumělo smíchem. Lidé se smáli něčemu v televizi.

„Je to zhouba lidstva, ta televize,” pronesl doktor. „Ted

ještě to zní jako fór, ale časem uvidíte. Popílek, devastace

přírody, halucinogena, civilizační choroby a televize.”

„S něčím z toho souhlasím… vy tomu musíte rozumět,”

řekl okrskář pomalu. „A co sexuální uvolněnost… tu do

toho nepočítáte ?”

„V tom medicína nevidí nebezpečí. Dá se předpokládat, že

většině lidstva bude vždycky příjemnější normální sexuální

vyžití. Sexuální výstřelky byly, jsou a budou.”

„Záleží ovšem na tom, jak se to hodnotí společensky. Řek

bych, že společnost může mít silný vliv pro nebo proti.”

„Do jisté míry ano, ale jen do jisté míry.”

„Tady je to vínečko, prosím.”

Pan Tručka zaslechl, o čem se hovořilo. Sexuální vý-

střelky… a tady přece šlo o zločin. Viděl, že je Jelínek

velmi bledý a hledí na víno toužebnýma očima. Loni to

bylo zrovna tak. Seděli tady při víně, a potom Jelínka od-nesli. Jak to uměl Pešta roztočit, když chtěl. Pešta zářil,

ano, docela zářil… člověk zdravím a úspěchem září. Najednou si vzpomněl, že prý ho Navrátilová našla podle té

sklenice. Všimla si totiž na ní, že je tam světlo. Byla to

obrovská sklenice a házela odlesky… prý veliká a baňatá.

A když si s ní přiťuknete, tak prý zvoní jako zvon. A tadv

seděl někdo, kdo si s ním přiťukl včera v noci. Vždyť vrah

se musel dívat i na to, jak se pan Pešta zhroutil, hned po

tom loku, napadlo pana Tručku. Navrátil říkal, že to

svinstvo účinkuje okamžitě. Musel tedy hned zdrhnout.

Jestli už okrskář ví, kdo z nich to udělal, pak se tedy umí

náramně přetvařovat; kdo by to do něho řekl?

„Zdržíte se tady na víkend ?” zeptal se doktor okrskáře.

„Ne, ještě dneska se vracím.”

„Řídíte ?”

„Ne, to bych těžko pil pivo,” řekl s úsměvem. „Tak

trochu jsem se dneska zdržel.”

„Prosím vás, otevřel si Pešta tu láhev sám?” zeptal se

vysoký trempíř sevřeně. Okrskář vážně přikývl hlavou.

„Víte to na beton?”

„Ovšem… to už se zjistí bezpečně podle otisků na hrdle

láhve. Jak je vám známo, pan Pešta popíjel na verandě

a teoreticky… mohl se u něho zastavit kaokoli. Posedět,

pohovořit, vykouřit cigaretu, že ano… Co vy si o tom

myslíte, pane Jelínek?”

„Co bych si myslel.”

„Jestli nemoh váš přítel dostat návštěvu.”

Jelínek pohnul rty a udělal gesto rukou, jako že neví.

„Jestli si dobře vzpomínáte, vy jste mi tvrdil hned ráno,

že spáchal sebevraždu. Tak jsem o tom uvažoval, jak jste

si tím moh být tak jistý, copak se vám s tím někdy svěřil,

co chce udělat ?”

Jelínek na něho pohlédl a vyrazil: „Tak mě seberte… já

alibi nemám… ale už mě nemučte.”

„Dobrá, dobrá, pane Jelínek. Když jste byl tak skálopevně

přesvědčený, že je to sebevražda, pročpak jste spálil ráno

dopisy jedný mladý paní… moment, já jsem ještě nedo-mluvil. Přitom jste mi prohlásil, že o žádné jeho známosti

nevíte. Tak jakpak to s tím bylo?”

„Já nevěděl, čí jsou.”

„To povídejte někomu jinému. Pročpak jste se pokusil

otřít tu sklenici ?”

„Já ji neotíral.”

„Jsou na to svědkové, že jste ji otřel. Vyndal jste ji z almary, kam ji uklidil tady pan doktor, a otřel jste ji dlaní. Proč

jste to dělal?”

„Neudělal jsem to,” řekl Jelínek zlomeně. „A tu korespondenci jsem… kvůli němu. Nechtěl jsem… aby do toho

lidi… strkali nos.”

„Tak vy neznáte tu mladou paní, jak mají stát s manželem

hausbót mezi Hrazanami a Zvíroticemi ?” řekl okrskář

vážně.

„To se divím, že ji neznáte, když je přece s vámi zaměstnaná. Božínku, a vy ani nevíte, že sem taky jezdívá. Moh

jste ji tady včera potkat u vody… prý tu byla náhodou

s nějakými známými. Myslíte, že pana Peštu taky neznala?”

„Já nevím, koho myslíte.”

„Ale víte, pane Jelínku. My jsme si právě zjistili, že se ta

mladá paní znala stejně dobře s vámi jako s panem

Peštou… no, možná, že se s ním znala o něco lip, že ano.

Nepsala mu náhodou z toho turné… jestli vůbec víte, že

byla na turné?”

„Jestli narážíte na to, co jsem udělal, tak ty dopisy nebyly

od ní. To jsem zjistil.”

„Mně se zdá, že jste na to neměl čas, pane Jelínku. Co mi

to tady vykládáte,” řekl přísně. „Víte, že to… že jste otřel

tu sklenici, by mohlo stačit, abychom vás oožalovali

z vraždy ?”

„Ano… No tak co,” řekl Jelínek tiše. „Co s tím děláte

takové ciráty. Já jsem připravený.”

„Inu… pane Jelínku, to není jen tak… Víte už ostatně,

že ta mladá paní už nebyla včera večer ve Zvíroticích?

Ani na Hrazanech přirozeně. Odjela s těmi známými navečer z Hrazan do Prahy. To jste nevěděl?”

Jelínek se na něho jen díval. Rty se mu začaly třást.

„No vidíte, moh jste si to všechno ušetřit, člověče,” řekl

okrskář vážným hlasem. „Ta mladá paní, jak jste si to se

mnou kvůli ní rozházel, měla alibi. Vůbec tady nebyla. Odjela do Prahy vozem v půl deváté, že prý narychlo. Prosím

vás, my jsme to věděli za dvě hodiny, a vy jste si myslel, že

nám naházíte písek do očí. Řekněte mi upřímně, člověče…,

to jste si byl tak jistý, že ho zabila ona?”

Jelínek neodpověděl, nemohl, seděl tu s hlavou v dlaních.

Vysoký trempíř se na okrskáře jaksi úpěnlivě podíval,

jako by ho prosil.

„Sakra, to jste si byl tak jistý její vinou, že jste se ani nešel

informovat, jestli tu vůbec zůstala, vidte. Vidíte, vidíte.

A nám stačilo zvednout telefon a obtelefonovat pár

lidí od vás, a věděli jsme to. Oni se před nedávnem spolu

rozešli, což ?”

Jelínek k němu zvedl oči plné slz, nepromluvil, jen ho

prosil gestem, aby ji nejmenoval.

„To je samozřejmé,” zabručel okrskář. „No nic… pochopte přece, člověče. Co si o nás myslíte. Stran toho…

bylo nám řečeno, že jste se s tou mladou paní v Praze často

stýkal. Bylo vám tedy známo, že ten rozchod velmi těžce

nese, a mně jste všecko popřel do očí. No nic… Božínku, to

přece bylo první, co jsme vyšetřovali. Ostatně, my jsme tu

zjišťovali alibi i jiných žen… žen a dívek, chcete-H. Nám

třeba stačilo, že ho některá slečna tady hledala…”

„O tom nic nevím,” řekl doktor. „Dovolte otázku. Máte

snad podezření na některou jeho místní známost?”

„Blbost,” zamumlal Jelínek.

„Tak vy jste s ní mluvil… ?”

„Mluvil… včera za mnou přišla do hotelu taková holka,

ale to je blbost. Nesmysl, povídám. Zajda… taková hol-

čička, a sháněla Milana kvůli protekci… chce se dostat

na DAMU, toť vše.”

„Nebyla do něho náhodou zblázněná?”

„Co by do něho nebyla zblázněná,” řekl Jelínek vážně.

„Ale povídám, že je to blbost.”

,,Inu, teoreticky vzato by to nebyla taková hloupost. Vy asi

nevíte o tom případu předloni, jak se tu kvůli panu Peštovi

jedno děvče přiotrávilo prášky… hm… zdejší, a taky

mladá. No nic…”

„Ale tohle děvče chtělo k divadlu,” řekl Jelínek. „Já si to

dovolím poznat, když někomu o to kráčí. To má člověk

vepsáno na čele, to Kainovo znamení. Talent hned nepoznáte… ale když má někdo tu touhu…”

„Což touhu. My ovšem musíme vyšetřovat jiné věci,”

řekl okrskář mírně. Dlouhý trempíř se na něho podíval

jaksi beznadějně. Chtěl něco říci, ale jen polkl. Doktor si

sahali rukou za krk, bylo tu dusno a potil se. Z televize

zazněl potlesk. Zrovna skončila jedna písnička a nastoupil konferenciér.

„Jestli znáte poměry na divadle nebo u filmu, to je kapi-tola sama pro sebe,” řekl doktor po krátké pauze. „Každá

holka se tam cpe, aspoň jako frizérka nebo maskérka, jen

aby ji to prostředí pošimralo v nose. Podle mého je to

prostředí značně náročné pro labilnější typy. Ted mě napadá … chtěl bych vás upozornit jako lékař a starý Milanův

kamarád… že byl Milan nervově silně labilní.”

„No… to nám neříkáte nic nového,” pravil okrskář. „Já

to předpokládám, že byl labilní. Ale úspěchy měl, že

cc

ano.

„To nepopírám.”

Kolem nich to znova zašumělo… lidé se zasmáli nějakému

vtipu.

„Čemu se taky lidi mohou smát,” poznamenal doktor. „Já

to poslouchám zřídka a nestačím se divit.”

„A máte doma televizor?”

„Nemám, a nikdy nedovolím, aby se koupil.”

„A máte děti?”

„Nemáme, prozatím.”

„Jen počkejte, až je budete mít. Koupíte radši televizor,

aby vám synek nelítal pozdě večer k sousedům. Já to

znám. A pak si k tomu sám sednete, když budete domlá-

cený, a odpočinete si.”

„Tomu já neříkám odpočinek.”

„A co je pro vás odpočinek?”

„Kniha, deska. K procházce se člověk musí donutit, to

přiznám.”

„Kdysi se hodně tancovalo,” řekl okrskář. „Ještě otec

s matkou chodili tancovat. Dřív tancovali i starší lidi…

protancovali noc, a nic, nestonali.”

„To je ovšem pověra. Marodilo se taky a s ledačím, co se

dneska vyléčí lépe oproti tehdy.”

„To můžete mít pravdu. Vaše manželka j e taky lékařka, hm ?c c

„ Je… vidíte, jak to chodí. Jsem tu sám… nemohla se uvol-nit. To je běžné.”

„Je to smůla.”

„Řek bych tomu smůla, když mě kvůli tomu vyšetřujete,”

pravil doktor ironicky. „De facto jsem ve šlamastice jen

proto, že manželka má službu a já z toho důvodu nemohu dokázat, že jsem později ležel v posteli a chrněl,

nebo oč vám jde.”

„Vám se zdá, že vás vyšetřuju?” řekl okrskář s pozdviže-ným obočím. „Spíš si jen tak vyprávíme, ne?”

„Ale Jirka má alibi,” pravil Jelínek pevně. „Pověděl vám

přece, že za ním přišel v půl dvanáctý kluk od Valentů pro

sedolor? Sakra, pochopte přece… To já se vracel sám

zpátky kolem Milana. Sám, protože tady toho,” kývl na

vysokého trempíře, „jsem poslal rovnou na hausbót

napřed. Bylo mu nějak blbě a nechtěl se špacírovat.”

„To je fakt,” řekl vysoký trempíř.

„Jirku jsem doprovodil… u něho jsme do sebe hodili

každý frťana… tak Jirka je z toho venku, to mně věřte,”

zašeptal.

„Ale napřed jste šli tou cestou oba. Viděli jste u Pešty

světlo, že ano. To vás nenapadlo se u něho zastavit ?”

„Bylo pozdě… to já jsem nechtěl/’ řekl doktor.

„No vidíte, pane Jelínku… Vy jste se cestou zpátky přesvědčil, že tam někoho má, co ?”

„Jak to,” zamumlal. „Jak to.”

„Zjistil jste, že tam má návštěvu/’ řekl okrskář klidně.

„Nebo proč jste vlastně nešel dál?”

„Proboha,” řekl Jelínek náhle selhávajícím hlasem. „Pro

všechno na světě. Řekněte mi na rovinu… když jsme šli

s Jirkou kolem. Byl ještě živý ?”

„Nebyl,” odpověděl okrskář velmi vážně. „Byl už po

smrti. Promiňte, že jsem vás tak potrápil, ale zasloužil jste

si to… uznejte sám. Pan Pešta už tehdy nebyl naživu.

Zemřel už v půl desáté, sotva hodinku po tom, co přijel.

To jste ještě seděli v hotelu. A zvedli jste se až v půl jedenácté. Vaše alibi jsem si v hotelu ověřil a… no, tak si

myslím, že vám dám dobrou noc, a seberu se.”

„Jak tomu mám rozumět/’ řekl doktor zúženým tónem

a zdvihl obočí.

„Tak jak to povídám, pane doktore. Vy máte alibi… máte

je oba. Nejste přirozeně sami na světě… no ale máme už

jiné důkazy… a jak víte, my můžeme stavět jen na jejich

podkladě… Tadyhle se s vámi rozloučím, a nic ve zlém…

Vy jste mě ráno neuposlechli… tady panu Jelínkovi to

musím připomenout… ale zdá se, že budete dneska klidně

spát, co?”

„Jaký máte důkazy, pro co/’ zeptal se vysoký trempíř při-

škrceně. „Pro vraždu?”

„Ne. To bych tady neměl čas sedět, byl bych někde

v luftě,” pravil okrskář s úsměvem. „Je tu taková okolnost… tedy, dostali jsme navečer telefonát, že to má

v oděvu. Pan Pešta si totiž nosil jed při sobě, a trochu se

mu vysypalo do kapsy… je to práškový jed, kyanid

draselný. To nasvědčuje, že se k tomu sám přichystal.

Ono stačí zcela nepatrný množství, a možná, že si to

nosil s sebou v portmonce nebo v čem, to ještě zjistíme.

Stejně jako původ jedu… kde si ho opatřil.”

„Pak tedy ovšem nechápu, proč jste mě podezříval,” řekl

doktor tónem pod bodem mrazu.

„To pardon, ráno jsme to ještě nevěděli. A chcete-li něco

vědět, já jsem vás ani nepodezříval. Sakra, pane doktore,

kdybyste ho byl zabil, to byste hledal čísi korespondenci,.

nebo oč vám šlo, až ráno ? Před těmi lidmi ? A vy, pane

Jelínek… tak se mi pořád zdá, že vám straší ve věži

skrze někoho jiného, promiňte. To jste měl tak nahnáno,

protože jste mu v noci hodil šutr, a on nic?”

„Tak víte i tohle…?” řekl Jelínek tiše. „Já myslel, že mě

nikdo nevidí.”

„No… a moh jste si ušetřit bolest, kdybyste se mi byl

hned přiznal. Kdo vás viděl, paní Navrátilová vás viděla.

Šla totiž v noci… hm, umýt si ruce a přitom slyšela, že se

u pana Pešty někdo strefuje šutrem do okna. Byl jste

to vy?”

„Byl,” řekl jako kluk, jemuž se dokazuje, že rozbil okno.

„A taky zahlédla, jak jste se hned klidil, aby na vás nepřišli,” podotkl přátelsky. „Tak vidíte. Kdybyste se mi byl

hned přiznal, byl bych hned chápal, proč jste byl tak

skálopevně přesvědčený, že ta vaše… hm, přítelkyně spá-

chala v noci vraždu. Jenže… tehdy už byl po smrti. Byl už

mrtvý, když jste vycházeli z hotelu. To jsem ovšem ráno

ještě nevěděl, i když jsem hádal, že to bylo spíš před

půlnocí. Po tom ovšem… tak myslím, že si vám dovolím

popřát dobrou noc a pojedu,” dodal a podíval se po panu

Tručkovi.

Pan Tručka stál za pultem, ale asi k němu hleděl, protože

hned kývl hlavou, jako že se dostaví.

„Proč jste nám to neřek hned,” pravil Jelínek s vážnou

výčitkou. „Já jsem tomu nevěřil, že Milan… Nemoh

jsem.”

„Tomu se těžko uvěří. Když někoho vidíme jeden den ve

zdraví a druhý den je tam, těžko se tomu věří.”

„Pak tedy sakra nechápu, proč jste mi neřek, že šlo o hodinu, na kterou jsme měli alibi,” řekl doktor přísně.

„Inu, tak přemýšlejte, možná, že na to přijdete,” řekl

okrskář klidně. Mezitím přistoupil ke stolku pan Tručka

a přívětivě se na něho usmál.

„Vy už chcete utíkat, soudruhu okrskáři? Není to ještě

brzy?”

„Co mluvíte. Zdržel jsem se až hrůza. Tak mi to spočí-

tejte.”

Pan Tručka vytáhl blok a tužtičku a sepsal mu nápoje,

večeři neměl.

„Dejte mi ještě kafíčko, a spočítejte mi to taky,” pravil

Jelínek. Doktor i vysoký trempíř se připojili, ale trempíř

si objednal také ještě pivo.

„Jak vám u nás chutnalo?”

„Není nejslavnější, ale hlavně, že je,” řekl muž v uniformě.

„A já nejsem zhýčkaný. Plzeň by sice bodla, ale když

nemáte…”

„Bude, zase bude.”

„Bude, ale kdy.”

Okrskář zaplatil, přidal diškreci a vstal. Plášť neměl, byl

v letním. Všichni vstali, podal jim všem ruku. Naposled

podal ruku tomu ošumělému trempíři, který vypadal, že

poněkud přebral, byl celý bledý a ruku měl studenou.

„Na shledanou.”

„Dobrou noc,” řekl Jelínek.

„Vám taky.”

*

Když okrskář kráčel ke dveřím — a sám, lidé se po něm

ohlíželi a také ho zdravili. U nálevního pultu stál hlouček

místních frajerů, napřed se dívali na okrskáře, a pak na ty

tři, co tam seděli, jeden z nich zvedl ruku jakoby k štítku

čepice a okrskáře pozdravil. Televize skončila, najednou

byl slyšet hovor.

Pan Tručka se vrátil k pultu, šoupl půllitr pro jistého

svého přítele, totiž nákupčího Navrátila, pod pípu

a otočil kohoutkem. Nákupčí Navrátil v plátěných kalhotách a v pruhovaném tričku se opíral o pult a čekal.

„Co jsi mi to vykládal, Navrátil,” řekl pan Tručka vyčí-

tavě, zatímco plnil půllitr. „Dyť on Peštu nikdo nezabil…

to by se s nima nebyl takhle vybavoval.”

„O čem se vybavovali ?” zeptal se pan Navrátil.

„O čem… o rybách. A o všem možným,” řekl pan Tručka

s jistým zklamáním, ale současně s jakousi úlevou. „Tak

on se přece otrávil. Kdo by to byl řek… Ty, ráno bych

moh. Co abysme šli na ryby?”

*

„Ten chlap měl móresy,” řekl doktor Jungwirth a zhasl

cigaretu. Byl překouřený, přestala mu chutnat. Pan Tručka

jim právě přinesl tři kávy a jedno pivo, spočítal jim to a po

řadě zaplatili. Pili kávu horkou, ale nestála za mnoho.

„Stejně je otázka, proč Milan tak najednou… hm? Sakra,

u typů jako Milan… člověče,” poznamenal doktor. „Nebylo v tom nějaký selhání? Neměl potíže s potencí?”

„Já bych šel spát,” řekljjelínek.

Doktor zakroutil krkem, urovnal si košili a upravil si roz-halenku. Bylo tu dusno, potil se.

„To je zatracené, že člověk z toho tepla vyleze do chladna.

Moc nerad bych nastyd… vždycky z toho koupím sinusi-tidu. A zítra ráno odjíždím. Jak tam vůbec je?”

„Myslím, že hezky,” řekl vysoký trempíř.

Za chvíli se zvedli, měli už zaplaceno. Vysoký trempíř šel

poslední. Octli se před hotelem a kráčeli kousek společnou

cestou. Doktor si zimomřivě sepjal ruce na prsou a kráčel

celý skrčený, ačkoli byla krásná letní noc, obloha plná

hvězd a přes celé nebe se táhl široký pruh Mléčné

dráhy.

„No tak… já jdu tudyhle,” řekl, když došli na silnici,

odkud se odbočovalo k chatám. „Nazdar, Josef. Na viděnou v Praze. Jak dlouho se zdržíš?”

„Ještě nevím… pozdravuj Helenku.”

„Děkuju, vyřídím. No,” zastavil se a podal ruku vysokému

trempíři. „Kdybychom se neviděli…”

„Na shledanou.”

„Na shledanou.”

Doktor je opustil a odcházel, slyšeli jeho vzdalující se

kroky. Jelínek si vytáhl cigaretu, dal si ji do úst a zapálil si

v dlaních, foukal totiž vítr.

„Pane Jelínek… na pár slov.”

Jelínek zvedl hlavu, jeho tvář byla ve tmě, svítil jen žhavý

konec cigarety. Druhý k němu přistoupil…

„Pane Jelínek,” řekl sevřeným hlasem. „Co vám Pešta

udělal?”

„Jak to myslíte?”

Malíř rozhodil nějak beznadějně ruce.

„To je strašný. Vy jste ho přece zabil, pane Jelínek. Proboha… co budete ted dělat?”

*

Přibližně za půl roku potom se kapitán Vašátko vrátil

z Benešova, kde měl jakési služební řízení, ale zdržel se

tam přes sobotu a neděli, protože nechtěl urazit jedny své

dobré známé. Ty dva dny víkendu skutečně ve zdraví

absolvoval, ale když se vrátil, poněkud mu ze všeho hučelo

v hlavě a říkal si, že ještě ze všeho nejpříjemnější byla

procházka v lese ve sněhu, i když by byl dal samozřejmě

přednost horám.

„Víte, to je to nejhorší,” řekl Horácovi, s nímž se sešel

v pondělí poklidně u Šupů, „že lidi nechají zapnutou televizi a do toho se baví. Budto mluvím, nebo se dívám.

Vyposlech sem toho do foroty… no, nebylo to všecko

špatný… ještě nejlepší byla ta hra,” a řekl mu název.

„To byla starší natáčka, ještě s Jelínkem. Ten v tom

docela nebvl špatný. Neviděl jste ho náhodou?”

„Neviděl.”

Vašátko mu řekl pár slov ke hře a pak se zas nějak vrátil

k Jelínkovi. „Představte si… jak spáchal v létě sebevraždu, tak to bylo někde tam. Já to věděl, přirozeně, ale

nevěděl jsem, kde. Bylo to u Hrazan, ve svým hausbótu.

To bude určitě pozitivní, je to přece v okolí. Ten člověk se

tam podřezal a našli ho až za dlouho, skoro za týden. To je

zvláštní. Měl tam prý známého doktora, ale ten odjel, a jinak nikdo neměl potuchy, že tam je. To jsou osudy.

Udělal to prý proto, že měl jít z divadla, a že zrovna v tom

čase spáchal sebevraždu jeho přítel. Taky herec… já se

v nich ovšem nevyznám. Vy o tom něco víte, Horáci?”

dodal, když se na něho podíval. Znal ho zpaměti a Horác

nevynikal v přetvářce. Rychle na něho pohlédl, a…

„Totiž… vy jste tu právě ten týden nebyl.”

„Jak to?”

„Ten týden, co… a já na vás tak čekal. Zrovna těch pár,

co jsem… co jsme se jako domluvili, že s tím počkám.”

„S čím? Já vám nerozumím.”

„S tím, že ho udám,” pravil krátce.

„Koho?”

„Jelínka přece. Že zabil toho druhýho, svýho bývalýho

kamaráda, toho Peštu přece.”

„Ten přece spáchal sebevraždu, pokud vím.”

„Ne… bylo to jinak,” řekl Horác tónem, jako že všechno

ostatní je už zbytečné. „Ale já vám to všechno řeknu,”

nepatrně zaváhal, a Vašátko ho očima pobídl, aby mluvil.

„Neblázněte.” To bylo všechno, co Vašátko

pronesl, když skončil. Horác se na něho plaše podíval, jako

vždycky, když hovořil delší dobu, a pak se zahleděl před

sebe. Bylo na něm vidět, že mu je při pouhé vzpomínce

ne právě volno u srdce.

„Ale poslouchejte, Horáci, já vám nerozumím. Co jste vykládal o alibi ? Tak měl alibi, nebo neměl ?”

„Měl. Na tu dobu, kdy Pešta umřel, měl. Ale já vám to asi

řek blbě. Nebyla to přece ta sklenice,” řekl pomalu. „Byla

to přece ta láhev.”

„Jak to? Vždyť jste povídal, že zjistili, že láhev byla bezvadná.”

„Tak jsem vám zapomněl říct to hlavní… fakt. To je jistý,

27

že ta láhev, kterou našli, byla v pořádku. Ale ta láhev,

z který si Pešta předtím nalil, nebyla v pořádku.”

„Vy jste přišel na to, že tam našli jinou láhev?”

„Přesně…” Upřel na něho vážné oči. „Ze si předtím nalil

z jiný láhve, než která tam stála. Samozřejmě, moselský

bylo stejný. Chápete? Takže Pešta vlastně spáchal sebevraždu, už ro2umíte ? Vyle2 si na verandu, přines si 2e spíže

nějaké moselské, tedy asi láhev, co měl 2rovna na kraji,

otevřel si to, nalil si do té obří číše, což byla jeho febles…

a napil se. Než moh vy2koumat, co s tím vínem je nebo

není… byl konec. Chápete, že v tomhle případě bylo zbytečný zkoumat něčí alibi? Bylo to pro kočku. On to

proved skutečně sám.”

„Člověče.” Vašátko se na něho pozorně podíval. „Ale jak

jste moh přijít na to, že šlo o jinou láhev? To vás jen tak

napadlo, nebo co vlastně?”

„To je fakt, že mě to napadlo.”

„Kdy, prosím vás ?”

„Vlastně hned.”

„Hned ? Když vám řekli, že v láhvi to není ?”

„To ne… já nic nevěděl.”

„Tak jak jste vůbec přišel na to, že je Jelínek vinen?

Z toho, že se vám přiznal?”

„Ne… věděl jsem to už předtím.”

„Jak to?”

„Věděl jsem to v tom momentě, když pálil nějaké kompro-mitující tento… dopisy nějaké ženské.”

„Protože jste pochopil důvod?”

„Ale vůbec ne. Neměl jsem zdání, proč to udělal.”

„Tak proč říkáte, že jste to pochopil proto?”

„Proto, že vůbec něco spálil. Moh tam spálit taky kus

hadru nebo cokoli. Ono totiž… nezáleželo na tom, co

spálil, ale kde to spálil. On spálil celej stoh nějakých

dopisů, jenže to bylo fuk, co. On to spálil před očima

všech, a všichni mysleli, že mu jde o ty věci. I okrskář,

pochopitelně, i když mu tehdy šíleně vynadal. Ale ono

nešlo o ty věci.”

„Tak oč šlo, člověče?”

„O ten ubrus,” řekl prostě.

„O ubrus? Jak to myslíte?”

„No, na tom stole byl jednoduše kostkovanej ubrus. Jako

se někdy nechává na zahradním stolku přes noc, žádná

krása, obyčejnej plátěnej. No… a potom v něm byla propálená díra jak hrom. Přirozeně, když tu věc, co spálil,

předtím polil benzínem nebo čím, z láhve, co ji tam

našel… možná čističem na okna.”

„Ale co tím myslíte, že mu šlo o ubrus ?”

„Tedy přesněji, o tu díru v ubrusu. Byla tam díra, tam co

bylo předtím něco jiného.”

„A co?“

„Flek,” řekl vážně. „Skvrna od vína. Víte, dala se dost

těžko najít, protože ubrus byl kostkovanej světle modrej,

a moselský je bílý, no ale přece… bylo to tam trochu

jako…”

„Vy jste tam tu skvrnu hledal?”

„Ovšem,” řekl klidně. „Chápete, že když jsme spolu při-

šli, láhev i sklenice už byly ze stolu pryč… doktor obojí

z bezpečnostních důvodů uklidil. Tak jsem hledal flek,

protože jen z toho se dalo poznat, jestli je to sklenice nebo

láhev, chápete?”

„Podle čichu, myslíte?”

„Přirozeně. Protože každý podezřelý flek od vína, každý,

by usvědčil láhev. Právě proto, že to byla obří číše, chá-

pete? U obyčejný se nikdy nedá vyloučit, že ucmmdnete

při pití. Ale do obří se nalije malinko, v poměru k obsahu.

Ulít můžete jedině při nalívání nebo můžete mít od flašky

kolečko, kde jste ji měl stát. A ono tam něco takového

bylo. I když to nebylo na ubruse moc vidět, chápete, víno

bylo bílý. A najednou přišel Jelínek s těmi věcmi a spálil je

přesně na tom místě. Přitom mu tekly slzy, byl to otřes,

fakt. Ale když to dohořelo, místo fleku tam zbyla díra.”

„Člověče.” Vašátko se na něho přísně podíval. „To je ší-

lenství. Moh ovšem sklenici s otráveným vínem porazit,

a pořídit rovnou skvrnu z číše.”

„Kdyby tam číše ještě byla. Jenže když jsme přišli, číše už

na stole nestála. A on si musel všimnout, že je ubrus po-třísněnej. Tak mu nezbylo než flek odstranit jinak. Udělal

to před očima toho orgána, ale tak, že byl nutně podezřelej,

že někoho kryje.”

„Proč jste mu to hned nehlásil?”

„Bože, já přece nevěděl, jestli se přece jen nedokáže, že

víno v láhvi bylo otrávený. V tom případě bych byl

Jelínka nepodezříval.”

„Ted vám nerozumím.”

„Já ho začal podezřívat, až když mi okrskář potvrdil, že

víno v láhvi bylo zaručeně v pořádku. Otisky na láhvi jim

taky štymovaly, bylo to na beton. Ale jak to začalo vypadat

jednoznačně jenom na číši, a tedy na sebevraždu, začalo mi

být nanic. Protože jsem pochopil, oč mu při tom fajrverku

jedině mohlo jít. To bylo právě ten večer, když jsme seděli

s okrskářem a ještě s jedním v hotelu.”

Horác se odmlčel.

Vašátko se na něho upřeně díval.

„Přesně tak,” zamumlal Horác po chvíli. „Tím mi právě

došlo, že alibi tady nehraje roli. Pešta byl při smrti určitě

sám. Nešlo o to, kdo moh k němu přijít tehdy. Šlo o to,

kdo mu moh přijít dodatečně — vyměnit tu láhev, chá-

pete.”

„A pořídit na té nové Peštovy otisky, chtěl jste říci.”

Horác přikývl očima.

„Já si dělal pořád naději, v tom jediným. Kdyby byl Pešta

umřel až kolem půlnoci, co už byl Jelínek u mě zpátky

na hausbótu, já už věděl, že jsme byli spolu a že nemoh

dodatečně nic pořídit. A byl bych věděl, že jsem se mejlil.

A že ta díra v ubrusu byla náhoda. Ale když jsem se dozvěděl, že umřel v době, co jsme seděli s Jelínkem a s doktorem v hotelu na pivě, tak byl šmytec — hotovo.”

„Proč jste to neřek orgánoví, když jste s ním seděl?”

„Před nimi ? Stejně nevím, co by byl moh dělat. Důkaz to

nebyl a na základě pouhýho podezření… ostatně případ

uzavřený nebyl, dávno ne. Okrskář musel stejně čekat,

nač se přijde, až půjdou po původu jedu. Víte, mám

dojem, že ventiloval jen to, že je rád, že se to nachýlilo k té

sebevraždě. Byl to fajn chlap.”

„Jelínek fingoval sebevraždu výměnou láhve, řekl jste.”

„Nejen tím. Bylo to skutečně dost přesvědčivé. Peštovi

totiž našli v kapse stopy toho práškového kyanidu.”

„To mě podržte,” řekl Vašátko tlumeně. „A nezmýlil jste

se vy…?”

„Ne, bohužel.”

„Pak to bylo zatracený ďábelství, jestli mu to sám vpravil

do kapsy. Mimochodem… jak vůbec věděl, že je mrtev ?”

„Nemoh to vědět. Víte, vyprovázel doktora nahoru

a cestou zpátky se tam asi zastavil a našel ho mrtvého na

verandě. Bylo to dost šílené… Já tam seděl mezi nimi a ňák

jsem si to nemoh sesumírovat. Až když okrskář řekl, že

Jelínek hodil Peštovi v noci kamínek do okna… prostě,

jako se to dělá kamarádovi, když jdete kolem a chcete

zkusit, jestli je vzhůru, tak mi z toho zatraceně…”

„Někdo ho viděl?”

„Jedna sousedka Jelínka viděla. Jenže ono to nesvědčilo

proti němu, ale pro něho, chápete ? Okrskář z toho přirozeně dedukoval, že Jelínek myslel, že má Pešta u sebe

nějakou ženskou, a dokonce určitou, totiž jednu kolegyni

z divadla, a že se ji ráno pokoušel krýt, protože ji měl taky

rád či co. Vždyť on otřel i tu sklenici, což bylo náramně

povážlivé, až na to, že věděl, že má na dobu Peštovy smrti

alibi. A s tím šutrem, já myslím, že ho hodil, až když odtamtud odcházel, pro ten případ, kdyby ho někdo zahlíd,

což se stalo.”

„Jelínek o té ženě mluvil ?”

„Právě že ne. Ono to vypadalo naprosto věrohodně, že je

betonově přesvědčen, že ho zabila ta herečka. Byla to

jejich společná známá, co na ni možná opravdu trpěl…

ale to už je fuk.”

„Myslíte, že to byly její dopisy, co spálil?”

„Čertví, čí. Ale povídám vám, že nešlo o to, co spálil.”

„A vy jste mu to řek, Horáci? Kdy?”

„Hned jak jsme vylezli z hospody.”

„A… jaká byla reakce ?”

Neodpověděl a po chvíli jen zavrtěl hlavou, nechtěl o tom

mluvit.

„A vy jste si to ten týden nechal pro sebe? Takovou

sprostou lumpárnu, ještě když se vám přiznal?”

Horác přikývl.

„Člověče. Mohlo se klidně stát, že by se byl Pešta napil

ještě s někým jiným.”

„Patrně.”

„On mu nechal tu láhev ve spíži, nebo mu ji tam nějak připravil, když byl Pešta mimo?”

„Ano… asi mu ji tam dal na kraj.”

„Měl tam ještě další?”

„Prý ano. Ale značka to bylajeho,tteroukupoval vždycky

ve stejném obchodě.”

„A nezdá se vám, že jste nevykonal svou povinnost?”

„Tak jste tu měl být!” vybuchl. „Ale vy jste tu nebyl. On

mi slíbil, že na sebe nesáhne, a já mu řek, že ještě počkám.

A když bylo po všem, už to nemělo cenu. On byl k sobě

stejně krutej jako k němu. Sáh na sebe strašným způ-

sobem… podřezal si hrdlo. Byl to cholerik, a nešťastnej.”

„Proč ho zabil ? Byla v tom ta žena ?”

„Ne. Udělal to ze msty… pochopil, že ho jeho nejlepší

přítel, kterého měl rád a kterému věřil, zlikvidoval jako člo-ka i jako kumštýře. To mi řek jen v náznaku, ale já pak za

tím chodil a zjistil jsem, že to bude asi pravda. Jelínek byl

alkoholik, ale zoufale se snažil se z toho dostat. A Pešta ho

pokaždé znovu ožral, a Jelínek pokaždé zas putoval zpátky

k Apolinářům. A nakonec mu Pešta udělal podraz, takže

měl jít Jelínek z divadla pryč. Už chápete? On byl Pešta

velkej prevít. Právě že nebyl ani takovej talent, jako velkej

intrikán. Třeba na Jelínka žárlil, rozhodně mu ten chlap

nějak překážel. Říkal mi to jeden kamarád, taky odtamtud.

On sám Jelínka před Peštou varoval, a Jelínek mu dal za

dobrou radu málem do zubů. Trvalo mu, než to pochopil,

ale když mu to došlo, začal ho zuřivě nenávidět, stejně asi,

jako ho měl předtím rád. Ale nebyl bez citu, fakt, i když to

bylo dost pekelný, co mu udělal. Když ho uviděl mrtvýho,

byl zničenej. A jen se ptal doktora, jestli se moc ne-trápil.”

„Ty slzy měl patrně v roli.”

„Nemyslím.”

Vašátko se na něho podíval vážně a jaksi znepokojeně.

Viděl, že je Horác silně nervózní. Místo konečného roz-sudku k němu kapitán natáhl ruku s krabičkou cigaret

a nabídl mu filtru.

rakev a hruška

„Tak prosím.”

Vašátko vešel první do velmi prostě zařízené pracovny,

vybavené jen psacím stolem s telefonem a nízkým stolkem

pro hosty, kolem něhož stála křesla.

„Posadte se,” řekl mladý muž. Vašátko ho odhadl na něco

málo přes třicet let, byl šedooký, světlovlasý, pomenší. Byl

oblečen v tmavošedé sako a kalhoty trochu světlejšího

odstínu, a kupodivu neměl bílý plášť.

„Nechcete si odložit? Je tu teplo.”

„Inu…,” Vašátko si sundal plášť, byl v civilu. Potom

usedl naproti mladému doktorovi, který byl přednostou

v tomto léčebném zařízení a jedním ze tří zde působících

psychiatrů (vlastně dvou, protože jednou byla psycholožka, jak se Vašátko předem poučil). Všiml si, že má

velmi jasný, až pátravý pohled.

„Abych se vám představil, já jsem kapitán Vašátko od kriminálního oddělení pražské Bezpečnosti. Hledal jsem vás

už včera…”

„Ano, to mi řekli. Já jsem Kučera. Čím vám mohu…”

„Smí se tady kouřit?”

,,Prosím, jen si zapalte.”

„Tak abych šel rovnou k věci. Budu od vás potřebovat

nějaké informace, pane doktore. Jde mi o případ jedné

pacientky, která se léčila Ve zdejším zařízení… Marty Nechlebové, jestli už o tom víte.”

„Vím. Je to naše bývalá pacientka, to je pravda, ale chodila sem jen do poloviny října, to máte necelé dva měsíce

po návratu z Veliše. Ve VeÚši se léčila tři měsíce, tuším od

června. Moment, já si dám přinést její materiály.”

Kučera vstal a za okamžik ho bylo slyšet ve dveřích:

„Pavlínko. Kartu Marty Nechlebové.” Nato se vrátil

a opět se klidně usadil.

„Samozřejmě, informace vám podám, seč budu. Ale

myslím, že vám asi nejde o diagnózu. Nebo jde… ?LC

„Také. Tak vy už jste ji neměli v léčení ?”

„Ne, protože k nám přestala docházet. Podívejte se. My tu

nemáme pacienty zbavené svéprávnosti. U nás se lidé léčí

dobrovolně. My ovšem spolupracujeme s klinikami,

a když je pacient hospitalizován, předáváme si ho z ručky

do ručky. Ale u paní Nechlebové šlo o… hm, my už jsme

jí mohli těžko dál prodlužovat pracovní neschopnost,

a když přerušila léčení u nás, zavolali jsme si jejího man-

žela. Tak moment. Tady to máme.” Příjemná dívka

v tesilové sukni a v blůze pronesla k Vašátkovi „Dobrý

den,” a položila před Kučeru na stůl kartu a velkou obálku.

Kučera kývl hlavou, přeletěl kartu očima, nato vyndal

papíry z obálky a několik vteřin je zkoumal. „Tak jsem se

neplet. Abych vám řek pravdu, nebyl bych to věděl

z hlavy, kdybychom to byli tady předevčírem neštudo-vali.”

„Předevčírem… kdo vám dal zprávu?”

„Její manžel. Abych byl stručný, my jsme si ho začátkem

listopadu zavolali, a když se nedostavil, poslali jsme mu

dopis… jestli si chcete přečíst kopii.”

„Děkuji.” Vašátko sáhl po průpisu a chvíli četl, potom

vrátil papír doktorovi. „A co on na to ?”

„Nic. Víte, to je dost běžné… manželství bylo před roz-chodem, a nejevil zájem. Zapomněl jsem vám říci, že jsme

předtím sháněli paní Nechlebovou, jestli není nemocná.

Na normálním obvodním středisku nebyla a na dopis nám

neodpověděla. Víte, to je těžké. Za poslední rok jsme tu

měli cirka osm set lidí.”

„Na léčení?”

„Střídavě po skupinách, denních i večerních. Pacienti,

kteří se vrátili do práce, sem docházejí večer.”

„Jak to stihnete?”

„Špatně. Ale o to vám nejde, že. Vyšetřujete patrně okolnosti její sebevraždy, vidte.”

„Ano. Jak to s ní stálo, po tom přerušeném léčení u vás ?”

„Jak bych vám to řek. Loni nám ji sem poslali 2 psychiatrické kliniky, byl tu suicidální pokus, diagnóza… ale to

vás nemusí zajímat.”

„Zajimá mě to,” řekl Vašátko.

„Tedy, bylo tu podezření na endogenní deprese, ale po

nasazení seduxenu se stav značně zlepšil. Dostávala…,”

Kučera jména léků vynechal a zamyslel se, „dávka

postupně snižována, předepsána psychoterapie… hm,

a pacientka značně zlepšená poslána na doléčení do

Veliše. Po návratu se cítila dobře,” Kučera přitom nahlížel

do nějakého spisu. „Poněkud obavy z nastoupení do

práce… a pak tu byly ty trvalé manželské tento, ale byla

schopná o tom klidně hovořit. Zúčastňovala se aktivně

programu. No, co byste chtěl ještě slyšet?”

„Jestli bylo pravděpodobné, že se znovu pokusí o sebevraždu.”

„Panebože, to se nikdy nedá na sto procent vyloučit,” řekl

Kučera vážným hlasem. „Podívejte se. My jsme už z jara

upozornili manžela, aby o ni jevil zvýšenou péči… aby ji

nenechával o samotě, rozumíte? Myslím, že si tehdy dal

říct… tadyhle to mám, dohled zajištěn. Ale před Veliší

už byla velmi zlepšená… zprávy odsud jsou také příznivé. Po Veliši byla v takovém stavu, který se blížil úplnému

vyléčení.”

„Jenže,” zabručel kapitán.

„Ano… jenže. Chápete, že si nemůžeme vzít všechny pacienty kompletně na starost. U ní se především nedaly

vyřešit její manželské obtíže… leda se snažit změnit její

postoj k nim. A nový pokus se nikdy nedá vyloučit úplně,

rozumíte?”

„Jistě.” Vašátko kývl hlavou, s tím počítal. „Ale ted bych

potřeboval vědět, s kým se stýkala.”

„Jak to myslíte, s kým. Soukromě?”

„Z vašich pacientů. Potřeboval bych jména těch pacientů,

kteří se s ní skupinově léčili.”

„To je jednoduchá věc, ale já vám nerozumím,” řekl

doktor. Upřel na Vašátka pátravé oči. „Promiňte, ale

proč? To děláte u případů sebevraždy vždycky?”

„Ne vždycky,” pravil Vašátko velmi vážně. „To je

pravda, ne vždycky.”

„Ale pokud je mi známo, ona přece… vyskočila z okna.

To přece…”

„Ano, z okna svého bytu v Dietrichově ulici.”

„Dopoledne, jak mi bylo řečeno, když byla sama doma.”

„V jedenáct čtyřicet dva, když se vrátila z nákupu,” řekl

Vašátko. „To je všechno pravda, pane doktore. Chápete,

uvědomuju si, že šlo o pacientku, která už měla za sebou

jeden pokus. Ale máme tady jisté důvody, proč za tím

jdeme. To by byl delší výklad, a tak…”

„Vy máte pochybnost o sebevraždě?” řekl doktor tiše.

„To jsem ovšem netušil. Můžete mi říci, z jakých dů-

vodů ?”

„Inu… to by bylo delší povídání. Jsou tu nějaké malič-

kosti, co člověka nutí… inu, chápete, zbytečně bych

nemrhal časem, svým i vaším. Podívejte se, pane doktore…

jak bychom to udělali. Nejdřív bych si prohlédl materiály

těch lidí, že ano… nebo co byste vy radil? A pak…

vlastně jsem měl v úmyslu se na ně osobně podívat. Tuhle

skupinu má pani doktorka Pavlátová, jak jsem se informoval. Je tady dneska?”

„Je… totiž… ještě jsem ji neviděl. Přijde každou chvíli.

Nejlépe bude, když si to prohovoříte přímo s ní. Sakra,

to je škaredé.”

„Může být… já to netvrdím na sto procent.”

„Proč si vlastně myslíte, že nespáchala sebevraždu ? Nebo

mi to nesmíte říci?”

„To jsou takové věci… například vzdálenost od okna

a ledacos. Člověk musí být nedůvěřivý, i když jde jinak

o evidentní případ,” pravil Vašátko mírně. „Tedy, medicínsky jasný, že ano. Moc nerad vám působím starosti. Poslechněte, taková skupina… chodí do ní vždycky

stejní pacienti?”

„Většinou. Samozřejmě někdy se to mění, vzhledem

k času pacientů a tak… nebo že některý výběr se nám ne-osvědčuje. U nás je žádoucí, aby lidi vytvořili kolektiv.”

„Pokud jsem o tom něco slyšel… vy léčíte v kolektivu?”

„Taky ne vždycky. Ale je to druh léčby, který se u nás

teprve zavádí… léčebných zařízení je málo.”

„Já o tom nic nevím, bohužel. Kdybyste mi o tom něco

laskavě…”

Doktor se unaveně zasmál.

„Je to vlastně zvláštní, že se mě ptáte, po takovéhle Jo-bově zvěsti.”

„Myslíte?”

„Přirozeně. V každém případě je v tom něco na způsob

obvinění.”

„Pardon… to ne, to jste si špatně vyložil.”

„Tak jak si to mám vyložit, když jdete především prověřit

naši metodu… Jenže vy přirozeně nemůžete posoudit,

co je z lékařského hlediska nutné a co ne.”

„Ale to přece… na to jsem vůbec nemyslel. Ani v nejmenším… Ostatně mi nejde o metodu, ale pouze o možné

známosti, chápete, přece se tu mohla s někým seznámit.

Vaši pacienti se navzájem neseznamují?”

„Seznamují. Ale to byste napřed musel znát její soukromý

život.”

„V tom ohledu dělám, co mohu,” řekl Vašátko mírně.

„Víte, abych uved na pravou míru, že se tu lidi seznamují.

Je to velmi relativní. Na skupině se užívá křestních jmen,

ale když lidi odtud vyjdou, většinou se neznají. Už proto,

že na sebe řeknou všelicos, co…”

„Chápu. Ale mohou být výjimky.”

„Jistě. Dost často se pacienti seznámí na léčení ve Veliši.

To by se dalo zjistit, jestli tam nenavázala známost.”

„Veliš patří k vám ?”

„Ne, ale my jsme s nimi ve styku a posíláme tam pacienty, u kterých se dá předpokládat, že jim to pomůže.

Některým by totiž Veliš mohla uškodit.”

„Jak to, prosím?”

„No, jde o kolektivní práci a kolektivní život po práci, kdy

si pacienti vzájemně pomáhají,” řekl Kučera. „To by byl

dlouhý výklad, kdybych vám měl vyložit, co a kdy na

kterou chorobu působí dobře nebo špatně.”

„Ale já si dovedu představit, že kolektivní práce na pacienty působí dobře,” zabručel kapitán.

„No, snad si to přece jen nedovedete představit,” řekl

doktor vážně. „Ale abychom se vrátili k tomu, co byste

od nás potřeboval. Jak jistě chápete… i jména pacientů

ve skupině nesmíme nikomu dávat, leda z mimořádně

vážných důvodů.”

„Ty důvody tady jsou. Budu vás prosit nejen o seznam,

ale i o materiály ze skupin, pokud jsou k dispozici.”

„Samozřejmě, že vám vyhovím, soudruhu kapitáne.”

Kučera mluvil velmi klidně, s dokonalou sebevládou, jen

poněkud víc kouřil.

„Nezlobte se na mě, když budu chtít vědět něco málo víc.

Jsem tím povinován svým pacientům.”

„Jistě. Ale já zase mohu říct jen tolik, co mohu.”

„Proč s tím jdete vůbec k nám?”

„Protože Nechlebová byla prakticky půl roku vyřazená

z normálního života. Její manžel uvedl, že se s nikým nestýkala, to jest, s nikým mimo ty léčebné zkoušky.”

„Je otázka, jestli to může vědět. Dále?”

„Pochopitelně… jde nám pouze o to, zjistit, s kým se stý-

kala,” zamumlal Vašátko, jako by vážil každé slovo. „Nic

víc a nic míň.”

„Promiňte, že se vás zeptám na totéž ještě jednou. Jste

skutečně toho názoru, že nespáchala sebevraždu? Z mého

hlediska… jako doktora… je to velmi… odvážné. U její

choroby… ale to už jsem vám řek.”

„Ano. Vysvětlit vám to nemohu,” Vašátko pomalu zatáhl

z cigarety a podržel ji v prstech. „Abychom snad přešli

k praktičtějším věcem, ne ? Kdypak se bude konat skupina,

kterou navštěvovala Nechlebová?”

„Dnes dopoledne a pak zase v pondělí, tuším.”

„V kolik hodin dnes ?”

„V deset.”

„Výborně,” Vašátko se podíval na hodinky. „Já bych si na

to počkal.”

„Vy se chcete zúčastnit jako host?”

„Právě,” řekl Vašátko klidně.

„Myslím, že vám to nedovolím,” řekl doktor pevně.

„Tady za pacienty zodpovídám já. Máte přece možnost je

navštívit jinde.”

„Uznávám, že je to vaše kompetence,” řekl Vašátko váž-

ným hlasem. „V žádném případě na vás nevyvíjím nátlak…

ale prosím vás, abyste uvážil, že mohu mít… jistý vážný

osobní důvod. Když jsem se netajil s tím, žé jsem na to

zvědavý, není to zcela přesné. Vy nepovolujete účast nikomu… myslím nikdy, za žádných okolností?”

„Co máte za osobní důvod ?”

„Zajímám se o to, i když tak trochu bokem,” řekl Va-

šátko. „Víte, přišel jsem s vaší vědou do styku častěji,

než vám tady mohu… specializoval jsem se svého času na

problémy mladistvých. Také jsem spolupracoval s někým

z vašeho oboru, i když se samozřejmě nedá říct, že bych

byl…”

„S kým prosím?”

„S doktorem Havlíkem.”

„Toho já znám. Tak vy jste…,“Kučera na něho upřel oči.

Bylo znát, že teprve ted mu jeho jméno začalo něco říkat.

„Čet jsem od vás, tuším, jeden velmi zajímavý článek…

jmenovalo se to ,A co potom* nebo tak nějak?”

„Hm… něco takového jsem napsal.” Neměl vlastně

v úmyslu se představovat tímto způsobem, nedělal to

nikdy, ale už se stalo.

„Jak bych to řek… já jsem si hned neuvědomil, že jste to

vy,” řekl Kučera. „Samozřejmě, soudruhu kapitáne…

když si budete přát, můžete se zúčastnit skupinového

programu. I když vám řeknu docela otevřeně… co se tam

děje, mohu vám klidně popsat. Žádné zázraky se u nás

nedějí. Sakra, já jsem nervózní.”

„Z toho si nic nedělejte, já taky,” řekl Vašátko.

Podívali se na sebe. Pak se Kučera zaposlouchal, prohodil

„Prominete na moment,” a vyšel z pracovny. Vašátko

seděl a pokuřoval, byl skutečně nervózní, a to měl silnější

důvod k nervozitě, než mohl Kučerovi sdělit. Za tři minuty se Kučera vrátil v doprovodu mladé ženy, které

mohlo být přes třicet, ale také nemuselo; ale ano, bylo jí

značně přes třicet, a rozhodně byla starší než Kučera,

pomyslel si, když si ji pořádně prohlédl. Byla to prostředně vysoká, příjemná blondýna, ale ne křehký typ,

spíš robustní, a nebyla nalíčená. Oblečená byla rovněž

prostě, přesně tak, jak by si to člověk představoval u ženy,

která má vzbuzovat u lidí důvěru. Na očích měla brýle,

a pohleděla na Vašátka krátkozrakýma očima, ale přímo.

Kučera je navzájem představil. Vašátko už předtím povstal

a stiskl si s ní ruku.

„Tak vy si přejete se zúčastnit naší skupiny… samozřejmě,

když to tady doktor dovolí… za chvíli začneme. Jen bych

vás prosila, abyste se pacientům sám představil… ovšem,

neuvádějte raději svoje zaměstnání, ano? Musíte jim několika slovy vysvětlit, proč tu jste.”

„To snad…,” zabručel.

„To ne, samozřejmě,” řekl Kučera rychle. „Víte, u nás je

zvykem, že každý, kdo přijde nový, řekne něco ostatním

o sobě. Lidi na to čekají. Chápete, oni musí včdět, že se na

ně nešije žádná bouda… jsou zvyklí na naprostou otevřenost, chápete? Možná že se vás sami budou ptát.”

„To je zvláštní. Hra na pravdu?”

„Ano, jenomže to není hra. Naši pacienti na sebe říkají

skutečně všechno, a předpokládají to taky u nás. Tím se

jim vrací důvěra. Je to ovšem značné zjednodušení.”

„Jistě. Vy tedy počítáte s tím, že vám nelžou?”

„Určitě,” řekla doktorka Pavlátová. „Říkat pravdu, na to

si člověk hrozně rychle zvykne. A v kolektivu je to

snadnější než při individuální léčbě.”

„Jak to? Já bych čekal opak.”

„Ale ano,” řekla rychle. „Víte, při individuální terapii

jste napojený na jednu osobu… můžete chtít na tu osobu

udělat nějaký dojem, získat ji na svou stranu nebo tak…

ale v kolektivu se vám to nemůže podařit. Lidé se vzá-

jemně tolik nešetří, iak by čekali, že je budeme šetřit my.

Taky se nelitují. Ale když se překoná první stadium…

no, to by vám musel dát tady doktor o tom něco přečíst.”

„To bych si velmi rád přečet,” řekl Vašátko. „Pokud jsem

41

tomu rozuměl, tak jim ta skupina nahrazuje svět?”

Kučera se na něho krátce podíval. „Na mou duši, nebyl

bych čekal, že to pochopíte tak do hloubky. Ale je to

ovšem silně zjednodušené. Ono tady kráčí o duševní poruchy, zčásti i duševní choroby, léčené třeba delší čas

jiným způsobem. Ale to přirovnání sedne, sice jen v jednom úzkém smyslu, ale sedne. Lidi se v kolektivu vyrov-návají s problémy, na které nestačili venku, ve světě.

Většinou sem přijdou po krachu. Drtivá většina po pokusu… nebo po více pokusech o sebevraždu. A tady

diskutují, hrají si, projevují se, rozumíte? Odehrávají si to

všechno znova. Dostávají i štulce, a učí se to snášet.

Pokud nám ovšem věří.”

„Jako děti,” zamumlal kapitán.

„Tak trochu. Chápete, že to, co jste mi řek, je pro mě

otřes. Víc než pro ně. Já…” Doktor odkašlal. Doktorka

Pavlátová se na oba podívala obrýlenýma očima.

„Na mou duši, to bude všechno nějaké nedorozumění,”

řekla klidně.

„Já doufám… velmi pravděpodobně,” řekl Vašátko. „Ale

můžete mi dát jména pacientů ze skupiny, kterou navště-

vovala paní Nechlebová?”

„To mohu, samozřejmě,” řekla s pohledem na Kučeru.

„Tak si to spolu vyřidte, Mileno,” řekl Kučera. „Dej

soudruhovi kapitánovi jména a ukaž mu materiály.”

„To mu přece nic nepoví.”

„Prosím vás o to,” zabručel Vašátko.

„Jak si přejete, ale vám jde přece o zcela jiné věci.”

„Prozatím na shledanou. Zastavte se u mě po skupině,”

pravil doktor Kučera.

„Ano… najdu vás tady?”

„Patrně, a kdybych tu nebyl, Pavlínka mě najde.” Podali

si ruce a Kučera vyšel.

„Tak si ještě na chvíli sedněte, máme ještě dvacet minut,

ale já bych se ráda před skupinou chvíli soustředila,” řekla

doktorka. „Okamžik… musím si to přinést.”

Vašátko znova osaměl, pokuřoval a přemýšlel pro sebe.

Zvláštní, že po tomto úvodu mu věc připadala tím hroznější… napadlo ho „jako děti”. Vrzly dveře, blondýnka

se vrátila s dalšími nemocničními kartami a několika obálkami velkého formátu, položila je na stůl před sebe a usadila se klidně do křesla vedle něho. „Chcete si to sám

napsat, nebo vám to máme dát naklepat a poslat?”

„Napíšu si to sám. Nerad bych… chápete.” Vašátko si

vytáhl blok a propisovačku.

„Ano. Bude to lepší. Je zbytečné, aby to tady budilo

zbytečnou pozornost. Tak prosím. Ve skupině jsme měli

patnáct pacientů… bez paní Nechlebové a ještě čtyř pacientek, které se mezitím vrátily do práce, je jich deset.

Doplnili jsme ovšem skupinu znova na patnáct.”

„Až po jejím odchodu?”

„Ano.”

„Máte všechny skupiny po patnácti?”

„Ne… Kdepak… Máme i velké skupiny, po pětatřiceti až

čtyřiceti pacientech.

„Jak provádíte výběr?”

„Podle diagnóz, i podle zkušenosti, různě. Menší skupiny

se lépe osvědčují, a tam, kde už se nám vytvořil kolektiv,

nechceme skupinu násilně měnit. A některé druhy psychoterapie jsou u velkých skupin velmi nesnadné.”

„Děkuju… Paní Nechlebovou jste dobře znala?”

„Ovšem,” řekla rychle. „To je naprosto bez debaty, pane

kapitáne, že šlo o nový atak deprese… na základě přeru-

šeni léčení.”

„Jaká byla osobně?”

„Milá,” řekla doktorka krátce. „Zápasila s tím statečně.

Velmi se snažila. Kdyby člověk odhlédl od choroby, což

se vlastně nedá, byla osobně jako… rozumějte mi… taková neuspokojená.”

„Jak to myslíte?”

„Podle jejího chování k mužům.”

„Můžete mi to nějak blíže vysvětlit?”

„To snad není třeba.”

„Byla s někým z pacientů v důvěrnějším vztahu?”

„Určitě ne. Já jsem jen charakterizovala jistou její vlastnost, která se projevila pouze při skupinách, jaksi v roz-poru s jejím habitem. Paní Nechlebová byla velmi plachá.”

„Tak jak se prosím projevovala ta její vlastnost?”

„Různě… třeba v oblékání.”

„Oblékala se nápadně ?”

„Ano, velmi nápadně a k tomu občas nedbale… Dá se

z toho soudit, že chtěla vypadat svůdně, což bylo u ní

zvlášť pochopitelné. Není to nic mimořádného a… Tak si

přejete, abych vám řekla ta jména?”

„Prosím vás o to.”

„Bohumil Kabyl, čtyřiapadesát… úředník. Jiří Smetáček,

43

jedenatřicet, promovaný historik. Miroslav Stoklasa,

devatenáct, má devítiletku, nedoučil se, Zbyněk Ponder,

jedenačtyřiceť, skladník, Antonín Berka, dvacet čtyři,

devět tříd základní školy, František Hojer, šestatřicet,

promovaný matematik.”

„Prosím pěkně… jestli máte také jejich adresy.”

„Aha… tak okamžik.” Nadiktovala mu ještě ke každému

jménu adresu.

„Všichni jmenovaní znali paní Nechlebovou ?”

„Ano.”

„A před jejím odchodem na Veliš ?”

„Počkejte to jsme tu neměli pana Pondera. Pan Kabyl

také nastoupil až na podzim.”

„Ale seznámili se?”

„Ovšem. Skupina se konala dvakrát týdně.”

„Vysvětlujete si to nějak, že najednou přestala chodit?”

„Ano,” obrátila k němu krátkozraké oči. „Ale myslím,

že na to ted není čas. Ostatně, nebyl to asi jediný důvod.”

„Jaký důvod myslíte?”

„Ze si pan Smetáček vybral za princeznu Julii Mikšíčkovou

a ne ji.”

„Za princeznu! Jak to, za princeznu?”

„Už jsem vám řekla, že ted nemáme čas to rozbírat,”

ozvala se přísně.

„To se stalo na posledním kroužku?”

„Na předposledním, jestli myslíte skupiny, kterých se

ještě zúčastnila paní Nechlebová.”

„Kdy u vás byla naposled ?”

„Okamžik… mám to u ní poznamenáno. Ve čtvrtek

dvaadvacátého října.”

„Mohla byste mi laskavě zapůjčit materiály z toho dvaadvacátého ?”

„Klidně, ale to by vám nic neřeklo.” Vašátka popudil

jednoznačný tón, jakým to vyslovila.

„Dovolte… Dopřejte také mně, abych moh sám posoudit,

jestli je něco pro mě bez užitku. Chápete, že s vámi nemohu

předem souhlasit, když nevím, oč jde.”

„Tak si to račte vzít…,” přisunula před něho jednu

obálku. „Já už ten materiál nepotřebuji. Jestli si to chcete

prostudovat doma, prosím. Jde totiž o elementární vý-

tvarný psychotest.”

„Hm… chcete říct, že jste si kreslili? A co?”

„Ale bože… já myslím, že bychom to měli zkrátit. Pacienti znázorňovali jisté pojmy jako láska, nenávist, spor,

matka a tak podobně. Laik z toho nemůže nic vyvodit.”

„A vy můžete?”

„Jistě. Přijde ovšem na to, co a speciálně u koho sledu-jeme.”

„Jinak mi nedáte nic?”

„To bych si musela napřed prohovořit s doktorem Ku-

čerou.”

„Samozřejmě.” Jakmile sáhl po oné obálce, cítil, že ho

psycholožka sleduje s ironickým úsměvem. Věděl už, že to

bude na nic, ale ze zásady necouvl. „Zatím vám pěkně

děkuji a budu vám vděčný, když mě vezmete s sebou.”

„Když si to pan doktor přeje. Chcete ještě jména pacientek ?”

„Ne, to je zbytečné,” ale na její udivený pohled se opravil:

„No, kdybyste byla tak laskavá… já si to poznamenám.”

„Jde vám jen o ty pacientky, které ji znaly ť”

„Ovšem.”

„Tak je tu Julie Mikšíčková, dvaadvacet let, studentka,

Mária Bolková, úřednice, třicet let, Antonie Houdková..

Diktovala, zatímco Vašátko rychle psal. Psal závodně

a přiměřeně nečitelně. Když mu nadiktovala ještě adresy

a potom jména oněch čtyř žen, které se vrátily do zaměstnání, klidně složila karty a obálky dala stranou.

„Myslím, že jsme hotovi. Kdybyste laskavě ještě takových

sedm minut počkal, já se půjdu připravit.”

„Prosím vás, co máte v těch obálkách ?”

„To jsou moje materiály. To by vám nic neřeklo.”

„Paní doktorko,” pravil tiše. „Z vašich pacientů… nepo-zorovala jste u nikoho tendence… myslím, životu nebezpečné tendence ?”

„Ne,” řekla krátce a vstala. „Pacienty, kteří by vysloveně

ohrožovali své okolí, bychom nemohli přijmout.”

„Jste si tak jistá, že byste to věděla?”

„Ale ovšem. Tady jde jednoznačně o omyl… věřte tomu,

že se s Nechlebovou mýlíte, to je nesmysl I” řekla prudce.

„To je absurdní! To vám přece potvrdí každý lékař.”

„Snad. Ještě moment. Co jim tam mám povídat?”

„Na mou duši… řekněte třeba, že jste od Svazarmu, to jim

bude sympatické.”

„A musím říct vůbec něco?”

„Jen několik slov za svou osobu soukromě… jsou na to

zvyklí. Prozatím na shledanou. Víte, kde se konáme?

45

Tadyhle v tělocvičně… v těch velkých dveřích naproti

z chodby.”

Doktorka Pavlátová sebrala se stolu své věci a odešla.

Vašátko tu ovšem nezůstal sedět sám, nepokládal to za

vhodné. Okamžitě si uložil blok, obálku a propisovačku

do aktovky, kabát si tu nechal, a vyšel na chodbu. Bylo tu

živo… možná, že měli zrovna přestávku. Po schodech šly

právě nahoru čtyři ženy ve cvičebních tenkých teplákách

a v tričkách. Stačil mu jediný pohled, aby viděl, že s nimi

není něco v pořádku, i když se jedna docela mile usmívala

a něco povídala druhým. Schodiště bylo otevřené, upra-vené na švédský způsob jako někde na přepychovém ví-

kendu, mělo dřevěné deštění a dřevěné zábradlí. Objevila

se nějaká mladá dívka, rovněž v teplákách, která nesla

hadr na smetáku a kbelík. Zachytil její pohled a podle

čehosi poznal, že je to také pacientka. Postavil se ke stěně,

odložil aktovku na židli a zapálil si cigaretu. Potom se

k němu přiblížil nějaký hoch v zimníku, užuž to vypadalo,

že se ho něco zeptá, ale pak jen Vašátka obešel. Ujala se ho

nějaká žena, ale nebyla — stejně jako ostatní personál,

v DÍlém. Vašátko chápal, že se tady v bílém nechodí zá-

sadně. „Proč sem jdete v botách? Sem se nesmí v botách.

Napřed se jděte přezout, prosím.”

Uvědomil si, že není přezutý, a zaváhal, jestli se nemá jít

poohlédnout po trepkách. To už spatřil za matnými

dveřmi tělocvičny nějaké postavy, ale nerozeznal, co tam

dělají, možná, že se tam jen přestavují židle.

„Promiňte, kde se mám přezout,” zeptal se sestry, když

kolem něho znova proběhl ten hoch v zimníku, v každé

ruce polobotku. Skutečně, bylo tu zatraceně čisto.

„Dole prosím, je tam šatna. První dveře proti vchodu

vlevo. Trepky jsou ve škatuli.”

„Děkuji.”

„Vy jste nový pacient? Ještě jste u nás nebyl, vidte,”

zeptala se opatrně.

„Ne,” zabručel.

„A máte u nás kartičku?”

„Pan doktor o tom ví.”

„Vidíte to, ten mládenec si vás splet s panem doktorem,”

řekla vesele. Vašátko se také usmál. Na mou duši, ten kluk

se na něho díval tak bázlivě, a přitom jako by od něho

čekal spásu. V duchu zaklel a šel se přezout.

*

V neděli dopoledne bylo v Národní galérii plno, přijely

sem školy, po kobercích capaly stovky nohou, občas bylo

slyšet veselý úprk po chodbách; je to nad lidské síly, při-nutit děti, aby chodily pomalu. Hloučky postávaly před

obrazy, lidé přecházeli ze sálu do sálu, bylo slyšet šum

hlasů. Mezi návštěvníky mohl být spatřen vysoký chlápek

v rozepjatém černém hubertusu, jenž coural sem a tam, zastavoval se, civěl na díla světových mistrů a zase se od-píchl a šel se podívat jinam. Bylo ho vidět, jak stojí za

hloučkem žáků, kterým právě paní učitelka něco vykládala.

Poslouchal bez hnutí brvy, jako by se chtěl také poučit,

jen se nepatrně usmál, když paní učitelka pronesla

„Všimněte si, děti, jak malíř dovedl vykreslit každý detail… tím se pozná, že maloval realisticky.” K poledni se

sály začaly vyprazdňovat, lidé odcházeli, a v jednu hodinu

tudy procházeli už jen jednotlivci. Muž v hubertusu prošel

nazpět českou gotikou a právě se na okamžik zastavil před

El Grekem, když uviděl někoho známého. Jeho známý byl

prošedivělý starší muž v baloňáku a usmál se, když ho

uviděl.

„Na mou duši, to je návštěva,” řekl ten v černém hubertusu. „To je fajn, že vás člověk zas vidí. Neměl jsem

potuchy, že sem taky chodíte.”

„No, často zrovna ne,” řekl Vašátko. „Ale občas sem

chodívám.”

„Tak jste tu náhodou?”

„Náhodou zrovna ne,” Vašátko povytáhl obočí, „ze

zájmu.”

„Fakt? Opravdu jenom tak?”

„Jenom tak. Jak se vám daří, Horáci?”

„Jde to,” odpověděl. „Blbé je tady jen to, že se tu nesmí

kouřit.”

„Nechcete si se mnou zajít na oběd?”

„Nemůžu. Jsem ve službě.”

„Já vím, že jste ve službě,” podotkl kapitán. „Ale předpokládal jsem, že máte polední pauzu.”

„V neděli je to s tou pauzou slabší. Jak vůbec víte, že tady

sloužím ?”

„Mám svoje zprávy,” řekl kapitán s úsměvem. „To byste

tu byli nesměli mít minulý týden rodeo. Byl tu přece

Hobza, a ten vás zná.”

„Tak jo,” řekl Horác s povzdechem. „Před vámi se nic

neutají. Jak to vůbec dopadne s tím klukem?”

„S tím, co jste ho přistihli? Půjde sedět, co jiného. Tak se

mi zdá, že jste si zasloužili svůj plat. Jestlipak se to oce-

ňuje?”

„Ale kdepak,” řekl Horác. „Ostatně jsem si toho nevšim

já, že ten kluk něco hmátnul, ale kolega Čížek. A pro toho

chudáka to mělo zatracený následky. Víte, ony jsou ty

miniatury přištroubované k desce, ale tak fušersky, že když

za to vezmete, vytáhnete exponát i se šroubečky, jasné?

A Čížek byl z toho úspěchu tak vy šokované j, že z vlastní

píle hned prověřil, která miniatura ještě nedrží, a hned

jednu sundal a někam schoval. A potom si dva dny nemoh

vzpomenout, kam ji dal Měl z toho málem smrt.”

Vašátko se srdečně zasmál. „Poslouchejte, nešlo o nějaké-

ho anonyma, cosi ze šestnáctého století ? Nějaká mučednice

či co?”

„Přesně. Kdo vám to řek ?”

„Nebudte zvědavý, Horáci. Vidíte, že mám informace…

dokonce vím, že v tom měl prsty váš dozorce.”

„Čížek? To mě podržte. Který vůl to řek?”

„Na tom nezáleží. Hlavně když se miniatura našla. Tak

podle vás nešlo o pokus o krádež ?”

„To je úplně směšný. Čížek by neukrad větší věd…

třeba stovku, kdyby ji tu někdo zasel.”

„Toho anonyma odhadujete na stovku?”

Horác se zašklebil. „Dvacet tisíc, dejme tomu. Ale stovka

může pro člověka znamenat víc, podle mě.”

„No nic… hlavně že galérie ještě stojí,” zabručel kapitán.

„To mi připomíná, že mám hlad. Vážně se mnou nemů-

žete jít?”

„Ledaže bych výpad jen na půl hodinky. Víte, po tom

Cikánském táboře musíme zvýšit bdělost a ostražitost.”

„Po jakém Cikánském táboře?”

„Inu, ten kluk hmátnul Cikánskej tábor od Grunda, řeknu

vám, že nic světobornýho. Ten anonym vedle byl lepší

kousek. Je to stejně zvláštní. Ten kluk šel kolem mě

s Grundem pod sakem, a já bych ho byl kliďánko nechal

jít. Ani jsem si nevšim, jak vypadal.”

„To je vám podobné. Víte co, Horáci, já ted půjdu na Vi-kárku a počkám tam na vás. Až se uvolníte, přijdte tam

za mnou. Budu čekat do tří.”

„Do tří… to ne. Ale já budu hledět… na půl hodinky

rozhodně vypadnu.”

„Zatím na viděnou.”

Za chvíli Vašátko sestupoval po hlavním schodišti

a prošel dvoranou k východu. Měl rád obrazy a většinou

ho uklidňovaly, takže mluvil pravdu, když řekl, že sem

občas chodívá. Ale dnes sem přišel za jiným účelem. Ve

skutečnosti sem přišel za svým přítelem, který se mu ztratil

z očí skoro na půl roku. — Vešel do Vikárky, dal si plášť

do šatny, usadil se za stolem, vytáhl si časopis Vesmír a dal

se do čtení článku o zamořování ovzduší popílkem. Byl

asi ve třetině, když se u něho zastavila servírka, a Vašátko

si objednal zcela nepoetický oběd, totiž vepřo knedlo zelo.

Oběd mu přinesli, a Vašátko se dal do jídla a pokračoval

ve čtení o zamořování ovzduší, které se dá očekávat

v blízké budoucnosti. Vtom se otevřely dveře. Horác

vešel a přisedl si k němu. Hovořili napřed sem a tam,

s odstínem rozpaků, přece jen se už zas nějaký pátek neviděli. Vašátko se ho vyptával na jeho práci, a proč vlastně

vzal to místo dozorce. Horác mu řekl popravdě, že mu

vybouchl kšeft — a se zakázkami je to právě ted znatelně

horší, než to bylo.

„Tady to má svoje výhody. Já to mám od října, ale tady se

nastupuje prakticky druhéj den. Oni totiž dozorců potřebují hromadu. Potřebují jich na všechny objekty dvaačty-

řicet, a mají jich necelých dvaatřicet.”

„To musí být prekérní, když dokonce jeden z nich je

necelý.”

„Fakt, na Šternberskej se počítá s šestnácti a půl dozorcem,” řekl s vážnou tváří. „Počítáme je na půlky.”

„Co že jich potřebují tolik?”

„To není tolik. Anžto jsou to většinou důchodci, na dvacet hodin týdně.”

„A kolik to sype?”

„Na celý úvazek sotva osm stovek. Noční hlídači to mají

lepší. Ale vy snad nejste v situaci, že byste měl chuť

měnit.”

„To ne. A jak žijete jinak, Horáci?”

„Nestojí to za řeč,” odpověděl s úsměvem. „Ale stejně mě

těší, že jste dostal chuť jít dneska do galérie. To nebyl

špatný nápad.”

„Abych vám řek pravdu… ale dejte si něco k jídlu.”

Horác se na něho tázavě podíval, ale Vašátko mu nabídl

cigaretu a šoupl před něho jídelní lístek.

„No, co tu mají… já si dám špagety po italsku. Na to se

nečeká… aby se tam kolega nezbláznil. Slečno, dejte mi

špagety, jestli je nebudete teprve vyrábět, a prosím vás…

já totiž dost spěchám. Co jste mi chtěl říct?”

„Nic zvláštního, jenom že jsem s vámi potřeboval na pár

slov. Proto jsem dneska přišel.”

„Za mnou?”

„Ovšem, co je na tom. Ráno mě napadlo, že se podí-

vám, jestli tam dneska nejste.”

„A co byste potřeboval,” zeptal se užasle.

„To je právě trochu komplikované. Potřeboval bych,

abyste si šel léčit nervy.”

„To mě podržte.”

„Nesmějte se, Horáci… poslyšte, odpovězte mi. Byl byste

ochotný podstoupit jedno léčení ?”

„Řek vám někdo, že jsem blázen?”

„Bez žertů. Kdybych vám to zařídil, já vám hned řeknu

proč, chodil byste na skupinovou psychoterapii? Je to…”

Vašátko jmenoval ono léčebné zařízení. „Myslím, zá-

sadně.”

„Ale vždyť já už tam byl.” Kapitán na něho pohlédl a pochopil, že řekl pravdu rychleji, než si to stačil rozmyslet.

„Vy, Horáci? Kdy, prosím vás?”

„Asi před rokem.”

„To jste mi neřek, člověče. Loni v zimě?”

„Loni v zimě.”

„Skutečně,” Vašátko přitom jaksi zapřemýšlel, ve snaze

vybavit si loňskou zimu vzhledem k Horácovi, ale nic

zvláštního ho nenapadalo. „Tak vy už to znáte?”

„Když vám to povídám.”

„To je zvláštní, že vás tam poslali z normálního střediska.

Mě totiž informovali, že tam mají většinou sebevražedné

pokusy, co jim pošle klinika. A vy přece…” Najednou se

na něho podíval. Horác klidně opětoval jeho pohled, ale

začervenal se.

„Sakra, Horáci, vy přece…” Vašátko pocítil zčistajasna

hlasovou námahu. „Tak mi odpovězte. Přece jste ne…”

Kdyby bylo šlo o někoho jiného, nebyl by mu položil

přímou otázku. Ale zde byl Vašátko natolik šokován, že

svůj vrozený takt strčil do kapsy.

Vlastně to byl on sám, který mu zabránil kdysi před lety

v pokusu o sebevraždu.

„No tak ne…,” zabručel Horác, ale v silných rozpacích.

„Mluvíte pravdu ?”

„Ano.”

„Tak co s vámi bylo, člověče?”

„Co by bylo… přiotrávil jsem se plynem.”

„Náhodou?”

„Ano. Když mě z toho vzbudili, dali mě na psychiatrii, jak

je to normálka, tam jsem se placatil asi tři neděle, a pak mě

poslali domů. S tím, že mi dali papír na doktora Kučeru.

Chodil jsem k němu na skupinu asi měsíc. Chtěl jsem se

tam jít jen jednou podívat, ale pak jsem tam šel víckrát,

ze zvědavosti. Myslím, že čtyřikrát nebo pětkrát. To je

všechno.”

„Horáci. Nebyli by vás drželi na psychiatrii,! kdyby..

Vašátko odkašlal. „Bylo to jinak, co?”

„No… bylo to jinak.”

Kapitán to vzal zcela jednoznačně a bylo to pro něho

krušné zjištění ze tří důvodů, za prvé si uvědomil, že

Horác musel něco prodělávat v době, kdy se spolu víceméně pravidelně vídali, a byl přesvědčen, že mu jeho přítel

nic závažného netají; za druhé…. za těch okolností se po

něm nedalo nic chtít, a za třetí… bylo to všechno zatracené.

„Když vám povídám, že to bylo jinak, tak mně přece

věřte,” pravil Horác náhle. „Náramně by mi nedělalo

dobře, kdybyste si o mně myslel, že jsem zbabělec a cvok.

Ale jim jsem musel přiznat, že jsem to chtěl udělat, aby

z toho nebyly komplikace.”

„Jaké komplikace? Ted vám nerozumím.”

„Jednoduchý. Když mě našli, já byl v limbu a pak jsem se

jim k tomu přiznal. Ono to totiž nebylo zcela jednoznač-

ný,” řekl tiše. „Nebyl jsem si zcela jistý, jestli jsem skuteč-

ně trochu nechtěl… když jsem se včas nezved a ten plyn

jsem nezavřel.”

„Povězte mi to normálně.”

„Podívejte se, když jsem líný topit, dávám si na plyn dvě

litinový destičky, ony se rozpálí jak drajfus a vyhřeje to

cimru, chápete? Já přišel v noci poněkud tento… napilej,

dal jsem si ty destičky na plyn, zapálil jsem pod tím dva

hořáky a šel jsem si lehnout. Mezitím se plyn vypnul

a znova zapnul, ale já se asi vzbudil, když to začalo, protože si ještě povídám, že vstanu a zavřu to, a pak jsem se na

to vykašlal.”

„Byl jste už asi přiotrávený,” pravil Vašátko se zřejmou

úlevou. „Proč jste jim to nevysvětlil, člověče?”

„Napřed jsem nemoh. A potom, když mi to došlo, jsem

zrovna nechtěl, aby z toho nebylo nějaký rodeo. Víte, provedla mi to totiž sousedka… paní Šíchová, jak s ní bydlím

na jedný chodbě. Já totiž pořád ještě nemám svůj uzávěr

a svoje hodiny. Dávám jí měsíčně paušál. Zatím nám to

nevadilo, rozumíte. Ale ona mi to neudělala schválně,

chápete. Jen mi to v noci vypnula, protože slyšela, že si

tam topím plynem. A ráno si uvařila snídani a šla někam

na úklid.”

Horác se vesele zašklebil.

„To jsem v životě neviděl,” pravil Vašátko po krátké

pauze. „Kdy vás našli?”

„Dopoledne… někdo to ucítil.”

„Proč jste mi o tom nic neřekl.”

Horác udělal malé gesto, které naznačovalo, proč by mu

to měl povídat.

„A oni vás projednávali jako pokus o sebevraždu?”

„Přesně,” řekl s úsměvem. „Jsou na to dost zvláštní

praktiky, víte, aby na to člověku příště zašla chuť. Dají

vás totiž dohromady s dost otřesnými případy… no,

nebylo to nic příjemného. Ale na druhou stranu jsem rád,

že jsem se seznámil s tím Kučerou, to je fajn člověk.”

„A tomu jste řek pravdu?”

„Ano. Ale on mě přesvědčil, že na tom mám nějakej

vlastní podíl… a asi mám.”

„Nesmysl.”

Horácovi přinesli mezitím špagety po italsku. Podíval se

na hodinky a dal se do jídla. Jedl závodně, velice rychle.

Vašátko měl na jazyku jakousi poznámku, týkající se oné

příhody, ale raději ji spolkl. Když Horác dojedl a servírka

si přišla pro talíř, prohodil: „A trochu vína. Dejte nám

sedmičku… něco dobrého, třeba Badacson, jestli má-

te.”

„Ale musím spěchat. To se tam budu odpoledne vyjímat,

řek bych.”

„Inu, zaměstnání máte nenáročné. Přesně pro důchodce.”

„To je pravda, ale je to otrava.”

„Otrava… ve společnosti těch Mistrů?”

„Já jsem se taky divil. Ale ted mi řekněte, proč tam mám

jít a dát se znova léčit?”

„Protože tam mohu těžko poslat svoje lidi. Jak jsem to

uvážil, tohle se nedá od nikoho žádat. U nás jsem nepřišel

na nikoho, kdo by se hodil. Leda já… ale já nemohu.”

„Nemůžete co?”

„Zúčastnit se toho. A dneska ráno jste mě napadl vy.

Můžete klidně odmítnout.”

„Protože si myslíte, že jsem blázen?”

„Naopak, vy nejste, Horáci, ale zase jste natolik, že vy

byste se z toho nezbláznil. V tom vás odlišuji od sebe.

Jde mi totiž o pacienty v jisté skupině… já totiž mezi nimi

někoho hledám.”

„Myslel jsem si to.”

„Jedna z pacientek z té skupiny spáchala šestnáctého sebevraždu. Ano, ted v listopadu, zítra to bude týden. Navště-

vovala skupinu od dvacátého srpna do dvaadvacátého

října dvakrát týdně asi po třech hodinách, jinak se s nikým

nestýkala, a červen — červenec — srpen — až na poslední

týden strávila ve Veliši. Víte, co je Veliš?”

Horác přikývl očima.

„Dobrá. Předtím ležela na psychiatrické klinice tři měsíce

a odtud ji začali posílat na psychoterapii. Před odchodem

na Veliš byla nějaký čas doma, pravda, tuším tři neděle,

a to s ní byl manžel. Povídám vám to proto, že byla víc

než půl roku vyřazená ze života, prakticky izolovaná.

Abych nezapomněl, předcházel tomu pokus o sebevraždu.”

Horác zase přikývl.

„Její sebevražda je z hlediska lékařů naprosto evidentní.

U nás jsme to už také uzavřeli… totiž, nikomu není zná-

mo, že jsem já ten případ neuzavřel. Tak, tady máme

víno… děkuji.”

Servírka přinesla láhev a sklenice, před nimi láhev obratně

otevřela, nalila oběma, do Horácovy sklenice napřed

méně a potom teprve dolila, jak se to patří.

„Děkujeme, slečno.”

„Proč si myslíte, že to byla sebevražda,” řekl Horác s napětím v hlase. „Jak to udělala?”

„Skočila z okna svého bytu, je to nejhořejší patro jednoho

domu v Dietrichově ulici, jestli víte, kde to je.”

„Ano… blízko Trojanky. Vy máte pochybnost… kvůli

vzdálenosti? Myslíte, že nevyskočila?”

„To je to, co nevím,” pravil Vašátko.

„Tak z čeho… když ne podle vzdálenosti od okna? Viděl

někdo něco?”

„Ne, Horáci. Stalo se to před polednem ve všední den,

ulice je to tichá, a kromě toho, okno bytu je tak vysoko, že

by to musela být mimořádná náhoda, že byste si zdola

53

něčeho všiml. Vzdálenost je taky vágní, protože je u domu

do výše prvního patra lešení. Ta žena spadla napřed na prk-na a teprve odtud se skutálela na ulici.”

„A na lešení… ?”

„Nepracovalo se.”

„Tak proč…? Vysvětlujete si to psychologicky, že to nemohla udělat ?”

„Ne. To naopak… všechny psychologické důvody mluví

pro sebevraždu. Já bych za tím taky nešel, kdyby si nebyla zlomila vaz jistým způsobem.”

„Ale to se přece stane… při pádu z okna.”

„Ano. Ale ona dopadla na záda, a přitom měla zlomený

vaz způsobem, jako že se jí zvrátila hlava dozadu,” řekl

Vašátko dušeným hlasem, ne prostým vzrušení. „Horáci.

Já to probíral s doktorem, který ji pitval… byl jsem pří-

tomen pitvě. První pád byl na záda a druhý, z té stříšky,

na bok. Dalo mu hromadu práce, než našel přijatelné

vysvětlení.”

„A našel je?”

„Našel. To víte, že postačí.”

„Proč ne vám?”

„Protože jsem měl koncem září případ vraždy ženy, které

někdo zlomil vaz holou rukou.”

„To je strašný. V novinách nic nebylo.”

„Ne, protože šlo už o třetí případ,” Vašátkovi nějak vy-schlo v hrdle. „První jsme měli loni v zimě. Bylo to ovšem

sporné, vypadalo to jako nehoda. Nějaká žena spadla

z mostku poblíž Uhříněvsi a zlomila si vaz. Nebylo to pří-

liš vysoko, ale spadla nešťastně… aspoň to tak vypadalo.

Já se k tomu vrátil, až když jsme našli tu ženu ve Vyso-

čanech.”

„Ve Vysočanech. Kdy?”

„Letos na jaře. Na rozhraní Vysočan a Karlina… U pod-jezdu, jestli víte, kde to je. Tady šlo o evidentní vraždu,

pachatel použil čpavku a pepře, aby zmátl psy.”

„A zabil ji…?”

„Tím, že použil jistý vražednický hmat, známý z tréninku

zabijáků.

„A taky z judo. A z karate. Je k tomu potřeba velká síla,

myslím.”

„Nemylte se. Síla ano, ale ne mimořádná. Je to prostě

hmat, kterého člověk neužije ani při rvačce, protože

instinktivně cítí, že by zabil. To máte podobné jako kop-nutí do páteře, rána do vazu… existují takové věci.”

„Ano.”

„My jsme tehdy zkoumali všechny možné okolnosti…

chápete, věc nám zkomplikovala okolnost, že ta ženská

byla štětka, měla různé styky, žila s jedním mužem, rozešla

se s jiným a tak. A pak došlo k dalšímu případu na Žižko-vě. V Jeseniově… blízko Parukářky.”

„Čpavek a pepř?” zeptal se zadrhle.

„Ano. Tu ženu našli až za tři hodiny, vrah měl mezitím čas

zmizet. Člověče… to se stalo na zcela jiném konci Prahy.

Hmat byl stejný, jen s tím rozdílem, že ta ubohá ženská

žila ještě několik hodin.”

„To je strašný.”

„Podívejte se, z toho se dá usuzovat jen na jedno, že výběr

byl náhodný. Ty ženy se neznaly, neměly nic společného.

Jak jsem podrobně prostudoval nález toho případu

z Uhříněvsi, došel jsem k názoru, že tu ženu shodil někdo

z těch dvou a půl metru už mrtvou. A Nechlebová má

stejný nález, ačkoli měla řadu jiných zranění, pochopitelně.

Ale u ní je to divné. Chápete, co myslím, Horáci? Byl by to

první případ, kdy ten člověk zabil někoho, koho znal,

snad. Je to nesporně šílenec… ale musel ji znát, když ho

pustila do bytu a nekřičela o pomoc.”

„Ano.” Horác se zamyslel. „Ale mohla to být také náhoda,

že si zlomila vaz tímto způsobem. Je to přece zatracená

výška.”

„Jistě, měla prasklou lebku, zlomeninu páteře v bederní

části a vnitřní zranění. Ale to, co myslím,” pravil kapitán

poněkud nesvým hlasem, „to jí udělal už nahoře. Než ji

sesunul z okna.”

„A hledali jste u ní v bytě?”

„Ano, ale nenašli jsme nic. Žádné otisky… nic.”

„A pepř?”

„Ne. Ale pes nás vedl jako směrem k půdě, je tam přede

dveřmi na půdu taková delší postranní chodba. Já si to

vysvětluj u, že se tam vrah ukryl a pak využil zmatku

a vyšel normálně z domu. Pes nás ovšem daleko nedoved.”

„A na té chodbě?”

„Nenašlo se nic, povídám,” pravil Vašátko s odstínem

netrpělivosti v hlase. „Nic — a nedalo se vyloučit, že pes

chytil stopu někoho z domu, kdo ji byl předtím navštívit.

Zjistili jsme, že večer předtím ji navštívila sousedka, a ráno

si věšela prádlo na půdě.” Suše se zasmál. „U nás se usou-dilo, že Nechlebová je mimo, když byla evidentně bláznivá.”

„Jak byla stará.”

„Kolem třicítky. Podle fotografie pohledná mladá žena.

Odbarvená blondýna… menší, při těle.”

„Zjišťovali jste, s kým se stýkala?”

„Manžel tvrdí, že nevi přímo o nikom, ale že byla schopná

si dovést domů kohokoli z ulice.”

„A je to pravda?”

„Nevím. Ale známost — normální známost skoro jistě

neměla. Tvrdí to i sousedé, že o nikom nevědí. Představte

si, Horáci, opuštěnou, nešťastnou, bláznivou ženskou…

duševně nemocnou, ale zase ne tak, aby ji dali do ústavu…

ženu, která nemá nic než tu skupinovou terapii, co jí nahrazuje svět. Tam se zpovídá, baví se, hraje si, svěřuje se,

směje se a pláče… a pak tam najednou přestane chodit.

Jak byste si to vysvětlil?”

„Ze v tom byl asi vzdor nebo tak něco. Třeba čekala, že

pro ni přijdou a budou ji uprošovat, aby se vrátila.”

„Přesně, co si myslím já. A pak někdo přijde. Ona má

jistě radost. Ale ten člověk je šílený. O stupni jeho šílenství se neví. Léčí se třeba na něco jiného. Ten člověk za ni

vejde do bytu, nesundá si kabát a nesvlékne si rukavice.

A potom…”

„To stačí. Abych nezapomněl,” řekl Horác rychle. „Vy

jste se mě ptal, jestli budu mezi ně chodit. Tedy…

budu.”

„Přestože to víte?”

„Proto, že to vím.”

„Čekal jsem to od vás,” řekl Vašátko a položil mu ruku

na paži. „Ale myslím, že jsme zapomněli na pití.” Sáhl

po sklenici. „Tak budte zdráv.”

„Na vaše zdraví,” řekl a zhluboka se napil. „Jestli chcete

něco vědět, dobře mi z toho není.”

„Po tom posledním případu jsem už věděl, že jde o úchylného člověka,” řekl kapitán. „Spolupracovali jsme se

všemi psychiatrickými institucemi, ale nehnulo se to

z místa. Taky tu máte různé okruhy… Uhříněves, Vyso-

čany, Zižkov. Není tu čeho se chytit. A ani jednou jsme

nepřišli hned po činu. A přitom na Zižkově museli jít

přibližně v době činu poslední návštěvníci z hospody, od

náměstí Barikád… vrah musel slyšet rámus a kroky.”

„Neviděli ho?”

„Ne, ani tu ženu. Našla ji až hlídka VB mezi dvěma parku-jícími vozidly. S tím se už netrapte. Já si sám promluvím

s Kučerou a tady se nějak uvolníte.”

„Stejně jsem měl chuť přejít na nočního hlídače, mám tu

možnost. A ke Kučerovi můžu jít kdykoli sám. Říkal mi,

abych se přihlásil, kdybych cítil potřebu.”

„Dobrá. Chcete si to sám zařídit? Tím lip. Čím méně lidi

do toho zatáhnu, tím lépe. Podívejte se, mám doma materiály z poslední skupiny, které se Nechlebová zúčastnila.

Kdyby vás to zajímalo… ale nic tam není, jen samé

kreslení.”

„To mě zajímá. Dělali jsme to taky. Mě tyhle ,myšky*

vůbec zajímají. Můžete mi to dát?”

„Až mě navštívíte doma. Chtěl jsem přijít na kloub tomu,

proč přestala docházet, ale to bych musel mít asi magneto-fonový záznam, co se tam dělo. Víte, je to pravda… tyhlt

věci mají na člověka silný vliv. Já to zkusil.”

„Vy…?”

„Ano. Neumím si to vysvětlit. Přistihl jsem se při tom, že

jsem sám něco řek, co jsem si moh ušetřit. A přitom mě

k tomu nedostala ta… psycholožka, skutečně ne.”

„Chápu. Ona ne, ale oni. Zažil jste to… když někdo pře-vezme vaši roli ?”

„Ano. Taková mladá ženská se vám postaví za židli

a mluví, jako by vás znala skrz naskrz. A hrají, člověče.

Hrají takové pitomoučké věci, a přitom pláčou, hluboce to

prožívají. Prožívají i to, že jim přibyla nová tvář, totiž

moje. A vy cítíte, že jste k nim přišel… jako za nějakou

zed. Mnou to dost otřáslo, musím se přiznat.”

„Mnou taky,” řekl Horác tiše. „Víte, co mi dalo ránu?

Byl tam takovej kluk… celou dobu jen takhle seděl…

absolutně nereagoval, nemluvil, nic. A potom se nějak

stalo, že se hrály pohádky. Vypravovaly se pohádky.

A pak ho prosili, aby taky ,dělal* pohádku. A víte, co

udělal? Vybral si z těch pacoušů dva starší lidi, muže

a ženu. Ty posadil vedle sebe na židle, jako rodiče. Potom

se s nimi ,jakoť loučil. ,Jako‘ odjel do ciziny. Oni takhle

seděli a říkali nahlas ,Bože, kde je náš synáček, kde je náš

synáček/ A on se potom vrátil… takovýhle úsměv,

a začal tahat z kapsy samý šeky, chápete? Vrátil se k ro-dičům coby boháč, přišel k nim a byl samej úspěch a samý

prachy.” Horácovi se v očích zaleskly slzy. Vašátko se

podíval stranou.

„Tak vidím, že máme podobné reakce,” zabručel kapitán.

„Ale ten mládenec… nebyl on hodně hubený a neměl tik

v obličeji?”

„Měl. Příjmení nevím, ale říkalo se mu Mirek.”

„Souhlasí.”

„Ale lidi se všelijak prohazujou, pokud já vím,” řekl

Horác. „Tenhle kluk už vystřídal všechny možné skupiny,

myslím. Já byl v jedné skupině přímo u Kučery. Bylo to

loni v únoru.”

„Nechlebová se začala léčit v březnu, ještě když ležela

na klinice. To jste ji nemoh znát.”

„Bude potřeba zjistit, s kterými lidmi se stýkala na Veliši.”

„Na tom se už pracuje.”

„A vám jde o to…”

„Seznamte se s nimi co nejvíc. Zjistěte o nich co nejvíc.

Já cítím v kostech, že to bylo tady odtud. Ten člověk je

šílený, ale chodí volně, hospitalizován vůbec být nemusel.

Nechlebová neměla prakticky možnost se seznámit s jiný-

mi. A ten člověk ji znal.”

„Zastavím se u vás večer.”

„Tak moment, musíme to dopít.”

Vašátko mu nalil druhou sklenici až nahoru, Horác vypil

do dna a Vašátko už naléval znova. Sám už také dopíjel

druhou sklenici.

„Bylo to dobrý, ale je to škoda, pít tak dobrý víno tak

rychle,” prohodil s povzdechem. „Sakra, jen si vezměte,

že mi tam přijde kontrola. Ale už musím jít. Jsem tu

přesně půl hodiny a deset minut. Já musím ještě ten

oběd…”

„To nechte, já vás pozval.”

„Děkuju… a na shledanou večer.”

„Já vám děkuju,” pravil Vašátko vážně.

Horác vyšel ze dveří, v šatně si vyzvedl svůj hubertus

a pak kráčel, co mohl nejrychleji, přes hradní náměstí

a pak průjezdem u Šternberského paláce. Lidí se už zas

coural celý zástup. Neměl na ně náladu, potřeboval být

sám. (Byl by si přál, aby Vašátko přeháněl, ale na to ho

příliš znal.) Vystoupil nahoru po známém schodišti.

Prostředí bylo na něho také poněkud příliš nóbl. Nemiloval zvlášť galérie, ale silně trpěl na některé obrazy.

Ve svém sále uviděl okamžitě rozložitou figuru svého

kolegy, který za něho vzal jeho rajón (měli tu rozděleny

okrsky jak hajní). Pan Čížek byl jen něco málo přes padesát, ale byl v invalidním, jako řada tehdejších dozorců pod

šedesát, a měl tak málo smyslu pro humor, že to Horáce

pudilo, aby se ho jím snažil infikovat, ovšem bez úspěchu.

Byl to chlápek tichý a nerudný, a přece se Horácovi do-neslo, že to byl on, kdo si ho vybral do dvojice. Jedna ze

starších dozorkyň mu řekla, že prý měl pan Čížek, když

sem nastupoval, na vybranou mezi dvěma sklady a Jízdárnou a Uměleckoprůmyslovým muzeem, ale on si prý

vybral Šternberský, protože se tu s ním seznámil a byl prý

mu sympatický.

„To jste měl k obědu rybu?” uvítal ho pan Čížek.

„Bylo něco?” Horác na něho křičel ze zvyku, protože pan

Čížek — pokud nebyl vyzbrojen brýlemi s příslušným za-

řízením — špatně komunikoval. Právě ted nebyl zařízen

a opakoval otázku, ačkoli mu Horác odpověděl rovněž

otázkou.

„Doufám, že vám ukradli nějakýho Picassa.” Picassové

tady totiž byli, a obrovští. Horáce povznesla myšlenka, jak

by odtud někdo odnášel obrovské plátno srolované jako

plán sídliště.

„Kdybyste dovolil, pane Čížek… já bych si šel ještě zakouřit,” a vytáhl si krabičku. Tady se kouřit nesmělo.

„Ze se bez toho neobejdete… a co je tu lidu,” řekl pan

Čížek starostlivě. Pravda, dělal si starosti o tyhle kusy.

Kdyby mu řek, že ho tu kdosi podezříval z krádeže, asi by

se zbláznil, chudák stará. Ted pan Čížek potřásl hlavou

a Horác se odebral do dvorany, kde si zapálil až dole na

schodech. Kolem chodili lidé, studentské páry, dívky

s dlouhými vlasy, úctyhodné dámy s roztodivnými výtvory

na hlavách. A silně brebentily. Vzpomněl si na to, co před

rokem zažil… ten pláč, na skupině totiž jedna dívka pořád

plakala. A to prý byl ještě dobrý příznak, že pláče. Ale

on to nemohl vydržet. No — — — Dokouřil cigaretu

a vrátil se nahoru.

*

„Tak pojdte, Horáci,” pravil kapitán nezvykle přátelským

tónem, když mu v půl osmé otvíral. „Večeřel jste?”

„Byl jsem na párku.”

„To jste neměl. Čekal jsem s večeří na vás. Doufám, že to

ještě zvládnete.”

Horác si sundal hubertus a vešel do pokoje Vašátkova

staromládeneckého bytu v Michalské, který znal dobře

z dřívějších let. Za posledního půl roku se tu nic nezmě-

nilo a ani na kapitánovi nepozoroval změnu, ačkoli —

kdyby byl mohl vidět Vašátka, jaký byl, když se seznámili,

byl by musel přiznat, že poněkud zestárl. Ale výraz očí

měl stejný (až na ten odstín únavy, který by nás mohl va-rovat a který naštěstí nepozorujeme). Byl tu pořád ten

ohromný psací stůl s telefonem, který Vašátko používal

na všecko, tedy i na jídlo. A skutečně tu měl připravenou

večeři: konzervu, sýry, salám, sklenice a dva talíře.

„Na mou duši, to jsem měl vědět,” řekl Horác.

„Vidíte, to už je skleróza,” řekl kapitán. „Ale já myslel,

že vás to napadne, že když jdete ke mně, nemáte předtím

jíst. Co budete pít?”

„Co máte.”

„Tak si dáme napřed frťana.”

Vašátko nalil do dvou sklenek brandy, oba vypili ex, a nato

1

*im kapitán naložil ode všeho na talíře. Začali jíst, a bylo

>y to bývalo pěkné, kdyby to nebylo bývalo tak výji-mečné. Horác měl jaksi tíživý pocit, že si Vašátko aělá

kvůli němu jakési svědomí, a odtud tohle všecko. Což

bylo podle něho zbytečné, šlo přece o holou samozřejmost.

„Tak už jsem vám to s Kučerou zařídil,” pravil Vašátko

jako mimochodem.

„Už jste s ním mluvil?”

„Volal jsem ho do bytu. Pamatuje se na vás a nemá nic

proti. Jak je to u vás s pondělkem? Budete mít čas?”

„Pondělky mám volné.”

„Tak fajn. Máte se k němu dostavit před osmou. V osm si

vás Pavlátová vyzvedne.”

„Výborně. Řek jste, že mám zase potíže?”

„Ne, to je zbytečné/*

„Ale ano, měl jste klidně říct, že nejsem fit. Já myslím,

že bych to měl snadnější, kdyby o tom nikdo nevě-

děl.”

„Měl byste zas problémy s tím, aby vás zařadili do její

skupiny, chápete. A ti dva už o tom stejně vědí.”

„Tím právě nejsem nadšenej, ale co se dá dělat.”

„Inu… já jsem o tom večer dost přemýšlel a… poslyšte,

můžete si to ještě rozmyslet.”

„Už jsem vám to řek.”

„Mám z toho poněkud obavy.”

„Z čeho, prosím vás ? Pro mě to není sebemíň riskantní,

leda pro moje nervy. Ty skupinky na mě totiž dost pů-

sobí. Ale vadnej jsem stejně. Těžko už se dá na mně něco

pokazit.”

„Mám z toho obavy, protože vás znám,” řekl kapitán.

Ukrajoval si sýr a salám, ale bylo znát, že nemyslí na to, co

jí. „Víte, Horáci, kdybych já vás neznal. Na jednu stranu

bych pro tohle nenašel vhodnějšího člověka, než jste vy.

Ale na druhou stranu… bojím se toho rizika.”

„Tady nejde vůbec o riziko. Máte seznam těch lidí?”

„Mám.” Vašátko se na chvíli zamyslel. „Já vám naleju

čisté víno… ještě jsem se nerozhod, co udělám. Já nemohu… všech těch šest mužů dát zavřít do blázince.

Mohu je dát hlídat, ale ne na neomezenou dobu. Mohu

spustit vyšetřování a provést u všech domovní prohlídku.

Až na to, že si od toho nic neslibuju… a prakticky mohu

ztratit šanci.”

„Chápu. Když potřebujete přijít na to, kdo z nich..

„Přesně.”

„A co doktoři? Nemůžou na to přijít oni?”

„Mohou, Horáci, ale většinou se to vysvětlí až ex post, až

když je pozdě. Zažil jsem dost otřesný případ člověka,

který byl v léčení, a nepokládali ho za nebezpečného.

Ostatně, vy se na to můžete pamatovat. Nemyslete si, že

čím těžší choroba, tím větší nebezpečí. U nás se občas vedou náramné spory o míru příčetnosti. Dost záhadné

věci, řekl bych. Ten chlap je šílenec, a přesto jedná chytře,

už proto, že ví, že nesmí být za žádnou cenu dopaden. Ví

například, že může být vystopován psy.”

„Je mezi nimi někdo ze Zižkova nebo z Vysočan?”

„Nikdo.”

„A co ženy?”

„Horáci, tohle nebyla žena.”

„Člověk už pomalu věří všemu. Ale máte pravdu. Co

chcete dělat?”

„Půjdu za tím, člověče, a musím se postarat o dohled,

protože kdyby se ještě něco stalo, sakra, musel bych se

oběsit. Víte, už to by mi pomohlo, kdyby se vám podařilo

někoho z nich vyloučit.”

„Udělám, co budu moci,” řekl. „Dost by mě zajímalo,

proč k nim přestala chodit. Jestli se tam třeba do někoho

nezabouchla.”

„To by spíš nepřestala.”

„Nebo ji něco urazilo. Myslíte, že by mi to řekli?”

„Sotva. Mně bylo řečeno, že přestala chodit jen tak,

61

z rozmaru. Počkejte, kvůli nějaké hlouposti s pohádkami.”

„Podle toho, jestli tam vůbec chodila ráda.”

„Těžko vědět. Zúčastňovala se aktivně programu, to je

všechno, co vím.”

„Dali vám něco 2 těch posledních skupin,co na nich byla ?”

„Jen tohle, moment.” Vašátko odsunul talíř stranou, vy-táhl zásuvku a vyndal objemnou obálku. „Člověk se ne-může zbavit pocitu, že se tím našinci dává najevo, že to

jsou jejich fa2ole.”

„Jak to?”

„Je to nějaký psychologický test,” prohodil.

„Ale řek jste si o ten materiál, ne?”

„Ovšem. Chcete to vidět?” Vašátko vylovil celý obsah

na stůl. Byla to hromada sva2ečků papírků, ro2ře2aných

jako na sekretáře, a každý svazeček byl sepnutý kancelářským spínátkem a označený číslicí. Horác po nich sáhl,

rozdělal sva2eček s jedničkou a viděl, že na každém lístku

je kresba, vlastně pouhý 2nak. Byly tu neuměle namalované holubice, dále dvě srdce, spojená 2působem, jako

by se držela 2a ruce, pak hořící srace, dvě ptačí hlavy,

líbající se 2obáčky, ale převahu měla srdíčka. Obrátil jeden

1 lístků a našel tu podpis „Helena Šmídová”.

„Co tomu říkáte ?” zabručel kapitán.

„Ale to já 2nám, to jsme dělali taky. Je to obrovsky zají-

mavý, totiž… jen pro někoho. Například pro mě.”

„Vy se 2ajímáte o kresby blá2nů?”

„Ne, počkejte, jak bych vám to řek. Dejte normálním

lidem vyjádřit 2nakem nějakej pojem, a výsledky budete

mít podobné. Taky řeknete, že jsou to projevy blá2nů,

pokud me2Í nimi nebude vtipálek nebo 2kušenej kreslíř.

Moment, já se mrknu, jestli tu někde me2Í tím nebude

seznam hesel.”

„Jakých hesel?”

„Víte, někde by mělo být napsáno, co to vlastně kreslili.”

Vašátko sáhl do obálky, ale už byla prázdná. Hrabali se

chvíli mezi papíry psychotestu, až Horác objevil, že je

u jednoho štůsku připnutý složený tenký list papíru; byla

to kopie oněch hesel, napsaná strojem.

„To sedne. Tak vidíte, že jsem vás nelakoval.”

Vašátko vzal seznam do ruky a četl seznam slov, označe-ných čísly od jedničky do desítky, totiž 1. láska, 2. nenávist, 3. domov, 4. spor, 5. matka, 6. smutek, 7. radost,

8. lhostejnost, 9. plod, 10. smrt.

„To je jasný,” řekl Horác. „Ty srdíčka, to je láska, přirozeně. Dvě, ,nenávist*, tři, ,domov*, pak máte čtyřku,

,spor‘, dost složitej pojem, nezdá se vám ?**

„Jak prosím vás dělají ten spor?”

„Různě. Je to ohromně zajímavé,” a strkal mu do ruky

lístky, každý s neumělou kresbou. „Tadyhle to někdo udě-

lal jako dvě šipky obrácené proti sobě. Výstižné, nemyslíte ?”

„Hm. Jak se při tom postupuje?”

„Jednoduše. Řekne se prostě slovo, a každý má nakreslit,

co se mu vybaví/*

„A nač je to dobré?**

„Psycholog z toho může ledacos vykoukat. Já tomu

ovšem nehovím.”

„Říkal jste, že vás to zajímá.**

„To je fakt, ale jenom tak, chápete. Ono to má něco do

sebe i bez té psychologie.**

„Myslíte?**

Kapitán držel nyní v ruce seznam a zamračeně porovnával,

jak kresbičky odpovídají předepsanému heslu. (Jako

člověk od přirozenosti důkladný musel věci přijít na

kloub.) Zjistil, že mezi srdci a holubičkami bylo také jedno

pouhé kolečko, a pod heslo ,nenávist*, kde bylo na výběr

blesků a škrtanců, zabloudilo jedno srdce.

„Tak se mi zdá, Horáci, že jim to neštymuje.”

„Ukažte.**

Horác se přesvědčil o tomtéž. Pod heslem „domov**, kde

byla drtivá převaha chaloupek a postelí proti menšině

stolů a kolébek, našel jeden blesk. A pod heslem „smrt**,

kde bylo pět křížů, tři hroby a dvě rakve, našel jednu

neuměle namalovanou hrušku.

„Mají v tom binec,” pravil Horác klidně. „Já je silně podezřívám, že vám dali materiál, který by jinak vyhodili. Nemají to ani roztříděný, ani poznačený.** Byla to pravda,

u většiny lístků chybělo jméno pacienta. Asi proto byly

lístky spíchnuty jen podle hesel.

„Dobrá, dobrá.** Vašátko sesunul papírky oběma dlaněmi

na hromádku. „Mě by na tom zajímala jen jedna věc.**

„A to…?”

„Jestli se z některé té kresby nedá usoudit… víte nač.**

„To bych si nikdy netrouf,” řekl Horác. A dodal, „i kdyby

vám tam někdo udělal nůž, co někomu trčí ze zad, co byste

z toho dedukoval? Jenom že má fantazii. Nebo že umí

kreslit.**

„To říkáte vy. Ale psycholog je od toho, aby z psychotestu něco usoudil.”

„Podle toho, co se ze znaku dá vůbec usoudit. Bože, vždyť

je to v zásadě konvence. Řeknete — láska, a skoro každého

napadne srdce. Někdo udělá srdce dvě a někdo jen jedno,

a psycholog si může říct, že ten s tím jedním srdcem je

větší individualista nebo větší egocentrik než ten se dvě-

ma, a bude vedle jak ta jedle.”

„Nemusí to být vždycky konvence. Pod heslem ,domov*

jsem viděl naprosto různé znaky.”

-,To je fakt. Jen je otázka, co má sobě víc sexuality, jestli

postele nebo chaloupky.”

„Vy tomu nerozumíte. S jistou konvencí se přece v testu

musí počítat. Kříž je například ve spojení s pojmem

,smrť konvenční představa.”

„Ale hruška už míň,” řekl Horác.”

„Díval jste se na výtvory Nechlebové?”

”Ne“

Horácovi dalo dost práce, než našel v tom zmatku jiě-

kolik lístků s jejím jménem.

„Víte, co jediné by se dalo z toho psychotestu vyvodit?

Že se ženy podpisují raději než muži.”

„Asi jsou ješitnější.”

„Spíš naopak. Mužský se vám nerad podpíše pod nějaký

svůj výtvor, který nepokládá za perfektní. Tady ji máte.

Dělá takové slabounké čárky a všechno vyštěničkuje. Podívejte se.”

Vašátko si prohlédl dvě maličká srdíčka jak do památníku,

dále pečlivě vyštěničkovaný mrak, dvě postýlky coby

domov, a celou řadu jiných znaků, které končily křížem,

ozdobeným věnečkem.

„Nač myslíte,” zeptal se Horác, když kapitán dlouho držel

poslední lístek v ruce.

„Jestli by nám přece jen nepomoh Kučera.”

„Myslíte, aby vymyslel nějaký speciální psychotest?”

„Bez žertů. Měl by se pokusit něco z těch lidí dostat.*’

„Myslel jste na hypnózu? Pokud mám o tom matnej

pojem, tak v hypnóze vám mohou něco vložit do hlavy,

co tam nemáte, ale není jisté, že z vás dostanou, co tam

máte. A někde jsem čet, že neuspíte někoho, kdo nechce.**

Kapitán jen mávl rukou.

„A co její manžel, co ten.., ?*‘

„Je z obliga. Byl tehdy v práci a je zcela přesvědčený, že

spáchala sebevraždu. Řekl bych, že se mu silně ulevilo.”

„Byla mu na obtíž ?”

„To je mimo pochybnost.”

„Ten je zdravý?”

„Naprosto.”

„A mezi tím zářím a listopadem nebylo nic… totiž, žádná

stopa, myslel jsem?”

„Ne, člověče.”

„Prostě žádný svědek… absolutně nic?”

„To se nedá říci, že absolutně nic* ale nedalo se za tím jít,

chápete? Podívejte, ačkoli jsme to nedali do novin, stejně

nám lidi začali propadat panice. Abych řek pravdu, trochu

jsem se divil, že jste o tom nezaslech vy.”

„Já o tom slyšel v poněkud jiné verzi. V mé verzi šlo

o někoho, kdo škrtí lidi šátkem. Myslel jsem, že je to

chýra.”

„Tak to bude ono. Rozumíte, jakmile se to rozšíří, lidé

začnou reagovat. Dostáváme hromadu hlášek… lidé nám

telefonují, hlavně ženy. A všechno to prošetřovat, to je

práce, která zaměstná oddělení. My se na to nemůžeme

vykašlat, ačkoli vám taková ženská řekne, že za ní šel

nějaký chlap od tramvaje, nepamatuje se, jestli byl starý

nebo mladý, pouze vám podrobně vylíčí, jak se vylekala.

Zrovna včera k nám přišla dvacetiletá holka, že prý slyšela

nějaké kroky napřed před sebou, a pak za sebou.”

„To může být nepříjemné.”

„Ze prý se vůbec neohlížela, ale zapnula si tranzistor, a za

doprovodu hudby šla domů,” pravil kapitán suše. „Je

přesvědčená, že toho chlapa zahnala porcí beatu. Mimochodem, vracela se domů z mejdanu Hájkovou ulicí.”

„To je na Zižkově blízko Jeseniovy.”

„Ale pochopte, že slyšela o tom, co se tam stalo. Pak

ovšem člověk jen slyší kroky a zjančí se. Vždyť nikoho

neviděla.”

„Proč si myslí, že to byl tentýž člověk.”

„Asi, proto, že bylo pozdě.” Vašátko pokrčil rameny.

„To máte těžké.”

„Já bych nevylučoval, že se lek muziky,” řekl Horác

pomalu.

„Tehdy v září, když zabil tu Vojáčkovou v Jeseniově

ulici, se vrah nelek kroků ani muziky,” řekl Vašátko suše.

„Už jsem vám přece řekl, že musel slyšet leccos. Je to

65

šílenství, Horáci. Žádná ženská si vám ničeho nevšimne.”

„Ta s tím trandákem?”

„Ne, myslím jedinou svědkyni, kterou máme, totiž pří-

telkyni zavražděné paní Vojáčkové ze Zižkova, kterou ta

Vojáčková vyprovázela.”

„Jak to?”

„Vojáčková vyprovázela svou přítelkyni z “návštěvy,

chápete přece. Na refýži v Koněvově se spolu dívaly, kdy

jí pojede tramvaj, a Vojáčková se prý šla někoho zeptat,

kolik je hodin, a on jí neodpověděl. Potom přijela tramvaj

a ta druhá odjela,” Vašátko odkašlal. „A vůbec neráčila

vzít toho člověka na vědomí. Tvrdí, že by ho nepoznala,

1 kdyby ho viděla. Přesto jí připadal divný — ale opilý prý

nebyl.”

„Ale ted máte možnost,” řekl Horác napjatě. „Kdybyste

ji tam vzal, a předved jí…”

„To se stane. Už jsem to zařídil,” pravil Vašátko krátce.

„Zítra?”

„Zítra v jedenáct.”

„Sakra. Třeba mě nebudete dlouho potřebovat.”)

„Snad. Na to se nedá spoléhat,” řekl kapitán tónem,

z něhož bylo jasné, že si od toho přece jen něco slibuje.

„A Kučera nebude muset vymýšlet speciální psychotest.”

„Už mi o tom nemluvte,” řekl kapitán. Nacpal lístky opět

do obálky a obálku uložil do zásuvky. „Když si člověk

pomyslí, že tyhle blbiny kreslil snad taky někdo, kdo má

tohle na kontě. Srdíčka a chaloupky,” to poslední vyslovil

s nelíčeným odporem. Byl to hnus, hnus a hrůza… ve

spojení s dětinstvím. Tím hůře.

„Jedno srdíčko a jednu chaloupku. Kolik tam bylo lidí?”

zeptal se Horác věcně.

„Jedenáct.”

„Souhlasí. Je toho od každého jedenáct.”

„Ale v pondělí vás bude patnáct. Skupina se doplňuje.”

„To je mi jedno,” řekl Horác tónem, z něhož se dalo poznat, že se na to dvakrát netěší.

„Nemusíte tam chodit, Horáci. Mám řadu jiných mož-

ností, abych…”

„Ale sakra, vy se nějak opakujete. Půjdu tam, a maximálně

to bude mít za následek, že mě budete chodit navštěvovat

do Bohnic.”

Vašátko se nevesele usmál a dolil mu sklenici.

*

„Tak prosím. Dobrý den, soudruhu kapitáne,” řekl doktor Kučera. Povstal od psacího stolu a podal jim oběma

ruku.

„To je paní Danešová,” řekl kapitán. Dostavil se ke Ku-

čerovi podle úmluvy přesně v jedenáct hodin a pět minut,

a těch pět minut navíc bylo kvůli paní Danešové, oné

jediné svědkyni, kterou musel přemlouvat ještě před ná-

stupem do vozu.

„Já si nesednu… já se skutečně nesmím zdržovat,” pronesla nervózně. „Já sem nechtěla jít… promiňte, pane

doktore.”

„Jak bychom to udělali,” pravil Kučera nervózně. „Oni

to tam skončí za moment. Já myslím, že bude nejlíp, když

tam oba vejdete se mnou, aby měla paní Danešová čas si

všechny prohlédnout.”

„Ale to už budou vycházet.”

„Bez obav, nepůjdou dřív, dokud jim neřeknu. Takhle to

bude co nejméně nápadné. Budou vás pokládat za moje

pacienty. Bylo by zbytečné dělat nějaký rozruch.”

„Samozřejmě.” Vašátko byl jako posledně v civilu.

„Ale měli byste se přezout a odložit kabáty.”

„Správně.”

„Bože, ale já vám říkala, soudruhu, že nikoho nepoznám.

Na mou duši, už je to tak dávno. A do čeho se mám

přezout… přece tam nepůjdu v punčochách.”

„Okamžik. Já řeknu, aby vám něco půjčili.”

Doktor na okamžik vyšel. Vašátko na něm viděl, že je

stísněný a nervózní, sám byl také nervózní. Podíval se

povzbudivě na paní Danešovou, která tu stála pořád ještě

v kožichu, a zabručel: „Jen kuráž a oči na šťopky, paní.

Musíte se přece snažit nám pomoci, už kvůli vaší pří-

telkyni.”

„Nemluvte mi o tom… já se z toho ještě zblázním,” odpověděla podrážděným tónem. „Nervy mám jen jedny.

Já vám to vůbec neměla povídat… ted si to ještě odná-

ším.”

„Jen klid a zhluboka dýchat,” řekl lehce. Psychiatr se

vrátil a s ním dívka ze sekretariátu s párem trepek, patrně

vlastních. Paní Danešová se přezula. Vašátko už odložil

plášť, zul se a stál tu jen v ponožkách. Paní Danešová si

pomaloučku svlékla kožich. Kučera se podíval na hodinky.

„Já myslím, že je čas. Pavlínko, už se tam končí? Ano…

já mám taky ten dojem. Tak pojdine.”

Vyšli na chodbu a za deset vteřin Kučera stiskl kliku tělocvičny. Vešli dovnitř, Vašátko spatřil, že pacienti nesedi na

židlích, všichni vypadali, že zrovna běhali a právě se zastavili. Psycholožka Pavlátová zatleskala rukama. „Tak

dost… dost! Končíme. Už dost, prosím! Konec!” Nějaká

dívka se totiž rozběhla, popadla za ruku vytáhlého chlapce

a zatočila s ním. Jak děti po hodině tělocviku, pomyslel si.

To už spatřil Horáce, stál tu s rukama v kapsách, poněkud

nahrbený, a v obličeji měl výraz melancholie. Ani se na

Vašátka neusmál.

„Dobrý den vespolek!” řekl Kučera nahlas. „Přicházím

k vám jen na okamžik… Vypadáte nějak udýchaně. Tak

co ? Kdopak mi chce něco povědět o dnešní skupině ?”

Jedna štíhlá dívka s dlouhými vlasy popošla o dva kroky

do středu. „Mně se nelíbilo, že se všichni nechtěli zúčastnit.”

„Kdo nechtěl?”

Dívka ukázala na některé, mezi nimi i na Horáce.

„Ale já jsem chtěl,” odpověděl tónem, jako by už mezi ně

patřil.

„Nechtěl nám povědět důvod svého prvního suicidálního

pokusu,” řekla dívka s naprostou vážností.

„Ale to přece hned nemusí… poví nám to příště, až přečte

svůj životopis,” řekla Pavlátová. „To přece sám chce…

nebo ne, Horáci ?”

„Samo, že to chci… ale jinak jsem se zúčastnil.”

„Kdo mi chce ještě něco povědět?”

Nějaká tlustá žena popošla kupředu a pronesla: „Já…

pane doktore… iá cejtím, že je mi dneska lip.”

„Smála se,” řekla Pavlátová. „Ze jste se dneska smála,

pani Evo?”

„Je to pravda…? To mě těší. Dále?”

Vašátko přitom nespouštěl oči z paní Danešové, která

zůstala poslušně stát vedle něho a k ústům si tiskla kapesníček, jako by měla strach z nákazy. Srdce mu silně bušilo.

Mluvil právě postarší muž v teplákách a v košili. Hovořil

kverulantským tónem, stěžoval si na něco.

„To je přirozené… nějaký čas jsou po skupinách subjek-tivní potíže silnější,” řekl doktor přívětivě. „Ale to přejde.

Hlavně když hovoříte. Mluví pan Kabyl…?”

„Ano, mluví.”

„Tak je to dobře.”

„Je tu horko… já jdu pryč,” ozvala se pani Danešová

stísněně. A náhle otevřela dveře a vyběhla na chodbu,

Vašátko v okamžiku za ní.

„Tak co, paní Danešová… poznala jste někoho?”

„Nevím… na mou duši, nepamatuju se. Jsem tak rozčilená.” Paní Danešová zalovila v kabelce pro cigaretu.

„Prohlédla jste si je pořádně? Vzpomeňte si.”

„Vy jste se zbláznil… když nebyli ani oblečení. Co si

myslíte, když člověku předvedete nějaké lidi v teplákách

a v tričkách.”

„Všichni přece neměli tepláky.”

„To je jedno, vypadali tak směšně.”

„Můžete říci s jistotou, že člověk, kterého paní Vojáčková

oslovila na Koněvově, mezi nimi nebyl ?”

„Co vy na mě hned takhle… to ne, to jsem netvrdila.”

„Ale nepoznáváte ho v nikom?”

„Bóže, já sem neměla chodit.” Paní Danešová stáhla tvář

jako k pláči. „Prosím vás, když člověka zavedete do nějaký

tělocvičny a předvedete mu…”

„Kristepane, toho člověka jste přece musela vidět.”

„Vidět, když tam byla tma. Já ho jen slyšela.”

„Vždyť jste vypovídala, že neodpověděl.”

„No právě. Já slyšela jenom Hanku, že se ho dvakrát ptá,

kolik je hodin. To už jsem vám přece…”

„Nepřipomněl vám ho někdo z těch lidí ?”

„Jak mi ho měl připomenout, když tamten měl kabát

a klobouk.”

„Předtím jste prohlásila, že čepici.”

„Tak čepici, ale myslím, že klobouk,” řekla paní Dane-

šová nervózně.

„A obličej ?”

„Ten jsem neviděla. Já myslela, že mi ho předvedete v tom

kabátě… možná, že bych ten kabát poznala.”

„Vždyť jste si nevzpomněla, ani jakou měl barvu.”

„Ale poznala bych ho,” řekla paní Danešová rezolutně.

„Já vám skutečně nemohu říct, jestli tam je nebo není.

Nezlobte se na mě, ale já opravdu nejsem dneska dispo-novaná.”

Kolem nich začali vycházet pacienti. Muži, ženy… ně-

které si je zvědavě prohlížely. Doktor s psycholožkou

Pavlátovou vyšli spolu.

„Pojdte… nestůjte tady,” řekl Kučera. Vašátko s paní

Danešovou se k nim připojili. Paní Danešová se s povzdechem shýbla ke své trepce. Byly jí velké. Sotva se

69

octla u doktora v pracovně, sundala z věšáku svůj kožich

a začala se spěšně oblékat.

„Tak co.** Doktor si zapálil a upřel na Vašátka oči.

Vašátko jen zavrtěl hlavou. Pavlátová se podívala z jednoho na druhého.

„Samozřejmě,* že se mýlíte/* řekla. „Vždyť jsem si to

myslela… Já si to minule uvědomila, až když jste odešel,

ale chtěla jsem vás upozornit, že všichni naši pacienti mají

na pondělek šestnáctého listopadu alibi. Měn jsme přece

od osmi hodin skupinu. Tak to prosím uvažte, a **

„To už jsem uvážil. Končíte přece v jedenáct/*

„Ale někdy taky později.**

„Skončili jste to pondělí později?**

„Já to přesně nevím, ale většinou končíme o deset minut

později.**

„I s těmi deseti minutami… bohužel.**

Paní Danešová už byla hotova. „Na shledanou, pane

doktore,** pronesla ukřivděným hlasem.

„Kdybyste ještě okamžik počkala, odvezli bychom vás

domů/*

„Ne ne, děkuji.**

„Ale vaše svědkyně nepoznala nikoho,** řekla Pavlátová,

když se za paní Danešovou zavřely dveře. „To je sousedka z domu od paní Nechlebové ?**

„Ne.**

„To je nesmysl. Představte si, že se pacienti ještě přezou-vají, převlékají… někteří se myjí/*

„Nemuseli se všichni mýt,** řekl Vašátko chladně. „Vůbec

se nestává, že by někdo odešel dřív?“

„V pondělí nikdo neodešel dřív, pokud si vzpomínám.**

„Pokud si vzpomínáte. Podívejte se, paní doktorko…

věc je příliš vážná, abychom se hádali o maličkosti. Bohu-

žel, oa vás jste za čtvrt hodiny trolejbusem dole… za takových dvacet minut se dá dorazit na místo, a kritická

doba je něco málo před tři čtvrtě na dvanáct!**

„To je hloupost.**

„Není to hloupost. Budu vás ještě žádat o podrobnou

zprávu z posledních skupin/*

„U nás se všechno nezapisuje,“ řekl Kučera. „To bychom

mohli jen psát a léčení bychom mohli přenechat jiným.**

„Vy jste si přece vzal materiál z poslední skupiny/*

„Víte, paní doktorko,** Vašátko už uvnitř vařil, „při vší

úctě k vašemu povolání vás musím upozornit jako laik, že

váš materiál je zmatečný. I když si odpustím poznámku,

co jste tím sledovala.”

„Nic jsem tím nesledovala,” řekla dotčeným hlasem.

„Také jsem vás na to upozornila, že jde o kreslený psychotest. Vy jste žádal materiál z poslední skupiny, které se

zúčastnila Nechlebová, a já jsem vám ho dala. Naprosto

nechápu, co mi předhazujete.”

„Dobrá, jsem pouze toho názoru, že jsme tím vy i já

ztráceli čas.”

„Dovolte.”

„Myslím, že to bylo zmatečné, ale na tom nezáleží.”

„Záleží,” řekla Pavlátová chladně. „Šlo o materiál už

zpracovaný.”

„Promiňte, to jsem nevěděl. Když ani nevíte, kdo co…”

„Jak to, že nevím?”

„Prosím vás… když to bylo bez podpisů.”

„My si značíme sami, co potřebujeme. To jsem neviděla.

Jestli si budete přát, písemnou zprávu o zdravotním stavu a chování paní Nechlebové vám zašleme poštou.

Na shledanou.”

„Na shledanou, a nic ve zlém,” pravil kapitán. Hergot…

unáhlil se, a ve skutečnosti už svého tónu litoval. Čert

mu to byl dlužný. Taková pitomost… srdce a chaloupky.

Ale Pavlátová sotva pozdravila… naštvala se na něho,

pochopitelně. A Kučera nejspíš také. Vašátko si sundal

z věšáku kabát, oblékl si ho a vklouzl nohama do polo-botek. Nato se obrátil ke Kučerovi.

„Prosím vás, pane doktore, řekněte jí, že jsem to neměl

v úmyslu. Byl bych sám rád, kdybych jí moh dát za

pravdu… rozumíte mi?”

„Ale pacienti mají skutečně alibi.”

„To musím teprve zjistit.”

„Nemůžete ovšem vyšetřovat pacienty, ve stavu neschop-nosti. Jsou na to paragrafy, pokud je mi známo. V případě, že by se vyšetřováním mohl zhoršit jejich stav…”

„Bez obav, znám zákony.” Tato okolnost byla Vašátkovi

známá až příliš dobře.

„Zvolím cestu, kterou se jejich stav nezhorší. Ale vaší

povinností je pomoct nám… jde tady přece o zločin…

o více zločinů,” dodal tiše.

„Mě to děsí,” řekl Kučera najednou.

„Co bych to zapíral, mě taky,” pravil Vašátko.

*

Ve středu druhého prosince ráno dostal Vašátko hlášení

nadporučíka Kuldy ze Smíchova o pokusu o přepadení

jisté ženy, číšnice z vinárny U zlaté konvice, kterou nějaký

muž sledoval od průchodu u Anděla na Lidickou, a postranními ulicemi až skoro k jejímu bydlišti na rohu ulice

Jindřicha Plachty a Svornosti. Svědectví té číšnice připadalo Vašátkovi seriózní a v některých bodech připomí-

nalo výpověd děvčete s tranzistorem. Ani číšnice Božková

toho chlapa nezahlédla. Jela domů na Smíchov noční de-vítkou, vystoupila sama a asi v půl třetí přešla křižovatku

napříč na Lidickou. (Kulda se zmínil o tom, že Božková

uvedla, že jí něco říkalo, aby nechodila průchodem, což

bylo nakonec lidsky pochopitelné.) Hned jak přecházela,

uslyšela v průchodu kroky. Zdálo se jí, že ten člověk,

kterého slyšela, má jinou cestu, ale pak uslyšela kroky souběžně, někdo šel jejím směrem ulicí Na bělidle. Domnívala

se, že s ní má náhodou stejný směr, takže se o to nestarala

a zahnula do Staropramenné. Uvědomila si, že kroky

přestala slyšet. Napadlo ji, že ten člověk je už doma, ale

něco jí říkalo, že se mohl také zastavit. Došla na další

křižovatku a pokračovala ulicí Na bělidle k ulici Svornosti.

A najednou uslyšela velmi rychlé kroky, skoro dusot.

Zastavila se a čekala, a za nějakou chvíli uslyšela ty kroky

zase souběžně, ve Vrázově ulici. Bylo to velmi podobné

jako v předešlém případě. Chlap si ji nadbíhal a nedal se

vidět. V ulici Svornosti zaslechla něco podezřelého na

konci bloku a udělala poplach (bohužel se nablízku ne-naskytl nikdo, kdo by chlapa pronásledoval). Dala se

prostě do křiku a bušila na nej bližší suterénní okno, na-

štěstí se tam místní obyvatel probudil a okno otevřel.

Slyšela, že se chlap dal na útěk. Pro Bezpečnost zavolal

onen důchodce téměř okamžitě, ale poplachová četa už

chlapa nedostihla.

To bylo všechno. Ačkoli se podobné případy stávají, Va-

šátko pochopitelně myslel na svého muže. Co bylo

příznačné, že byl nesmírně opatrný a nedal se spatřit,

dokonce neriskoval, že by ho mohla uvidět při ohlédnutí.

Šel jinou ulicí. Zůstával stát na rohu a čekal na ni, až

dojde, beze sporu. Uviděl ji, jak jde Lidickou, a pustil se

jejím směrem souběžnou ulicí. Vašátko to tam znal, byly

to velmi opuštěné končiny, ve Staropramenné byla

Adrema a jinak nic, jen činžáky. A relativně plné starých

lidí. Věděl to od smíchovského obvodního doktora, s nímž

hovořil o věkovém rozložení pražských obyvatel. Ně-

které čtvrti jsou starší a jiné mladší, a podle počtu starých

lidí Smíchov a Košíře patřily k těm starým čtvrtím. —

Neexistoval ovšem důkaz, že by šlo o téhož muže. Uhří-

něves, Vysočany, Zižkov, a ted Smíchov… to střídání

míst působení odporovalo jeho zkušenosti. Chlap totiž

musel mít nějaké stanoviště, protože potulka po městě je

riskantní (ostatně už řadu měsíců zjišťovali na ulici každé

podezřelé individuum). Četa byla na místě za pět minut,

projeli celé okoli a nezjistili nikoho, leda pár chodců, kteří

byli prokazatelné mimo podezření. Kam se ten chlap

poděl…? Na okamžik Vašátko zapochyboval, že by šlo

o téhož člověka, protože v případě Vojáčkové se nedal

zahnat kroky ani hlukem. Divné, skutečné. — Vašátko

si dal případ zevrubně vyložit a svědkyni si dal předvolat

na odpoledne (ta chuděra se musí aspoň vyspat, pomyslel

si. Sakra, kdyby se jí bylo podařilo si chlapa prohlédnout…

ale nakonec — snad je dobře, že ho neviděla. Při tom

pomyšlení měl nějaký divný pocit na páteři). Co se týkalo

pátrání ve skupině, nestálo to za mnoho. Zjistil bez obtíží,

že pro případ Nechlebové mají všichni pacienti alibi —

všichni, až na onoho staršího úředníka, Bohumila Kabyla,

a toho mladého chlapce. Pro všechny ostatní si někdo při-

šel, vyzvedl si je a dovedl je domů (pravda, až na toho

kunsthistorika, jehož ovšem podle Horácova líčení vyloučil). A minulý týden dostal poslem na potvrzení ob-sáhlou depeši od Kučery, která obsahovala části úředních

lékařských zpráv o pacientech. U těžších pacientů ošetřu-jící psychiatr potvrdil, že jejich zdravotní stav neskýtá

žádné nebezpečí pro okolí, že pacient byl propuštěn na

základě zevrubného vyšetření a pozorování a doporučen

z těch a těch důvodů pro další psychoterapeutické léčení.

K lehkým pacientům, kteří nebyli nikdy hospitalizovaní,

náležel onen doktor Smetáček, matematik Hojer a Antonín

Berka. Těmto vystavili potvrzení obvodní psychiatři

a Kučera osobně. Všechno šlo podle předpisů… přesně

a pečlivě. Vašátko si byl ostatně jistý, že Kučera po jeho

poslední návštěvě zapracuje. Se zprávami došel i úřední

dopis, v němž Kučera oficiálně vyhovoval jeho žádosti

ohledně agresivity pacientů a žádal, aby vyšetřování

bylo vedeno tak, aby úspěch léčby nebyl v žádném pří-

ř

adě narušován,

untík, šmytec.

Sekretářka Boženka byla zvyklá na to, že někdy vídala

Vašátka stát uprostřed kanceláře tak zamyšleného, že

sebou trhl, když otevřela dveře. Dnes se jí to stalo zase.

Dokonce potom povídala holkám, že Vašátko vypadá, že

z něho šel až strach. Vašátko si ovšem nebyl vědom, že by

se tvářil tak, že by z něho šel strach. Když ji uviděl, pronesl, „Dobře, že jsi tady… zazvoň na mě, až se vrátí soudruh Mikovec. A udělej mi jedno kafe, bud tak hodná. “

*

„ to je nesmysl,** řekl major Mikovec, ale hned to

poněkud zmírnil. „Znáš můj názor na věc. Lituju, ale

v tom bodě s tebou nesouhlasím/*

„Rád bych tě přesvědčil, aspoň v tom smyslu, abych moh

podniknout kroky, aby.. /c

„Prosím tě, co ještě chceš/* Mikovec ťukl prstem na stůl,

vlastně ne na desku stolu, ale na předložené materiály.

Byl to ještě mladý chlap a ne špatný, jak ho Vašátko znal,

také to bylo už nějaký ten pátek, Mikovec byl štíhlý,

obrýlený a vzdělaný. Neměl žádnou znatelnou chybu, až na

to, že byl Vašátkův bezprostřední nadřízený a že měl své

koncepce. Vašátko musel být u něho ve střehu, protože

Mikovec tvořil koncepce náramně rychle, ba i s použitím

logiky.

„Podívej se, kamaráde… s tou Nechlebovou nemáš

pravdu, ale dejme tomu, čistě teoreticky, že by šlo o vraž-

du, v žádném případě to nemoh být vrah těch dvou žen.**

„Tří,** řekl kapitán tiše. „Když nepočítám Nechlebovou.**

„To je zas jen tvoje domněnka. Vrah Nechlebové je fikce

a s tou Uhříněvsí je to víc než vágní, že vrah je Pražák.

Chlap je úchylný vrah a vybírá si oběti náhodně. Zaručeně

by nezavraždil ženu, kterou by byl znal. Bud, anebo,

příteli. Budto to, nebo ono. Jakmile bys hledal motiv,

nehledáš stejného člověka.**

„Já nehledám motiv. Vražda mohla být spáchána ze stejného důvodu… totiž bez důvodu. V případě, že ho Nechlebová nějak upoutala…**

„Podle toho, cos mi předložil, jsou ti lidé mimo.**

„Vypadá to tak.**

„Tak co chceš ?**

„Podívej se… referoval jsem ti, jak včera, vlastně dnes

v noci sledoval tu číšnici na Smíchově/*

„Takových případů máš asi víc. Mně to nepřipadá totožné.

Znamená to zesílit hlídky a prošetřit všechny místní živly/*

„Ano, to už se stalo. Ale mohli jsme mít další vraždu,”

řekl kapitán vzrušeně. „Mně nebylo umožněno…, nedostal jsem prostředky, abych moh postupovat… jak pokládám za potřebné.”

„Všichni tihle lidé jsou v péči rodin,” pravil Mikovec

vážným hlasem. „Zdá se, že nikdo z nich není bez dozoru.

A dát je sledovat ve dne v noci, na základě pouhého

podezření z vraždy…

„Znáš můj názor.”

„Dobrá, ale oni mají alibi. A podle lékařských posudků

nemá nikdo z nich nebezpečné příznaky.”

„Jen jestli se to vil” Vašátko povýšil hlas. „Abychom

se to nedověděli, až bude pozdě!”

„Já ti chválím, že to bereš za svou věc, ale zdá se mi, žes

v tom směru už něco zařídil… nebo ne?”

„Ano… něco málo. Mám mezi nimi svého člověka.”

„Dobře, až zjistí něco, co by stálo za úvahu, zařídíš další.

Ostatně, já jsem ti posledně doporučil jiný postup. Spojil

ses už s Dohnálkem?”

„Pověřil jsem tím soudruha Micku.”

„Myslel jsem, že se toho ujmeš sám,” pravil Mikovec

chladně. Samozřejmě… šlo o rozvětvený a náramně

složitý průzkum přechodných bydlišť na Zižkově a ve Vysočanech, o evidenci propuštěných vězňů se sníženou pří-

četností, o evidenci všech propuštěných pacientů z klinik

za posledních pět let… zkrátka průzkum, který by zahrno-val snad vůbec všecko. Vašátko si byl vědom toho, že

jde o seznam, jenž by zaplnil stránky. Ale Mikovec byl

přesvědčen, že seznam je všechno a že vylučovací meto-dou zbude jedno číslo. V jiném případě — snad. Právě

v tomto případě Vašátko na seznam nevěřil, ale zabručel

— „Dělá se na tom.”

„A kdy mě budeš schopný informovat?”

„Kdykoli si budeš přát.”

„Rozumíš, já nejsem proti, abys vyšetřoval alibi těch ně-

kolika lidí. Jen jsem toho názoru, že bys z toho měl vyvodit důsledky.”

„Důsledky…?”

„Když ses přesvědčil, že tudy cesta nevede, měl bys zvolit

jinou. To máš tak, jako kdybys náhodně vylovil z hrnce

hrachu šest zrnek.”

„Ale těch šest Nechlebovou znalo.”

„Nejde ovšem o Nechlebovou. V protokolu máš výslovně,

75

že šlo o smrt následkem zranění způsobených pádem/1

„Je mi známo, že je Šanda proti mně,” zamumlal kapitán.

„Snad bys to nebral osobně.”

Nato se vrátil v hovoru k postupu, který navrhoval Mikovec. Když už byl Vašátko na odchodu, major ho za-držel. „Ještě něco. Tam v té záležitosti… dbej přísně,

aby neměli důvod ke stížnostem. Nechci mít z toho ma-léry. V tomhle případě máš slabé nohy. Kdo tam je?”

„Není ze stavu.”

„Tím spíš.”

„Ale chová se tam decentně.”

„To bych prosil.”

Vašátko od něho odešel s pocity, které jsou přirozené,

když nedosáhnete svého. Za hodinu hovořil Mikovec s plu-kovníkem Ostřihomským, a mezi řečí se také zmínil o tom,

že Vašátko přece jen stárne a že by si měl oddechnout.

Vašátko dostal ještě tentýž den přidělen další úkol, z čehož

mu bylo jasné, že bude jemnou cestou z případu Černá—

Vojáčková vyškatován. Byla pravda, že si potřeboval

odpočinout, ale nebylo to přesně to, nač myslel.

Přesto strávil hodinu rozhovorem s číšnicí Božkovou, čtyřiadvacetiletou drobnou černovláskou, která měla

za sebou jeden šok, probdělou noc a z Bartolomějské šla

rovnou do práce. Rozhovor s ní ho přesvědčil nejen, že

mluví pravdu, ale že šlo skutečně o hrůzný zážitek, a že to

v žádném případě nebyl člověk, který by ji byl chtěl jen

obtěžovat.

V půl deváté večer přišel z večeře domů a před devátou

na něho někdo zazvonil, a byl to Horác, kterého neviděl od

minulého týdne.

„Pojdte dál, Horáci. Co nového?”

„Co bych vám řek… zvláštního nic.”

Sundal si hubertus a vešel za Vašátkem do pokoje. Va-

šátko si ho pozorně prohlédl. Horác byl jako jindy, ale

pravda, od pondělka dvacátého třetího listopadu, kdy ho

uviděl ve skupině, měl v očích stín toho, co u něho viděl

kdysi… jakési melancholie či čeho. Vašátko mu nabídl

cigaretu a šel postavit vodu na kávu. Když se vrátil,

uviděl Horáce nehybně sedět a pokuřovat. Ten chlap

v obličeji zhubl, takže mu vystoupily lícní kosti, skuteč-

ně… dobře nevypadal. Vašátko mu podal do ruky šálek

turka.

„Tak jak se léčíte/* řekl vesele.

„Seč jsem/* odpověděl s úsměvem.

„A chováte se decentně ?**

„Naprosto. Jsem poslušnej pacient.”

„Moc dobře nevypadáte/*

„Víte, ono ze začátku je to vždycky trochu horší, aby to

mohlo být zase lepší/* řekl se starým úšklebkem. „Ale

myslím, že o moje zdraví tady nejde. Minulý týden jsem

byl s Hojerem plavat v Podolí, to vám je tuleň. Ale kdybyste do něho píchnul, moh byste se propíchnout sádlem

na druhou stranu. Je to chorobnej tlouštík a jeho problé-

mem jsou ženy, jako nakonec u všech. Pak jsem se sezná-

mil s jednou holkou, je to kamarádka Nechlebová…

totiž kamarádka, spíš bývalá konkurentka. Jmenuje se

Julie Mikšíčková. Mladá, a přitom dost ubohý stvoření…

Ona se tím léčením docela vyžívá. Možná že je to jediná

lidská věc, co ji drží nad vodou. Jinak nemá nic, čeho by se

chytla… absolutně nic.**

„Nebyla to ta dívka, co vás insinuovala, že se nechcete

zúčastnit ?**

„Ta. Jestli je někde nějaká spravedlnost, musí se z toho

dostat. Když vidíte, co do toho vkládá citu a vůle, člověk

by brečel/*

„To nesmíte tak brát/ť

„Samo. Řekla mi jen jednu zajímavou věc, že totiž Nechlebová na Smetáčka nijak zvlášť nebrala, a že vůbec prolévala slzy často a kvůli všemu. Ale tehdy naposled to bylo

kvůli tomu, že ji Kučera okřikl.**

„Kučera? Ten přece skupinu nevede/*

„Ale někdy ji vizitýruje jako vedoucí/*

„Pavlátová mi řekla, že udělala scénu, protože si ji nevy-bral ten Smetáček/*

„No, mně to bylo řečeno trochu jinak. A skoro mi to připadá pravděpodobnější. Je to přece normální, že ženské

berou na doktory. Byla prý na jaře v jeho skupině.**

„Hm… můžete mít pravdu. Kučera je náramně sugestivní

a k tomu pohledný. Ale nám jde o pacienty.**

„Ano. Se Smetáčkem jsme se nějak domluvili, že dělá taky

v galérii, tedy, na poněkud vyšším postu než já/* řekl

s úsměvem. „Byl jsem ho dokonce navštívit ve Valdštejn-ským… má to tam náramný. Je to slušnej chlap, podle

mýho. A blázen nebude o nic větší než já.**

„Já tu mámu něho, že jde o silné psychoneurotické potíže/*

77

„To jsou potíže, které má pomalu kdekdo. Blbne mu

žaludek, srdce, v noci nechrápe a potí se, a má různý

úzkostný stavy. Částečně to zavinila taková věc… no,

pro něho to asi nebyla sranda, když se z toho zhroutil. On

se prostě klasicky blamoval. To nevím náhodou od něho,

ale od jedný úřednice u nás. Předložil totiž článek, kde

objevil jako první předlohu k Díirerově Růžencový slav-nosti, víte, nějakej ještě starší dřevoryt. A dělal s tím

ohromný tajnosti. Jenomže si nepřečet jeden tlustopis,

kde by se byl dočet, že už je to dávno objevený.”

„Prosím vás. To je přece prkotina, nemyslíte?”

„Pro někoho ne. On bude asi hodně ambiciózní… a má

stejně ambiciózní manželku, a oba spolu jako pořád soutěží. Už tohle může být o nervy, myslím. Jinak je to

hodnej člověk, řek bych.”

„Vylučujete ho ?” zeptal se Vašátko vážným hlasem.

Horác skoro úzkostně vzhlédl a rychle přikývl.

„A co… zkoušel jste to, jak jsem vám radil ?”

„Ne… já se neodvážil,” řekl tiše. „Fakt ne… Dostal jsem

vždycky v posledním momentě vítr. Ale zkusím to.”

„Aledecentně, Horáci.Tilidinesmějínictušit…rozumíte?”

„Ano. Ono je to tak… Když tam sedíte, ňák cejtíte s těma

lidma. Pomyšlení, že snad je mezi nimi ten… to mě fakt

ničí. Jsou to pro mě nerváky.”

„Chápu.”

Vašátko zatáhl z cigarety a vydechl kouř, pravda, poslední

dobou kouřil tolik, že ho pálilo na plicích,

„A pak, ono se tam pořád něco děje,” řekl Horác nezřetelně. „A to se pak neodvážíte do toho vpadnout. Já

už to měl vymyšleno, jak to navodím. No ale dostal jsem

trému.”

„Budte hlavně opatrný. Pro mě je to komplikovaná situace.”

„Já vím

„A co… jak to vypadá s judo?”

„To právě nevím. Já na to narážel, a nikdo nezabral.

A prakticky,” Horác se na něho podíval očima plnýma

starostí, „člověk se neodváží otipovat něco takovýho.

Padavka je tam jedině ten kluk. A Hojer, přirozeně. Ale

u těch druhých nemůžu… s dobrým svědomím říct, že

jeden z nich… U všech mi to připadá nemožný.”

„Já se vás neptám přímo, kdo je viník, ale jak to vypadá

s jejich fyzickou dispozicí.”

„Tak třeba starej Kabyl je inkoust,” zamumlal. „Je to

absolutně nemožnej typ člověka. Víte, proč se dostal na

psychiatrii ? Protože mu ženský kouřily v kanceláři, a on to

nesnáší. Otvíral na ně okno, a jedna prý z toho dostala

dutiny, a jaksi to bylo na něm. Je to nátura, že ho nemohli

ani přeložit do jiný místnosti, protože s ním nechtěl nikdo

sedět. Duševně je značně vadnej, ale fyzicky… jak bych to

řek… chodíval večerně cvičit. Svaly má… to jsem sám

viděl.”

„APonder?”

„To je paranoik,” řekl rychle. „Ale je ženatej a má man-

želku a syna. A žije s nimi pohromadě.”

„Jak to s ním vypadá?”

„Po téhle stránce… on je původně vyučenej řezník, jenže

na to nevypadá, ani není velkej, ale silnej bude jak bejk, ale

stejně bych se neodvážil…”

„Dobrá. Berka?”

„To je zvláštní číslo,rvíte. Julinka říkala, že už je skoro

zdravej a že má nastoupit brzy do práce. Pro toho si chodí

po skupině jeho matka. Ostatně ho prý vedla domů taky

tehdy — víte kdy.”

„Vím. Co mu je?”

„Nějaký deprese… ale snad ne endogenní.” Usmál se.

„Vidíte, jak jsem vyškolenej. Pacouši to totiž mají ná-

ramně v malíku, co jim chybí, a jaký prášky na to berou.

Já se s jeho matkou seznámil, vypadá náramně nóbl, a bude

asi študovaná. Kvůli němu praštila se zaměstnáním, sedí

doma a štrikuje svetry.”

„A co on…?”

„Já nevím. Naposled dělal topiče v jednom výzkumáku,

ale to už bude dýl. Že prý byl uznanej invalidní’ ale ne na

nervy, ale na nějaký vnitřní sekrece. Člověk by řek, že to

mohla být protéza, protože fyzicky vypadá absolutně

zdravě. Mně se zdá, že ho živila máma. Julinka říkala, že

dělal veslařinu a všechno myslitelný.”

„Taky ženatý, že ano.”

„Ano, ale s manželkou je to všelijaký. Je u nich hlášená,

ale nebydlí tam, jenom ho navštěvuje. Já u nich byl

ve čtvrtek. Z jeho mámy totiž vylezlo, že on taky maluje,

a chtěla mi to ukázat.”

„A jaké je to?”

Horác pokrčil rameny. „Ale není zlej… Je to takovéj

hezkej člověk s kotletama.., náramně oháknutej… značně

79

pasivní, jeho máma na něm pekelně visí. řořád ho do ně-

čeho tento… aby si udělal maturu.“

„A on ?”

„Mluví s ní jak rozmazlený dítě.”

„Bydlí s nimi ve vile ještě někdo?” Vašátko znal zpaměti

všech šest adres.

„Jedna sedmdesátiletá ženská, asi jejich bývalá hospodyně,

ta je v suterénu. A Berkova manželka bydlí u svých ro-dičů… taky něco študuje.”

„Měl byste se snad pokusit… ne, ne, nemyslel jsem, abyste

nějak provokoval… ale kdybyste nějak vyzkoušel jeho

reakce.”

Horác mlčel. Vašátko na něm viděl, že mu jeho poslání

začíná lézt na mozek. Vypadal až chorobně.

„Ale s tím Tondou Berkou se hromadu dělá,” řekl Horác

tiše. „Doktoři si s ním vyhrajou. Kučera s ním dělá psychoterapii, individuálně. Já myslím, že kdyby něco… že

by to byli poznali.”

„Snad, ale nemáte jistotu. Jak to proběhlo ve čtvrtek?”

„Docela fajn… byli jsme dokonce venku. Jak na školním

výletě. Byli jsme ve Hvězdě… tam jsme si kolektivně

hráli.”

„Hráli! Nač?”

„Na všechno možný.”

„A nedělá vám to potíže ?”

„Ani ne…”

„A to se vás doktorka nebála vytáhnout ven ?”

„Proč. Ostatně, byl s námi jeden z personálu.”

„Kdo?”

„Nějakej Meisner. Ale prosím vás… ten je novej, nastoupil až v listopadu, jak mně řek.”

„Víte to jistě, že Nechlebovou neznal?”

„Kristapána, vím… Vy jste nemožně podezřívavej. Nastoupil, až když ona přestala chodit, zvlášť jsem si to

zjišťoval. Já si ho totiž minulý pondělí splet, myslel jsem,

že je to pacouš.”

„Copak byl na skupině s vámi ?”

„Byl. Docela normálně, přišel s Pavlátovou a zůstal tam

sedět.”

„Co je to za člověka?”

„Dvaašedesát, ošetřovatel v důchodu od Myslivečků. Já

se s ním potom vybavoval na chodbě a řeknu vám, že je to

příjemnej, veselej, bodrej chlap, trojnásobnej dědeček.

Ukazoval mi řotky svých vnuků. Je do nich celej pryč.”

„Ale je to normální, že skupině asistuje personál?”

„Já nevím, sakra. To mně neřek, proč tam seděl. Ale víte,

mně potom napadlo, že si ho tam vzala Pavlátová kvůli

tomu, že… no, jedna z těch pacientek je hysterka. Minulej čtvrtek dostala záchvat, a po ní hned dvě další holky.

Ono je to asi nakažlivý. A to máte těžký, když se vám

něco strhne a máte uvnitř jen cvoky.”

„Hm… já pochybuju, že to bylo kvůli té pacientce.”

„Jak to.”

„Jestli přece nemá obavu z toho, co ví.”

„Ale nevěří tomu.”

„Snad. Jaký na vás dělá dojem?”

„Dobrej,” řekl Horác vážně, po chvilce rozmýšlení. „Je

to pekelná práce, myslím. Když máte za zaměstnání působit na lidi… to máte trochu jak ve škole. Člověk si musí

stoprocentně věřit, myslím člověk, který to dělá. A ona to

má, to, čím se působí. To je fakt. A je na nás vlastně moc

hodná.”

„Tak s ni vycházíte dobře?”

„Vycházet, vycházím… víte, člověk se tam cítí trochu

jinak než jinde. A pak, působí asi na něho trochu ty

léky.”

„Léky? Copak něco berete?”

„Něco jsem začal brát. Kučera mi to předepsal.”

„Horáci… to nemyslíte vážně. Vy jste přece zdravý.”

„No, něco na mně taky našli,” řekl s krátkým smíchem.

„Nemoh jsem popřít, že mají recht. Snad je to lepší, že se

tam regulérně kurýruju. Aspoň člověk nemusí druhým

lhát.”

„Neblázněte.”

„Prosím vás, vždyť o nic nejde.”

Vašátko se na něho nespokojeně podíval a potom zavrtěl

hlavou.

„To je blbost,” řekl Horác lehce.

„Abyste na to nedoplatil.”

Kapitán měl k máločemu na světě takovou nedůvěru jako

k léčivům, vyjímaje acylpyrin. Když byl nemocen, většinou zjistil, že mu lék nedělá dobře, a zahodil ho.

„Víte… začínám si dělat kvůli vám výčitky.”

„To nedělejte.”

„Podle toho, jak vypadáte… nezdá se, že by vám ty skupiny dělaly dobře.”

„Mně nedělá dobře… víte co. Jinak by to třeba na mě pů-

sobilo blahodárně.”

Najednou zvážněl. „Víte, je tam pacouš, u kterýho mám

pochybnost, že to na něho působí blahodárně. Jedinej,

u kterýho mám ten dojem.”

„Který?”

„Mirek. Ten docela mladej kluk. Je pořád jako zvadlejší.

A když se do něho rejpá, maluje si po rukou.”

„Jak to, rýpá se do něho?”

„To patří taky k léčení, chápete.”

„Hm?”

„Chápete… tam se smí všecko. Je to ventilace, a uzná-

vám, že to může být dobrý. Ale pro toho kluka to není

dobrý. Já to na něm vidím.”

„Inu, to není vaše starost.”

„To ne. Ale on je pořád sundanej. Já se ho ptal skrz ty

malůvky na ten kreslenej psychotest, a on mi řek: — Ja-ké j? Prostě, je duchem nepřítomnej. Pavlátová dělá, co

může, ale…”

Vašátko mávl rukou. „Ale ten chlapec je astenik.”

„Ano.”

„Tak nás nezajímá.”

Horác neodpověděl.

„Víte, měl bych vám něco říct… máme další hlášení.

Tentokrát se to stalo na Smíchově.” Horác vzhlédl a Va-

šátko mu pověděl o události. Zatímco Vašátko hovořil,

Horác pozorně poslouchal.

„Páni, ale jestli se to stalo, zatímco vy jste je hlídali,

pak…”

„Ne. Pochopte přece… smrt Nechlebové se nepokládá

za vraždu. Jsem na tom asi tak jako vy.”

„Pak je to horký.”

„Setkal jsem se se zvláštní hypotézou,” řekl Vašátko

hořce. „I kdybych měl pravdu, nemohlo by jít o stejného

vraha.”

„A víte, že jsem měl už jednou ten pocit?”

„Proto, že oběti předtím byly náhodné, a u Nechlebové

předpokládám, že ji znal?”

„To ne… ale že se choval jinak.”

„Jak to, jinak.”

„No, že ho předtím nevyplašily kroky.”

„Dává si ted větší pozor, to je všecko.”

„Můžete mít pravdu.” Horác se zamyslel, ale pak se podíval na hodinky a zvedl se. „Měl bych jít. Už jsem vám tu

zacláněl dost dlouho.”

Když ho Vašátko za chvíli vyprovázel po schodech k domovním dveřím, prohodil: „Budte opatrný… lidé se

nesmějí dovědět, oč nám jde. Všechno je to průzkum,

rozumíte? Osobní údaje o pacientech se vyšetřují kvůli

statistice. Jinak o tom nic nevíte.”

„Jasně.”

*

„Vraťte se všichni na místa.” Pavlátová zatleskala. „Tak

rychle, budeme ještě pokračovat. No tak, Jiříčku!”

Poslední zvolání platilo hubenému, plešatému muži v čer-ném cvičebním úboru, jinak doktorovi dějin umění, který

svou partnerku nechtěl opustit. Místností se ozýval

chichot. Byly slyšet kroky nohou ve cvičkách a v trepkách. Lidé se usazovali na židle do kruhu, ženy hlasitě

oddechovaly, šuškaly si jak děti.

„Tady se nešeptá. Řekněte to nahlas.”

„On se mě ptal, jestli mám samostatnej byt,” řekla asi

třicetiletá žena.

„Kdo se vás ptal, paní Haničko?”

„Mireček.”

Ozval se smích. „To není pravda…!” vyhrkl Mirek.

Zrudl až ke kořínkům vlasů. Některé ženy se zasmály.

Paní Hanička se ozvala pronikavým hlasem: „Nelži, to

není hezký.”

„Co je na tom. Proč bychom to nemohli slyšet. Všichni to

můžeme slyšet. Tady si říkáme všechno, nebo ne, paní

doktorko?”

„Ano, od toho jsme tady. Ale ted budeme pokračovat…

nerušte, prosím. Přišoupněte se všichni dohromady

a každý podá sousedovi ruku. Jen klidně… Nikomu ji

nemačkejte. A ted mi povězte, Zbyňku. Je vám to pří-

jemné nebo nepříjemné?”

Zbyněk Ponder, paranoik, sražený muž s šíjí jak býček, se

na ni podíval podmračeným pohledem.

„Co při tom cítíte?”

„Já nevím.”

„Nač jste ted právě myslel?”

„To… že by mně moh sníh tento… provalit střechu na

dřevníku. Na chajdě.”

„Tak jste myslel na domov?”

„Jo, na domov.”

„A na manželku ?“

„Jo, na manželku, to taky.ť‘

„Včera jste s ní mluvil?”

„Jo… myslím, že jo.”

„A s vaším mladým taky ?”

„To ne. Von ležel. Má ňákou tento… chřipku.”

„Děláte si o něho starosti, když je nemocný ?“

„To ne… co bych si dělal, dyť mu nic neni. Mojí taky nic

neni, a furt chodí po doktorech, kdežto já k doktorovi

nejdu, jak je rok dlouhej.”

„To přece nemůžete říct, Zbyňku. Přece se léčíte.”

„Jo, to že mě sama posílala.”

„Tak si o vás dělá starosti.”

„Vona? To jen tak dělá,” řekl pan Ponder mračně.

„Říkal jste tady posledně, že čeká na vaši smrt. Myslíte si to

ještě?”

„Co bych si to nemyslel, když to vim. Jsem přeci pojištěnej.”

„Doopravdy, Zbyňku, vy si myslíte, že by jí těch deset

tisíc nahradilo váš příjem? Musela by jít přece dělat.”

„Jo, to by musela. Je líná… nikdá nedělala.”

„Tím spíš vás potřebuje. Váš mladý taky.”

„Jo, to říkáte vy. Hned by si někoho namluvila, ta jen na to

čeká. Když je mně zle, jen čeká, až mně bude hůř.”

„Ale vždyť vy jste fyzicky zdravý, Zbyňku.”

„Jo, to se nikdá nemůže vědět.”

„A když vás vezme za ruku, je vám to příjemné ?”

„Co by mě brala za ruku,” pravil pan Ponder.

Hra pokračovala podle programu, který je lékařským tajemstvím. V tělocvičně bylo šero, ačkoli teprve minulo

poledne, skutečně to vypadalo na déšť nebo sníh. Někdo

rozsvítil, u stropu se rozhořely zářivky. Pohled to byl

zvláštní. Seděli tu dokola lidé, všichni nemocní, ale podivně rozpovídaní a horliví, iako děti, jimž se dostalo

slyšení u autority. Došlo na aoteky rukou (někdy se tu

pěstovala v zastoupení skutečných partnerů i něžná objetí), lidé se přihlašovali k řeči. Julinka Mikšíčková velmi

vážně pronesla, že by se měl Zbyněk chovat k manželce

laskavě a pozorně, a získat si tak její lásku.

„Milá zlatá, to není tak jednoduché. Zbyněk právě ne-může, protože k ní cítí nedůvěru. Může mít důvod a nemusí. Možná že důvod je pouze jeho nemoc. On si je toho

vědom, ale na druhou stranu…

„V čem myslíš ty, Jirko, že dělá chybu?”

„Děláš chybu v tom ,” a kunsthistorik se rozhovořil. Byl očividně zvyklý plynně žvanit o všem a do

všeho.

„Která vám tady nejvíc připomíná vaši manželku ?”

Pan Ponder si vybral onu paní Haničku.

„Pojdte si sem sednout, paní Haničko… sem, doprostřed.

Vy si představte, že je to vaše žena, a zeptejte se jí, proč

chodí tak často po doktorech.”

Pan Ponder poslušně vstal. Zahleděl se na sedící ženu.

První otázku, proč byla už zase u doktora, vyslovil mírným

tónem (byl $i jasně vědom toho, že jde o hru). Ale paní

Hanička odpověděla. Byla obtloustlá a ne zvlášť pohledná,

ale měla v sobě něco přímočaře ženského. „A proč

bych tam neměla chodit, když je mi špatně?” — Pan

Ponder dal druhou otázku už podrážděně, a dostal primitivní, stejně podrážděnou odpověd.

„A já ti zase povídám, že seš líná, a máš o sebe fiákej

strach.”

„To nemám, ale když je mi špatně, musím se přece léčit.”

„Ty se léčíš, jak je rok dlouhej, a člověk neví na co.”

„Copak jsi odborník? To musí vědět pan doktor, co

mně je. Ty se snad neléčíš, když jsi nemocnej ?”

„A to se ti nehodí, vid?”

„Proč by se mi to nehodilo, já přece chci, abys byl zdravej

a abys šel brzy do práce.”

„Abych se kvůli vám udřel, co ? To bys chtěla, co ?”

„To bych nechtěla. Ale ty se neudřeš. Zádnej mužskej se

neudře.”

„Tak mi budeš muset pomoct, co?”

„Pomoct, já ti přece vždycky pomáhám. Dělám, co mů-

žu.”

„Děláš, co můžeš, abys mě zabila!”

„Já tě přece nechci zabít. Ale ty mě přivedeš do hrobu,

když budeš takovej.”

„Já vím, že bys mě zabila, kdybys mohla,” zachrčel pan

Ponder tónem, na který Pavlátová zareagovala.

„Tak dost. A ted ho pohladte, paní Haničko… podejte

mu ruku, tak. Co při tom cítíte, Zbyňku?”

Pan Ponder se vytrhl, snad v okamžiku, který předcházel

záchvat. Černovlasý, pohledný mladík s kotletami civěl

upřeně na paní Haničku s jakýmsi zasněným úsměvem.

„Tak co, Toníku, koho ti paní Hanička připomíná?”

„Připomíná… jednu mi připomíná,” pravil Antonín

Berka rozvážně.

„Nějakou ženu, s kterou jsi chodil?”

„To ne… ale jednu mi připomíná.”

„Vždycky ti ji připomínala?”

„Ne, až co se takhle natočila… s tou hlavou takhle.”

Berka se drobně zasmál.

„Paní Hanička se ti líbí? Chtěl bys ji malovat?”

„No, možná. Ale já nemaluju portréty. Spíš akty.”

„Podle modelu?”

„Ne, zpaměti.”

„Mirečku, tobě se paní Hanička taky líbí ?”

„Nelíbí”

„Tak kterou by sis tady vybral, kdyby ses chtěl oženit?”

„Žádnou,” odpověděl vytáhlý chlapec.

„Ale to je pěkné, že nám odpovídáš. Posledně ses už taky

pěkně zúčastnil. To byla zásluha tadyhle Julinky.”

„Posledně dost mluvil, to je fakt, ale dnes by se měl víc

snažit. Dneska byl negativní,” řekla Julie moudře. „Ale

už nebude. Vid, že nebudeš, Mirku?”

„Nebudu.”

Pohled na něho byl žalostný, i kdyby člověk nevěděl, že si

loni pořezal žíly (a od té doby se o to pokusil ještě jednou).

Byl to chudáček, vyčouhlý, nevzhledný. Ale nyní na něm

bylo znát, že těžce zápasí s čímsi… chtěl si také hrát.

Přesedl si, pak dokonce vstal.

„Tak se dobře podívej. Která ti tady nejvíc připomíná

tvou matku?”

Chlapec se rozhlédl a ukázal na paní Haničku. Ozval se

chechtot. „Tak paní Hanička ti nejvíc připomíná maminku?” řekla psycnoložka neochvějně. „Výborně, aspoň si

nebude muset přesednout. Paní Haničko, vy budete Mir-kova matka. A ty, Mirku, si představ, že…”

„Ale on se mě ptal, jestli mám pro sebe kvartýr,” řekla

paní Hanička.

„To nevadí. Představte si, že jste jeho matka a on…”

„Ale ona se mu líbí,” řekl Hojer. „Třeba se mu jeho matka

taky líbí. Proč by se mu nelíbila, jestli je pěkná.”

„Tak sem pojd, Mirečku, pocem a neboj se,” řekla paní

Hanička a zahovořila mateřským tónem, „ty mně děláš

tolik starostí. Ze už nebudeš, co ?”

Mirek k ní skutečně udělal krok a paní Hanička si ho přitáhla za ruku a projela mu prsty vlasy. Mirek náhle ucouvl.

„Ale to si musíš hrát, musíš se zúčastnit,” řekla Pavlátová.

„Představ si, že tady sedí tvoje matka. Jdi k ní… no, co

bys udělal, kdyby tu seděla ?”

„Já nevím, ale ty jsi číslo,” řekla paní Hanička. Znova ho

drapla za ruku, ale hned ho pustila. „Fuj, potějí se ti ruce.

To je odporný.”

„Přestav si, že se loučíte a že máš maminku políbit. Tak

Mirku, jak bys to udělal?”

„Třeba se s ním nikdy nelíbá,” řekl Smetáček. „Moje matka

si na to nikdy nepotrpěla. To je individuální… Moje

říkala, že to není hygienické.”

„Ale tvoje matka tě někdy políbí,nebo ne?Dělá to, nebo

ne… ? Ani když se loučíte?”

Mirek tu stál, na rtech jakýsi pitomý úsměšek, se zoufalou

nerozhodností. Zdálo se, že by chtěl a že už už poslechne.

A vtom povstal kterýsi jiný pacient v džínách a v tričku.

V obličeji byl všecek sinalý, nebo to bylo zářivkami.

„ Běž si sednout, Mirku. A vy ho nechte na pokoji. Zbláznila jste se nebo co?”

„Nerozčilujte se, pane Horác. Tomu vy nerozumíte, proč

to děláme,” řekla Pavlátová mírně.

„Já rozumím jen tomu, že tohle je idiotský. Je to nezod-povědný a idiotský,” řekl hlasem, který se třásl vzrušením.

Mirek už zase seděl na židli a čmáral si propisovačkou po

rukou. Ostatní pacienti pozorně poslouchali. Bylo to

zřejmě příjemné vyrušení.

„Nevšímejte si toho a budeme pokračovat. Jestli se chcete

léčit, pane Horác, musíte přijmout jistá pravidla. Věřte

nám, že naše metody nejsou náhodné, i v případě Mirka.”

„Tím hůř,” řekl vztekle. „Ví o tom doktor Kučera?”

„Můžete se ho po skupině zeptat,” odpověděla až nepří-

jemně přátelsky. „My se na vás nezlobíme… Tady můžete

povědět, i co se vám nelíbí. Ale mýlíte se… jde nám tady

o to, abychom společně přišli na to, co nás trápí, vid,

Mirku.”

A Mirek přikývl.

Do konce se už nestalo nic. Horác, velmi vynervovaný,

vydržel do „padla”, pak vyšel na chodbu a ohlížel se po

Kučerovi. Po skupině se obyčejně pacienti nahrnuli

k Pavlátové, aby s ní individuálně promluvili pár slov,

některé z žen se jí chtěly aspoň dotknout, chytaly ji za

ruce. Tentokrát vyšla rychle. Horác k ní přistoupil. „Promiňte, že jsem byl k vám hruběj… Neměl jsem to v ú-

87

myslu. Ale skutečně si myslím, že by se to v jeho pří-

padě…”

„Jeho případ dokonale známe. Pan doktor ho léčí i individuálně. Nemyslete si, že to bereme na lehkou váhu.”

„To jsem nemyslel.”

„Jestli vás šokuje, že se pacienti chovají volněji, než jste

zvyklý, to ovšem patří také…”

„To ne. Pro mě za mě můžou tam dělat co chtějí. Ale ty

řeči o jeho mámě…”

„Má velmi komplikované rodinné vztahy. Máme zkušenost, že psychovýstup některým pacientům velmi po-máhá.”

„Některým třeba ano, ale jemu ne.”

„Na shledanou.” Příjemně se na něho usmála a odcházela

po chodbě. Za okamžik se v umývárně setkal s Antonínem

Berkou, který se umýval tak důkladně, jako by tu měli

epidemii. Pak se celý převlékal. Horác už byl dávno hotov, stál tu oblečený v hubertusu a čekal na něho. „Jdeš

domů ?” oslovil ho. Antonín Berka si dal načas, než odpověděl.

„Jo, domů, ale pak musím zas někam vypadnout, mám

toho dneska hromadu. Máš čas ?”

„Mám.”

„To se hodí, matka bude ráda, to víš… člověk se časově

nehne.”

„Čeká venku? Že tam totiž sněží.”;

„Venku ne, sedí nahoře u doktorky. Když je marast, tak

čeká přes skupinu tam. Cvokové, nezdá se ti?”

„Kdo?”

„Kdyby to člověk nepotřeboval študovat z jistéjch dů-

vodů, nikdo by mě sem nedostal. Jsou to imbecilové.”

„Ty to študuješ jako malíř?”

Antonín Berka na něho pohlédl, jako by uhádl jeho my-

šlenky.

„To je přesný,” řekl uznale. „Ale matka říká, že jsem

potom vždycky lepší. Hergot,” zahleděl se na své mýdlo,

které chtěl právě uklidit. „Je nějaký malý. Já ho tu předtím zapomněl a ňákej dobytek se mi s ním myl.”

„Možná že jsem to byl já.”

Poznámka ho natolik udivila, že mýdlo zastrčil do neseséru.

„Chodíš sem dlouho?” zeptal se Horác.

„Dost, ale jenom kvůli Pavláiový. Matka si totiž na ni

potrpí. Pojedeš na Veliš ?”

„Ještě nevím.”

„Já bych tam šel, ale Pavlátová mě nechce pustit.”

Vyšli spolu do přízemní haly, kde Horác spatřil paní Berkovou v doprovodu psycholožky, která se na Berku mile

usmála’ Horác paní Berkovou pozdravil. Byla to vysoká,

jemná, pořád ještě krásná dáma s šedivými vlasy a s velkýma modrýma očima.

„Tak co, stavíte se dneska u nás, Horáci?” řekla tichým,

nepatrně mazlivým hlasem.

„No… nerad bych vás zdržoval, ale vyprovodím vás

kousek.”

„Ale ano… musíte k nám na kafe. Obědem vás nebudu

nudit, jen něco málo… My jíme pořádně až večer.”

„Přidělal bych vám nádobí.”

„Já mám ráda hosty a Tony taky. Od posledně toho hromadu udělal, byl pilný.”

„To mě těší, Tony,” řekla Pavlátová. „Ještě bys měl

chodit plavat.”

„Plaval, ale ted je tak sychravo, a já jsem nastydlá,” řekla

paní Berková. „Ale někdy byste mohli jít spolu plavat,

ne?”

„Proč ne,” řekl Horác. „Na shledanou, paní doktorko.”

Vyšli ven. Sněžilo, ale byl to sníh s deštěm, bylo na nule.

Paní Berková si roztáhla deštník a mírně donutila svého

syna, aby ho nad ní držel. Horác byl za chvíli promoklý na

kůži a pochmurná nálada venku zcela odpovídala zmatení

v jeho duši.

*

Nazítří v půl jedenácté nebyla v galérii ani noha, a Horác

seděl na židli vedle pana Čížka, který hleděl do novin a přitom pojídal jitrnici ke svačině. Mluvit nebylo proč, pan

Čižek právě nekomunikoval. Ale Horác byl dneska ve

stavu, kdy ho největší skvosty malířství nechávaly chladným, byl dokonce v takové depresi, jakou v životě ne-zažil. Existují totiž zážitky, které se vymykají každému

popisu, a absolvoval je včera odpoledne a večer (pokud byl

vůbec schopný si je vyvolat). Dneska si už uvědomil, že si

to asi způsobil kombinací jistých léků s nemírným požitím

alkoholu. Alkohol požíval na návštěvě u paní Berkové.

Dalo se říci, že se opil ne s ní, ale při ní, protože sama jen

ucucávala. Sám měl jakousi mizernou náladu a alkohol uží-

val jako protilék, když mu začala ukazovat rodinné fotografie a díla svého syna z mládí. Její syn byl přítomen, ale

zdržoval se jen ve svém ateliéru (ačkoli předtím tvrdil, že

má nabitý program). Naskytla se i jeho manželka, což byl

další důvod k přátelskému posezení. Ale co to s ním

udělalo, bylo neuvěřitelné. (Někdy později v noci byl na

Václaváku a s někým tam hovořil. Ale nebyl to on, kdo

hovořil.) Nebylo to nepříjemné, ale bylo to pekelné. Do

současné chvíle si nebyl jistý, jestli u něho v noci neseděl

Vašátko a neřešili spolu jakousi šachovou úlohu, na

kterou byla vypsána odměna. Ale asi ne, protože se stejně

přesně pamatoval, že doprovázel ze stanice Špejchar domů

do Bubenče na Puškinovo náměstí jednu známou z mládí,

kterou potkal v tramvaji, hovořil s ní, vykládali si navzájem o sobě, smluvili si schůzku a rozloučili se před

domem. Ale tato jeho láska z mládí už byla patnáct let

mrtvá. (Bylo to zkrátka něco, co se mu v životě nepřihodilo, a zanechalo to v něm — kromě silně depresivních

pocitů — značnou pochybnost o jeho duševním zdraví. Ale

ujišťoval se, že to bylo tou kombinací a že se u něho

musela projevit nějaká alergie či co.) S doznívajícími

pocity cizoty vůči všemu, co žil předtím, hleděl ze strany

na ruměnou a přitom zasmušile vážnou tvář svého kolegy. Pan Čížek četl stále jeden sloupek, jedl jitrnici a nedával se vyrušovat. Snažil se upamatovat na něco bližšího,

čím by navázal přetrhané spojení, uvědomil si, že tu sedí

vedle pana Čížka, že má pan Čížek manželku, takovou

hranatou, kterou tu dokonce viděl, že má rád dorty, a přitom pořád viděl jen obličej, bradu, oči, ústa, nos… prostě

obličej. (Člověk má přitom hrůzu, že tak uvidí už vždycky

každého. Tak zoufale neosobně a cize, jako věc.) A najednou se pan Čížek pohnul. Sehnul se pro svou tašku, zalovil v ní a vytáhl z papíru jitrnici. „Nate.“ A četl dál.

Horácovi vhrkly slzy do očí. Jitrnice byla to první normální, co ho potkalo po delší době (připadalo mu to jako

věčnost, ačkoli od jeho návštěvy u Berkových uplynulo

pouze dvacet hodin). Vytáhl špejli a začal jíst. Potom přišly

nějaké dvě starší dámy a párek mladých lidí, asi študáci,

kterým bylo venku zima. Pan Čížek pečlivě zabalil zbytek

jitrnice do papíru, vrazil to do tašky, zvedl se a vydal se

za nimi. Horác poslouchal kroky. Rozeznal kroky těch

návštěvnic, které se neustále bavily, a kroky pana Čížka.

Rozhodl sc, že mu dnes koupí dort. Po jitrnici mu bylo

lépe. Už si vzpomněl na včerejší skupinu, na obě Berkové,

na láhev Martellu, na schody do ateliéru. I na to, jak žvanil

(musel mluvit tolik, že nikoho jiného nepustil ke slovu).

Na zázračný pocit lehkosti, který se ho zmocnil zrovna na

těch schodech. Na vyhlídku, nad kterou se rozbrečel* Ale

potom se pamatoval až na ten Václavák. Na zpáteční

cestě stál vedle Janičky, dotýkal se tyče vedle její ruky

a ještě hádal, jestli je odbarvená nebo blond. Řekla mu,

že je rozvedená a že jí povolili doštudovat dálkově.

Potom s ní vystoupil a stáli spolu u nějakých dveří. Ach

bože.

Ve skutečnosti a prakticky Horác nevstal ze židle do jedné

hodiny. Poobědval s panem Čížkem jitrnici a nato se dal

odvést do hostince V radnici na pivo. Pan Čížek nepil pivo,

ale bublinkovou limonádu.

„Vy nejste ženatej,” pravil pan Čížek. Horác zavrtěl

hlavou, neměl chuť konverzovat, ačkoli byl právě pan

Čížek schopný komunikovat.

„Měl byste se oženit,” pravil pan Čížek po okamžiku přemýšlení.

„Já jsem maximalista,” řekl Horác. Připadalo mu úžasně

trapné, co řekl, a pořád ještě se docela neztotožnil s tím,

kdo to řekl. „Já jsem vůl, jestli to nevíte, pane Čížek.”

„Měl byste se usadit. Zenáči si nemůžou tolik dovolovat…

jako svobodný,” pravil pan Čížek, jako by sledoval vlastní

niť myšlenek. „Ale já jsem nechlastal nikdy, ani jako svo-bodnej. To si na mně moje chválila.”

„Na mně není co chválit. Každá by se brzo otrávila.”

„Vy moc pijete. To jste se naučil na vojně?”

„Byl jste na vojně, pane Čížek?”

„My jsme spolu žili dobře, i když jsem často sloužil mimo

domov. To žádný nevyhovuje… ale když jsem doma,

snaží se mi zavděčit. Vy byste potřeboval domácí stravu.”

„Máte recht. Ty hospody nestojí za nic.”

„Já bych nevyžil bez domácí stravy. I do služby… i mimo

dům si nosím… Vy prej chcete jít na noční ?”

„Chtěl bych. Je to přece lip placený.”

Pan Čížek pokýval s porozuměním hlavou. Zdálo se, že ho

to mrzí. Horác znal jeho mínění o většině dozorců, a vě-

děl, že se právě tito chudáci, kteří si dohromady nemají co

závidět, div nesežerou. Bylo to zvláštní, ale bylo to tak.

Chtěl něco říci, ale cítil se pořád ještě nepříjemně odosobněný, a i ten přátelský obličej vnímal jako nějak

prázdný… chtěl ho potěšit, navázat kontakt, a nebyl s to

(Čertví, jestli to byl včera záchvat šílenství nebo alergie,

ale raději věřil v tu alergii).

„Já byl včera ukrutně sťatej, pane.Čížek,” řekl nahlas,

skoro úpěnlivě. „Měl jsem okno. Stalo se vám to někdy

taky?”

Pan Čížek se ho nato zeptal, odkdy půjde na noční, aby si

zjistil, kdo ho nahradí.

A přece mu bylo po pivě a přátelském pohovoru lépe, už

to odeznívalo. Ale když se vracíte z jakési dálky k sobě,

užijete si. Pan Čížek se včas zvedl a Horác také. Dokonce

ho pan Čížek podpořil pevnou rukou, jako by sebou mohl

každou chvíli švihnout.

Odpoledne to šlo jakžtakž, dokonce vstal a chodil. Do

chůze se musel nutit, ale cítil, že se každým krokem vrací

do své kůže. Návštěvníků měli hromadu, pak sem přišel

na moment jejich dispečer a Horácovi dalo poněkud úsilí,

aby se choval normálně. V půl páté se přesvědčil, že za

každým činem přicházejí vzápětí následky. Do sálu totiž

vešel elegantní muž v lamino kabátě a s barevným šátkem

na krku, totiž jeho spolupacient doktor Smetáček. Zamířil

si to rovnou k němu.

„Dobrý den… já s vámi musím na okamžik… jen na pár

slov. Pojdme třeba tamhle stranou.” Zatáhl ho do chodby,

ověšené zátišími holandských malířů. Došli až na konec.

Smetáček zřetelně váhal. „Poslyšte, já od vás potřebuju

slyšet… nebo ne, já vám to řeknu přímo. Já se dneska

ráno od někoho dověděl, že byla na skupině Bezpečnost.

Nevíte o tom něco?”

„Ne… fakt ne.“

„Ne ? Mně bylo řečeno, že ta informace pochází od vás.”

„Kdo vám to řek?” S úlekem se mu vrátila normální

reakce. Opravdu se pekelně lekl.

„Na tom nezáleží. Podívejte se, nebudeme se tady vybavovat jak malí. Na mě poslali nějakou ženskou takzvaně

od zdravotnického průzkumu. Vy jste prý někomu včera

řekl, že se tu vyšetřuje vražda Nechlebové. Co vy na to ?”

„Nic o tom nevím.”

„Co žvaníte… nefilmujte to na mě. Vy jste dal někomu

informaci, a já chci vědět, co je na tom pravdy. Na mě se

přece můžete spolehnout. Chci vědět… proč hledají

jejího vraha mezi námi? Ostatně, když je to úředně sebevražda ?”

Horác se mu podíval do očí. Ten chlap byl rozčilený

a zřejmě rozhodnutý… Tak je to zlé. Prasklo to, a jeho

vinou. Horác si dával načas, částečně že nevěděl, co dělat,

a zčásti, že měl ještě zpomalené reakce.

„Ale to je skandální, že nás nikdo neinfomoval. Nebo si

myslí, že nejsme svéprávní? Tady by stálo za to udělat

randál. To je proti zákonu. Odkud máte informaci vy?

Přímo od nich, ne?”

„Ne.” Ale ve lhaní Horác expert nebyl.

„To je směšné. Když už jste to položil na stůl, vyklopte to.

Přece se známe, ne? Tak jak to s tím je.”

„Zeptejte se toho, kdo vás informoval.”

„Já vám nerozumím. Ví se to přece od vás.”

„Vy jste mluvil s paní Berkovou?”

„No vidíte, a už jsem doma. Ale já jsem náhodou mluvil

s někým jiným.”

„Tak mi sakra řekněte, s kým.”

„A proč bych vám to říkal, příteli.”

„Pak si nemáme co vykládat.”

„Vy jste dobrý 1” Smetáček se rozčilil. „Tady se s námi

sehrála nedůstojná komedie… ani se nám neráčí oznámit,

že se něco vyšetřuje, a člověk se to dozví jako drb…!

Jako hlášku od piva! A to se odváží, když jde o nemocné

lidi…! Tohle mi někdo zodpoví. Kdo to dovolil?

Kučera?”

Horác chtěl oponovat, ale svou kondicí nestačil na situaci,

jen na něho zíral.

„A co vy, co vy v tom máte za podíl? Já věřil, že jste

slušný člověk. Ale já z toho udělám tanec, jaký ještě ne-zažili. Tady se hazarduje se zdravím lidí. Jedna pacientka

se už složila, jestli to nevíte. Ale já někoho poženu k zodpovědnosti. Co na mě tak čumíte. Vás nevyjímaje. To

vám máme děkovat za informaci… dík tomu, že jste se

nadral ? Tak vám pěkně děkuju.”

Horác stále ještě nestačil, marně lovil v hlavě nějakou sou-vislou větu, kterou by reagoval na vzniklou nesnáz. Na-

štěstí se k nim přiblížil mezi holandskými zátišími pan

Čížek s tak vzrušeným obličejem, že se k němu Smetáček

otočil. Za okamžik vyšel najevo důvod jeho pohoršení.

Nějaký návštěvník totiž načrtl na obraze od Maulbertsche

svátému Šebestiánovi náznaky poprsí. Protože galérie vy-stavuje v těchto místnostech obrazů kolem šesti set, mohl

být obraz vylepšen už řadu dní, aniž si toho někdo všiml.

V příštích dnech se Horác vrátil k práci, protože byl svého

poslání naráz zbaven. Vašátko ho ani nesetřel, jen byl ne-pokrytě smutný, což bylo svým způsobem horší, ale

Horác byl natolik jeho přítelem, že mu dal kapitán bez

obalu najevo, že naprosto selhal. Co se mezitím stalo,

Horác uhadoval jen z toho, že se pondělní skupina neko-nala. Vašátko mu neochotně sdělil jen to, že jeho kiks měl

za následek, že mezi lidmi vznikla panika, a to zvláště mezi

pacientkami, a že Kučera podal napřed telefonický a pak

písemný protest s tím, že na Vašátka podá stížnost pro

porušení zákona, protože se u řady pacientů jejich stav

znatelně zhoršil. Horác prohlásil, že vezme vinu na sebe,

protože jako civilní osoba mohl vyslovit svůj osobní

názor, ale na to Vašátko jen vztekle zachrčel. (Neřekl mu

totiž, že už dostal nos od Mikovce, na něhož se obrátil

nějaký jeho známý z ministerstva zdravotnictví.) Horác

opakoval, že za to může on, a že to každému vyloží.

„Budete vypovídat, jak já vám to nařídím,” řekl Vašátko

ledově. „Pokud se ovšem neopijete a nezapomenete, co

jsem vám uložil. Ted budete sedět doma a nepromluvíte

už o tom slovo. A tam se opovažte přiblížit, rozumíte ? Opovažte se ještě jednou přijít Kučerovi na oči. Rozuměl jste ?”

„Rozuměl. Ale přece vám nemohou…”

„O to se nestarejte. Svou věc si vyřídím sám.”

Horác byl natolik provinilý, že se ani nepokoušel Vašátkovi vyložit, co si konečně sám nedovedl vysvětlit, totiž,

jak to bylo možné, že nějaký lék a pár skleniček koňaku ho

přivedly na pokraj šílenství. Vašátko vzal za bernou minci,

že se Horác u Berkových opil, a při té příležitosti jim vy-kdákal, co se neměli dozvědět především lidé, jichž se to

týkalo. Horác mu to nemohl s dobrým svědomím roz-mlouvat, protože se skutečně nepamatoval, co mluvil a co

dělal, jenom s krátkými přestávkami. Ostatně, Vašátko se

netvářil, že by měl chuť to nějak rozbírat. Žádal si řeč jak

podle Písma, ano-ano, ne-ne.

„A jak to stojí?” odvážil se Horác zeptat.

„Víte co, Horáci, necháme toho a už o tom nebudeme

mluvit. Jak malujete nebo jak hlídáte?”

„Půjdu ted na noc.”

„Jak to? To už je docela zbytečné, Horáci. Můžete zůstat

klidně za denního.”

„To už je fuk… já spím ve dne docela dobře,” odpově-

děl (ale na hlase mu bylo znát, zač sám sebe považuje. Byl

značně skleslý).

„Jak myslíte,” pravil kapitán.

Tím celá záležitost pro Horáce skončila, a jak znal Vašátka,

věděl, že už s ním o případu nepromluví.

Horác byl skutečně přeřazen za nočního dozorce — s~ná-

stupém ihned, dokonce mimo normální termín, protože

nočního naléhavě potřebovali. Ujal se své nové funkce

hned nazítří, totiž v pátek jedenáctého prosince, kdy se

dostavil v šest hodin večer slušně oblečený a ve střízlivém

stavu, a byl viděn, že si vzal do služby s sebou tlustou

knihu, takže se ho noční vrátný zeptal, co to studuje.

Horác mu onen tlustopis ukázal. Byla to učebnice psychiatrie, kterou si vypůjčil téhož dne z Universitní kni-hovny.

Byla to pro něho samozřejmě příliš obsáhlá látka, zvláště

když byl absolutně neznalý věci. Sedával v noci ve vrátnici, četl si psychiatrii, ostatně ho silně zajímala, a v urče-ných intervalech se vydával na obchůzku po sálech. Měli

tu náramně složitý píchací systém s knoflíky, které se

mačkaly na různých místech, ale už se přesvědčil, že to

funguje, jen když to chce. Byly to zvláštní zážitky, chodit

tak sám mezi obrazy v opuštěných sálech. Přišel na to, že

k nim má jakýsi lepší poměr, uvědomoval si totiž jejich

krásu a marnost najednou. Jako každý malíř byl někdy

ochotný pokládat celou řadu obrazů (a náramně pracných)

za šunty. V noci, za nouzového osvětlení, odpouštěl i těm

šuntům, vytvořeným podle dobové machy a vkusu publika, které se ve dne nabízely pohledům návštěvníků a v no-ci na něho hleděly ze stěn s nějakou melancholií. Už se

nedaly vylepšit, nic se tu nedalo přidat ani ubrat. Vzpomínal si na záplavu obrazů, které viděl naskládané ve

sklepním skladišti galérie. Tisíce a tisíce obrazů (a člověk

si nemohl pomoci a přidával k té záplavě další). Mezi

procházkami po sálech si četl hrůzné informace o poruchách jáství a vůbec o duševních nemocech, a velmi silně

si uvědomoval, že člověk o sobě trpí iluzemi, a že stačí,

když se vám nepatrně změní chemické prostředí v mozku,

a vaše osobnost, city, touhy a intelekt, všechno je v tahu.

Po poslední rozmluvě se s Vašátkem nesetkal, ačkoli mu

telefonoval. Vašátko byl do telefonu stručný a řekl mu, že

je právě v časové tísni. Ve skutečnosti lehko se řekne, že

nějaká věc pro někoho skončila. Horác nebyl automat

a nepodařilo se mu záležitost vymazat, naopak, po jeho

kiksu se ho dotýkala ještě víc osobně. Jak se mu to mohlo

stát? Vždyť užíval pouze jakýsi theadril a byl po něm

ospalý, takže se od rána do večera naléval kávou. Ze by

býval po theadrilu tak alergický na alkohol? To by musel

být notorik, kdyby s ním bylo zamávalo to množství,

které vypil. A nikdy na sobě žádné podobné příznaky nepozoroval. V učebnici se dočetl, že by mohlo jít o před-epileptický stav. To je fakt; to nebylo vyloučeno, protože

tyto stavy nemusejí vždycky končit záchvatem. Při epileptické obnubilaci se může stát, že člověk někam odjede, jako by byl normální, a nemá potom tušení, jak se

tam dostal. Jenže k tomu patřily i jiné příznaky, které ještě

neměl. Našel si řadu jiných chorob, které jsou doprová-

zeny podobným zamlžením vědomí, ale sakra, nebyl si

tím jistý. Nebyl hypochondr a nikdy nedumal o tom, co už

bylo za ním. Ale občas se mu vybavilo cosi z té podivné

noci, třeba, že byla noc, ale svět byl barevný. A taky

prostor byl jiný. Anebo on sám se změnil k prostoru, jako

by si kráčel čtvrtým rozměrem, i když jel normálně tramvají. Ačkoli, kdoví. Byl by se potřeboval někoho zeptat,

ale ke Kučerovi nesměl a nikoho jiného neznal. No co,

má-li na někoho něco trhnout, trhne to… kismet. Ale co

ho na tom mrzelo (kromě vyhlídky, že u něho propukne

duševní choroba), byly praktické důsledky. Do té chvíle

věřil, že nepromluví nechtě, byl si sám sebou dokonce

jistý. A ted dostalo jeho sebevědomí značnou ránu.

Když přišel zrána ze služby, lehl a spal, ačkoli už theadril

přestal užívat. Jeho nová funkce měla tu výhodu, že jste

měli službu od šesti večer do šesti ráno a tak pořád, počí-

taje v to soboty a neděle, a jednou do měsíce volno. Ale

znamenalo to, že se člověk vyspal ještě na druhý den,

a každý druhý večer měl volný. Byla to služba, která

odpovídala službě nočních vrátných. Po vyspání zůstával

dlouho do noci vzhůru a měl zbytečně mnoho času na

přemýšlení. Výsledkem toho bylo, že se zašel podívat na

Hanspaulku k vile Berkových, chodil kolem železného

plotu a vrátek, ale nezazvonil, pamětliv Vašátkova příka-zu. Pod vilou byla zahrádka, nějaké stromy, záhony pokryté chvojím, všechno zimní. A docela tiché. Když tam

obcházel půl hodiny, uviděl nějakou starou ženu, která

vyšla s nákupní taškou. A pak spatřil nahoře ve vchodu

paní Berkovou. Až se mu rozbušilo srdce, když ji zas

uviděl. Zavolala: „Paní Povondrová!” Ale druhá neslyšela. Kráčela dál po chodníku. Díval se na tu štíhlou

m

postavu se zářivě stříbřitými vlasy… a ted vyběhla na

zahradu. Běžela po pěšině k vrátkům jen v šatech jako

děvče.

„Paní Povondrovál” — Stará paní se ohlédla a pomalu se

vracela, šlo se jí těžce. Paní Berková s ní nyní stála u vrátek

a něco jí povídala. Rozuměl jenom, že ji prosí, aby šla na-koupit až potom… a zaslechl slova „přijde snacha”. Budto

ji žádala, aby něco zvláštního koupila pro její snachu, nebo

nechtěla, aby šla paní Povondrová zrovna ted pryč. Stará

paní zakývala hlavou a obě se společně vrátily. Díval se za

nimi. Paní Berková si ho vůbec nevšimla, a viděl, jak

vchází za tou druhou do vily a dveře se zavřely.

*

„Tak co, budete dneska študovat?” zeptal se noční vrátný,

když se Horác dostavil do služby a píchl příchod.

„No… a co budete dělat vy?”

„Já bych vás třeba naučil bulku.”

Horác se usmál, už ho znal. Bulka byla jedinou karetní

hrou, kterou neuměl. Jinak neměl velké mezery ve vzdělá-

ní. Ale hrát karty ve dvou je, jak známo, otrava. Hráli už

spolu oko a jednadvacet, ale to se nedá do nekonečna.

Pokud chtěl Horác číst, vrátný luštil křížovky. Každou

chvíli ho přitom vyrušil otázkou. — Horác si nechal dole

knihu a vydal se na první obchůzku. Nade dveřmi svítila

nouzová světla, všude klid a ticho. Prošel všemi míst-nostmi, stiskl na různých místech knoflíky a vrátil se na-zpět do vrátnice, kde se usadil na židli a vzal si knihu.

Vrátný už měl na stole Křížovkáře a hádankáře a pilně

pracoval. Půlhodina uplynula v mlčení, přerušovaném

semtam otázkou nebo poznámkou, a žvýkáním. Vrátný

přitom ukusoval chleba a jedl k tomu jablka. Bylo už půl

osmé.

„Pane Horác.”

„Hm?”

„Mytologický město na dvě.”

„Ur,” zabručel.

„Jo, to by mohlo bejt. A pak tu mám ještě brazilskej tok

na sedm. Nevíte? Já taky ne… Tak počkejte. Sloučenina

dusíku, na osm. Hm? Latinský zabědování na čtyři. Za-

číná to na -e.”

Horác vzhlédl, jako by se probudil.

,„Heledte se, to latinský zabědování, od -e, na čtyři. Co by

to mohlo bejt?”

„Eheu.”

„Eheu,“ konstatoval noční vrátný. „Jo, a odbornej výraz

z účetnictví… jo, to bude saldo. Saldo nebo konto. To je

taky na pět. Sakra, saldo nebo konto ? Musím se podívat na

svislý/’

Horác se na něho díval tak pozorně, jako by s napětím

čekal, jestli vyjde saldo nebo konto.

„No tak vidíte, je to saldo, dyť já tu mám svisle gól,” pravil vrátný spokojeně. Ale Horác se už zas ponořil do čtení

pasáže o účincích diethylamidu kyseliny lysergové. Šlo

o pojednání o delirogenech, dokonce o speciální pasáž

o účinku onoho diethylamidu na pacienty trpící schizofrenií. Podle toho… diethylamid kyseliny lysergové

(látka, která je nazvána LSD 25) vyvolává u zdravých

poruchy, které se podobají schizofrenním psychózám…

depersonalizace, iluze, halucinace. Účinky proběhnou bez

následků, ale je třeba pokusné osoby hlídat… Dále si

přečetl teorii, že jakési enzymové receptory schizofreniků

jsou obsazeny látkou podobnou LSD. Snad z tohoto dů-

vodu jsou schizofrenici proti LSD rezistentní. Z toho se

usuzuje, že schizofrenie je psychóza toxická… Ale

u zdravých vyvolává LSD delirantní syndrom. Co to je?

Kdyby jen měl tušení, v kolik od Berkových odešel a co

mezitím dělal. Tady stojí, že LSD účinkuje už v nepatrných

kvantech. LSD 50 gama… neměl ovšem odhad, kolik to

představuje.

„Máte osm, tak abyste šel na to,” pravil vrátný. Horác se

zvedl. Nahoře v sále německého baroka najednou cítil, že

ví, proč paní Berková volala tu druhou paní zpátky. Zavolala ji zpátky, protože se bála. To byl ten výraz, který

mu tak utkvěl… Byl to strach, ale ovládaný, byla to

upjatá tvář, ale vystrašená. Bála se tam sama. Ale spíš se

nebála sama, ale sama s ním. „Kdybyste… až přijde

snacha/’ To mohlo znamenat — kdybyste počkala, až

přijde. Kdybyste se mnou počkala, až… A Povondrová

se také okamžitě vrátila. Berka byl… Sakra, jak je to

vůbec s jeho manželkou. Vzpomněl si, že mu paní Berková

řekla, že její snacha pracuje někde ve vědeckém ústavě,

ale kde dělá, jak to zjistit? Pamatoval se, že přišla, zrovna

když prohlíželi s paní Berkovou rodinné fotografie,

a potom společně svačili. Předtím měli lanč… nějaké

obložené chleby a kávu. A mezitím pořád trochu popíjeli,

totiž on popíjel, protože mu paní Berková nalévala

Martell. Berka s nimi neseděl, vždycky se jen na chvíli

objevil dole a zase se povzneseně vzdálil, a paní Berková

říkala, že pracuie. Ale dál už nevěděl nic. Asi od nich

nějak odešel, když se potom octl na Václaváku a během

noci se našel doma. Časově měl pocit, že to trvalo celou

etapu v jeho životě. Budto měl k očekávání epilepsii nebo

něco horšího, nebo to byl účinek delirogenu. Proti schizo-frenii mluvilo to, že si byl hned potom vědom, že šlo

o iluze. Věděl to brzy, a čím dál jasněji. Ten zatracený

theadril byl naprosto neškodný. A o alergii na alkohol

u sebe do té doby nic nevěděl.

Vrátil se dolů a potom s vrátným hovořili, noc ubíhala.

Každé dvě hodiny obcházel sály a mačkal na jistých

místech knoflíky od automatu. Bylo to inteligentní zaří-

zení, náramně civilizované, civilizovanější než hodiny,

které člověk nosí s sebou na řemínku a otáčí v nich klíč-

kem. Ale ještě inteligentnější zařízení byla pohovka, na

které si pak střídavě dávali dvacet. Vrátnice byla vůbec

slušná místnost, jak se sluší na palác, s možností pohodlného pohybu a s dvěma stoly, židlemi, hodinami a přirozeně s okénkem, vedle něhož byla tabule s háčky, na nichž

visely klíče. Kránu vrátný tvrdě spal na pohovce s hlavou

zvrácenou dozadu a hlasitě chrápal. Ale jemu se spát nechtělo a sotva padla, oblékl se, hodil knihu do tašky a ode-

šel. Ve vchodu se minul s denním vrátným, který přicházel na střídačku. Byl pátek ráno, osmnáctého prosince.

Mrholilo, všude tma, i na ranní polévku bylo ještě brzy.

Pustil se pěšky nazdařbůh na Pohořelec, na Bělohorské

objevil hospodu, kde se otvíralo od sedmi, počkal čtvrt

hodiny, až odemkli, a povděčně zasedl u stolu. Vypil dvě

kávy a snědl dva chleby s máslem a se salámem. Za hodinu

si dal dvojitý rum. Seděl a pokuřoval, až sem přinesli ranní

noviny. Vydržel s novinami a s panákem do půl desáté.

Potom zašel do kuchyně a zeptal se, kde tu mají telefon.

Aparát měli umístěný na chodbičce za výčepem, kde visely

nějaké kabáty, ale paní z kuchyně ho tu diskrétně nechala

o samotě (kdyby ne, byl by musel jít jinam). Se srdcem

bušícím až v hrdle sundal sluchátko, omotal je kapesníkem

a vytočil číslo paní Berkové. Když se ozval její hlas, na-dechl se a promluvil s nefalšovaným pepickým přízvukem: „Paní Berková? Dobrej den, tady Trojánek.

Inštalatér. Já volám od sousedů mladý pani. Vona si mě

vobjednala, a ted tady neni.“

„Promiňte, pane Trojánek,” poznával její jemný hlas se

zvláštní kadencí. „Nezlobte se, ale já o tom nic nevím.

Nikdo není doma ?”

„Už jsem vám to povídal. Vona si mě vobjednala a..

„Snad si jen někam odběhli a někdo se určitě vrátí.”

„Ale já nemůžu čekat. Nemáte její číslo do práce ?”

„Okamžik. Hned vám je nadiktuji.”

„Děkuju.”

Snad to „děkuju” si měl nechat od cesty. Na druhé straně

vznikla pauza. Čekal, a pauza se mu zdála poněkud delší,

než by měla být, kdyby jen hledala ono číslo. Ozval se

znova: „Tak co je ? Máte to číslo, paní Berková ?”

„Nechte Jarmilu na pokoji,” pravil hlas přísně. „Já jsem

vás poznala.”

„Tak mi promiňte.”

Čekal, až ona zavěsí, ale byla tam stále; mlčela, ale držela

sluchátko. Byl rozčilen na nej vyšší míru… nic ho nenapadalo, co by řekl.

„Proč lžete,” řekla po pauze. „Proč mi tu hrajete komedii. 2e vám není hanba.”

„Chtěl jsem si promluvit s vaší snachou, když jsem nemoh

s vámi. Pochopte přece… vy mi neřeknete to slovo.”

„Jaké slovo?” Hlas zněl velmi vzdáleně, velmi slabě.

„Jaký slovo… pravdu.” Hlas se mu začal lámat, bůhví

proč, rozčilením. „Jak se to tam říká… pravda léčí,

ne?”

„Neléčí,” řekl hlas. „No, proč jste mi nezavolal přímo?”

„Protože jsem věděl, že byste mě odmítla.”

„Do včerejška ano.”

„Tak k vám mohu přijít? Kdy, večer?”

„Ne, přijdte hned, půjdu si potom lehnout.”

Řekl „na shledanou”, počkal, až odzvonila a položil sluchátko. Nato si oblékl hubertus a zastavil se u výčepu,

zaplatil útratu a vyšel. Za chvíli stál pod kaštany na stanici

tramvaje a hleděl směrem, odkud měla tramvaj přijet,

s pocitem zvláštní lehkosti, ale za tím v něm seděl strach,

ne z ní, ale z něčeho neurčitého, co kolem něho chodilo

řadu týdnů jako stín a někam ho to vtahovalo. Vlastně se

bál už tehdy, když Vašátkovi slíbil, se že vrátí mezi ně.

Potom stál na plošině dvaadvacítky, vystoupil u Hradu

a seběhl ten kousek k Prašňáku. Chytil jedenáctku a jel…

Za dvacet minut kráčel ulicí Na pískách toutéž cestou,

kterou šel včera,

Došel k brance a zrovna chtěl zazvonit na vnější zvonek,

když zjistil, že není docela zaklapnuto. Otevřel si a šel

k vile po betonovém chodníčku, po druhé straně byl

záhon zakryty chvojím, asi růže. Do vily se šlo po třech

schodech, vchod byl krytý. Vedle dveří našel dva zvonky,

zazvonil na Berkovy, ale otevřela mu stará paní Povondrová.

„Co si přejete, prosím ?“

„Já jdu za paní Berkovou/4

„Ona ted nemůže, šla si zrovna lehnout/4

Vtom se ozvalo z otevřených dveří do haly „Pojdte dál/4 Horác vešel a hned za dveřmi se zul. Podlaha tu

byla tmavočervená, pokrytá vietnamskou rohoží, a vedlo

odtud dřevěné schodiště do prvního patra. I schodiště

mělo výraznou, na schodiště rozjásanou barvu. Bylo tu

málo věcí a mnoho postoru. Velký prostor na něho

vždycky působil dojmem krásy… velký prostor a jasné

barvy… a už ji uviděl. Seděla ve starobylém ušáku na

opačném konci haly, přikrytá bílou dekou. „Dobrý den,

paní Berková.44 Vypadala na tom fotelu — s těmi vlasy —

tak krásně, že se před ní zarazil. „Vy jste spala ?44

„Ne… posadte se.4C Ukázala mu na nízké křeslo, přitáhl si

je k ní, ale nesedl si. Místo toho zabručel: „Dovolíte,

abych si zapálil ?“

„Ano… tamhle máte popelník/4

Stalo se vám něco, paní Berková ?4e

Čertví, proč se zeptal, ale tak ho to nějak napadlo, ačkoli

už nevypadala vyplašeně jako posledně, spíš přísně. Odpověděla odmítavě, ale přece prohodil: „Není vám dobře?

Nemoh bych vám něčím…?“ Všiml si totiž, že je kolem

úst skoro bílá, to znamená, že je jí na omdlení. Ale zachytil

její pohled plný upřímné nenávisti…

„Poslyšte, paní Berková, já se vám musím omluvit za to,

no víte za co. Potřeboval i sem totiž mluvit kvůli něčemu

s vaší snachou, a nenapaaalo mě, jak bych to jinak…

Tak mi promiňte.44

„To bylo od vás trapné,44 řekla pomalu, ale náramně

pevně. „Klukovina… trapná klukovina.44

„Co se dá dělat, ale stejně s ní budu mluvit. Ledaže byste

byla vy tak laskavá a řekla mi to sama. Podívejte se, paní

Berková… jak jsem byl tady u vás posledně na návštěvě,

mluvil jsem tady s vámi o vyšetřování vraždy?44

„Ano, o vraždě paníNechlebové. Vy sena to nepamatujete ?4ť

„Právě že ne. Mně je to všechno nějak záhadný, co jsem tu

vyváděl, chápete.”

„Za to se nemusíte hanbit,” řekla ironicky. „Poněkud jste

přebral. To se může stát každému.”

„A vy jste… odpusťte, že to tak řeknu, vy jste rovnou

zvedla telefon a zatelefonovala jste to různým známým,

co jste se dozvěděla ode mě. Je to tak?”

„Ano,” odpověděla paní Berková. „Nedivte se, že mě to

velmi znepokojilo. Snad jsem to neměla dělat, uznávám to.”

„Tak vám děkuju. Ještě bych vás moc prosil, kdybyste mi

laskavě… kdybyste mi dala telefonní číslo vaší snachy

do práce.”

„To je nesmysl. Proč je chcete?”

„Bože, když mi je nedáte, já si ji stejně seženu. Chci se jí

jenom pár věcí zeptat.”

„To si můžete ušetřit. Ujišťuji vás, že před ní jste o tom

nemluvil, pouze přede mnou. Odešel jste od nás někdy

kolem půl šesté. Byl jste poněkud… ale z toho si hlavu

nedělejte, snacha má pro tyhle věci pochopení. O tom

vyšetřování jsem jí nic neřekla.”

„Ona u vás ještě zůstala, když už jsem byl pryč?”

„Ano, ale nic neví. Už na to nemyslete.”

Vteřinu na ni hleděl. „Paní Berková… to nebyla pravda,

co jste mi právě řekla.”

„Dovolte.”

„Nemá to cenu… já to vím, že lžete.” Uvědomila si totiž

zvláštní věc — že do té doby, než přišla její snacha, si

prohlíželi fotografie, ale právě do té doby si ještě na

všechno pamatoval. Pokud o tom vůbec mluvil, muselo

to být až potom, tedy před její snachou (na to, co přišlo

později, se už nepamatoval, jen matně věděl, že tam byly

obě). „Jestli jsem to vykládal jen vám, pak je to výmysl.”

„Mluvil jste o tom, než Jarmila přišla.”

„Tak bohužel,” konstatoval.

Sakra, připadalo mu to zvláštní. Proč dala do placu, že

o vraždě ví od něho, když to musela vědět už dřív od

někoho, a nejspíš od Pavlátové? Možná že to mělo za

účel opatřit důvod, aby ho vyhodili ze skupiny. Divné…

Nebo to vyšlo od Pavlátové? Potřebovali se ho zbavit,

a nevěděli honem jak? Celá věc mu začala připadat

absurdní a přitom malicherná. Sedl si na okraj křesla a podíval se na paní Berkovou, celou zahalenou jak dítě,

kterému je zima.

„Vždyť je to fuk. Paní Berková… to nebylo jen obyčejný

ožralství. Někdo mi řek, že to byla droga. Já se dostavil

druhý den k doktorovi a ten u mě zjistil, že jsem měl

LSD.” Uviděl na nepatrné změně jejího výrazu, že se

strefil. „Ostatně, poznal jsem to sám. Já už jsem měl v životě LSD dvakrát a poznal jsem příznaky. Vlastně bych

vám měl poděkovat, že jste do mě tolik investovala,

stoj í to přece prachy. Jen je mi nejasný, proč jste to udělala.

Kdo z vás to tady bere? Vy, nebo Toník? Asi on, že jo.

No… vidím, že bych měl obrátit list. Co dělá vůbec

Toník? Jak mu to maluje?”

Skoro se ulekl… její tvář se stáhla tak náhle, že nechápal,

co se s ní děje. Vstal. „Je vám něco… ? Nemám vám pro

něco dojít?” a po krátké pauze, „nemám vám zavolat

Toníka?”

„Už tu tlení.” Obličejem jí proběhla křeč.

„Co s ním je?”

„Včera ho odvezli,” pronesla mrtvě. „Včera ve dvě hodiny.”

„To je mi líto.”

„Mlčte… to je fráze.”

„Paní Berková… on se vám z toho dostane. Nebude to

snad… nemusí to být nic vážného.”

„Co mluvíte… já vím, že je schizofrenik… sama jsem

udělala diagnózu.”

„Neblázněte. Tomu vy přece nerozumíte. Pokud já vím,

počítají Toníka mezi lehčí případy. Nikdy přece nebyl ani

v nemocnici.”

„Protože jsem ho nedala… a nebyla bych ho dala…

nikdy. Za všechno můžete vy. Dnes jsem si říkala, že vám

to řeknu. A že jsem včera v noci… prosila pánaboha, abyste za to umřel v mukách.”

„Konečně, možná, že vás vyslyší,” zabručel. Bylo to zatraceně… i její mystický tón, Kterým to pronesla. Nená-

viděla ho, to bylo jasné, ale proč, sakra? Protože byl

zdravý a její syn nemocný? Konečně, i to může být někdy

dostatečný důvod.

„Stalo se něco, že ho odvezli ?” zeptal se věcně, jako by neslyšel, co na něho přivolávala (ale slyšel to dobře). „Choval

se nějak… ohrožoval někoho?” A najednou to pochopil.

Odvezli ho, protože ji napadl, ji, svou matku. Koho

jiného, ona byla přece jeho jedinou ošetřovatelkou. Nepopřela to, ale upřela na něho oči. Byl to pohled, pod kterým pukají skály.

„Ale to ještě nemusí být… co myslíte. Věřte tomu.”

„Vím to. Diagnózu jsem stanovila… sama.”

„Z toho, jak se choval?”

„Z toho, že reagoval jinak… Já to vím… Sama jsem provedla zkoušku. Já doktorům nevěřím.”

„Ňač reagoval jinak? Nač měl vůbec reagovat?”

„Na to… na LSD,” řekla sotva slyšitelně. „Ted to víte.”

„Bože na nebi… Tak to byla zkouška? Napřed jste to

zkusila s ním, a pak jste to dala mně?”

„Ne… napřed vám. Musela jsem vyzkoušet, jestli ho to

nezabije.”

Proboha, ale kdo vám to poradil? Doktorka?”

„Co blázníte. Přestaňte s tím konečně. Doufám, že jsem

dostatečně inteligentní, abych si to zjistila… a sehnala

sama. Nikoho jsem k tomu nepotřebovala. Milena o ničem

neví. Já sama jsem si prostudovala všechno… kvůli němu.

Ostatně, tamhle máte telefon. Můžete mě udat.”

Na její poznámku nereagoval.

„Já myslím, že tomu nerozumíte… já taky ne. Tohle přece

nemůže nic dokázat, paní Berková. Možná že na to někdo

zabere a někdo ne. A vůbec, Toník byl pořád v léčení…

a mně bylo řečeno, že je vcelku na tom dobře.”

„Mám oči… a poznala jsem to. Nikdo nevěděl všechno…

co vím já. Nikomu jsem to neřekla… ani Mileně.”

„Vy se spolu znáte?”

„Ovšem… jsme přítelkyně… od mládí.”

„Doktorka vám o tom řekla… myslím, že se tu vyšetřuje

vražda?”

„Přirozeně, že mi to řekla. Ale toho jsem se nebála,

toho ne.”

„Protože jste mu dala alibi?”

„Ovšem… já, jeho matka, a to stačí.”

„Tak proč… čeho jste se bála?”

„A budte prokletý,” řekla dušeně. „Proč jsem vás vůbec

poznala. Než se to stalo… tak jsem mohla doufat.”

„Než se stalo — co?”

„Když jsem viděla vás — a potom jeho. Když jsem mu to

dala… a nereagoval… jako vy… pak jsem měla… jistotu.

A začala jsem se ho… bát. Tony to na mně… poznal. Jen

tím se to stalo. Bez vás bych se byla nikdy neodvážila…

Vy jste mě k tomu dohnal.”

„Já…? Čím, prosím vás?”

„Chcete, abych vám připomínala, jak jste u nás hodiny

seděl, jak jste se mnou prohlížel alba, jak jste se mnou

rozprávěl, jako bych… jako bychom vám nebyli lhostejní ? Myslíte, že nevím, že to bylo od vás… hnusné pokrytectví ?”

„Nebylo,” zamumlal. „Bylo mi u vás fajn.”

„Bože,” zašeptala náhle. „Proč jste na to neumřel.”

„Myslíte na to? Na LSD se přece neumírá. Ale moh jsem

třeba někoho zabít.”

„Vy? Vy jste bláznil jako dítě. Čmáral jste po zemi…

křičel jste, ať vám na to nešlapeme. Takhle bych si přála,

aby bláznil můj syn. Ale pak jsem si přála, abyste někde

pad pod auto.”

„Chápu.”

„Vy mě nemáte co chápat. Nelitujte mě. Já se vás o to neprosím,” řekla zoufale. „A vůbec, co tu ještě děláte? Já

se vám přiznala, můžete mě udat nebo co chcete. LSD

jsem si opatřila sama… na ničí radu, a odkud, to nikomu

neřeknu. Myslela jsem na to dlouho… ale nebýt vás, nikdy

bych to nebyla… riskovala, nikdy. Já ho zradila… zradila

jsem svoje aítě… kvůli vám.”

Bylo to strašné. Kdyby aspoň plakala. Bylo mu z toho

pekelně, skutečně. „Paní Berková… oni ho z toho dostanou. Heledte se, já měl kamaráda, který v záchvatu ně-

koho napad, a taky se z toho dostal.”

„Vy si to odnesete,” řekla drsně, s pohledem plným zoufalé nenávisti (pochopitelně, reagovala tak na slova útě-

chy, kterým nevěřila). „Bůhví, že si to jednou taky vy-trpíte, co trpím já.”

Vstal z křesla, potřásl hlavou, dal si cigarety do kapsy

a dumal, co jí má říci, ale pronesl jen „nemám jít zazvonit

na paní Povondrovou? Tak ne? No… na shledanou, paní

Berková.” Potom šel ke dveřím. Přešel tu nádhernou

halu, ještě se u dveří zastavil a ohlédl se, paní Berková

seděla nehybně se široce rozevřenýma očima, ale slovo na

pozdrav mu neřekla, nebyla naladěná (zůstalo jen při jejím

přání, aby umřel v mukách, které sdělila vyšší instanci).

Konečně, člověk se jí nemohl divit. To jsou ty mezi-lidské vztahy… Člověk si nesmí myslet, že může bez

následků zasáhnout do něčího života (a vlastně si to nikdy

nemyslel. Asi tu nějak zasáhl, a neuvědomil si to, že jí není

lhostejný). Ale veselo mu z toho právě nebylo. Ve skutečnosti ji pekelně litoval… bylo mu z toho až nanic.

Sám nevěděl, jak se octl na ulici. Potkal nějakou ženu s ná-

105

kupem, pak několik malých žabek s taškami na zádech.

Šel ostře, seběhl ulicí Na pískách a pěšky se pustil k do-movu. Cestou se zastavil v telefonním automatu a vytočil

číslo Vašátka do služby. Měl štěstí, za okamžik ho přepo-jili a uslyšel Vašátkův hlas.

„Hm… hm… to jste vy? Copak mi chcete?”

Odpověděl, že právě hovořil s paní Berkovou.

„Vida. Tak vám to řekla?”

„Jenom, že Berku odvezli. Víte o tom něco?”

Na druhé straně se ozvalo odkašlání. „Něco bych o tom

měl vědět.”

„Je to pravda, že ji napad?”

„S nožem v ruce. Musela se před ním zamknout a volat

oknem o pomoc. No, ubohá ženská, ale musela už o něm

něco nedobrého tušit, když mu dávala to alibi. No… co

bychom si vykládali. To alibi není v pořádku.”

„Není?”

„Není. Někdy si o tom promluvíme, Horáci… ted právě

nemám čas.”

„Řekněte mi jen jedno. Ta vražda… ukazuje to na něho?”

„Ano, zdá se,” odpověděl kapitán lakonicky.

„Tak je to jasný?” řekl zadrhlým tónem.

„Jasné, to je výraz, co nemám moc rád. Ale je zřejmě nebezpečný, a nebýt jeho matky, byl by snad už dávno

v ústavě.”

„To mi naznačila… že ho kryla.”

„Trochu dlouho. No, Horáci… tak se někdy zastavte před

vánoci, prozatím mám fofr. Na shledanou.”

„Na shledanou.”

Všecek vybrakovaný a znavený došel domů, otevřel si

dveře, a potom zhluboka zaklel sám pro sebe. Tak

Berka… Antonín Berka. Ten hezký mládenec s kotletami… s tím povýšeným úsměvem… chlap, který se svou

matkou mluvil jak rozmazlené děcko, a ona ho chránila,

všechno tajila, všechno kryla, asi lhala i doktorům, a nakonec provedla tu podivnou zkoušku… aby si zjednala

jistotu, jestli je nevyléčitelně nemocný. A zkouška dopadla

kladně. Pak se ho začala bát, vycítil to a napad ii. Ale proč

se ho začala bát až ted? Jestli mu dala falešné alibi, musela

ho přece podezřívat nebo aspoň tušit, že Nechlebovou

zabil on. A ty vraždy předtím… to by znamenalo, že

v noci odcházel z domu bez dozoru. Věděla to, a přesto to

tajila? Nebo si to nepřipouštěla… nevěděla o tom? Bylo

vůbec možné, že by ho byla pustila, aby se toulal v noci

sám po Praze, a nešla za nim ? Nebo snad nemohla ?

Sundal si kabát, rychle se odstrojil a praštil sebou do

postele. Jenže se přecenil. Převaloval se zc strany na stranu

a nemohl dlouho usnout.

Samozřejmé, že usnul až odpoledne, ale probudil se v noci,

kdy jít nemáte kam a délat nemáte co. Probil to do rána,

příští den nestál za nic, na práci nesáhl, a když na ni konečně dostal chuť, byl čas na službu. To je nesnáz nočních

služeb; nejste-li schopní usnout na povel, rozházíte si

zbytek volného času. Dostavil se přesně v šest, nakvartý-

roval se k vrátnému a vydal se rovnou na první obchůzku… všechno bylo stejné, na všechno si zvyknete. I na to,

že intervaly mezi obchůzkami se vám zdají zvečera kratší

a později v noci, pokud jste poctivě vzhůru, pořád delší.

Ale zmocňoval se ho smutek, byl nervózní. Když se-

šel dolů, neměl chuť se vrátit k učebnici, už toho bylo

dost. Člověk začíná cítit, že se z toho potřebuje dostat.

(Pravda léčí… napadlo ho to jako heslo ze Zdravušky.

Jenže pravda může být otřesná.) S pevným úmyslem, že to

musí už jednou definitivně vypustit z hlavy, si dal nočním

vrátným vyložit bulku, a pak ji vícekrát za sebou sehráli,

o prachy, samozřejmě. Podařilo se mu v ní prohrát pětku,

což vrátného silně rozveselilo. S pokračující nocí je to oba

znavilo, a vrátný se konečně natáhl na pohovku a Horác se

usadil na jeho místo ke stolu. Spát si nemohl dovolit, a dělat

nebylo co. Sáhl po novinách a všiml si, že je vrátný z nudy

počmáral. (Některá řádná občanská zaměstnání pozůstá-

vají z toho, že se za plat nudíte.) Prohlédl si různé malůvky

vrátného a také si všiml, že v titulcích začernil všechna

„o“. Vidět to Kučera, určitě by to nějak zdůvodnil, proč

se s oblibou vyplňují zrovna „o“. Samo, „o“, to je ten

nejpravidelnější tvar. AJe někdo by třeba zaplnil taky

„R“ nebo „A“, tam jsou taky uzavřené plošky. Třeba by

to byl lepší námět na kreslený psychotest, než nechat lidi

namalovat, co se jim vybaví při slově „láska”. Přitom si

mimoděk vzpomněl na ty malůvky, které jaksi neodpoví-

daly. Možná že byl mezi pacienty vtipálek, nebo Pavlátová

lístky popletla. Ale vtipálek… nevěděl zrovna o žádném.

Ale u toho se nezdržoval, byla to hloupost. Napadlo ho

něco, nad čím se kdysi zarazil, ale pak to pustil z hlavy.

Jak bylo možné, že si Mirek vůbec nepamatoval, že něco

kreslil ? Byl sice psychotik, ale nebyl imbecil. Proč se mu

107

to sakra tak vymazalo, když určitě také sám ty věci

kreslil, podle počtu? Dostal znova chuť se v tom po-hrabat, ale Vašátko to už jistě vrátil.

Vtom přesedl na židli, takže zavrzala. Ohlédl se na vrátného, ale vrátný pokojně chrápal. Napadlo ho totiž velice

primitivní vysvětlení (ale hned přišel na to, že je to nemožné). Třeba se Mirek před tím testem zdýchl. Nepamatoval se na to, protože tam nebyl. Možná že ten den

zrovna chyběl, a to člověk tak přesně v hlavě nedrží. Ale

to nebylo možné. Za prvé by to měli zaznamenáno, že

chyběl, za druhé by muselo být o jednoho víc nebo by jeden maloval všechno dvakrát, což byl nesmysl. A kdyby

byli někoho přibrali z jiné skupiny, byli by ho asi připsali

na seznam. Blbost. Spíš si na to Mirek vzpomněl a neměl

chuť se s ním o tom vybavovat.

Pak onu věc pustil z hlavy a podíval se na hodinky…

budou čtyři, má čas na poslední obchůzku.

*

„Sakra, Horáci, já nemám zrovna náladu,” řekl kapitán,

když se sešli v neděli večer ve vinárně u Šupů a Horác na

něho rovnou začal dotírat otázkami. Byla to poslední

neděle před vánoci, Štědrý den připadl na čtvrtek* Kapitán vypadal silně znaveně, ačkoli ne nespokojeně —

a dával najevo, že má chuť hovořit o něčem jiném.

„Prosím vás, aspoň mi řekněte, jak je to s tím alibi/*

„Ale ovšem, Berková lže,” pravil Vašátko. „Moment, vy

nemůžete znát všechny detaily. Ta ženská ho zoufale

chránila… i před doktory, kryla ho, i když dobře věděla,

čeho je schopný. Pavlátové i Kučerovi vykládala, že je

doma naprosto normální… pohádky. A doktoři nemohou

vědět všechno, zvlášť když se nejbližší příbuzný dušuje, že

je všechno v pořádku. Člověče, já s ní mluvil. Ta má vůli,

ta učitelka/’

„Ona je učitelka?”

„Vlastně profesorka. Považte, že kvůli synovi nechala

zaměstnání a chránila ho, až přéd ním musela sama utéct

a dovolávat se pomoci. No… je to zlé.”

„Myslíte, že to tušila… že zabil Nechlebovou?”

„Velmi pravděpodobně, když přemluvila tu sedmdesátiletou hospodyni, aby jí dosvědčila, že se šestnáctého

v poledne vrátili domů spolu, ona se synem. Povondrová

totiž dosvědčila, že byli doma oba, ačkoli mluvila jenom

s ní, o něm pouze předpokládala, že je v bytě. Já předpokládám, že sc tehdy Berková vrátila domů bez něho.

A dokonce že i tušila, co se stalo, jakmile jsme věc začali

vyšetřovat.”

„To je šílené.”

„Je, Horáci. Berková ho nestačila sama střežit a manželka

už o něho nedbala. Asi nevíte, že Berková snachu přemluvila, aby počkala s rozvodem, až mu bude lépe. Man-

želka ho v bytě navštěvovala jen ze soucitu a pouze na její

přemlouvání, jinak se chce znova provdat, má známost.

Berku měla na starosti prakticky jen jeho matka a ta ho

nechala volně chodit. Ostatně udělala všechno, aby doktorům naházela písek do očí. Na delším pozorování v nemocnici vlastně nikdy nebyl, a na psychoterapii byl přijat

tak trochu ze známosti, Berková s Pavlátovou jsou totiž

přítelkyně. Pavlátová mi sama potvrdila, že na Nechlebovou reagoval.”

„Jak.”

„Jednou ho s ní dali do páru a prováděli spolu psychovýstup jako snoubenci.”

„To je strašný,” zamumlal. „Tak už… máte jistotu?”

„Jistotu… inu, k důkazům zbývá dlouhá cesta, ale řeknu

vám, že je mi lip, co je v isolaci. Od září jsem ani jednu

noc klidně nespal.”

„To chápu.” Horác k němu zvedl oči. „Víte, mně tu

pořád jedna věc nehraje. Jedna jediná, fakt.”

„Jaká, Horáci.”

„Proč se ho začala Berková bát až ted, jako po tý zkoušce.

Kdyby byla tušila… jako že to asi tušila, že má na svědomí

vraždu, í>yla by se ho bála už předtím, ne? Ale ona mi

řekla, že se to všechno stalo tím, že se ho začala bát, a on

že to vycítil. Chápete, co tím myslím?”

„Vůbec ne, Horáci. Ani dost málo. Co tím chcete říct, po

jaké zkoušce?”

„To je totiž taková hrozně zvláštní věc. Já sám nevím,

jestli se vůbec dá provést taková zkouška, myslím, vyzkoušet reakci schizofrenika na LSD. Já jsem si o tom

něco přečet v psychiatrii a tak je možný, že si to tam ona

přečetla taky. Chápete… člověk může lhát ve spoustě

věcí, ale ne v tom, když vám řekne ženská, že se oa urči-týho momentu začala bát vlastního syna. Je to hrozně

Krutý, když se to řekne. Já si proto myslím, že se ho předtím nebála, a skutečně jí otřáslo… když nereagoval na

LSD jako já. Víte, z toho bych myslel, že ho vůbec ne-109

podezřívala, že spáchal vraždu. Kdyby si to byla myslela,

přece by byla nepodnikla tu zkoušku na reakci… to přece

není možný.“

Vašátko na něho pouze hleděl. „Já vám vůbec nerozumím. Moment, vysvětlete mi to lidsky. O jakou reakci

jde? Kdo bral LSD, pokud jsem rozuměl?”

„Já.”

„Jak to, vy?”

„Já vám to všecko řeknu. Ale tedy… jen s podmínkou, že

to zůstane jen mezi námi. Týká se to mě soukromě.”

„Pokud se to týká jen vás, prosím.” Kapitán se zamračil.

„Děkuju. Týká se to toho mýho případu, jak jsem měl

okno, víte kdy. Jak jsem si nemoh vzpomenout, co jsem

dělal,” a vyprávěl mu to, co mohl nejstručněji, ale

přesně. V některých bodech se opravoval. Vylíčil mu i to,

jak měl strach, že má epilepsii. Kapitán ho nepřerušoval,

pořád se mračil, ale nakonec se na něho podíval jaksi

užasle. Horác mu pak vyložil, co mu řekla Berková sama.

„Hm… ?” ozval se Vašátko, když se Horác odmlčel.

„To je všecko.”

„Proč jste mi hned neřek, člověče, že jste měl halucinace ?”

„Sakra, já si nebyl jistej, co to se mnou bylo. A vy jste se

mě na to zrovna neptal.”

„To je fantazie. A zkouška s tím… to je neuvěřitelné. Jak

vás vůbec napadlo, že o to mohlo jít?”

„To jsem přirozeně nevěděl, oč šlo jí. Ale ty příznaky…

to jsem si našel v psychiatrii. A o té rezistenci schizofreniků na LSD — taky. Třeba je to celý jinak.”

„Měl byste ovšem právo ji žalovat.”

„To mě ani nenapadne.”

„Řekla vám, kdo jí to sehnal?”

„Ne… a vy jí to nedokážete.”

„To je k smíchu, člověče. To se dá snadno zjistit.”

„Slíbil jste mi, že to budete pokládat za soukromé sdě-

lení,” řekl Horác vzrušeně.

„To pardon… slíbil jsem to také jen podmínečně. A ma-nipulace s LSD je trestná.”

„Na to potřebujete mě, abyste jí to dokázali. Lituju, se

mnou nepočítejte. Vůbec, je známo, že se LSD dá vyrobit

v každý vybavený laboratoři. To přece víte. Nemusí se jen

pašovat.”

„Má v tom prsty doktorka?”

„Nemá, na mou čest nemá.”

Kapitán vztekle pokuřoval a Horác hleděl kamsi stranou.

Oba mlčeli. Horác vypadal nešťastně, ale z jeho výrazu se

dalo přečíst, že se s ním nehne. Kapitán opět překusoval

cosi, co se mu občas přinatrefilo ve styku s Horácem.

A byl to on, kdo přerušil mlčení.

„Poslyšte, Horáci… vždyť je to nebezpečné. To si nemů-

žete vzít na svědomí. My musíme zjistit cestu, kudy se to

k nám dostalo, chápete?”

„Ano, ale bez ní. Vy zas pochopte, že mi to nemusela říct.

Já vim, že jsem kretén, že jsem vás do toho zatáh. Moh

jsem si to nechat pro sebe. Máte svátý právo mě kopnout

někam. Ale já si nemůžu pomoct.”

„Tak proč jste mi to řekl, člověče?”

„Protože mě žralo, co si o mně myslíte. Ale za druhý, mně

právě nehraje, co mi řekla. Kdyby ho byla kryla s vědomím, že spáchal vraždu, byla by se ho bála už předtím,

a ne až tea nedávno, po té zkoušce.”

„Ta zkouška… to bude nějaký nesmysl. Já se na to schválně zeptám. Vždyť tomu nerozumí, a vy taky ne.”

„To je fakt, ale věřila tomu. A já zas musím věřit, že nevěřila v jeho zločin.”

„Horáci, to jsou jen dohady, a složité. Vždyť je ta ženská

také důkladně vyšinutá, na hranici normálu. To pro nás

nic neznamená.”

„Je to divný, ale já si to pořád opakuju, a čím dál tím víc

mi připadá jako pravdivější,” řekl nešťastně. „Já myslím,

že by to byla musela vědět, kdyby byl Berka… bože,

vždyť to nebyl jediný případ. Mohla ho krýt, ale… nebyla

by dělala tu fantastickou zkoušku. A nebyla by mi říkala

hromadu jiných věcí.” Včetně kletby — ale o tom se

nešířil.

„Podívejte se. Zřejmě se ho snažila z toho vysekat. Je to

matka, a vzhledem k němu schopná každé lži. Já oceňuju,

že vám to myslí za roh. Ale v tomto případě…”

„Nemáte ještě doma ty malůvky?” zeptal se Horác najednou.

„Myslíte ten psychotest ?Nemám. Už jsemho s díky vrátil.”

„To je škoda.”

„Hm… ? Nač to chcete?”

„Já bych se na to ještě rád mrknul. Víte, mě pořád napadá,

proč tam jedna ta malůvka neštymuje.”

„Ne jedna, myslím. Je to ovšem…<c

„Já vím, že je to pitomost,” řekl rychle. „Ale já se Mirka

víckrát ptal, a on se k tomu vůbec nezná. Mně je divný,

!

’ak to… Pořád mě napadá, jestli ten kluk při tom vůbec

)yl.”

„Ale byl, Horáci. Počet souhlasí, a na seznamu jsou

všichni.”

„To je fakt. Ale když ten kluk vůbec neví, že něco takovýho bylo.”

„Ten se asi nepamatuje na leccos.”

„Ba ne. Je inteligentní. Víte, já bych zavolal kvůli tomu

doktorce, ale nejsem s ní na nejlepší noze.”

„Dobrá, ale pokud jde o počet… už jsem si to ověřoval.

Skutečně. Byla to přece první věc, kterou jsem zjišťoval,

jestli nebyli občas přibíráni jiní pacienti.”

„Tak nebyli ?”

„Ne, bez obav.”

„Stejně je mi záhadné, proč tam~někdo namaloval smrt

jako hrušku,” řekl.

„Prosím vás…,” kapitán mávl rukou. Horác se usmál

a přestal. Pravda, měli toho oba dost, a Vašátko, ačkoli

říkal, že je mu lépe, vypadal také jako sedm drahých let.

Vypili každý ještě sklenici vína a za dvacet minut se

rozešli.

¦

Horácovi padla služba na středu, totiž ze středy na čtvrtek,

takže měl mít Štědrý večer volný. Ale minulou službu mu

denní vrátný přinesl dva vzkazy, jeden od paní Jabůrkové

z osobního, že se má co nejdřív dostavit k ní do kanceláře

podepsat smlouvu, a druhý od hlídače Krause, jestli by si

s ním nevyměnil službu na svátky. Horác byl ochotný

k obojímu. Krausovi napsal lísteček, že na Štědrý den

přijde, a k paní Jabůrkové se dostavil ve středu po poledni,

kdy už se v administrativě držely vánoce, sedělo se a popí-

jelo. Paní Jabůrková byla příjemná dáma, a jestli něco málo

vypila, bylo to znát jen na hlasitějším tónu jejího hlasu,

který Horác slyšel za dveřmi. Zrovna se tam totiž doha-dovala s nějakou ženou, která si přinesla návrh na lázně

(to je nápad, poslední den před vánoci).

„Podívejte se, paní… já bych vám tak ráda pomohla, ale

váš muž je tu zatím pouze jako brigádník a teprve krátce,

tak zatím u nás nárok nemáte. Já vás chápu, ale měla byste

se obrátit na jeho předchozího zaměstnavatele, kde byl

na plný… ano, to mi nemusíte říkat, já to vím. Vcelku byl

zaměstnaný ve zdravotnictví… kolik let? — — — No

vidíte. A jeho předchozí zaměstnavatel by mu to

nedal ? U nich byste měla nárok.44

Horác stál trpělivě na chodbě, slyšel zevnitř šum hlasů,

ostatní dámy dotyčné pani také radily. Konečně vyšla

ze dveří paní Čížková, kterou znal od vidění, ani se na

něho nepodívala a mířila si to ke schodišti. Horác vešel.

„Vida I44 pravila paní Jabůrková. „Vy víte, kdy máte

přijít. 2e jste cítil na dálku, že se tu něco pije, vidte?44

Horác byl vyzván, aby si sedl. Dostal také sklenici frankovky, kterou vypil na jejich zdraví.

„To je hrozné, co si lidi na mě vymýšlejí/4 řekla paní Jabůrková. „A zrovna dneska. Jako by zasedal závodní

výbor o svátcích. Ale uvidíte, ženské, že ona si to vydupe.44

„Kdo.44

„Čížková přece. Hlídá totiž Smetáčkovic malou. Nalejte

mu ještě jednu… Tak co, jak jste u nás spokojený?44

„Ale jo, coby ne.44

„A můžete přitom malovat?44

„Myslíte tady? Tady už je toho namalovanýho/4 řekl

s úsměvem. Vypil ještě sklenici a slušně se zvedl, ačkoli

na jeho věc nedošlo, to mělo čas. Když se octl venku,

zamířil si to ještě do galérie, kterou už dlouho neviděl

ve dne. Nebyla tu ani noha, pochopitelně před svátky

zely sály prázdnotou. Hned v prvním sále spatřil na

sedadle postarší dozorkyni v jupce a v klobouku, seděla

tu a pletla (dnes se to smělo). „Dobrý den. Vy jste tu dnes

sama?44 — „Co vás nemá, je tu se mnou pan Čížek.44 —

Starší žena ani nevzhlédla od pletení. Prošel sály a svého

kolegu našel ve sbírkách německého baroka, jako vždy.

Věděl, že si pan Čížek na tyto expresívní malby potrpí,

a opravdu stál před obrazem jakési mučednice (ostatně

to byl šunt) a zasněně se usmíval.

„Dobrý den, pane Čížek… Tak co, jak se daří?44

Pan Čížek se k němu obrátil. Měl nyní na nose brýle, což

znamenalo, že komunikuje. Byly to ovšem brýle s oby-

čejnými skly a s namontovanými zesilovacími aparátky do

uší (ale tu výbavu s řetízky nenosil zrovna rád).

„No tak, jak pořád žijete/4 pravil Horác srdečně. „Za

chvilku to tady sbalíte a půjdete zabít kapra, ne?44

„Což, to udělá moje/4 pravil pan Čížek důstojně. Vraceli

se spolu opuštěnými sály, pan Čížek z píle zacházel do

113

postranních chodeb, jako by tu mohl být někdo ukrytý.

„Vy to berete nějak vážně. A co… chyt jste někoho?

Myslím, skrz ty obscénní malůvky?”

„To si nepředstavíte, jaký jsou lidi svině… oni vám pí-

chají špendlíkem do ženskýho…,” řekl to velmi Lidově,

ale tak vážným tónem, při němž se na něho Horác udiveně

podíval.

„Na obraze? To přece není vidět, takové píchnutí. Nebo

to bylo větší?”

Pan Čížek si asi všiml jeho údivu, protože přestal. Ho-rác zase zahovořil, klidně a přátelsky komentoval tu

jitrnici, kterou ho pan Čížek tehdy podaroval).

„Jo, to bylo od přízně.”

„To se vyplácí, mít takovou přízeň, co někdy něco pošle.”

„To jo.“

„Poslyšte, pane Čížek… já jsem tu před chvílí potkal tu

vaši… šla si vyjednávat lázně. Ale to asi nepůjde,” a Horác

mu s prostotou a otevřeností sobě vlastní o věci porefe-roval. Pan Čížek neodpovídal, ale vracel se zpátky do sálu,

který právě opustili. „Je to špatný, ale řekli jí tam, že bude

mít nárok, kde jste posledně pracoval. Kde jste byl?”

„Tak porůznu,” odpověděl.

„Ve zdravotnictví, to vím, ale kde?”

„Tak porůznu,” opakoval, a Horác si domyslel, že vozil

vozíky.

„Ale kde naposled ? Víte, abyste jí to tam zařídil.”

„Coby… tam jsem byl taky jako brigádník.”

„Pokud já vím, tak to nevadí. Hlavně když iste tam byl

dýl. Vy jste přece nastoupil až po mně. Oakdy jste tu

přesně?”

„To je jedno… potřebovali lidi, a tak jsem nastoupil.”

„Ale pozdě, pane Čížek. Vždyť jste tu sotva dva měsíce,

tuším. Na to vám nikdo nic nedá. Co abyste šel na Smetáčka?”

„Na koho?”

„Přece se s ním znáte, když mu vaše hlídá dítě. Vy jste

předtím dělal v nemocnici ?”

Pan Čížek kráčel vedle něho, na konci chodby s holandskými zátišími se obrátil a Horác se ho náhle zeptal: „Co,

pane Čížek, bolí vás něco?” Na panu Čížkovi byl totiž

znát jakýsi neklid, ne ve výrazu, ale v pohybu, mimovolně

hýbal hlavou a protahoval a svíral ruce, jako by ho něco

bolelo.

„Máte revma, co,” řekl s prostým údivem (neviděl totiž

nikdy na nikom motorický neklid. Vídal samozřejmě

u některých lidí tik v tváři a grimasy, ale tento druh ne-klidu nedoved] určit).

„Jo, revma, jak jsem chodil furt z tepla do zimy na tom

pavilóně.” Uklidnilo se to. Horác se uklidnil také.

„Vidíte, jak je to fajn, když máte ty brýle. Měl byste je

nosit pořád.”

Pan Čížek nereagoval.

„Ted mě napadá, Smetáček určitě zná nějaký lidi ve zdravotnictví, kdyby to náhodou vaší manželce nechtěli dát.

Nač se léčí ?”

„Na nervy.”

„A neléčila se taky v… co je doktor Kučera?” Pan Čížek

na něho pohlédl, nic víc.

„Tak ne ? No samo… proč by se kurýrovala zrovna

tam. Takových marodinců je hromada.” Nato se pana

Čížka zeptal, co bude dělat o svátcích, a jestli mu nenapaří

službu, a pan Čížek odpověděl, že až na druhý svátek.

Vrátili se do sálu, kde seděla štrikující dozorkyně, která se

na pana Čížka přívětivě usmála. Horác poznamenal, že se jí

nějak líbí.

„Tu já znám, to je…,” řekl pan Čížek vážným tónem,

když ho vyprovázel na chodbu.

„Ale neblbněte, pane Čížek.”

„To byste měl vidět… vona se přede mnou svlíká.”

„Tak to neříkejte manželce,” řekl lehce. „Na viděnou

a příjemný svátky.” Potřásl si s panem Čížkem rukou

a odešel.

*

Na Štědrý den byl ve službě v povznesené náladě, protože

druhý noční vrátný přinesl s sebou na pomoc láhev slivovice, kromě porcí kapra a misky salátu. Horác měl s sebou

kupovaný řízek, protože kapra vlastně nerad, ale za-koupil pro sebe a kolegu ve službě dvě láhve vína. Před

půlnocí Horác telefonoval z vrátnice všem možným zná-

mým a přál jim svátky, samozřejmě Vašátkovi — kterého

objevil na tento rodinný svátek rovněž ve službě, různým

malířům a též i přítelkyním. Vrátný mu v tom nebránil,

protože o půlnoci to s ním švihlo na pohovku (dnešní

vrátní už nic nevydrží, pomyslel si). Za nějakou chvíli

našel Mirkovo telefonní číslo podle adresy a rovněž mu

zavolal.

„Ahoj, jak se máš ?”

„Kdo volá prosím,” ozval se silně protivný hlas. Není

divu, že Mirek vypadal, jak vypadal, když měl matku s takovým hlasem.

„Kamarád od Mirka… je doma? Můžete mi ho na moment dát?”

Počkal u aparátu, až se ozval Mirek. „Těbůh, Mirku…

tady Horác, jak se máš?”

„No mám se,” řekl chlapec mdlým hlasem.

„Tak se měj fajn, ty seš vůbec fajn kluk,” řekl Horác

těžkým jazykem. „Jestli se ti to doma nelíbí, tak přijed

sem… do galérie, Stemberskej palác. Tak ahoj a měj se

krásně. Nebo chceš přijet ? Já jsem totiž to…”

„No…,” řekl chlapec. „Já bych přijel, ale nemůžu.”

„Když nemůžeš, tak nemůžeš… no, ahoj. Hele, Mirku,

počkej,” bylo divné, že ho to drželo i v opilosti. „Ty…

řekni mi pravdu, podívej se… kreslil jsi ten psychotest

s těma srdíčkama, že jo ? No, řekni mi to.”

„Co furt máte,” pravil Mirek na druhém konci, dokonce

zlostně. „Nic jsem nemaloval, žádný srdíčka, vůbec nic.

Už jsem vám to jednou řek.”

„Nedělej fóry… to jsou blbý vtipy, Mirku. Vážně jsou to

blbý vtipy. Pověz mi to, sakra.”

„Co si o mně myslíte. Ze jsem cvok nebo co?”

„To ne, jak je bůh nade mnou… to ne. Ty seš dobrej

kluk a jeanou budeš překvapenej, jak budeš dobrej.”

„Tak už s tím dejte pokoj, když vám říkám pravdu. Proč

to chcete ?”

„Hele, dyť si tykáme. Ty… šťastný a veselý.”

„Tak já ti taky přeju… příjemný svátky,” řekl Mirek

smutně. Horác pronesl pro sebe, že by někteří rodiče

potřebovali asi nakopnout. Vrátného to nevyrušilo,

měl v sobě naplánovanou dávku, a spal. Ale najednou si

Horác přetřel oči, měl sice v sobě také naplánovanou

dávku, ale nebyl uzemněný, a cosi z rozhovoru s Mirkem

na něho tak zapůsobilo, že se namáhal přemýšlet. Hleděl

přitom zamračeně na aparát, jako by mu telefon mohl pomoci se soustředit. Někdy po půlnoci s malým zpožděním

provedl obchůzku po sálech, a z nedostatku dalších zná-

mých zavolal pana Čížka, aby mu také popřál. Ve sluchátku se opět ozval ženský hlas, který se dotazoval,

kdo volá. Během dohadování Horác slyšel ještě jiný hlas,

opilý, mužský, ale nebyl to pan Čížek, což konečně

nebylo v tento den nic divného.

„Tak ho tam nikde nemáte?” zeptal se. „Podívejte se

dobře, paní Čížková, však on tam někde bude.”

„Ale jo, ale von ted nemůže.”

„Tak mu ode mě vyřidte příjemný svátky a bohatýho

Ježíška.”

Tím jeho komunikace s lidmi pro dnešní noc skončila.

¦

Kolem sedmé hodiny na Štědrý den chodil jakýsi muž

po Praze a vypadal, že ještě opožděně něco shání. Zevněj-

šek měl slušný, na hlavě měl šedý klobouk a na sobě tmavý

zimník. Kolem něho chodili lidé, kteří spěchali ke svým

rodinám nebo se vraceli ze svátečních návštěv, výkladní

skříně zavřených obchodů svítily. Nikdo si ho nevšímal.

Muž se občas zastavoval a všelijak se protahoval a trhal

sebou, ale špatně mu určitě nebylo, protože se pro sebe

usmíval. „No, no, pojdte sem, pane,” zavolal mladý člen

VB, když uviděl kohosi, že špatně přechází křižovatku

na Jungmannově, ale muž se ani neotočil a kráčel dál.

Mladý orgán ho nestavěl, jen mávl rukou… byly svátky.

V osm hodin tentýž muž večeřel v jednom z hotelů na

Václavském náměstí, kabát na sobě neměl, zato měl na

očích brýle, odkud vedly tenké řetízky k uším. Jedl sám,

občas se zasněně podíval po lidech. Bylo tu plno, lidé

seděli u stolků, muži i ženy, hlasitě se hovořilo, ozýval se

smích. Jeho zasněný úsměv zmizel, hovor ho znepoko-joval, jeho nejbližší sousedé viděli, že si pod stolem dělá

něco rukama, rozvíral a opět svíral prsty, těžce dýchal.

„Není vám něco?” zeptala se servírka, která se zastavila

u jeho stolku. Muž zavrtěl hlavou, a když odcházela,

sledoval její chůzi a hleděl jí zezadu na drdol, který měla

vysoko načesaný na štíhlém krku. Pár mladých lidí si

přisedl, oba dva černovlasí, byli to cizinci. Hovořili

hlasitě a živě gestikulovali. Muž v okamžiku vstal a chtěl

si někam přesednout, ale všude bylo obsazeno. Servírka ho

spatřila a ujala se ho, hledala s ním volné místo, až ho

usadila k nějakým dvěma starším dámám. Muž si už dal

jen limonádu a chtěl platit.

„Promiňte, že se ptám, ale copak že jste dneska takhle

sám?” zeptala se iedna. „Máte rád klid, že ano. My máme

taky rády klid. A tady je to nejlepší, vidte. Taky slav-nostní… a bez vaření…”

„Zbytečně moc se vaří.”

„Já ti něco řeknu. Včera mi povídala Eva,” a naklonila se

117

k té druhé, přitom si ji důvěrně přitáhla a něco jí šeptala

do ucha. Muž už zase těžce dýchal.

„Srdíčko, srdíčko ?“ zeptala se jedna z žen.

Za chvíli zaplatil a odešel. V půl desáté mohl být viděn, jak

chodí po Hlavním nádraží a čte si vývěsní tabule. Zdálo se,

že mu ujel vlak a že hledá nejlepší spojení. Nějaká dopra-vačka šla zrovna ze služby, otočil se za ní a hleděl, až mu

zmizela.

V půl jedenácté vezl průvodčí devítky asi tucet lidí na

Žižkov, lidé byli veselí a on sám měl také trochu špičku,

žertoval a dělal vtípky. „Tady je to na oslavu nejlepší prostředí, že jo… ještě takových dvě stě lidí, abysme se trochu

smáčkli, a budem se cejtit jako doma. Vy se tu necejtíte

jako doma?“ Muž, kterého oslovil, neodpověděl, jen

zamrkal očima. „No tak, hačněte si, ať nám nevynesete

spaní,“ řekl průvodčí. Sám neseděl na místě, ale přecházel

od jednoho k druhému, a když kráčel kolem něho, z žertu

ho vzal za ruku a chtěl ho posadit. A hned vyjekl, ale nezlobil se. „Sákra, vy máte sílu, člověče… to jste řezník

nebo co? Ani by to člověk do vás neřek. Já pocházím

ze Zižkova a v mládí jsem zápasil/4 nakrčil ruku a ukázal

jedné ženě bicepsy. „Jen si šáhněte. Ale von je teda

dob rej… a žádnej mladík už neni. Jak jste k tomu přišel,

kolego ?“

„Nechte ho, von má dost,” řekl jeden cestující.

„Ten? Dyť z něho netáhne.** Průvodčí se vrátil dopředu

k řidiči, bylo slyšet, že spolu žertují, a pak průvodčí

ohlásil: „Táboritská. Kdo chce ven, já mu v tom bránit

nebudu, a kdo chce na Volšana, ať jede s náma.“

Muž vystoupil. Kráčel zcela pokojně Lupáčovou a zahnul

do liduprázdných ulic, venku nebyla ani noha, ale odkudsi

se ozýval hlahol, snad z některého okna. Hlahol ho nerušil. Kráčel sám, dělal grimasy, pohyboval rty… vtom

se na konci ulice objevila nějaká žena, ztuhl, zpozorněl

a okamžitě zahnul za roh. Ušel asi deset metrů, když se

obrátil a vracel se stejnou cestou. Spatřil dvě zavěšené

postavy, byli to muž a žena, nevšímali si ho a šli směrem

k tramvaji. Za chvíli se zastavil u jednoho baráku stín,

odemkl a vešel dovnitř. Byl to dům, v němž byla v pří-

zemku mandlovna, vprostřed trafika a hned vedle Znak.

Rolety byly spuštěné. Nic se nikde nehnulo. Za hodinu

tudy projela hlídka VB. V jednu hodinu měli orgáni plné

ruce práce s partou chuligánů v centru města.

Vašátko si vzal službu na Štědrý den místo kolegy, který

měl rodinu a děti. Jemu osobně to bylo jedno… Navečer

mu telefonoval jeho starý přítel, major Chládek, pak

doktor ze soudního, ještě dva nebo tři kamarádi, a to bylo

všechno. Mimo jiné, co se tu noc přihodilo (ve sváteční

den vyjela kvaltovka vícekrát), dostali na druhé centrále

řadu telefonů včetně jednoho zábavného udání. Aspoň

Marii, která brala hovor, připadalo tak zábavné, že za-zvonila na Vašátka, zeptala se, jestli chce slyšet pěknou

psinu, a anonymní dámu mu přepojila. Vašátkovi to ne-připadalo ani tak zábavné jako trapné. „Ta ženská si tam

bere chlapy, a toho svýho pošle pryč… to je jí jedno, kde

je. Vona s ním nežije, skrz to, že prý je impotentní, a říká,

že je blázen. Ted tam taky není… Dyť je to hanba. Takovej

člověk, co ošetřoval nemocný, nemůže bejt blázen. Kdybyste se tam schválně zajeli podívat…”

„To je těžké. Dochází tam k násilí?”

„To ne… je to takovej dobrej bačkora, všechno si dá

líbit, nemluví, a ještě k tomu je hluchej. Já vám dám

adresu, kdybyste chtěli zakročit. Von se jmenuje Čížek

a býval sanitářem v blázinci. Potom sloužil ještě někde

jinde… taky v některý nemocnici. Ted je v kultuře,

na Hradčanském… ve sbírkách.”

„Dobrá, já si to poznamenám, ale napřed mi řekněte vaše

jméno a adresu.”

„To nemůžu… já si zas nechci lidi rozházet, pochopte

laskavě.”

Stroze odpověděl, že anonymní udání nepřijímá, zavěsil,

zmačkal lístek, na který si napsal jméno, ale pak se zamračil a zamyslel se. Jméno se mu vybavilo dvakrát,

vzpomněl si, o koho by mohlo jít, měl paměť na tváře,

a v galérii měli hluchého dozorce Čížka. Ale nějak mu

vyskočilo, že nějaký Čížek byl také na seznamu zaměstnanců, který si přečetl hned při první návštěvě u Kučery

a pak jej dostal poštou. Ale na seznamu, který měl, Čížek

určitě nebyl. Hm, asi renonc. Potom znova zazvonil

telefon. Byl to Horác a přál mu příjemné svátky.

*

„No a vidíte, máme po tom,” uvítal Horáce druhý noční

vrátný, když se objevil po svátcích ve službě.

„Mrzí vás to?” řekl Horác. Hodil si věci do vrátnice

a píchl si příchod.

„Ani ne. Abych se přiznal, já mám vánoce rád, ale vocad

119

pocad. Člověk se přejí, vyšvorcne, chodějí mu na návštěvy

příbuzný… no nevím, jak se tu budu dneska vyjímat.”

„Já taky.” Horác nevypadal zvlášť svěže. Bylo to pochopitelné, protože včerejší volný večer strávil s přáteli.

„Já vás ještě tak neznám. Kdy budete mít zájem o nějaký

to vyspání ?”

„Mně je to fuk. Podle vás.”

„Musíme si to plánovitě rozvrhnout. Co hrajete?”

„Mariáš.”

„To ho asi neovládáte, když ho chcete hrát ve dvou.”

„Já neřek, že ho chci hrát ve dvou, jenom, že to hraju.”

„No dobře, beru,” řekl vrátný. „Šachy náhodou nehra-jete?”

„Taky hraju.”

„Vida, vy se třeba ještě vybarvíte,” řekl. Tento vrátný byl

jaksi racionálněji založený než jeho původní vrátný.

„Máte s sebou budíka?”

„Nemám.”

„Vy jste ale amatér. Nečekejte, že budu za vás myslet, kdy

máte chodit nahoru.”

Horác se usmál. Docela se mu líbil, i když je stará pravda,

že čím víc rozumu, tím méně přirozeného altruismu.

Prošel to nahoře, potom vrátný vytáhl z almary svou

vlastní šachovnici s figurkami a sehráli jednu hru, v níž

Horác vrátného silně pobil.

„To bylo tím, že jsem to na vás hrál jako na Krause. Musím

si teprve zvyknout, že nejste Kraus,” řekl vrátný.

Hráli s jistou vervou až do jedenácti hodin, pouze s přestávkami dvou obchůzek. Vrátný nehrál špatně a bylo

znát, že má praxi. Ke konci už Horác selhával a vrátný

ho dvakrát za sebou zmatoval, a netajil se tím, že ho to

upřímně těší.

„Největší šachisti byli kavárenský povaleči,” řekl, když

rozestavoval znova figurky. „Já znal jednoho akvizitéra,

a ten se jen válel po kavárnách. Ale tohle uměl. V tom byl

třída. Potom ho strčili do kanceláře a za rok ho ranila

mrtvice.”

„Vy chcete ještě hrát? Ale já už jsem nějak ospalej.”

„Hergot, to jste se nakazil ode mě. Víte co, zdřímněte si

ted a jednou píchání vynechte, ono se to nepotentočkuje.

Já se s vámi vystřídám vejš. Hodina před půlnocí vydá za

dvě po půlnoci, to je známý.”

Horác se jen zašklebil, ale nehádal se. Přirozeně, že si to

ten chlap uměl zařídit, jak jemu se to hodilo. A ani ho nenapadlo navrhnout mu, že by za něho píchl. Skutečně si

lehl, ale dřímal jen chvílemi, nebyl klidný, a přicházelo to

na něho v polospánku, nějaká tíseň či co.

„Poslouchejte,” ozval se, „znáte tady lidi?”

„Znám. Už jsem tu ňákej pátek.”

„Znáte dozorce Čížka ?”

„Toho novýho. Co bych ho neznal.”

„Já totiž nevím, jak to má doma. Nejsem si jistej, jak to

vezme, že jsem tam byl. Totiž u něho na návštěvě.”

„No a co má být.”

„Nic…” Horác se hluboce zamyslel. Byla to prostě

hloupost. Včera ho napadlo, že se za ním podívá, protože

mu ho bylo nějak líto, měl dojem, že vydařené vánoce

zrovna neměl. Pan Čížek doma nebyl a místo něho se vybavoval s jeho manželkou. Ale on se mezitím vrátil. Jeho

pocity z té návštěvy byly více než smíšené. Měl dokonce

pocit, že se ho pan Čížek polekal. Co mu sakra řek… co

mu to řek?

„Myslíte, že člověk s těma aparátkama slyší slušně?”

„To já nevím, ale on je přece tak moc nenosí. Na to je moc

ješitnej, radši je jak ryba. Copak, u cvoků je to jedno.”

„On dělal u cvoků ?”

„Dělal, ale Smetáček řek někomu na osobním, aby to lidem

nepovídali, anžto se s ním zná odtamtud, že ano. Ale

on Čížek tam taky dělal jen tak na úvazek, když je inva-lida. To víte, člověk jako on může dát výpověd, že si rozváže bílej plášť a už je to rozvázaný. Tak se jim na to

vybod a nastoupil tady. U nás se přece přibírá pořád, že jo.

S našima dozorcema je to tak, že v létě dělat nechtějí

a v zimě marodějí. Co je vám?”

„Nic.” Horác se totiž prudce posadil. Věděl totiž dávno,

kdy pan Čížek nastoupil, bylo to začátkem listopadu.

Spolu se seznámili o nějaký den dříve, když se tu Čížek

informoval v osobním a šel si prohlédnout, co tu jako

dozorci dělají. Sám ho tehdy proved a všechno mu vysvětloval. Pan Čížek mu tehdy řekl, že má různé možnosti

— a že by ho chtěli na těžší práci, ale že si potřebuje odpočinout. Zřejmě se mu tady zalíbilo a potom opravdu

nastoupil. Ale co člověk předtím nevěděl — že odešel

odtamtud. A je otázka, jestli to ví Bezpečnost, že se ho na

něho neptali.

„Tak co je s váma?”

„Co by bylo,” zamumlal.

Přece by ho byli museli vyšetřovat, i když z toho místa

odešel. Nebo právě proto. Ale když se pak stala ta vražda,

byl pan Čížek už pryč… nemohl tedy být podezřelý.

Současně mu došlo, že právě to je divné, časová shoaa

mezi jeho odchodem a… sakra, už věděl, co mu včera řek.

Řek mu ve psině, jestli si nešel na Štědréj den shánět

ňákou kočku, že nebyl na telefonu. Měl pocit, že mu ani

dobře nerozuměl, jak se zatvářil. Je přece hluchei.

„Tak sakra, budete spát nebo ne? Abyste nemrhal plánovaným časem.”

„Spíš asi ne.”

„Tak se jděte bodnout. Po půlnoci budu spát já.”

„Dělejte si, co chcete.”

„Taky že jo.”

Hruška místo rakve… najednou ho napadlo vysvětlení.

Nemuseli to poplést. Moh tam sedět jeden, co maloval

něco jiného proto, že nerozuměl, co se chce. Jeden z nich

moh být hluchý. Blesklo mu hlavou, jak se ta žena zeptala

na refýži, kolik je hodin, a on jí neodpověděl… třeba taky

neslyšel. Ale někdy slyšel. Někdy slyšel a někdy nereagoval… stejně jako… ale sakra, hluchých lidí jsou v Praze

tisíce. Vůbec není jisté, že s nimi tehdy Čížek seděl. Ale

Meisner s nimi taky seděl, a dělal všechno s sebou, aby

neměli pocit, že dozírá. Mirek tehdy chyběl a počet lístků

štymoval. A vrah byl hluchý…

„Tak račte vstát a já si lehnu.”

Zatímco se vrátný ukládal ke spaní, Horác vykonal

o něco dříve půlnoční obchůzku. Mačkal knoflíky a procházel chodbami a sály, nad jejichž dveřmi svítila nouzová

světla. Ani si neuvědomoval, co dělá. Když se vrátil,

vrátný už nahlas chrápal a byl také lépe zajištěn než jeho

vrátný, zabalil se totiž do deky, kterou si přinesl z domova.

Horác usedl ke stolu. Bylo mu ze všeho jaksi nevalně.

Chvílemi se mu zdálo, že jeho podezření je následkem

vánočního opilství, šlo o věci příliš strašlivé, aby se daly

přičíst člověku, jehož znal; sice se nikdy nedostal za tu

jeho podivnou, plachou slupku, ale přece jen ho znal,

aspoň ho denně vídal. Ve skutečnosti šlo o věci toho

druhu, jakým se člověk vůbec rozpakuje věřit, prostě

strašné. A přece to měl v hlavě a čím dál víc. Ta Čížkova

přehnaná pruderie… jak všude hledal neslušné malůvky

— a možná, že je tam udělal sám. Už leckdy měl pocit, že

má pan Čížek v sobě něco… jenže to má leckdo, komplexy

v těchhle věcech. Ale tu ženu asi znal…

Už chtěl ze zoufalství zatelefonovat Vašátkovi, ale uvě-

domil si, že ho ted nemůže budit. Zkoumali Berku a kvůli

nějakým dohadům s psychotestem… a vůbec je možné, že

Čížka taky vyšetřovali a zjistili, že má alibi.

*

Přesně ve dvě hodiny se vydal nahoru se zapálenou ciga-retou v ruce (ačkoli se nahoře nesmí kouřit). Vystoupil po

schodišti, pak šel po chodbě a namířil si to jako obvykle

k prvnímu knoflíku píchačky, k němuž se šlo skrz několik

sálů, spojených průchozími dveřmi. V noci se tu pohyboval zcela bezstarostně. Došel na konec k holandským

malířům a píchl. A vtom uslyšel kroky, někdo sem přicházel za ním, protože ho slyšel z prvního sálu u vchodu,

a ted už byl ve druhém. Přirozeně, napadlo ho, že je to

vrátný, který se mezitím probudil a něco mu chce.

„Co je, pane Polák ?“

Odpověd nedostal.

„Pane Polák ?“

To už vykřikl nahlas, přitom přistoupil ke stěně a rozsvítil

lustr. (Poplašné zařízení bylo až na druhém konci, a sám

nevěděl přesně, kde.) Ohlížel se po něčem, žádné židle,

jen obrazy. Sundal si sako. Se sakem, které pevně svíral

v obou rukou, přistoupil ke dveřím. Návštěvník byl

v sousedním sále, ale kde stál?

„Pane Čížek,” pronesl.

Bylo ticho.

Bůhví, proč ho napadlo, že je to on, ale cítil, že to může

být on. Po tom setkání u Čížka v bytě mohl dostat Čížek

podezření, že po něm jde… a kdo jiný by se sem dostal.

Lupič? Blbost.

„Pane Čížek,” zavolal hlasitě. „Dyť já vím, že jste to vy.

To je sákra… vy jste tady někde usnul, co? Hele, jděte

dolů… Polák vás pustí.”

Vedle se nic nepohnulo, ale slyšel dech. Vyklonil se ze

dveří a spatřil ho vlevo za dveřmi u stěny. Nemýlil se, byl

to on. Viděl, že začal ustupovat a zastavil se dva metry

před průchozími dveřmi dalšího sálu. Neměl na sobě kabát

ani klobouk, ani brýle s řetízky. Horác na něho opět promluvil, ale uvědomil si, že není vůbec slyšen. Mluvil

marně, viděl pouze, že ho pan Čížek pozoruje. Horác

mluvil dál — „no tak, pane Čížek, to je přece trapas, že vás

tu zavřeli, to jsou pitomci,” jako by na něho mohl za-působit pouhým pohybem rtů. Ostatně to nemělo cenu,

bylo tu šero, jen kolem dveří svítila nouzová světla. Bylo

to silně nepříjemné, ale Horác se ho nebál (a snad to byla

také chyba). Stáli ted proti sobě, pan Čížek měl jednu

dlouhou ruku zastrčenou v záňadří a druhou v kapse

kalhot. Horác pořád držel sako a čekal na moment, až mu

je bude moci hodit přes hlavu. Vtom se v jedné ruce pana

Čížka něco zablesklo, vytáhl kuchyňský nůž (asi v jeho

případě nespoléhal na holé ruce), Horác udělal tu věc se

sakem, ale minul se. A vtom hlasitě vykřikl a utekl do dal-

šího sálu, obě ruce si držel na očích, byl oslepený… byl to

pepř, a dostal ho do očí. Ale zaslechl za sebou rychlé

kroky. Poslepu uhnul, narazil na zed, a pak oběma rukama

chytil jednu ruku s nožem, ale ucítil aruhou ruku Čížka

na hrdle. Švihl sebou na zem. Pokusil se ho odrazit kolenem, ale sevření nepovolovalo. Dusil se, pořád ještě svíral

tu ruku s nožem, ale začínalo mu být jasné, že to koupí.

Vtom v jakémsi hučení a šumění zaslechl cosi jako…

„Hej… Horác. Jste tam? Co se tady děje?” Při zvuku

toho hlasu se vzchopil z posledních sil. Byl to vrátný

Polák, který se k nim vrhl a přidal své volné ruce.

Co se dálo během dalších pěti minut, Horác se pamatoval

jen v mlze. Sevření povolilo, protože se šílený muž obrátil

proti vrátnému.

Horác pořád ještě nic neviděl, ale strhl Čížka zezadu,

a vrátný se mu pokoušel vyrvat nůž. Marně, měli s ním dva

co dělat. Vrátný běžel pro židli, Horác vyběhl také.

Konečně muž ucouvl před zdviženou židlí a vrátný přirazil dveře a otočil klíčem. Ozvaly se rychlé kroky, jak

Čížek chodil kolem dokola. Horác si přitiskl obě ruce na

oči, které pálily k zešílení. Vrátný ho musel odvést do

umývárny jako slepého.

„Podívejte se, člověče.” Vrátný vzal do ruky kabát, ho

zený přes židli u záchodů. „Kristepane, dyť on byl tady.

To měl určitě dneska službu a zalez si potom sem. Ale

dyť už jste přece nahoře byl. Ze se vám ani jednou…”

Ale Horác nevnímal, stál nakloněn nad tekoucí vodou

a oběma rukama si vymýval oči, znova a znova. Dělal to

vytrvale, i když už pan Polák odešel, a ještě později, když

na chodbě byly slyšet kroky a hlasy, něco se tam dělo. Měl

pocit, že snad nebude nikdy vidět, a pálení přestávalo, jen

když měl oči plné vody. Přitáhl si židli a sedl si k tomu.

Stále pokračoval ve vymývání očí, a také se několikrát

zhluboka napil. Konečně viděl… podíval se na zem a spatřil, že tam něco leží. Sehnul se a zvedl to. Byly to speciální

brýle s řetízky a s aparátky na konci. Ó bože…

„Vy jste tady ještě^ Máte tam jít,” řekl vrátný. Horác na

něho zamžoural opuchlýma očima. Spatřil jeho figuru

a jeho obličej.

„Abych nezapomněl… děkuju.”

„Za málo,” zabručel a natáhl ruku, aby mu poklepal na

rameno. „Ale heledte se, až se vás budou ptát, neříkejte, že

jsem spal.”

„Jasně že ne. Vy jste se vzbudil náhodou?”

„To ne… telefon mě vzbudil. Ale to jim neříkejte, jo?”

„Samo. Někdo vás volal?”

„Ne mě, ale vás. Nějakej Vašátko vás chtěl, a já mu řek, že

jste zrovna nahoře. Ale když už jsem byl vzbuzenej, bylo

mi divný, že tak dlouho nejdete. Dyť bylo skoro půl třetí.

Tak jsem se šel za vámi podívat.”

„Já myslel, že jste zezdola slyšel randál.”

„To teda ne, mladéj. Zádněj randál, na to jste se nezmoh

?

rosím. Ještě když jsem byl nahoře, slyšel jsem houby,

o teprve mi bylo divný, že jste se mi neozval, no, a pak

teprve jsem něco zaslech.”

„já vám mockrát děkuju.”

„Teda, abych byl upřímnej, bez toho vašeho kámoše bych

vás byl zaspal,” řekl pan Polák s politováním. „A byl bych

si to býval zatraceně odnes.”

„A řek jste mu, že ho potom zavolám nebo co?”

„Jo, že vám to vyřídím a že ho zavoláte.”

Ale nebylo to zapotřebí, protože Vašátko mezitím telefonoval znova, a rovnou dostal k aparátu velitele pohoto-vostní čety.

*

„Proč jsem vás volal… nemoh jsem spát a měl jsem

takovou pochybnost,” řekl kapitán, když za ním přišel

Horác druhý den odpoledne do Bartolomějské ulice. „Ty

svátky… já bych do toho kop. Ty mně vždycky přijdou

nevhod. Víte, já jsem právě zjistil, že byl Čížek v léčebně

zaměstnán někdy od jara, a že během listopadu odtamtud

odešel a rovnou nastoupil u vás jako brigádník. To je totiž

jedno vysvětlení, že jsem chtěl s vámi o něm mluvit. Vy

jste s ním přece pracoval.”

„Ano. A druhý vysvětlení ?”

„Jak bych vám to řek, kruci… Vždyť jsem tam zvonil

dlouho, a ten chlap to nebral. Předpokládám, že spal.”

„A proč jste se na to nevybod?”

„To ie to, co nevím,” pravil kapitán bručivě. „Bylo mi

zkrátka nějak… čertví, dostal jsem takový strach či co.

Ale když člověk pováží, čemu jsem unik o vlásek.”

Horác se srdečně rozesmál.

„Čemu se smějete?”

„2e to totiž vrátnej řek taky tak nějak… že by si to byl

zatraceně odnes.”

Vašátko se zašklebil, nezlobil se, ale pak zvážněl. „O vás

tu nemluvím, chlape… vy byste to byl měl odbytý. No,

jen si představte sebe v mé kůži, s čím byste tady zůstal.”

„Za to přece nikdo nemoh,” řekl. „Koho by to bylo napadlo… vždyť já s ním dělal. Choval se — až na pár maličkostí — normálně. Já myslel, že jste si jistý, že vinen je

Berka.”

„To jsem si myslel až do prvního vánočního svátku. Na

Boží hod jsem zjistil, že vinen není,” řekl kapitán. „Totiž,

na toho šestnáctého listopadu alibi skutečně neměl. Dá-

vala mu je jeho matka, a to nebylo dostačující. Ale ten

případ v září na svědomí mít nemohl… byl ten den

s matkou u nějakých příbuzných v Třeboni. Abych nezapomněl, paní Berková se mi přiznala k tomu experi-mentu… víte přece.”

„Tak vám to řekla ?”

„Ano… měli jsme spolu delší pohovor. Přišla za mnou

sama a… ale hlavní bylo, že Berka nemohl spáchat aspoň

jeden zločin, rozumíte? A já jsem přestal věřit, že ho

mám. Řeknu vám, že mi to dost nahnalo strachu. Tak jsem

si vzpomněl, jak jste pořád tvrdil, že jeden z pacientů

chyběl, a že tam přesto musel někdo být, a zkusil jsem si to

ověřit. Moc jsem si od toho zrovna nesliboval.”

„Mluvil jste s Mirkem?” zeptal se Horác napjatě.

„Také. Řeknu vám, že mi k tomu přispěla maličkost…

na Štědrý den jsme totiž dostali náhodné udání na man-

želku toho vašeho Čížka, že prý se k němu chová skandálně, že prý ho vyhazuje z bytu a on se zdržuje neznámo

kde. To by nic nebylo, ovšem. Ale díky té anonymní

dámě jsem se konečně dověděl, že tam pracoval. To máte

těžké. Já ho na seznam nedostal, protože nebyl stály.

Když jsem tam přišel já, už byl pryč, a nikomu to nebylo

tak nápadné, aby nám to ohlásil. Vzali za něho jiného

a šmytec. Tím se stalo, že nám tak dlouho unikal. On se

patrně choval jinak normálně, ačkoli byl sexuálně úchylný.

Jestli byl tehdy na hranici normality čili nic, to je věc

doktorů. Pro nás případ skončil.”

„A… je to skutečně jistě,” ozval se Horác.

„Vy se ptáte, člověče?”

„Myslíte, že to mělo s tím co dělat, že ho manželka vyha-zovala z domu ?”

„Těžko říci. Snad nepřímo v tom smyslu, že za prvé nebyl

hlídán, a za druhé že si zařizoval různé existence mimo

domov. Našli jsme totiž u něho různé klíče a jeho manželka

je poznala. Představte si, že si ten člověk opatřoval kopie

klíčů od všech místností, kde jeho manželka kdy pracovala,

chápete ?”

Horác tiše hvízdl.

„Klíčů jsme našli hromadu. U některých ještě nevíme,

k čemu pasují. Ovšemže se všechna pracoviště nehodila,

ale například na Zižkově navštěvoval mandlovnu, která

má dveře z chodby a vedle jsou krámy, takže to nikdo

z domu nezaregistroval. A já soudím, že tam nechodil

příliš často. Měl na vybranou. Noclehy patrně střídal.”

„A ve Vysočanech?”

„To byla pouhá suterénní místnost, také přístupná

z chodby, detašované pracoviště jednoho družstva, tam se

šilo.”

„A na Smíchově?”

„Kino, kde bývala uvaděčkou, ale představte si… před

pěti lety,” řekl kapitán s nějakým údivem v hlase. „Už

tehdy si opatřoval klíče. Už tehdy chodil přespávat mimo

dům, pokud nespal v nemocnici. Patrně už tehdy se

v něm něco připravovalo, co po letech propuklo. To byl

ovšem ještě zaměstnancem jistého ústavu.”

„A ta žena v Uhříněvsi ?”

„Má tam přízeň… starou tetu, která na něho pamatovala,

sem tam mu posílala něco na zub, a on ji jednou za rok

navštěvoval. O jeho návštěvě sice sousedé věděli, ale

nikdo na světě by si to byl s ním nespojoval. Měl pověst

dobráka. Trestní rejstřík má úplně čistý.”

„Neposlala mu nedávno zabíjačku?” zeptal se Horác

stísněným hlasem. Dal mi totiž tuhle jitrnici.“

Kapitán na něm viděl, že v něm ta vzpomínka budí silně

smíšené pocity, Horác se snažil usmívat, ale bylo zřejmé,

jak mu je.

„Jestli se divíte tomu, že tehdy po službě zůstal uvnitř

a počkal si na vás, to je zcela pochopitelné, protože se vás

začal bát,” pronesl nedbale. „Aspoň zbytek zdravého

rozumu mu říkal, že něco tušíte, když za ním chodíte

domů a taháte rozumy z jeho manželky.”

„Ale ona přece… určitě nevěděla nic.”

„Ovšemže ne, Horáci. Myslela si, že její muž chodí

k jedné ženě, ale nedala si práci, aby zjistila, jestli ta osoba

existuje. Ostatně, sama mohla nejlíp vědět, že s žádnou

nežije, on na to nebyl. Ale kdybychom byli na něho přišli

včas a kdybych byl promluvil především s ní… většinu

informací máme od ní. Říkala, že si myslela, že je podivín,

ale to byl vždycky. Ale to potulování… ty klíče, shoda

jeho noclehů a míst, kde se to událo… já myslím, že

můžeme obrátit list.”

„Máte recht… on si čekal na mě,” řekl Horác, jako by si to

pořád ještě nemoh srovnat. „Fakt… to se týkalo mě

speciálně. Ale jak si moh myslet, že se odtamtud dostane ?”

„To se mě neptejte. Snad počítal i s tím, ale už přece ne-uvažoval normálně, člověče. Dneska jsem mluvil s Kučerou a mám toho dost, on ostatně taky. Rekl mi, že k nim

přešel jako zkušený pracovník s obvyklým doporučením.

Napsali jenom, že potřebuje změnit prostředí, což je pochopitelné… Kučera s ním měl osobně málo co dělat.

Čížek tu vykonával práce zřízence a dozorce, objednával

instalace a co se hodilo, dohlížel na chodbách, sem tam

někoho odved nebo přived, staral se o elektrikáře a tak

vůbec. Nijak placený nebyl a Kučera se nedivil, že chtěl

odejít. Z toho postu odejdete, když si odvážete zástěru.

A k tomu měl částečnou invaliditu. Chápete, nikdo ho

nemoh držet. Já jim nemám právo něco vyčítat. To jsem

si já vzal do hlavy, že je to jeden z pacientů, člověče. To

byla má chyba. Znát, on ji přece taky znal, vídal ji tam…

dokonce ji prý jednou vedl domů. Ale ne šestnáctého. To

bylo dříve.”

„Je to jisté, že ji zabil…?”

„O čem ještě pochybujete,” řekl Vašátko zachmuřeně.

„Šestnáctého už byl mimo, ale ona se na něho dobře

pamatovala, když mu otvírala. Tu jedinou znal od vidění.

Pavlátová mi řekla, že se chovala k mužům vyzývavě,

1 když to byla chudák ženská. Nevylučoval bych, že ho

na sebe nějak upozornila.”

Horác se na něho jen díval, a Vašátko raději odbočil od

tématu. „Muselo to být pro vás sakra… překvapení.”

„Ano, ale pravdu říct, chtěl jsem vás v noci volat. Ale pak

jsem to odložil. Řek jsem si, že vás nemůžu budit kvůli

psychotestu.”

„Kvůli tomu počtu ?”

„Nejen. Mě prostě napadlo, že to maloval hluchej.”

„Ty malůvky ?”

„Ano. Sebevětší blázen by nenamaloval smrt jako hrušku.

Víte, některý znaky jsou v člověku tak zakořeněný, že by

to člověk neudělal, i kdyby nevěděl, jak se jmenuje.

Bud to bylo spletený, nebo někdo nevěděl, co má malovat, že prostě neslyšel, co se říkalo.” Horác mu to

v krátkosti řekl, i svou zkušenost s druhým dozorcem,

který někdy seděl na skupině a dělal všechno jako oni.

„Pak mě vyděsila ta věc… jak ten chlap neodpověděl na

refýži na otázku. Nemusel odpovědět i z jiných důvodů,

to je taky fakt. Ale přesto mě to nějak vystrašilo. Já prostě

Čížka nepodezříval… nemoh jsem, i když jsem věděl, že

je divnej. Až mě trklo, že ji asi znal… a to všecko.”

Vašátko jenom zaklel.

„Chtěl jsem vás kvůli tomu volat, ale nelituju, že jste

volal vy mě,” řekl Horác.

Vašátko se zamračil, pak zvedl sluchátko, vzal si státní

a otevřel si k tomu svůj notes. „Doktora Kučeru bych

prosil.” Horác se náhle zvedl a vyšel na chodbu. Udělal to

částečně, aby mu nepřekážel, a také proto, že to v něm

budilo rozpaky. Vašátko ho zavolal zpátky za čtvrt hodiny.

Měl s doktorem delší diskusi.

„Nemusel jste utíkat… ostatně je to dobře, že jste tady

nebyl. On mluvil taky dost o vás. Abych nezapomněl,

s tím psychotestem to tak nějak bylo — přibližně. Lístky

řadili sami pacienti. Doktorka z nich zpracovala jen ty,

které potřebovala.”

„Snaa jste už o tom nemusel mluvit… je to jedno. Zlobí

se na mě?”

„Kdo? Kučera? Nezdálo se mi. Hovořili jsme taky o Pavlátové… víte, jemu se přiznala, že byla z Berky nervózní,

přestože nevěděla zdaleka všechno, co se s ním děje.

Rozumíte už?1 Kvůli Berkovi si brávala na skupinu ještě

někoho a několikrát i Čížka. Byl velmi klidný a na pacienty

prý působil dobře. Co tomu říkáte?”

Horác neříkal nic, ačkoli se nabízela nějaká zlehčující po-129

známka. Zamžoural na Vašátka oteklýma očima, v pohledu

měl smutek.

„Poslyšte, stejně to byla zatraceně zvláštní náhoda, že ten

člověk a vy… hm ?”

„Svým způsobem ano. Ale když chce člověk rychle změnit

místo, musí jít někam, kde se bere. A kde ví, že se nesedře. Budto jdete někam za vrátného nebo za dozorce.

Ostatně, on moh jít i u nás někam jinam.”

„A proč nešel?”

„Protože jsem mu byl sympatickej. A chtěl dělat se mnou.”

Vašátko zavrtěl hlavou a po chvíli řekl: „Co je vám ? Bolí

vás oči?”

„Taky.”

„Tak co vás žere?”

Podíval se stranou. „Jak tohle může bůh dopustit…

víte, co myslím. Ale to není váš problém, co ?”

„To si pište,” pravil Vašátko lehce. „Ale ještě jsem vám

zapomněl něco vyřídit. Doktor vás pozdravuje a vzkazuje

vám, že tam můžete zase přijít. Já jsem to za vás odmít,

a řekl jsem, že se cítíte docela zdravý. Proved jsem to

dobře?”

Horác potřásl hlavou a smutně se usmál.

U této povídky %vláltl podotýkám, $e konkrétní prostředí,

medicínské reálie, déj, osoby a jejich promluvy jsou vlčela smyš-

lené a jakákoli podobnost se skutečnosti je pou^e náhodná.

H. P.

případ u jezera

„Nač myslíte, člověče?”

Horác rychle vzhlédl. Seděli asi čtrnáct dní po události

s panem Čížkem v Horácově ateliéru, něco pojedli a popili,

a hovořili na různá témata včetně šílenství. Pro oba to

bylo téma dost zajímavé, a pro Horáce mělo jakousi

zvláštní přitažlivost. (Hovořili předtím o jednom článku,

který pojednával o objevu chemických prostředků

v psychiatrii. Vašátko Horácovi vyprávěl, že onen převrat

způsobil jeden doktor, který zkusil vstříknout nevyléčitelně nemocným pacientům injekce kyanidu sodného,

a účinek byl fantastický, ti lidé byli osm hodin denně zcela

normální, hovořili, bavili se, byli plní zájmů, nato usnuli

přirozeným spánkem, ale probudili se z něho všichni do

jednoho šíleni. Lék totiž neměl trvalý účinek, pacienti se

ze své choroby jen probouzeli na několik hodin. Vašátko

o tom mluvil zcela klidně, jako člověk mluví o zajíma-vosti, kterou si přečte v novinách. Až se podivil, že to na

Horáce udělalo takový dojem. Vyptával se nato s náramným zájmem, ale Vašátko na něm viděl, že ho to nějak vzalo.)

„Tak obrátíme list,” zabručel kapitán. „Vám by ted ne-

škodilo kousek normální psychologie… hm?”

„Žádná psychologie není normální,” řekl Horác.

„No, no, nepřehánějte. Vy jste si ted užil a vidíte všechno

z černé stránky. Většina lidí je normální, naštěstí.”

„Není. Víte, co jste mi předtím líčil… to bylo strašně

zajímavý, jak se ti lidi z toho probouzeli. To znamená, že

pod tím vším jim fungoval normální mozek. Jenom se

s ním přerušilo spojení. Nezdá se vám to pekelný, že se to

může stát… že člověk ztratí to spojení?”

„Hm. To je přece věc medicíny. Je to čistě fyziologické.”

„Není to čistě fyziologický. Vždyť sakra ještě nikdo neví,

co ty věci vlastně vyvolává. Já myslím, že to probuzení

musí být strašný. Kdyby se to stalo mně, tak bych se

z toho probudit nechtěl.”

„Ale neblázněte, člověče.”

„Já vám řeknu, že jsem zažil jednou případ… totiž takovou věc, která se týkala naprosto normálních prima lidí. Ale

133

ony mohou vzniknout okolnosti, kdy se v člověku objeví

něco, co… zkrátka něco, co by jinak celej život spalo.

A dopadlo to tragicky.”

„Kdy sc to stalo… a komu?”

„To by bylo delší povídání. Tenhle případ nikde za-psaný nemáte.”

„Tak nejde vůbec o případ?”

„Ale ano. A bylo to dost šílený, ujišťuju vás.”

Vašátko si zapálil a pohleděl na něho jaksi přátelsky a zpola

ironicky. Horác chvíli stál obrácen k němu zády, potom

k němu přišel a natáhl k němu ruku, z níž si shrnul rukáv.

Měl na ní skutečnou husí kůži, všechny chloupky mu stály

v pozoru. Vašátko se na něho podíval a zavrtěl hlavou.

Horác se vesele zašklebil.

„To jsem neviděl, chlape, že by někomu při pouhé představě naskočila husí kůže. Vy máte fantazii.”

„Vy jste si na to nikdy nehrál?”

„Jak to?”

„No, dá se na to i hrát. Komu se podaří vyvolat si tohle,

jako na povel, myslím. Jsou to podobné legrácky jako kdo

vydrží dýl se někomu dívat do očí a neuhnout. To se hrá-

valo. Vůbec, mladý lidi v tom mají náramnou zálibu. Ale

zvláštní je, že ty psychologický hry mají skoro vždycky

účinek.”

„Já s tím nemám zkušenost,” zabručel kapitán. „A co jste

povídal… kdy že jste si tak hráli?”

„Tehda na chalupě… to bylo v Jizerských horách. Ve třiapadesátém, tuším.” Horác měl výbornou paměť, jak ho

Vašátko znal, ale data nebyla jeho silnou stránkou. „Jo,

bude to tak, protože jsme se tenkrát se Štěpánem hnuli

sem… jasně, z toho zaštěnicovanýho aťasu v Holešovicích. Ale Štěpán se s nimi neznal.”

„Nechcete mi to povědět souvisle, Horáci?”

Horác se na něho podíval nějak divně. „Chcete to fakt

slyšet všecko?”

„Ovšem.”

„To bych vám musel napřed něco povědět o celé té skupině

a jak to v ní vypadalo. Říkali si ,Poutníci4, ačkoli zpočátku

vlastně začínali jako ,Děti máje4. Já mezi ně začal chodit

a kreslil jsem je, tak jsem se vlastně do toho dostal. A navrhoval jsem jim zcela teoreticky dekorace. Bylo to

ohromně fajn.”

„To byla studentská umělecká skupina?”

Přikývl. „Povětšinou tam byli študáci, ale já například

už nebyl, a pak jsme tam měli jednoho Řeka, co dělal

neznámo co, a jednu prodavačku, a pak jednoho hrbatýho

kluka, co byl zaměstnanéj v noční expedici novin. To

celý ved. Zdeněk Labík, což byl mladej češtinář, úžasně

obětavej. A byl nadanej. Já nemyslím jen ty jeho literární

pásma. To dělali všichni, a on s tím měl někdy v osma-

čtyřicátým náramný úspěchy. Moh se přetrhnout, jak se

věnoval dětem, on i jeho manželka. A pak začal mít ve

škole potíže a těch dětských souborů nechal, vybod se

na to a začal dělat s dospělýma. Když se do něčeho

pustil, tak pro to žil. Já docela zíral na to, co tam dělali.

Ale vám to bude asi všecko dost cizí.”

Přerušil se a krátce na Vašátka pohlédl. Vašátko kývl

hlavou, aby pokračoval.

„Víte, ono to bylo něco na způsob… on vlastně předjímal

některý věci pár let dopředu. Vymejšlel pro ně takový

pantomimický scénky na téma hlad, strach, touha… Ono

to vypadá k smíchu, ale tyhlety jeho improvizace byly

jasně o dost dřív, než o tom moh u nás něco číst nebo

vidět. Byl fakticky nadanej. Dělali to s bicíma a sem tam

do toho někdo něco řek. Nevěřil byste, jak to působilo.

A taky ten luft… víte, ovzduší dokonalýho kolektivu.

Zdeněk byl toho názoru, že se lidi musí napřed sžít a porozumět si, a to každý s každým, ale bez psiny… a to

první léto jsme byli všichni u něho na chalupě a žrali jsme

tam víceméně jen chleba, ovesný vločky a brambory,

a večer jsme si četli nahlas všechno možný, při svíčkách,

anžto tam nebyla elektrika, a hráli jsme všelijaký hry, co

měly ten jeden účel.”

„Jaký účel,” řekl kapitán.

„Dostat se k duši toho druhýho.”

„Tak se mi zdá, že většinou nekráčí o duše,” zabručel.

„Česky řečeno, byli jste náramně vyšinutá společnost, co ?”

„Ale podívejte se na to z druhý strany,” řekl Horác jaksi

divným tónem. „Ten chlap se dřel jak blázen… bylo mu

dost přes třicet… věnoval děckům svoje nejlepší leta,

a byl na vyhození, pořád jednou nohou v luftě. Jeho

manželka kvůli němu taky. Kromě toho nemohla mít děti,

byla nějaká marodná… taky nadaná, výtvarně i literárně,

určitě. Ona byla Nada s ním stejně stará nebo starší…

a žili z ruky do huby. A místo co by brečeli, měli kojem

sebe pořád mladý lidí, co měli potřebu, abjjc o ně někdo

135

staral. Normální člověk nepotřebuje předvádět… touhu,

protože ji ukojí. Tohle byli právě lidi, co potřebovali, aby

se někdo chtěl dostat… k jejich duším/*

„Dobrá, dobrá/’ řekl Vašátko a podal mu cigaretu. „Ale

pokračujte, nerušte se.**

„Já nikdy nezapomenu, jak jsem seděl v tom prázdným

krámě a oni seděli kolem. A pak začali vstávat a… samo,

že to bylo někdy směšný, co dělali. Ale nezapomenu, jak

jsem viděl jednu holku předvádět, že ji bolí nohy a nesmí

si sednout/*

„Říkal jste, v krámě?**

„Ano, Zdeněk něco sehnal, on byl při tom idealismu

ohromně agilní. Byl to zrušenej krám a měl to pronajatý

pro ČSM… ještě z dřívějška. Dávalo se dohromady naposled pásmo, s kterým by byl chtěl vylézt ven. Dokonce

si tam někoho pozval, a ten měl sice různý námitky, jako

že je to smutný, ale jinak se mu ty děti docela líbily/*

„Děti?” pravil kapitán.

„Vždyť to byly všechno nakonec děti. A on byl taky velký

dítě. I když to byl velikej, náramně pohlednej mužskej,

teda zevně drsňák, ale uvnitř náramně měkkéj. Tak jsem

mu strašně přál, aby s tím měl úspěch. A už to vypadalo,

že se k tomu schyluje. A pak se Zdeněk šíleně zabouch

do Mileny… to byla jedna mladá holka, studentka, a ona

do něho. Oba zahořeli jak fakule. Zdeněk s tím tehdy

ke mně chodil, a když šel zas pryč, nebyl jsem si jistej,

jestli jde na rande nebo se oběsit. On měl tu svou Nadu

taky rád… a Nada s Milenou byly kamarádky, Milena

byla totiž u nich už předtím pečená vařená, protože bydlela na koleji a neměla se kde učit. Já mluvil s Nadou

i s ním… a Nada mi říkala, že ho nechce držet, a že mu

nechce zničit život. Ale pak se najedla nějakých prášků

a vypumpovali jí žaludek. Zdeněk z toho měl málem smrt

a vrátil se k ní… ale já vás unavuju/*

„Pokračujte/* řekl kapitán.

„Ted si zrovna vzpomínám, jak jsem tam přijel za nimi, to

už byli rozvedení a Zdeněk ženatej s Milenou. Zdeněk

jezdil denně na kole někam… čertvíkam, ale dělal někde

na lesním statku. To jsem všechno věděl. A věděl jsem, jak

na tom všichni byli, česky řečeno, byli v pytli. Zdeňka

vyhodili ze školy, Milena párkrát rupla a nechala studil

a neměli prakticky kde být… až na tu velikou, trochu

rozpadlou chalupu, co ji Zdeněk koupil po válce tam

nahoře ještě za pakatel. Měli to na Nise, co je tam ta stará

přehrada… na Liberecku, severně od Bedřichova, jestli to

tam znáte. Je to slušný jezero, hráz je zděná z kamenů,

stavělo se to ještě za Rakouska, tuším. Kolem máte lesy,

tehdy tam byla i dost pustina. Absolutně nádherný místo.

Ale člověk taky věděl, že je to trochu divoký východisko.

Oni totiž prodali svůj pražskej byt, anžto naléhavě potřebovali prachy, a setřepali prach ze svý obuvi a udělali za

sebou kříž, ale já jsem neřek, že se Nada s Milenou smířila,

a že jí teda taky asi nic jiného nezbylo. Já nevím, jak to

Zdeněk udělal, ale asi Milenu přesvědčil, že Nadu nesmějí

hodit přes palubu, dokud se z toho nezvetí. A představte

si, že tu takhle překlepali skoro rok. Oni se sem přestě-

hovali už minulou zimu hned po rozvodu, totiž Zdeněk

s Milenou se hned potom sebrali a odjeli sem, a Nada dost

brzy potom za nimi. Napsala totiž Zdeňkovi zoufalej

dopis a Zdeněk si pro ni přijel. Tak nějak to bylo. Známí

v Praze je pekelně drbali, napřed ty dva a potom přirozeně

Nadu, že se jim pověsila na krk. Ale oni přezimovali —

a existovali, ať je lidi drbali jak chtěli. Slyšet o nich bylo

jediné z toho, že Nada si s kdekým dopisovala. Byla to její

vášeň, psát si s lidmi. Vůbec, Nada byla dost divnej pták,

taková od přírody nešťastná ženská, ale zajímavá. Já si

neuměl představit, jak tam žijí. Víte, když žili ještě spolu,

byl na ni Zdeněk ohromně hodnej, a člověk by byl pří-

sahal, že je to vyvedený manželství. Svým způsobem ji

hýčkal, a ted měl jinou, a co bych vám povídal, já měl vítr,

co tam najdu. No a pak jsem si musel říct jak ten rabín, že

je všecko jinak. —

Tak jsem se v září přibatolil s báglem z Liberce a byl jsem

fakt dojatej, jak mě přivítali. Všichni. Oni mě totiž už

dlouho zvali a já se nějak nemoh odpíchnout. Když jsem je

zas všecky uviděl a Zdeněk mě chyt, já nevím, byl bych

dal po hubě těm lidem, co si jima v Praze zpestřovali

konverzaci. Ale řeknu vám, že to je divnej pocit, když

někam přijdete, kde už jste byl, ale mezitím se změnily

okolnosti. Chápete? Všechno tady bylo stejný, jen my jsme

nebyli stejní. Přece jen od tý doby uplynul věk. ,Poutníci*

se mezitím rozpadli. Všechno se to rozešlo. Naposledy

jsme tu byli veselí a plní ohromnejch plánů a nadějí.

A výsledek ? Zbyli z toho tady ti tři, Zdeněk znova ženatej

a Nada rozvedená, a Milena, taková rozkošná mladá

holka, ale lehký to zaručeně neměla. Ale abych neza-E

omněl, z naší skupiny jsem tu našel toho sraženýho

luka, což byl nějakej Jarda Konečný. Já prve řek, že byl

hrbatej, což tak docela nebyl, ale na první pohled jste

viděl, že není stoprocentně, jak má být. Jarda dal kvůli

Zdeňkovi výpověd a ted ho asi vyžíral, ale na to byl

Zdeněk stavěnej, aby se nechal vyžírat, a přitom aby ho

hřálo pomyšlení, že ho ten kluk neopustil. Grand, to

Zdeněk byl vždycky. A tak si tady nechal i Jardu až na

další. Jak to měli s prachama, je u boha, a to si ještě koupili

v létě plachetku (s kterou hned někde brkli a měli ji

v opravě) a gumovej člun. A ve sklepě měli brambory

a Zdeněk vlastnil — jako rodák z vinařskýho kraje —

několik lahví slivovice. Já vám řeknu, že jsem se tu první

chvíli cítil divně, ale pak jsem s nima úplně zapad do

starýho stylu. Znova to na mě zabralo a zdálo se mi, jako

bych se s nimi rozešel naposled včera.

Já nevím, jak bych vám to vysvětlil, ale v životě jsem neviděl nic tak noblesního jako způsob, jak se ti dva chovali

k Nadě. A Nada — přece jen to byla svým způsobem

výjimečná holka — si Milenu oblíbila. To jsem poznal, že

to není hrané. Milena mi připadala trochu jako vážnější

a z jejích řečí mluvil Zdeněk, což je normálka, když si

starší chlap namluví mladou holku. Přebírala i jeho

slovník, jeho názory, zajímala se o literaturu a dějiny

a prohlašovala o tom stejné věci jako on. Víte, u ní to

studium nebyla žádná vášeň, studovala, jen aby studovala,

a bylo jasný, co je u ní první. Legrace byla, když jsem pozoroval, že na ni musela mít trochu vliv i Nada, ona byla

taky silná osobnost, i když bolestín a ve všem bylo u ní

kus exaltace. I v tom, jak si ted oblíbila Milenu. Ony se

smířily a nepřízeň světa dodělala svoje, Milenu totiž

kvůli Zdeňkovi nakopli rodiče, prý jí nemohli odpustit, že

nechala studií, a se Zdeňkem od svatby nechtěli mluvit (já

si ovšem domyslel, že asi proto, že Zdeněk vzal k sobě

Nadu, ale to je konečně jedno). A Nada mě nezapomněla

ujistit, sotva jsem přišel, že žije jen díky tomu, že je tady.

Na mou čest, já jsem to začal chápat, proč Zdeněk přines

tu oběť. Bylo by se jim s Milenou žilo zatraceně špatně,

kdyby se byl žral pomyšlením, že je Nada zoufalá a nemocná a že někde sedí a dumá o sebevraždě. Kdežto tady

seděly s Milenou večer a štrikovaly nebo Nada psala

dopisy, a koupaly se a vařily, a vykládaly si sny. A Zdeněk

se vracel odpoledne z práce utahanej a večer s nimi zasedal a při tom štrikování jim nahlas předčítal, básně nebo

všelijaký prózy, samou vysokou kvalitu. V tom jsme tedy

pokračovali. Já byl z toho silně dojatej a vážně zahan-benej, že jsem o nich vůbec moh mluvit s různýma idio-tama.

Hned ten první večer Zdeněk za mnou přišel nahoru, kde

jsem spal, a dlouho jsme spolu mluvili, anžto byl nadr-

ženej. A taky byl dost sedřenej. Ani za nic se totiž nechtěl

vzdát studování a překládání, tím spíš, že ted makal ma-nuálně.

— Ty, Horáci, — povídá mi, — jak se ti to u nás zamlouvá ?

Jak se u nás cítíš?

Rek jsem, že je mi u nich tak fajn, jako mi už dlouho nebylo,

a myslel jsem to upřímně. Potěšilo ho to, vždycky si na to

potrpěl, aby bylo lidem s ním fajn. Dost mě překvapilo, že

mě začal zcela vážně — a skoro naléhavé přemlouvat,

abych to v Praze zabalil a přestěhoval se sem k nim. Namítal jsem, že mám v Praze aťas a že musím malovat.

— Malovat můžeš tady stejně dobře jako tam. A jestli to

něčemu prospěje, tak tvému malování. Už kvůli tomu bys

to měl zprubnout. Nebo to zkus aspoň na půl roku, na

rok. Uvidíš, co to s tebou udělá… A k tomu dodá jaksi

nejasné, že myslí, že to bylo správný a že to byla jediná

cesta.

To jsem plně chápal, vzhledem k těm okolnostem.

— To nemůžeš pochopit. Já už prostě tak dál nemoh. Div

jsem na to nezašel. Horáci, řekni mi upřímně. Tebe nikdy

nenapadlo zavřít za sebou dveře? Jestli chápeš, jak to

myslím.

— Napadlo, — povídám. Kriste, jestli mě to nenapadlo.

Ale na druhou stranu, člověk si nikdy nebyl dost jistý, že

to existuje… ta cesta.

— Existuje, — řekl krátce. — Vím to ze zkušenosti. Nemluvím do větru, věř tomu. Ale nedává se to zadarmo.

To se člověk musí zvednout po kopanci do břicha. Na-před se svíjí jak červ, ale pak se zvedne a jde. To musíš

za sebou důkladně zamést… přirazit dveře. Nechat za

sebou lidi, co po tobě plivají. Víš…, — rozchodil se po

pokoji. Musel chvílemi sklánět hlavu, aby se nepraštil

o trám, byl strašně velkej. — Víš… když si to šlapu do

práce a z práce… každý den stejně a někdy je mi tedy

bídně… večer už nejsem schopný se vybičovat k práci,

pořád jen bych spal, tak vím, že ,to‘ existuje. Ještě ,toť

nemám, ale blížím se k tomu… chápeš trochu, co tím

myslím ?

Chápal jsem to plně a myslím, že jsem měl dojem, že musí

být šťastnej, jestli má tu jistotu.

— Šťastnej… to nevím. Ale nevyměnil bych to za štěstí.

A pak mi v krátkosti vyložil, jak je to s nimi. Řekl mi, že

se ty ,sliny* donášejí až sem. Nada byla pořád marodná se

vším možným a nemocenskou měla na něho; jinak by byla

už stíhaná jako příživnice. Kvůli němu to měla polepené

a stejně nemohla najít v okolí místo, byla prý ochotná

učit na prvním stupni nebo dokonce v mateřské škole.

Marně… A s Milenou to bylo stejné.

— Lidi s ní budto nemluví, nebo z ní tahají rozumy. Dovedeš si to představit ? Milena to všechno snáší statečně —

kvůli mně. Ale jak to bude dál, ví bůh. A u nás v podniku

mi už jeden radil, abych si to nějak lip zařídil, když už

musím mít dvě. — Hořce se zasmál, a měl věru proč.

Vylíčil mi, že lidi ze všeho nejvíc pohoršuje, že je tu Nada

s nimi, a že — kdyby se ty ženské spolu rvaly a běhaly si

stěžovat, vzali by je asi spíš na milost. Kdyby prý Nadu

zfackoval a vykop, nikdo by se tomu nedivil. Kdežto

takhle, když lidi občas vidí Nadu a Milenu jít společně

na nákup, vrtí hlavou nebo se za rohem pokřižují a od-plivnou si. Zdejším lidem to ostatně Zdeněk nezazlíval,

měl dost rozumu. Ale na některé hovory pražských zná-

mých si nemoh vzpomenout, aby přitom nebled a nečervenal a aby nezatínal pěsti.

— Tak co jsem měl sakra dělat, měl jsem ji zabít, — povídá

celý bledý, když jsme se na to dostali. — Když jsem si

s Milenou začal, bylo to v pořádku. Když jsem se rozved,

bylo to taky v pořádku. Kdybych s ní byl chodil a nerozved se, bylo by to v pořádku taky… podle jejich názorů

to nej lepší. Ale že jsem Nadu nechtěl oddělat a nechci, to

už není v pořádku a já jsem blázen. Tohle je druh pokrytectví, že mu není rovno. Předsudky jsou všude. Ale

předsudky se mi hnusí víc než nezastíraný barbarství.

Z toho jsme se dostali na Evropu a Orient. Měl vždycky

sympatie pro Orient a hodně o něm četl. Vůbec o tom

1 tady hodně přemýšlel. S jeho názory mohl člověk ne-souhlasit, ale měl spoustu zajímavých postřehů a historii

měl v malíku. Já se s ním bavil vždycky rád. Krátce, bylo

to peklo, že už neučil.

Viděl jsem, že je to jeho bolavé místo. Kantořil jistě rád,

Ale řek mi, že se bude snažit dokopat Jardu k maturitě,

a že se v tom střídají s Nadou.

— A co bývalí,Poutníci4.

Povídá mi v žertu, že ti jsou ted tady a nikde jinde.

Ale bylo na něm vidět, že tohle je taky jeho citlivé místo.

— Zkus Jardovi říct, že ,Poutníci* už neexistují, a uvidíš.

Roztrhne tě jak hada. Naopak, v tom se pokračuje a bude

se pokračovat.

To mi bylo jasný, že Jarda je pořád do toho ještě zbláz-něnej a na Zdeňkovi úplně závislej.

Povídá mi, že se Jarda tady nefláká — a že mu chtěl — jako

Jarda, dát svoje úspory na stravu, ale že to zatím nepotřeboval.

Mně to připadalo šílený, protože Zdeněk všechny prakticky

živil. Nada nebrala odnikud ani korunu, i když byla

pravda, že přispívala do nějakých novin a sem tam jí

něco otiskli v Mateřídoušce nebo ve Vlastě. Ale jinak to

bylo k zbláznění, absolutně neřešitelné, pokud by Nada

neumřela nebo se nevdala. Právě, že jsem Zdeňka znal, že

není schopnej ji urazit nebo být k ní sprostej, aby se to

jednou skoncovalo.

Povídám, a co Milena, měl bys mít ohled taky na ni, tohle

by žádná nevydržela.

— Ne, v tom máš pravdu, — povídá s hlubokým citem,

— ale ví, že jí patřím. — A to byla pravda. Stačilo se na

něho podívat, aby člověk pochopil, že jí patří tělem

a duší.

Musím vám povědět ještě maličkost. Já sice Zdeňkovi

víckrát radil, aby byl vzhledem k Nadě pevnější, ale když

jsem pak byl s děvčatama sám, pochopil jsem, proč to

nedokáže. Nada byla uzlíček nervů a snažila se, bože můj,

jak se ta holka snažila, abychom ji měli rádi — aby ji

Milena měla ráda — aby si prostě udržela to druhé místo.

Já si představoval, že ty dvě spolu třeba nemluví, a když,

tak jen nucené. A důkladně jsem se zmýlil. Breptaly spolu

celý den, pořád si měly o čem povídat a já se někdy bavil

dětinstvím jejich ducha. Často se za něco odprošovaly, ale

zač, ví bůh. Nebo si připomínaly něco, co se jim stalo,

a smály se tomu. Fakt, obě mluvily podobně jakd Zdeněk.

Člověk měl někdy pocit, jako když se přijde do domácnosti sourozenců, kteří spolu mluví způsobem, jemuž

rozumí jen oni. Ale když jsem měl příležitost se pobavit

s Nadou o samotě, trochu ve mně zatmulo. Pochopil

141

jsem, proč ta holka drží Zdeňka v šachu. Ona si pořád

zahrávala s myšlenkou na smrt, byla tím posedlá. Byla

skálopevně přesvědčená, že se jeji situace řešit nemusí,

protože tu stejně dlouho nebude. Naznačovala mi, že si

vzala něco s sebou… ví bůh, jestli prášky nebo nějaký jed,

ale určitě to dobře schovala, jinak by jí to už byl Zdeněk

vzal. A pořád ho milovala, nebo čertví, pověsila se na tu

myšlenku, že on je pro ni ten jediný. Ale říkala, že je

s Milenou šťastný, a jestli ho může předat některé s lehkým srdcem, pak jenom jí — a že ji má ráda. Krátce peklo.

Byl jsem tam s nimi něco přes týden. A v sobotu se zčistajasna přiharašil nějaký chlápek a během deseti dnů požádal

Nadu, aby si ho vzala.

Bylo to… krátce bezvadný, byl to zázrak. Příliš krásný,

aby to bylo pravda. Byl jsem nadšenej, i když si všichni

mysleli, včetně Nadi, že je to blbec. On ten Ládíček

Plečků byl omezený, aspoň proti Zdeňkovi, ale jinak

docela fajn člověk.”

Horác si trochu oddechl a přestal mluvit. Vašátko se na

něho tázavě podíval a přiblížil k němu ruku s krabičkou

cigaret a Horác si vzal. Ale Vašátko ho nepřerušoval,

počkal, až sám začne.

„Já se pamatuju, jak třeba sedíme večer pohromadě,

Zdeněk nám začne číst něco báječnýho, a ten Ládíček do

toho povídá: — Lidi, nemáte někdo ňákou špejli? Já se

musím podrbat na noze. — Ale já vám zapomněl říct, že se

skutečně potřeboval podrbat, protože měl koleno až po

kyčli v sádře. Během čtení projevoval nepokoj, budto se

drbal, nebo měl hlad, nebo reminiscence. Víte, on patřil

k lidem, co když jste s nimi v hospodě, vzpomenou si na

jinou hospodu, kde byli taky na pivě. Vždycky to začí-

nalo — Paní Labíková, já jsem měl kamaráda, co…, — a už

to jelo. Kecal o všem a vtipkoval o všem, a všechno mu

bylo dost fuk, kromě snad muziky a ženských. Ale jak to

celé začalo…

V sobotu odpoledne se otevřou dveře a vejde k nám ně-

jaká šedivá, obrýlená ženská v kožeňáku a shání se po

Nadě. Nada přiběhla a hned se jí vrhla kolem krku, byla

to její starší kolegyně ze školy. — Tys přijela, odlož

si…, — ale ona povídá, — sedana jsem nechala až tamhle… nevím, jak s tím mám zajet, a pak nejsem sama.

— Jsi tu s manželem? Ne, vytáhla jsem s sebou

Ládu, chudák, před čtrnácti dny si natrh vaz v koleně, tak

nemoh na zájezd, ne, nemusíš mu chodit naproti, on

dojde.

Ale šli jsme mu naproti k vozu. Proti nám si to belhá

0 holi menší, trochu břichatý muž, plandavé kalhoty mél

na jedné straně napjaté, jak měl v nich ten sádrový obvaz,

ale kráčel čiperně a zdálky mával. Došli isme k němu.

— Paní Labíková, klaním se. Paní Labíková, má pukli-na, — což platilo postupně oběma. — Možná že jsem si to

špatně vyložil, že se mám na vás přijet podívat. Naopak, jste srdečně vítán. Tady je to hezoučký, —

prohlásil, když uviděl chalupu. — Žádná anténa ? Neškodí.

Paní Labíková, to jsem vám byl jednou u někoho na chalupě…, — a už to z něho jelo. Přinesli jsme z auta jeho

věci, vybalil dvě láhve koňaku a nějaké dárky, pro Milenu

1 pro Nadu. Jednu láhev jsme hned otevřeli. Přitom neposeděl, dal se Zdeňkem všude provést, všechno obdivoval

a za chvíli byli jedna ruka. Od momentu, co jsme otevřeli

tu první láhev, bylo jisté, že Láda u nás zůstane. V neděli

v poledne nasedla opět Nadina kolegyně do vozu a dala se

na cestu ku Praze. Předtím se domluvilo napevno, že přijede zase za čtrnáct dní na houby a vezme Ládu s sebou.

A Láda se začal vesele dvořit Nadě. Mně připadalo, že to

dělá ze zdvořilosti nebo ze psiny, protože bylo jasné

slepýmu, že Nada miluje Zdeňka jako pes. Ale jeho to ne-odradilo, asi mu to bylo taky dost fuk. Člověk ho viděl,

jak sedí v kuchyni a ujídá a žvaní. Nebo se povaloval

u vody… počasí jsme měli báječný, dokonce si nedal říct

a napasoval se do nafukovacího člunu a jezdil s pádlem

kolem, a náramně mu dělalo dobře, když se všichni děsili,

Že se převrhne. Taky se z něho vyklubal nimrod, Zdeněk

mu půjčil svou brokovnici a Láda práskal po ťuhýcích

a divokých králících, a nikdy nic netrefil. A celý den se

krmil. Chuť k jídlu měl tedy jedinečnou.

Fakt, byl obdivuhodně tupý na některé věci, ale ukažte mi

chlapa, který není. Mně připadal docela obyč, ale za dva

dni ho tady měli po krk… ženským připadal odporný,

hnusný, a Zdeněk se stěží ovládal. Ale jako hostitel byl

Zdeněk vždycky dokonalý a nedal mu stínem najevo, že

jim jde na nervy.

Já se dozvěděl hromadu věcí přímo od Ládi, ale některé až

f

)ozději. Abych nezapomněl, jmenoval se Plečka a povo-

áním byl houslista a člen jednoho… ne zcela prvotříd-ního orchestru, ale to je jedno, určitě byl dobrý muzikant.

Všude v orchestrech u nás sedí prima profíci. Jestli znáte

orchestráky, jsou to lidi různí, ale většinou se vyznačují

tím, že jim muzika vycucne pětaosmdesát procent sil,

a jinak si věci moc nepřipouštějí k tělu, rádi se dobře najedí a ze sportů pěstují nejvýš šachy nebo pivařský sport.

Na Plečkovi bylo to pivo vidět, byl bachratý a měl trochu

slabé nohy, takže v krátkých kalhotách vypadal pro bohy.

Ale rozhodně to byl muž světa, i když si z toho cestování

moc nepřines. S Nadou se seznámil u její kolegyně, která

je ve skutečnosti dávala dohromady. To bylo právě po

Nadině pokusu o sebevraždu a Nada byla ještě celá ubohá.

Docela se mu líbila, ale nezabral na ni. Teprve později se

mu to rozleželo a ostatně si psali. Poslal jí od té doby

ze zájezdu čumkartu a Nada mu napsala, zase jí poslal

pohlednici, a zas dostal dopis. Já myslím, že je to otrava,

dostávat dopisy, sám jsem byl z toho vždycky zničenej,

když mi někdo napsal, a já si říkal, že musím odpovědět.

Ale pro něho to bylo zajímavé a Nadina historie taky. Byl

o tom pochopitelně od té kolegyně informován. Víte,

ženská, která chtěla umřít — někomu pak připadá zajímavá. A potom mi jednou řek, že už je rozvedený patnáct

let — ostatně měl dceru, s kterou se náramně pyšnil — že

je mu samotnýmu prima a že nikdy nebyl žádnéj svatej

na mostě, ale přece… chápejte. On si řešil svoje problémy

po románsku, ale sem přijel s tím, že by se mu Nada —

eventuálně — mohla zalíbit.

A Nada byla ted jiná. Pořád taková nervní, ale už ne tak

ubohá, a zdravej vzduch jí prospěl.

Tak je to divný, z čeho vznikají tyhle city. Z maličkostí.

Jako by to člověk neznal.

Jenže Ládovi se podařilo střelit vedle. Řek nám na rovinku

pár věcí, pro které se Nada smrtelně urazila — za Zdeňka.

To je právě u ženských zvláštní. Byla to přece ona, která

způsobila, že se leckdo díval na Zdeňka svrchu, ale pokud

ho milovala, nesnesla, aby mu někdo něco vyčítal —-

kromě ní.

Láda mu ovšem nic nevyčítal, jenom šlapal do vajíček…

ale já vám to řeknu.

My jsme pochopitelně od Ládova příjezdu pořád slavili,

večer co večer jsme popíjeli. (Zdeněk byl jako hostitel

vždycky mimořádně obětavej a každému, kdo sem přišel,

otevřel dům, srdce i kapsu. Tak trochu to patřilo k jeho

stylu, zvlášť ted, když už neměl čím se tahat. Ačkoli jsem

ho měl rád a vážil jsem si ho, cítil jsem, že je v tom kus

snobárny.)

Tak jsme se Láďovi předvedli z nejlepších stránek,

a jeho to nechalo zcela chladným, bral to všechno normálně. Ale když mu Zdeněk řek, že za sebou zametli, jen vrtěl

hlavou.

— Propána, to nemyslíte vážně. Vy, vzdělanej člověk.

Zdeněk prohlásil se smíchem, že se s tím nedá nic dělat,

protože prodali byt.

— A za kolik? — Láda jen spráskl ruce. — Sakra, to byl

nápad. A co tu hodláte dělat? Za pár let můžete bejt zdejší

osvětář, ale co do tý doby? To tady chcete pěstovat

králíky ?

Jarda prones s despektem, že králíky nerad.

— Kdybyste měl hlad, jed byste třeba kočky, jinochu, —

řek Ládíček. — Děláte tady v J Z Dé ?

— Všechno bude, — povídá Zdeněk. — A víte co, nechte

naše starosti nám. Jestli budeme zavaleni lavinou, můžete

nám jít zahrát na pohřbu.

— To chcete mít společnej rov? Nebo předpokládáte, že

vás vaše… hm… manželka nepřežije, jako u černošskýho

náčelníka ?

— Nečeká to, ale dopadlo by to tak, — řekla Nada se září-

címa očima. Seděly vedle sebe s Milenou a tvářily se na

něho jako na vetřelce. A mezitím si mezi sebou šeptaly

a držely se kolem ramen, aby videi^ jak to s nimi je.

— Božínku, všechno je nakonec jenom zvyk, — pravil

Láda. — Když patřilo k obecnýmu mravu, aby se lidi pro

svý paničky stříleli v souboji, dělali to, ať jim byly ty man-

želky ukradený nebo ne. Když se nosilo, aby na ně žárlili,

tak žárlili. A když se nosí, aby nežárlili a přáli si volnost,

dělá se to, i když jsou lidský pudy stejný.

— Myslíte, že láska neexistuje, — řekla Milena.

— Ovšemže neexistuje. Existuje pud a kolem toho zvyk-lost… jak se to momentálně nosí. V Orientě například

žárlí jen mužský, a to jen pro forma, že má ty milostný

texty v koránu. Kdyby žárlil skutečně, bylo by se ženskou

zle. A žena nežárlí.

Zdeněk prohodil, že zná Orient z rychlíku.

— Z rychlíku náhodou ne, letěli jsme letadlem. Bóže, to

bylo tak zajímavý. Jídlo ušlo, jen bylo dost kořeněný

a mastný… kolega tam dostal střevní katar.

Nada se zeptala ironicky, jestli byl v harému.

— To víte, paní Labí ková, že jsem si to nenechal ujít.

Jenže ty ženský se do mě zamilovaly a majitel jen koukal,

abych byl co nejrychleji venku. Ale v Káhiře jsem navštívil

1 vzdělanou domácnost. Pán domu byl můj známej, velkej

muzikant a jako syn obchodníka studoval v Paříži. Tam si

osvojil pokrokový názory, což se projevilo i na tom, že měl

pouze idvě ženy. U něho jsem byl tedy na oběd, a když

jsme pojedli, zavolali jsme ty ženy a ony nám přinesly

fajfky. No a potom se nás ta stará… už jí bylo pětadvacet,

náramně zvědavě vyptávala, jak je to u nás, kolik se platí

za ženu, jak to máme zařízeno s rozvody, a já jsem jí to

vylíčil.

— A líbilo se jí to, — povídá Nada.

— Co bych vám líčil, paní Labíková, byly okouzlené.

Okouzlovaly je vůbec rozvody, i z její viny, tam se totiž

ženy nerozvádějí. Když se chce rozvést muž, třikrát zatleská a řekne třikrát před svědky „Propouštím tě,“ a je

rozvedený. A žena sebere svoje svršky a odejde k bratříč-

kovi. Ale na druhou stranu, potíže se starými osamělými

ženskými tam neexistují.

— Skutečně?

— Tu propuštěnou si zas někdo odvede a ještě za ni zaplatí. I starší si někdo vezme, ona totiž taková žena představuje přinejmenším pracovní sílu. Teprve když je stará,

dá ji její rodina zadarmo. Prosím vás, v Egyptě byste už

byla dávno babička, paní Labíková. Ono se říká, že tam

ženský nad třicet odstřeluj ou, — podotkl s upřeným pohledem na Nadu. — Ale já se v Orientě naopak naučil

oceňovat ženy. Každá tam představuje hodnotu, ať je

jaká chce. Já vám povídám, že je všechno jen věc mravu.

Žádnou ženu tam ani nenapadne uvažovat jako vy.

Nada podotkla, že se snad nepředpokládá, že vůbec uva-

žuje — když je žena.

— Ale uvažujete, moc uvažujete. Tam ženy víc cítí… jsou

to víc ženy.

— Spíš asi nižší tvorové, když neznají ani lásku.

— Jak to, že neznají lásku? Co by neznaly lásku? Ze snad

náhodou žijí v polygamním nebo bigamním manželství, co

z toho. Tady to snad není, paní Labíková? Ostatně je to

předsudek, že se ženy v bigamním manželství nesnesou.

Naopak, někdy manželka sama upozorňuje toho svého, že

už je čas, aby si přivedl mladší.

Byl by to rozváděl do aleluja. Klidně, to mu bylo všecko

jedno. Nada se na něho dívala planoucíma očima, a najednou se zvedla od stolu a odešla. Zdeňkovi ty řeči nebyly

také dvakrát po chuti, už kvůli tomu, že Láda tak žvanil

před Milenou. Ale Milena se tomu smála a snažila se repli-kovat, ale dopadalo to naivně. Zdeněk taky nedovedl po-užívat sarkasmu. Doved se rozohnit a rozčilit, ale ducha-plničit, na to ho neužil. A zlobit se pro nějaké řeči u vína…

to by byl blázen.

Za chvíli se šla Milena podívat za Nadou a vrátila se celá

znepokojená, že je Nadě špatně, má prý šílené bolesti hlavy

a pláče.

Co bych vám řek, Láda to na sebe nijak nevztáhl a až

teprve k půlnoci se šel za ní podívat. Milena u ní seděla,

Zdeněk od ní zrovna odcházel. Vešel jsem s Ládou, Nada

ležela v posteli a zmítala se a naříkala, opravdu si myslím,

že to nebylo hrané, byla nesmírně labilní a večer přece jen

dost vypila. Černou kávu nechtěla, dělalo se jí po ní zle.

Láda se k ní posadil, ačkoli se otočila zády.

— Já bych vám trochu namasíroval hlavinku, — povídá

smutně. — Nejlíp, kdybyste si při tom sedla do vany

s vlažnou vodou. Nebo aspoň ručičky si dáte do umý-

vadla. To je výborná metoda. Přineste jí někdo umývadlo

s vodou. — To jsme udělali a ten chlap ji skutečně začal

masírovat. Vískal ji soustředěně v těch jejích blond

vláskách — byla světlovlasá stejně jako Milena, a vydržel

to dlouho. Když jsme se k nim vrátili po půlhodině,

povídali si.

—- Dobrá, dobrá, a proč byste nemohla mít ráda mě? —

povídá Láda klidné, zpracovával jí hlavu a pokračoval

v lehké konverzaci i před námi. — Není to jedno, dušinko?

Tak vidíte. Kdybyste si řekla, a basta, já to s ním prubnu?

Kdybyste si hačla a dala si do vody nožičky. Nechcete?

Božínku… se mnou byste si užila. To by bylo něco jinýho

než dřepět tady… no řekněte, nebylo by to zábavný?

Dovopravdy, koťátko. Já bych vám to klidně navrhnul…

řek bych, momentálně se žádnou nejsem, tak proč bychom

to spolu neprubli, že jo. Ten váš má přece jiný zastání…

vy jste tak hodná, paní Milenko. Já myslím, že už to bude

dobrý.

Jak jsme byli za dveřmi, podívali jsme se s Milenou na sebe

a vyprskli jsme. Milena si cpala kapesník do úst, jak ji to

rozesmálo. — To není možný… Naděžda a on… to není

možný.

— Proč by to nebylo možný. Uvidíš, ještě z toho bude pršet.

Opakovala, že to není možný — a smála se. Na mou duši,

druhým ženským připadá vždycky nemožné, když se

někdo do někoho zabouchne. V životě jsem neviděl holku,

která by si myslela u těch druhých, že je proč, aby se do

sebe zamilovali. Fakt, že nám to oběma připadalo ne-odolatelně komické.

Hned druhý den se ukázalo, že je to nejen možné, ale že

Ládovy akcie stoupají. Milena vždycky ke mně přiběhla

a šuškali jsme si o tom. Pořád jí to připadalo tak směšné,

ale byla příliš mladá, aby mohla posoudit mužského, a já

dobře viděl, že je Láda mužský, který přes svou figuru

u žen šance má. Stejně tomu nikdo nevěřil, ani Zdeněk,

že by se to vyvinulo nadějně. A najednou to tady bylo.

Láda Nadu sem tam před námi líbnul a tvářil se spokojeně

a vesele — se všemi žertoval, a Nada se tvářila rozpačitě

a jen občas upadala do svých melancholických nálad…

chápete, ona trpěla ráda. Tak je člověk vídal všechny tři,

Nada totiž tahala s sebou Milenu, aby Zdeněk viděl, že

ještě není ruka v rukávě. Milena mi o tom vyprávěla

a smáli jsme se — a mně připadalo, že se ta holka bojí

uvěřit, že se Nada vážně rozhodne. Zkusili s ní se Zdeň-

kem už tolik, že se tomu člověk za mák nedivil.

Co bych vám líčil, za krátkou dobu se u nás propaloval

nábytek. Člověk měl dojem, že se Milena se Zdeňkem

znova do sebe zamilovali. Nikdy dřív se před Nadou nepolíbili, sotva se vzali za ruku, tak ji šetřili. A ted Milena

co chvíli sedla Zdeňkovi na klín — a když se vracel, vítala

ho objetím.

O Ládovi a Nadě se Zdeněk vyjadřoval silně pochybovačně, ačkoli si to samozřejmě přál. Řek, že je Nada velmi

citlivá a že těžko bude žít s někým, koho nemiluje.

Třeba se do něho zabouchne po svatbě.

Zdeněk nad tím potřásal hlavou, měl z toho strach. Podle

něho byl Láda hulvát a obyčejný člověk, kdežto Nada byla

neobyčejná (jako ostatně oni také).

Já jsem vám zapomněl říct všechny ty zvláštnosti, o kterých mi Zdeněk vyprávěl, a dokonce jsem tomu věřil.

Telepatie nějak funguje, a zvlášť u lidí, kteří jsou na sebe

nějak zafixovaní. U nich telepatie existovala — mezi

Milenou a Nadou i mezi Zdeňkem a Nadou. Například

prý Nada poznala na dálku, když byl Zdeněk naposled

v nebezpečí; postavil se při kácení nějak nešikovně a padající strom dopadl těsně vedle něho. A Milenu zas jednou

našla, když zabloudila v lese a stihla ji bouřka, a Nada ne-měla tušení, kam šla. Ale já měl dojem, že Láda — přestože

je v tom ohledu tupý — a byl vůbec tuhý jak podešev, má

u Nadi šance. A že se jim Naděnka provdá, za což by mu

byl Zdeněk měl políbit ruku.

My s Jardou jsme byli singloví, a tak jsme se bavili většinou

sami. Chodil jsem ven a kreslil jsem, a Jarda chodil se

mnou, válel se kousek ode mě v trávě, kousal trávu a viděl

jsem, že pořád pekelně přemejšlí.

Byl to moc hodnej a nápadně škaredej kluk. Máma mu

umřela, když byl ještě docela malej, a od té doby o něj

nikdo nezakop a nikdo ho neměl rád, až se s ním seznámil

Zdeněk a vštípil mu ty vyšší zájmy. Jarda měl zájem

o spoustu věcí, hodně čet, měl rád populárně naučný

knížky, že člověk žasnul, co se ten kluk sám naučil. A ted

visel na Zdeňkovi, a pořád jako nevěděl co. To mu bylo

jasný, že kdyby šel do Prahy, že by Zdeňka ztratil z očí.

Ostatní z party ho netáhli, stejně se s nimi kamarádil jen

kvůli němu. Pořád dumal, jak by to udělal, aby se moh

usadit někde poblíž a chodit Zdeňka navštěvovat. Víte,

on to cítil, že trvale tu zůstat nemůže. Byl ted nemožně

plachej a pořád na všechny našňupnutej, dokonce i na

Zdeňka. Ale koho ,měl nejvíc v žaludku, byl Láda. Ten

kluk ho začal úplně nesmyslně nenávidět, až mi to dělalo

starosti, kde se to v něm bere.

— Vždyť je to podčlověk, — povídá jednou, —,patvorť. —

Vymejšlel si pro něho různá slova a jako hádal, co je to za

živočišný druh, ten ,patvor\ — Ale ženským se to líbí. —

Pak se začal šířit o ženách jako o nižších tvorech, ved

zkrátka nesnesitelné, pubertální řeči a já mu dal najevo, že

žvaní.

Povídá, že žena je nejvyšší tvor po člověku — to se mu

náramně zalíbilo. A potom vyhrkne, že je to přece proti

rozumu, že má ted toho ,patvora‘, když měla předtím

Zdeňka.

Měla, a už nemá. Upozornil jsem ho na ten rozdíl.

Prohlásil, že přátelství takového Zdeňka má tisíckrát

větší cenu než cucání toho patvora, jenž mu nesahá ani

po kotník.

Rek jsem, že mluví jak puberťák, a Jarda se urazil, odvalil

se kousek dál a už nemluvil. Od té rozmluvy se začal vy-hýbat i mně a vůbec se nás stranil, sedával zalezlý nahoře

149

a něco psal, nebo si někde chodil, a já kvůli němu víckrát

otravoval Zdeňka, aby za ním šel a sjel ho nebo něco, že je

ten kluk nešťastnej. Zdeněk na něho zrovna neměl čas ani

náladu — a vůbec jsme si žili bohatýrsky, skoro ani jeden

večer jsem nešel spát střízlivěj.

Počasí bylo pořád nádherný, že jsme se v jezeře koupali,

ačkoli voda byla náramně ledová — a jezdili jsme v člunu

a já jen čekal, až si zaplachtím, jsem totiž do lodí fanda, ale

poštěstilo se mi to málokdy. Zdeňkovu plachetku, onoho

Slipa, měl v opravě nějaký pan Pošeptný, místní usedlík,

který bydlel na druhém konci přehrady na chalupě. Stálo

tam roztroušeně pár chalup, ale jinak to byla naprostá

samota, že když jste chtěl na pivo, musel jste do jednoho

rekreačního hotýlku, Lesní chaty, jak se to jmenovalo,

nebo do Bedřichova. Do toho hotýlku jsme se s Ládou

doškrábali, hned si tam nadělal známosti a zpátky ho kdosi

svezl autem. Láda byl samej vtípek, se všemi si potýkal —

jen se mnou si ještě vykal, a pořád nás fotil. Jako pravý

profík s sebou netahal housle, ale fotoaparát, a pořád s tím

blbnul. Fóry, to bylo jeho. Dělal ty fórové fotky kvůli

kamarádům, a vymyslel třeba žertovnou skupinku, že on

s Nadou budou sedět vpředu, Nada bude chovat jeho

nohu na klíně, a Zdeněk s Milenou se budou v pozadí

líbat. Na tu nohu jsme se mu museli všichni podepsat.

Měl na ní už hromadu podpisů, dokonce jednoho známého

dirigenta. Říkal, že mu ta noha přinesla štěstí, a kdyby si

byl nepošramotil koleno, byl by ted na zájezdě a nebyl by

sem přijel.

Ach bože, byly to trapáky, že člověku trnulo v páteři.

Nadě říkal zásadně ,mimino4 nebo ,pusino*. Taky si

myslel, že je vtipný, když na ně volá ,paní Labíková

jedna* a ,paní Labíková dvě*. Nebo Zdeňkovi povídá:

— Ta tvoje první manželka, sákra, já se ti teda divím. Ale

zůstanem kamarády, co? Tak se mi to rýsuje, že budem

švagři, — a různě rozváděl, co tedy vlastně budou.

Víte, já měl mezi kamarády dva, jeden byl malíř a druhý

něco jiného, a ti si vzali d^ě sestry a po čase si je prohodili,

a to legálně, a s dětmi to taky nějak udělali. A zůstali

všichni dohromady nejlepší přátelé a jezdili spolu na

prázdniny. Jim to nevadilo, ale člověk byl z toho trochu

vyjevenej, když zapomněl, jak to k sobě patři. Ale já

nejsem expert přes manželství, v těch věcech jsem vždycky

zvoral, co jsem moh. Tak jsem si ty složitosti moc nebral.

Jen mi bylo divný, že je Zdeněk dost nervózní — a ne tak

spokojenej, jak bych byl na jeho místě já.

— Je to vůl, — povídá jednou, — a bůh mě chraň, abych

štval Nadu do nějakýho zoufalýho pokusu.

— Copak ji štveš? Nešil.

— Její situace by ji mohla doštvat. A přitom není zdaleka

tak černá, jak ji vidíte. My ji nevyháníme. — A vylezlo

z něho, že to Nada tak staví… že to všechno dělá jen

kvůli nim. Já mu řek, že má chmury a myšky a že nemá

cenu, aby si s tím lámal hlavu, co bude potom. Byl přesvědčen, že to může špatně skončit… že zas někam pro

Nadu pojede, až bude zoufalá a zavolá o pomoc. Ať už byl

před ní vinen, ta ženská mu to vrátila i s nádavkem, to byl

můj názor. Mně připadalo, že by měl mít víc ohledů k Mileně, a že už si Milena s Nadou sakra užila. I ted se chovala

bezvadně… dělala jim třetího, když si to Nada přála, a jen

mi pořád povídala, že si to neumí představit a že je Láda

hnusně neomalený a sprosťák. Sedím takhle u ní v kuchyni

a pomáhám jí čistit houby. Žertovali jsme při tom a smáli

jsme se, Milena totiž přišla na to, že jsem sebral a dal jí do

toho prašivku, nejsem totiž na houby expert a dobře znám

jen pár druhů. Rek jsem, že tomu stejně nevěřím, co jím,

ale když už se mají otrávit všichni, otrávím se taky.

— Vážně? To jsi jako Nada a já. Zdeněk houby nejí. Zato

Láda se po nich může utlouct. Budeme jim je posílat do

Prahy.

Povídám, jestli už je to hotovka, a zaklepal jsem to na

dřevo. Zasmála se, ale viděl jsem, že jí to dělá hlavu,

Zdeněk ji těmi svými starostmi nakazil.

— Já si to tak přeju… ale nevím, co ona… když on je tak

hrozne j.

Ujišťoval jsem ji, že to vůbec není tak zlé, a že to pro Nadu

bude zábavné a přinejmenším značná změna. A že je Láda

dobrý fachman a je s ním psina, kromě toho má jistě

v Praze hromadu přátel a bude Nadu vodit po koncertech

a vinárnách a ze zájezdů jí bude vozit punčocháče. Vážně

mě poslouchala… a najednou vyhrkla, že by si pak mohli

zařídit Nadin pokoj jako stabilní pokoj pro hosty a že by

si sem mohla někoho pozvat. Bože, tak to tedy bylo.

Ukázalo se, že ze svých známých tu ještě nikoho neměla.

Člověk záviděl chlapovi, pro kterého nějaká holka tohle

podstoupila. Bylo fakt na čase, aby začali se Zdeňkem

myslet na sebe, zkusili už dost.

— To ty ani nevíš, — a zase na mě tak pohlédla.

— Je strašně fajn.

— To je. — Na její tvářičce se objevil takový zasněný

výraz, a já věděl, co kvůli Zdeňkovi už vystála, a vážil jsem

si jí proto.

— Neříkal ti Zdeněk nic… jestli už mluvil s Jardou?

Nevěděla, ale řekla mi, že u Jardy to bude asi žárlivost…

on prý na Nadu trochu bral už v Praze, když ho učila. Já

jsem to sice nepozoroval, spíš jsem měl dojem, že jestli tu

Jarda na někom lpí celým srdcem, pak je to jen Zdeněk,

ale nemělo cenu dumat o příčině, proč se žere. Žral se, ale

na mě zrovna nečekal, mně bylo jasný, že čeká jen na kamarádské vynadání od Zdeňka, a pak že bude zase

normální.

Zdeněk mě tím štval a zlobil mě i tím, že pěstoval tajemné hovory s Nadou, a člověk si byl jistý, že mu to ta

ženská ještě osladí, jak bude moci. Při jedné příležitosti

jsem ho sjel, co se do něho vešlo. Namích jsem ho a do-cílil jsem jen toho, že se přede mnou uzavřel. Stejně to byl

zvláštní člověk a byla to pravda, že Láda a on jsou nebe

a dudy. Láda se mu nemoh rovnat ničím, ani figurou ne,

Zdeněk byl chlap a kromě toho byl schopný hlubokého

citu a žil silným a svojským niterním životem, což bylo

následkem — jak on říkal, kopance do břicha. A vůbec za

něčím šel a něco hledal… víte, Zdeněk skoro pořád myslel

na smrt. Ta myšlenka mu nebyla cizí, naopak, zabýval se jí

často a jednou mi řek, že mu není nepříjemná. Kdežto

Láda na smrt pomyslel sotva, a vidíte… byl to on, komu

to bylo přisouzený.

V pátek jsem vstal hodně pozdě, anžto jsme to večer pře-táhli. Vykoupal jsem se, nasnídal a šel jsem nahoru malovat. Milena pro mě přišla k obědu, ale byl jsem zabranej

a nechtělo se mi. Sešel jsem dolů, až mě vyhnal hlad, v kuchyni bylo prázdno, nádobí umyté. Celou dobu předtím

jsem je střídavě slyšel, Ládu, Milenu i Nadu, a podle

halasu, co tropili, je Láda fotil. Našel jsem si něco k jídlu

a šel jsem ven. Ládu jsem objevil za chalupou, seděl tu

s brokovnicí na číhané. Měl na sobě jen tričko a krátký

kalhoty, a s tou puškou měl klasickou ránu. — Vy jste tu

opuštěnej, — pořád jsme si ještě vykali. Rek, že tu viděl

ve stráni lasici. Pokud ovšem vůbec poznal, že je to la-sička.

— A kde jsou všichni?

Odpověděl, že děvčata odešla za tím Pošeptným pro lod,

prý už to včera vzkazoval. Bylo jasné, že s tím hned tak

nepřijedou. Pošeptný měl chalupu při jezeře, ale chodilo se

tam pěšinou vrchem. Chvíli jsme o tom mluvili a Láda

dumal, jestli se tam nemá také vypravit… sám se tu nudil.

— Nechcete, abychom si dali malej špacír a zakončili to

v hotelu? To víte, se mnou není žádná túra, ale na pivo

bych dolez třeba po čtyřech. To mě neznáte. Poslouchejte, Horáci, kam jdete?— zahalekal za mnou, když

jsem oacházel.

Pamatuju se, že když jsem se otočil, viděl jsem ho stát

před chalupou. Vypadal šíleně legračně. Zavolal jsem

na něho — ahoj! a on mi pokynul rukou.

*

A já se vydal sám na hřebeny a dostal jsem se dost daleko,

už proto, že člověk věděl, že je to naposledy a že zítra

odjedu. Chtěl jsem totiž odjet před nedělí, protože neděle

nemám zvlášť rád, a ještě ke všemu čekali návštěvu, měla

se vrátit s auťákem ta jistá Nadina kolegyně ze školy, a já

na ni nebyl ani za mák zvědavý. Tak jsem si toho chtěl

ještě užít a šlapal jsem ostrým tempem přes Černou horu

až někam ke Smědý, jako kdybych měl v úmyslu dojít

v noci do Polska. Byla to krásná cesta, až na to, že jsem

potom pekelně promok, chytla mě bouřka a zpátky jsem

šel valný kus za tmy a trochu jsem bloudil. Byl jsem moc

rád, když jsem dorazil domů, moc rád. Otevřu dveře,

vejdu rovnou do kuchyně, a vidím je tam všechny u stolu,

ale už byli po večeři. Myslím si, jak jim budu líčit, co jsem

zažil, a vtom Zdeněk povídá:

— To je dost, že jdete. Kde jste byli?

— Jak to, byli?

— Ty jsi nebyl s Ládou?

V tom momentě jsem se lekl jako všichni. Pochopil jsem,

že byli všichni přesvědčení, že jsme byli spolu. Až ve mě

hrklo.

Zdeněk vstal od stolu a rovnou si oblíkal kabát. — To je

sakramentský… moh někde upadnout s tou nohou. Já si

byl jistej, že je s tebou.

Ukázalo se, že když se Zdeněk odpoledne vrátil z práce,

nenašel tady nikoho, ani děvčata, ani Ládu, ani Jardu,

pochopitelně.

— Ještě jsem si říkal, že jste pitomí, všichni si zmizíte

a necháte barák odemčený.

— Tak já jdu s tebou.

Nada vstala taky, Milena se začala obouvat. Jarda tu stál

jen v košili a v teplákách, jeho kalhoty se sušily u kamen

a viděl jsem, že si je honem navléká mokré.

— Já tedy nechápu, kam moh jít, — řekl Zdeněk mračně,

když jsme vyšli z chalupy.

— Do hotelu. Chtěl, abych tam šel s ním, ale neměl jsem

náladu.

— To je tedy pitomec. Vracet se odtamtud za tmy s tou

nohou, pitomec.

Stáli jsme ve tmě a v mokru a nevěděli jsme co… Děvčata

prý napadlo, že se moh Láda za nimi vydat přes les k Po-

šeptnému, a že mu mezitím ujela, než tam stačil dojít.

— Přivezli Slipa?

— Jo, Slip je tady. Přijely s tím v půl osmé, v dešti a skoro

za tmy. Ale jen ženské, Jarda přišel sám. A jen málo před

tebou, čertví, kde chodil. Já jsem zaleh, hned jak jsem

přišel z práce. Tohle je pěkná věc.

Vtom k nám přišla Nada. — Zdendo… vy jděte s Horá-

cem do hotelu a my půjdem s Milenou k Pošeptnýmu.

Jestli ho chytla bouřka, věř tomu, že bude tam.

— Vy nepůjdete, a dost debat.

— Došly bychom tam s Milenou.

Pamatuju se na její hlas, chraplavý a s hrdelním přízvukem.

Zdeněk s ní mluvil přísně, ale Nada ho oslovila ve chvíli

nouze zcela manželsky. — Bude tam, uvidíš. Dolez určitě

k Havlíkovým na chalupu a pije tam grog.

— Nešel by sám tak daleko.

— To ho neznáš.

Zdeněk si šel pro kolo, když mě napadlo se podívat, v čem

se vlastně Láda vydal z domova, a zjistil jsem, že jeho normální kalhoty, pršiplášť, sako a všechno zůstalo ve skříni.

Láda měl na sobě tedy jenom to, v čem jsem ho naposledy

viděl. Dost mě to vyděsilo. Na věšáku jsem našel Zdeň-

kovu pušku, Ládův fotoaparát a za chvíli jsem dole objevil

Ládovu vycházkovou hůl, o kterou se vždycky opíral.

Když jsem vytáhl hůl z věšáku, Milena a Jarda přiběhli

a dívali se na mě, ale myslím, že jim nedošlo, co to znamená. Držel jsem Ládovu hůl v ruce, když se vrátil

Zdeněk, připravený na cestu.

— Tak co je.

Řek jsem, že Láda má na sobě jenom tričko a krátký man-

šestrový kalhoty, a hůl že nechal doma.

— A co… ? Q) tím myslíš?

Jestli tedy vůbec někam šel.

— To je absurdní. Musel se někam vydat… to je směšný.

— Počkej… — Nada si vzpomněla, že se Láda seznámil

s nějakými lidmi v Lesní chatě, a že není vyloučeno, že sem

pro něho přijeli vozem. Mluvilo se o tom, a najednou mě

napadla hrozná myšlenka.

— Je tady člun?

— Je, jistě, co by nebyl, povídá Zdeněk s úžasem.

Zeptal jsem se ho, jestli se dival, jestli je člun na břehu.

— Je… jistě. Co mluvíš.

Poděsilo to všecky. Milena vykřikla — Nado! — a chytila

se jí kolem krku. Nada ze sebe nedostala zvuk, a přitiskly

se k sobě jak dvě děti. Zdeněk vyšel ze dveří s baterkou

v ruce. Šel jsem za ním bez světla, Jarda klopýtal za námi

a svítil mi pod nohy. Noc byla tmavá, počasí se změnilo

a bylo škaredě, silné to foukalo. Naše chalupa stála kousek

od cesty pod strání, asi tři sta metrů od břehu, který byl

úplně zarostlý, a u pobřeží stálo několik velikých vrb. Ale

vlevo Zdeněk vysekal křoví a zřídil tu primitivní kotviště

s lávkou, z které jsem sám skoro denně skákal, všude tady

byla hloubka a člověk nemusel mít strach, že si nabije.

Ostatně dál se to svažovalo strmě dolů. Člun ležel obvykle

na plácku na břehu, ani jsme ho na noc neuklízeli, nebylo

proč, kdo by ho ukrad? Někdy tu zůstala přes noc Nadina lenoška a ženské si tu věšely na vrby ručníky.

Taky jsem uviděl něco bílého v křoví, a byl to asi ručník.

Uslyšel jsem Zdeňkův chraptivý hlas — Člun tu není. —

Měl jsem pocit, že je konec. Ale Zdeněk se ozval znova.

Povídá, že s tím přece jen moh Láda někam dojet, proč by

nemoh… člun byl perfektní.

Ale byl zoufalý…

Vylez jsem na lávku a svítil jsem pak jeho baterkou po

hladině… nikde nic nebylo vidět, jen vlny. Bylo to drása-jící. Pak jsme s Jardou vlezli do Slipa… plachta byla pří-

šerně mokrá a těžká jak cent, a moc jsme s tím neuměli.

Potom Zdeněk odešel s tím, že dojede na kole za Havlí-

kem a k Pošeptnýmu.

Co bych vám líčil, já na to mám vzpomínku jen matnou,

jak jsme s Jardou blbli na té lodi, zvládali jsme to špatně,

utopili jsme i baterku. Nemožně to s námi házelo, ale

přesto jsme pořád křižovali kolem… tak daleko, jak asi

obvykle Láda plaval, a několikrát jsme se málem převrhli.

155

Jednu chvíli jsme uviděli v dálce nějaké světlo, asi od lodi,

a volali jsme, ale byla příliš daleko, aby nás slyšeli. Motali

jsme se v tom beznadějně, až jsem nějakým špatným

grifem udělal, že se urvalo ráhno, a měli jsme co dělat,

abychom to dostali ke břehu. Vrátili jsme se vyplivaní

a úplně zmáchaní, Jarda sotva stál na nohou. Pak vypuklo

čekání… nikdo z nás nešel spát. Zdeněk se vrátil až v půl

třetí v noci. Přivezli ho orgáni z Liberce, co mezitím

dorazili, a už s nimi mluvil, ostatně… já slyšel ještě pozdě

v noci na jezeře hrčení motorky. Byl to motorový člun,

který přivezli nákladákem, a to hrčení jsem pak slyšel celé

dva dny, jak motorka křižovala po jezeře. Moh jsem se

z toho zbláznit. Zdeněk vešel, v obličeji kamenný výraz.

Člověk hned věděl, kolik uhodilo. Milena se mu chtěla

vrhnout kolem krku, ale on ji odstrčil a obrátil se k Nadě

— vzal její ruku do obou a povídá zlomeně — Je dokonáno. Nada se na něho podívala, ale pak se otočila a šla

pryč. — Jděte spát, — povídá. — Mileno, jdi za ní. — Byl

docela mimo sebe. Pak jsme ještě otevřeli poslední žitnou

a napili jsme se společně s orgány, poseděl u nás nějaký

mladý poručík, jmenoval se Kuneš, sympaťák, a s ním

přišli ještě dva. Zdeněk byl polomrtvý a hned se mu začal

plést jazyk… měl toho dost.

Tak jsem se kus po kuse dozvídal, co se stalo. Zdeněk

zabouřil na Havlíka, společně šli k Pošeptnýmu a vzbou-

řili lidi, pochopitelně nikdo o Ládovi na člunu nic nevěděl, ani ho neviděli. Jen se chytali za hlavu, že do toho

sedl, když měl tu nohu, což jim Zdeněk řekl. Někdo jel

zatelefonovat pro orgány a mezitím vyjely dvě pramice,

Zdeněk se synem Pošeptného na jedné a Havlík ještě

s někým na druhé. Výhled byl špatný, tak křižovali, svítili

lucernami a hledali, a asi po hodině hledání Havlík vykřikl. Uviděl, že na vodě plave pádlo, a to pádlo byla jediná

věc, kterou po Ládovi našli. Člun hledali marně, a chtít

vylovit z té hloubky Ládovo tělo bylo naprosto nemožné,

o to se ani nepokoušeli a vrátili se.

Bylo to otřesný pomyšlení — na to, co se mu stalo. Láda

totiž z člunu jen tak nesklouzl ani se s ním nepřevrátil.

Kdyby bylo došlo jen k tomu, byl by se člunu zachytil

a asi by se byl zachránil. Člun musel dostat náhlou závadu,

nic jiného nebylo možné. Nejspíš mu praskl ve slepova-ném švu nebo se už na břehu odlepila záplata, a Láda si

toho nevšiml. To se muselo provalit až na vodě a tak

daleko, že člověk nechápal, jak se vůbec moh odvážit

na tom krcálku na jezero; u nás se s tím plácal vždycky jen

kousek od kotviště. Jisté je, že mu z člunu začal unikat

vzduch a byl konec. Guma jde ke dnu jako kámen, a s tou

sádrou Láda nemoh plavat, ostatně sádra taky pořádně

ztěžkne, jak se napije vodou.

Byl jsem v limbu, když jsem šel spát, a když jsem se

vzbudil, slyšel jsem na jezeře motorku a došlo mi, že se mi

to nezdálo. Druhá postel byla prázdná. Jarda už byl dole.

Sešel jsem dolů jak pytlem praštěnej, a v kuchyni jsem

uviděl Nadu, jak zadělává na něco v zadělávací míse. To

už je takovej divošskej zvyk, že jak někdo umře, ženské

začnou vařit, ať se kolem děje co chce.

— Kde je Zdeněk. — Milena mi povídá, že jel telefonovat

někomu do Prahy.

— A Jarda?

— Ten tady někde bude, — ale řekla to rozpačitě, jako že

neví, kde by moh být. Obě měly zarudlé oči a bylo na nich

vidět, že celou noc nespaly. Ale ženské jsou po některé

stránce odolnější než chlapi, s tím jsem se mnohokrát

setkal. Ted spolu vařily a potichu se bavily, a já si k nim

přišed a nevěděl jsem, co říct, ani co udělat, a stejně to

bylo jedno. Zeptal j sem se, jestli Jarda po včerej šku nenastyd.

— Je v pořádku, jenom…, — Nada se přitom podívala na

Milenu.

— Tak co je.

— Něco si řekli se Zdeňkem.

A pak mi vysvětlila, že se Zdeněk zlobil, že si Jarda tyká

s jeho puškou.

— To víš, Jarda myslel, když ji půjčoval Ládovi, že by ji

půjčil taky jemu, ale v tom se splet. Zdeněk se zlobil, že na

ni nemá co sahat. Když s tím neumí…

— A proved mu s ní něco ?

— To ne, ale musel z ní vystřelit, když v ní Zdeněk našel

prázdnou hilsnu. Když Jarda ani neví, jak se to otvírá…

— Ted někdy z ní vystřelil?

— Jak já to mám vědět, — řekla Nada. Milena jí podržela

mísu na stole a Nada se do těsta pustila vařečkou.

— A ted někdy mu ji bral?

— Já nevím, ale Zdeněk tam zrovna přišel, když ji chtěl

Jarda pucovat.

— Jak to, chtěl?

— No, chtěl. Jarda byl právě u Ládi v pokoji a něco s ní

dělal, když tam přišel Zdeněk. Prosím tě, to je přece

jedno…, — a pak jsem slyšel jen rány, co dostávalo těsto.

Strašně mě to znervózňovalo, strašně. Prosil jsem je, aby

přestaly a mluvily se mnou lidsky. Nada přestala bouchat.

— A co chceš od nás slyšet, — povídá hystericky. — Co já

mám udělat ? Nebo snad za to můžu ? Nechceš mi náhodou

říct, co budu dělat… kam mám jít ? Kam já se mám zavřít,

aby ke mně nikdo nemoh? — Už jsem měl nahnáno, že se

mi tu rozpláče, ale Milena pustila mísu a objala ji oběma

rukama a chlácholila ji jak malé dítě. A sama taky začala

plakat.

Já byl z toho blázen, ale sotva jsem vypadl, volaly mě

zpátky a už zase míchaly těsto a přitom se radily o vaření.

Milena mi později svěřila, že Nada to zprvu brala dost

klidně, ale k ránu na ni zaklepala a potom musela Milena

u ní sedět a držet ji za ruku, protože Nada pořád mluvila

o sebevraždě a s pláčem opakovala, že už tady nemůže

zůstat. Ale ted už se uklidnila a ostatní spraví Zdeněk, až

se vrátí. Jen mě prosila, abych ted od nich neodjížděl, což

jsem slíbil večer Zdeňkovi.

Byl to slib, který jsem neprozřetelně dal, tak jsem zůstal, ale

nebylo to k přežití. Měli jsme návštěvy, zastavovali se

u nás lidi, znova přišli orgáni a celý čas hrčela na jezeře

motorka, ted už zbytečně. Ten poručík Kuneš říkal, že na

místě, co se objevilo pádlo, je hloubka kolem osmnácti

metrů, a že tělo najít nemohou, ledaže by se nasadila parta

potápěčů, a i tak to bylo dost obtížné, protože pádlo

mohlo být zahnáno větrem a museli by prohledat značný

areál. Ten člověk se nám ještě omlouval, že to nemohou

E

odniknout. Mně to připadalo jako šílenství, když bylo

aždému jasné, že je Láda stejně mrtvý.

A znova se mluvily řeči. Zdeňka jsem obdivoval, že o tom

svede ještě mluvit, ale být to muselo, protože se u nás

zjevily nějaké příbuzné od Plečků, sestra a teta tuším,

a když je člověk viděl s našimi ženskými pohromadě, měl

chuť se štípnout. Ale zvládlo se všecko. To máte někdy

neuvěřitelné. Člověk by dlouho dumal, co v takové situaci říct, ale ženská jen stáhne obličej a natáhne k té druhé

ruku, a už je to samozřejmé.

Vyšetřování proběhlo rychle a ani nás moc nepotrápili —

chápete, když šlo jasně o malér. Ale já si stejně lámal

hlavu, jak se to mohlo stát. Se Zdeňkem jsme se shodli, že

Láda už byl nejspíš s člunem pryč, když se Zdeněk vrátil

z práce — a pochopitelně, nešel se přesvědčit, jestli je člun

na místě. Děvčata už byla v tu dobu na cestě k Pošeptnému

a Jarda nebyl celý den doma. Dost se hovořilo o tom, že je

divné, že nikdo na břehu neslyšel výkřiky a volání o pomoc, ale skutečně se nenašel člověk, který by ho byl

zaslechl. Ve všední den jste měl břehy jak vymetené a snad

Láda ani dlouho nezápasil. Voda je v jezeře ledová i v dobrém počasí, a jestli ho chytla křeč, bylo to odbyto rychle.

Nakonec se napsalo — podle Zdeňka, že Láda si člun přihusťoval a došlo k poškození na základě toho, že ho přehustil přes hranici únosnosti. Dneska se vyrábějí čluny

s několika vzduchovými komorami, ale tohle byl člun

sice pěknéj, ale zánovní, starýho typu.

Nad čím mně zůstával rozum stát, byla ta vzdálenost…

ale stalo se, a tak se to celé skončilo. Obě Ládovy příbuzné

nám dost vyčítaly, že jsme ho vůbec nechali do toho

sednout, ale koho to napadne, říkat dospělýmu chlapovi,

co má a nemá dělat. Nada si vyžádala od nich Ládovu

fotku a myslím, že si je úplně získala. Ale jinak člověk

žasnul, jak se tu všechno vrátilo do starých kolejí. Sotva

návštěvy odjely, začaly ženské večer štrikovat a Zdeněk

u nás seděl s knihou, až nad tím zdřímnul a šel si lehnout.

Čertví, Nada rezignovala rychle a někdy se člověku zdálo,

že v úloze trpitelky je víc doma a že se jí snad i ulevilo.

Ale kdo z toho začal šílet doopravdy, byl Jarda. Jen já

jsem věděl, že jeho chování začíná být na hranici normality, jinak se po celou dobu návštěv choval slušně. Ukázal

se, pozdravil a zase šel, ale uvědomil jsem si, že ho Zdeněk

ani nikomu nepředstavil jako svého přítele, což vždycky

dělával. Jarda celé hodiny proseděl nahoře v podkroví

a pořád něco psal, a pokaždé se na mě tvářil, že ho vyru-

šuju. A když jsem se ho zeptal, co píše, začal náramně

sebevědomě o nějakém odtažitém filosofickém problému,

a usmál se, když mě tím uzemnil. Přišel třeba s tím, že jestli

existuje — nic, neexistuje vůbec cokoli, protože sama

existence nicu popírá existenci čehokoli. Nebo přišel na to,

že neexistuje minulost. A zas to odůvodňoval takovou

podivnou scholastickou logikou (a jistě ani nevěděl, že je

to scholastika). Budto věci byly, nebo nebyly; jestliže byly,

nemohou přestat být, ledaže by se zničovaly. Jakmile se

popře — nic, předpokládaje, že něco existuje, existuje

všechno donekonečna. Potom mi vysvětloval nějaké složité spekulace s časem. Věděl jsem, že si někde přečet populární výklad z Einsteina, ale že ho zná z rychlíku stejně

jako já. Relativita času a všechny tyhle záležitosti ho fasci-novaly, ale stih se sotva doučit středoškolskou matiku,

ačkoli myslím, že musel být sakra nadanéj, když se to

všechno doučil sám. A ted mi hodil problém a díval se

na mě, co tomu řeknu. Já mu povídám teda tvrdě, že podle

mě to žádnej převrat ve filosofii nebude.

— No přirozeně, dneska ne, samozřejmě, — povídá, jako že

je mu jasný, že dnes na to není vhodná doba.

Řek jsem, že tomu nerozumím, ale on že tomu taky nerozumí. Nato mi strkal pod nos nějaký počítání, byly v tom

značky pro nekonečno, a začal mi dokazovat, že jeho

postup je správnej a že jeho výklad je důsledek matických

výpočtů. Viděl jsem, že popsal hromadu papírů takovým

drobným, sotva čitelným písmem. Povídá, že to má radši

než psát do sešitu, a že potom ty věci přepíše na mašině

a někomu to ukáže. Ptal jsem se ho, jestli toho nechce

nechat a jít se se mnou projít. Nechtěl, jen se ptal, jestli

jsou ti lidi ještě dole. Tak se mi to celý nelíbilo. Když jsem

šel spát, ten kluk na tom ještě kutal. Přitáh si stůl s lampou

k sobě, aby mě nerušil, a kdykoli jsem se v noci vzbudil,

viděl jsem, že sedí a píše, jako by měl hrozně naspěch, aby

to stihnul.

O Ládovi isme spolu vůbec nemluvili. Vzal to prostě na

vědomí a byl tak upřímný, že se netvářil, že mu na tom

záleží. Ale já nikdy nezapomenu na obličej toho kluka, jak

tam seděl a zaujatě počítal. Jeho obličej byl jak vyměně-

nej… unik z toho všeho jinam, výpad z toho svýho

zbabranýho života do světa idejí, co byly asi vedle, ale on

se v tom vyžíval, jako kdyby nebyly vedle. Námaha je

stejná, ať děláte dobře nebo špatně, i v kumštu je to stejný.

Se Zdeňkem jsem o něm mluvil… počkejte, to už bylo

tehdy, když všechno odjelo a byli jsme zase sami. Slíbil

jsem Zdeňkovi, že tu zůstanu do konce příštího týdne,

a pak jsme měli jet do Prahy spolu. Povídám, že se mi

Jarda nelíbí, a že myslím, že ho ta věc sebrala víc, než se zdá.

— O tom nepochybuju, — přitom se na mě podíval nějak

divně. A hned nadhodil, že to Jardovi přestává dělat

u nich dobře, a že by mi byl vděčnej, kdybych mu něco

našel, a kdybych ho v Praze někde přechodně zastrčil. To

se řekne, přechodně ubytovat; já ho moh vzít leda k sobě

a v ateliéru jsme bydleli se Štěpánem. Ale slíbil jsem, že to

vysonduju, a jestli nebude proti, vezmu Jardu k nám.

— To bych ti byl moc vděčnej.

Řek jsem, že by ale Jarda neměl mít dojem, že mu začal

být na obtíž, když ho tak dlouho nechal při tom, že je to

v pořádku.

— Bez obav. To se vyřídí.

Dotklo se mě, jak chladně prones, že se to s Jardou vyřídí,

a povídám, že dobře ví, že ten kluk za sebou spálil mosty

jen kvůli němu.

— Dobře, dobře, — a když jsem do něho dál mluvil, řek

mi na půl huby, že nejsem docela informovaný a že nevím

všecko. Nevěaél jsem, oč jde — asi o něco, co si mezi sebou

řekli. A tak jsem ho nechal.

Žít, to jsme žili jako předtím, ale řeknu vám, že jestli

člověka něco deprimuje, tak to foukání do uhlíků, když už

v tom nic není, rozumíte? A tohle lidi dělají s oblibou.

Chlapi většinou ne, to je spíš ženský zvyk, žádná ženská

se vám nemůže smířit s tím, že něco už není, jak to bylo…

znáte to přece. Ty sedánky při svíčkách a čtení nahlas, a já

nevím co ještě, člověk cítil, že to nemá cenu, a přesto

ženské Zdeňka požádaly, aby nám zase předčítal, a mně to

šlo pekelně na nervy. Víte, ono to vypadalo, že se chtějí

za každou cenu vrátit k tomu životu, jaký tu vedli, než se

Láda objevil. Jarda s námi seděl jen jedinkrát, když jsme

měli bramboráky, asi ho přilákala dolů ta vůně. Jinak jsme

mu jídlo schovávali, a bral si je, kdy chtěl. On tam chvíli

sedí a přehazuje si bramborák z ruky do ruky, aby se ne-spálil, a když ho konečně sněd a byl úplně zamaštěnej,

začal něco blekotat a chtěl Nadě políbit ruku. Řekla mu,

aby se šel napřed umejt a… zkrátka z toho vznikl značný

trapák, protože Jarda začal dělat opičky, aby se nedal do

breku, a chtěl Nadu opravdu líbnout. Obě se začaly smát,

ale Zdeněk na něho zařval a mně bylo jasný, že to tak

dlouho jít nemůže.

Ale já zapomněl říct, že Jarda Zdeňka rozčiloval ještě

skrze jinou věc — Jarda si ted vzal do hlavy, že bude

jezdit na Slipu. A skutečně na něm jezdil, ačkoli měl Slip

ráhno urvané a plachta visela přes břevno v kůlně za chalupou. Budto Jarda seděl nahoře a spisoval, nebo šel

k vodě, odvázal Slipa, vlezl dovnitř a pak jsme ho viděli,

jak jezdí po jezeře jen tak s pádlem, ale moc to neovládal,

někdy se točil Slip na místě jako káča. Pádel jsme měli

v kůlně několik, čtyři myslím, ted tři, protože Ládovo

přišlo nevím kam. Zdeněk Jardovi kůlnu zamkl, ale on si

161

ji zas otevřel. Člověk moh vzít na to jed, proč to dělá —

Kuneš nám totiž řek, že se tělo možná objeví časem na

hladině samo, většinou za takových pět šest dní — a tak

si člověk moh spočítat, co Jarda hledá. Zdeňka to ukrutně

rozčilovalo; byl tak nervózní, že se chodil každou chvíli

dívat na vodu, jestli tam Jarda ještě je. Viděl jsem na něm,

že ho rozčiluje vůbec pohled na vodu.

— Heled, vždyť se mu nic nemůže stát, — povídám, když

Zdeněk zas výběh a potom jsme stáli spolu v dešti u kotviště. Jarda se motal se Slipem jen nějakých dvacet metrů

před námi, zabíral mohutně pádlem, až se Slip nakláněl

na stranu.

Byl to divnej pohled… to černý jezero, stráň naproti a ta

malinká lodka.

— To je mi jasný… ale já to stejně nesnesu.

Tak proč mu to neřekneš. Řekni mu, že to zakazuješ,

a hotovka.

— To neudělám. Nemám mu co přikazovat.

— Ale proč, odkdy ?

Prones s hrozně divným přízvukem: — Prosím tě, neptej

se mě, bud tak dobrej, neptej se… mám svoje důvody. —

A když jsem chtěl znát ty důvody, strčil hlavu mezi ramena a otočil se zády. A pak se couravým krokem vrátil

domů, ale za chvíli jsem ho slyšel v prvním patře, jak

otvírá okno, vykláněl se a díval se ven… určitě zas sledoval Jardu. Měl jsem docela nahnáno, co bude, až se

Jarda vrátí. Bylo mi jasné, že přese všecko ten kluk Zdeňka

strašně miluje, a šel jsem za ním, abych to Jardovi něiak

vypígloval. Vešel jsem do pokoje, byl to Nadin, a vidím

Zaeňka, jak stojí v okně zády ke mně a dívá se ven. Bylo

tu šero, venku cedilo jak z konve. — Zdeňku, — povídám,

a pak jsem se ho ptal, co má proti Jardovi. Myslel jsem, že

přijde s tím, že už je Jarda u nich moc dlouho a že se chová

nemožně, nebo tak něco. Zdeněk se na mě podíval, zavřel

okno a šel se přesvědčit, jestli není někdo na chodbě.

— Tys to chtěl… já ti to řeknu, ale napřed mi slib… —

Slíbil jsem samozřejmě, že si to nechám pro sebe.

— Člověče… já mám na něho důvodný podezření, že má

na svědomí Ládu.

—- Nešil, povídám. Neblázni, to je šílenství… vyloučeno.

— Tak přestaň a vyslechni mě, — a začal mi šeptem vyklá-

dat, co jsem nevěděl, a co neřek vůbec nikomu, že totiž

slyšel při návratu, když byl na cestě v lese asi dva kiláky

od nás, jak někdo vystřelil z pušky. Na jezero neviděl, ale

slyšel zřetelně, že to prásklo jako směrem odtud.

— To nemohlo být od nás, — povídám s hrůzou, — jak to

od nás ?

— Já nevím přesně, odkud to bylo, — a povídá úplně bez

sebe, — ty to nemůžeš vědět, ale já ho přistih, že flintu

otírá hadrem. Já mu ji vzal z ruky a on začne blekotat, že

se na ni jen díval… a já to otevřu a vypadne mi prázdná

hilsna. To by byl Láda nenechal, ten tomu rozuměl.

Kristeježíši, a já jim to neřek a říct nemoh. Víš to jenom

ty. Ten den se Jarda až do večera potuloval — a vrátil se

bůhvíkdy. Já myslel, že to bouch Láda, rozumíš. A když

jsem ho nenašel doma, řek jsem si, že to možná bylo

v lese… ted už je na to doba. Ale já už nemůžu… já se na

něho nemůžu ani podívat.

— Kriste, copak by ho byl trefil.

— Jeho snad ne, ale člun.

Úplně jsem zledověl.

Pamatuju se, jak jsme sedli a probírali jsme to a mně z toho

bylo zle, ačkoli myslím, že se Zdeňkovi ulevilo, když s tím

přestal být sám. Ten chlap vstával a chodil po cimře, bil se

v prsa a ved strašný řeči… potřeboval si ulevit. Říkal, že

to Jarda udělal ze žárlivosti — že dobře věděl, že Ládu

nenávidí, a že je to jeho vina, že tomu nezabránil. Fakt, že

jestli Jarda na někoho dal a někoho miloval bezmezné

a oddaně, pak Zdeňka.

— Samo, že neuměl moc mířit, ale odjistit a střílet jsem ho

učil, jako všecky… jednou, čertví… když tu v okolí

někoho přepadli a já se o ně bál, rozumíš? Bůh mě zatrať,

že jsem mu to ukazoval. A u brokovnice máš slušnéj

rozptyl. Jestli člun chyt pár broků, byl konec… šel

ke dnu. To muselo tak být, že Láda nechal pušku dole…

posloucháš mě? Ale to je vražda, — povídá mi šeptem.

— Úkladná vražda, protože ho musel sledovat po břehu

tak dlouho, až ho dostal na mušku. A já to vím… a ne-mám tu kuráž, abych ho šel udat. Nemůžu…

Věděl jsem, proč nemůže — kvůli těm dvěma.

— Když si představím, co by z toho bylo, radši bych nežil.

Stejně si na nás ukazujou prstem. Milena to nese statečně,

ale jak by snesla tohle, je u boha.

— Ale nemáš jistotu, — povídám, já se chytal nejistoty jak

spásy. Pořád ještě bylo možné, že z pušky vystřelil Láda

sám, ještě než se s člunem vydal za nimi, a utopil se ne-

šťastnou náhodou. Zdeněk sám předtím návrh tu mož-

nost, že si Láda člun přehustil a že mu praskl.

— Ne. Nevěděl, jak se to dělá, — řekl temně. — Já jsem

lhal… to se stát nemohlo. Vyloučeno. A nemuč mě, už je

dost toho mučení… já ho přistih, že má strach.

Zeptal jsem se ho, co chce dělat, zavrtěl hlavou a jen po-trhl rameny… tak jsem ho nechal a vylez jsem ven. Bylo

mi zle, sám jsem si vyčítal, že jsem včas nezasáh. Přitom

člověku docházelo leccos, hlavně to, jak se Jarda změnil

od Ládovy smrti, ačkoli mu na něm nezáleželo. Tak člověk

začal chápat, proč ta matika, proč ta sofistika s ničem,

proč ten útěk do snů. Byl bych s Jardou promluvil hned,

ale Zdeněk mě zavázal, že nesmím.

Večer jsem byl v Bedřichově v hospodě, a když jsem se

vrátil, ten kluk chrápal, na stole měl poházené svoje spi-sy a zbytky jídla. Já to vážil v hlavě, co dělat, ale pak jsem

si řek, že když z něho ted vymačkám přiznání, co potom…

to bylo to nejhorší. Já vám řeknu, že mi nahnalo strach to

slovo, které vyslovil Zdeněk, že šlo totiž o úkladnou vraž-

du a ne zabití v afektu. Ten kluk musel Ládu skutečně sledovat a vystřelit na něho ze zálohy. Toho jsem se zděsil, co

by za to moh dostat, a řek jsem si, že musí mít napřed papír,

že není příčetnej, protože byla otázka, jestli by se nedokázalo,

žepříčetnej byl. Já o tom pochyboval, a když jsem se tak

na něj díval, přebíral jsem si v hlavě, že mu to dosvědčím,

že měl duševní poruchu, a na kterýho doktora půjdu,

abych mu toho kluka předhodil. Jinak jsem mu pomoct

nemoh, a v tu chvíli už vůbec ne. Byl jsem opilej a zaleh

jsem. Přesto jsem dlouho neusnul a probudil jsem se

čertvíkdy nějakým křikem venku. Vylezu z postele, jdu

k oknu a uviděl jsem na vodě Slipa, bez plachty, jen se sto-

žárem. A slyším křik, poznal jsem Zdeňka, něco nulákal na

břehu. Nerozuměl jsem co… a Jarda něco křičel na lodi.

Nebyl s ní vprostřed jezera, stál s tím přímo proti kotvišti

v naší třetině, vlastně ještě blíž, podle odhadu nějakých

pětadvacet třicet metrů od břehu. S něčím se tam namáhal, cosi tahal z vody nahoru do lodi a vždycky mu to

znova vyklouzlo.

Pak jsem viděl, že Zdeněk shazuje kalhoty a skáče do

vody. To uá jsem se bleskově oblík a běžel jsem dolů po

schodech a ke kotvišti, stály tu obě ženské, bledé jak

křída, a držely se za ruce. Pochopil jsem, oč jde… Jarda

našel Ládovo tělo.

Blesklo mi hlavou, že třeba Jarda věděl přesně, kde se

Láda utopil, a proto jezdil denně na to místo. Ale bylo

divné, odkud až ho vleče. Musel mít Ládu přivázaného na

laně za lodí. Ale v prvním momentě jsem měl vážně dojem, že ho našel až tady.

Byl to fakt… našel ho. Kuneš měl pravdu, když říkal, že

se možná během týdne mrtvola ukáže u hladiny, může prý

a nemusí, ale většinou se to stává. Až se prý rozmočí ta

sádra, která ho drží u dna, není vyloučeno, že se tělo najde.

Stáli jsme na břehu a dívali jsme se, všichni vzrušení.

Mezitím Zdeněk dorazil ke Slipu, Jarda mu pomoh nahoru a společně vytáhli mrtvolu do lodky. Za chvilku byli

u nás… Zdeněk přestal pádlovat.

— Horáci. Odved Milenu. Nado, žádám tě… Jděte obě

domů, slyšíte?

Obě poslechly, Nada se ujala Mileny a odvedla ji k chalupě. Zdeněk přirazil a požádal mě, abych mu s ním pomoh na břeh. Jardovu pomoc striktně odmítl. Vlez jsem

do lodi a společně jsme Ládu vynesli, byl oblečený, jak

jsem ho viděl naposledy, měl na sobě ty krátké kalhoty,

triko, v obličeji byl skoro bílý a jako opuchlý, ze sádry

na noze mu zbyla gáza s rozmočeným zbytkem, na nohách

měl tenisky. Jen čepička chyběla. Složili jsme ho na trávu

za vrbou u kotviště. Jarda stál nad námi úplně zmáčený,

niť na něm nebyla suchá, a pitomě se usmíval. Zeptal jsem

se ho, kde ho našel.

— Bud tak laskav, ted nediskutuj, — řekl Zdeněk vy-prahlým hlasem.

— Kde jsi ho našel?

Zdeněk opakoval, abych nediskutoval — a já přirozeně

nevěděl, kde byl Jarda se Slipem předtím, než jsem se

podíval oknem.

— Heled, Jardo, odpal. Ustup a nepřekážej mi tady.

Přiklekl k mrtvému a prohlížel zblízka jeho tělo, ohmatá-

val ho, potom ho s námahou obrátil a znova ho prohlížel.

Já věděl, co hledá. V duchu jsem se modlil, aby nic ne

našel, a aby člověku zbyl stín naděje, že to tak nebylo.

Ale najednou se Zdeněk zved a dal mi znamení očima,

abych se šel podívat. Sklonil jsem se k tomu také. Na boku

nohy pod obvazem vězelo něco černého, a byl to brok.

Zdeněk vytáhl nůž a vyndal mu ho. Další brok jsme našli

v obvazu pod kolenem, kde zbylo nejvíc sádry, a brok se

provrtal skrz, takže ho voda nestačila vyplavit. Víc zásahů

jsme nenašli. Ohledávali jsme Ládovo tělo, jako by Jarda

nad námi nestál. Obraceli jsme ho a zkoumali jsme jeho

kalhoty, triko, paže, záda… neměl na nich nic. Zdeněk

měl pravdu, hlavni zásah dostal člun. Byla to zákeřná

rána, protože Jarda vystřelil po hladině, ne shora, musel

přitom sedět nebo ležet na břehu. Láda v člunu seděl jak

v kajaku a míval ve zvyku vystrkovat nohu přes, protože

ji nemohl pokrčit. Zásah asi dostala přední část člunu, ale

stačilo pár dírek, aby člun šel pod hladinu.

,,Víc toho nebude,” povídá Zdeněk chraplavě. „Jestli

jich dostal do nohy víc, vyplavila to se sádrou voda.

Myslíš, že to poznají podle toho jednoho v noze?”

Řek jsem, že nevím, že je to jen proseklá kůže… snad ne,

přijde na to, jestli neobjeví další.

„Snad ne,” zašeptal. „Snad… Já myslím, že další brok

nemá… Člověče, já už nemůžu. Podívej se, jestli nemá

zásah v hlavě.”

Prohlížel jsem mu pečlivě hlavu a projížděl jsem mu prsty

řídké vlasy, na temeni měl Láda plešku, několikrát jsem

zkoumal, jestli nemá brok zaseklý v hlavě, ale nenašel

jsem nic.

Já myslím, že můžem… pak jsem se podíval na Jardu a to

mi dodalo. Stál opodál a díval se na Zdeňka, jako by čekal

až si ho Zdeněk zavolá. A Zdeněk vstal.

„Jardo,” řek pomalu, hlasem, z kterého člověka mrazilo.

„Ty víš, oč tady kráčí… my to taky víme, tak co… zmiz,

a v životě tě nechci vidět. Rozuměls?”

Jarda přikývl, že rozuměl. Chtěl něco říct, ale nemoh, jen

se na Zdeňka podíval tak něžným pohledem, že by to

nemohla udělat ani ženská, jen kluk, kterej někoho zbož-

ňuje. Chtěl říct, — sbohem, Zdendo, to jsem poznal podle

toho, jak hýbal rty, ale nevyšel mu ani hlásek, a najednou

se rozběh k chalupě.

Já za ním výkřik, aby počkal, že s ním teda musím mluvit,

a co bych vám líčil, dodnes bych se za to bil, ale to už je

dneska všecko zbytečný. Chtěl jsem se rozběhnout za ním,

ale Zdeněk mi povídá, že musí on.

My jsme se se Zdeňkem tehdy poprvé rafii, jako o tom,

co dál, a Zdeněk mi povídá, „já ti rozumím,” a prosil mě

pro všechno na světě, ať ho nechám, že to s Jardou vyřídí

sám, a já tedy zůstal u Ládi na břehu a Zdeněk šel domů.

Za chvíli jsem si sed… zůstal jsem tam trčet víc než půl

hodiny. Potom přišla Nada, říkala mi, že mě vystřídá, a já ji

nechal a šel jsem za Jardou. Vyběhnu nahoru po schodech… cítil jsem, že s nim musím mluvit, jasně, že se to

nedalo tak nechat. Vezmu za kliku, pokoj prázdný a okamžitě jsem viděl, že si Jarda vzal svoje věci, i jeho huber-

ťák zmizel. Byl pryč, ale co mě dorazilo, že nechal na stole

ty svoje popsaný papíry. Všechno, v čem ležel poslední

čas, tady nechal.

Seběh jsem do prvního patra, našel jsem dveře zamčený,

ale Zdeněk s Milenou byli uvnitř. Bouchal jsem, že Zdeněk otevřel. Povídám mu, kde je Jarda?

„Neboj se, to je vyřízený. Ted šel do Liberce chytit něco

na Prahu.4* Tehdy se ještě nestopovalo, aut bylo málo.

Jak to, vyřízený, co je vyřízený, a myslím, že jsem na něho

křičel.

„Proboha nekřič, děvčata nic nevědí.”

Chtěl jsem vědět, jestli se mu doznal. Zdeněk zareagoval

tak, že jsem se asi zbláznil. Musel si myslet, že jsem se

zbláznil, po tom, co jsme spolu našli. Odved mě kousek

a pak mi vyložil, co se stalo. Jardu zastihl už na odchodu

a mluvili spolu jen krátce, Jarda se prý choval jako pomatený, ale dvakrát ho ujistil, že není sketa a že ví, co má

udělat.

Chápete, co mě napadlo první… Zdeněk mi to ovšem

vymlouval a tvrdil, že Jarda chce za každou cenu do

Prahy, a že mu slíbil, že navštíví nerváka, a teprve potom

udělá, co mu naznačoval, že udělat musí — že se sám udá.

„Já mu řek, že to nechám na něm,44 povídá Zdeněk ho-rečně. „Bude pro nás lepší, když se ho v Praze ujmou

nerváci a vezmou ho na nějakou dobu na pozorování.

Děvčatům nic neříkej… zapřísahám tě. Ted ho nech

a jdi za ním až v Praze. Já jsem si jistej, že tě vyhledá

sám.“

Nezmoh jsem se na slovo, to už se mi začalo rýsovat, co

jsem zavinil, když jsem ho nechal takhle utéct. A dostal

jsem pekelnej vítr, když jsem na něho pomyslel, pekelnej.

Strčil jsem si do kapsy peníze a pustil se za ním, nej-kratší cestou do Liberce. Strašně jsem to natahoval…

utíkal jsem… cestou jsem pekelně promok. Vzal jsem si

do hlavy, že ho musím dohonit a ještě s ním promluvit.

Potkal jsem nějaký lidi, co šli po silnici, a vyptával jsem se

jich, ale podle popisu ho neviděli. Věděl jsem, že jsem ho

moh krásně minout, protože do Liberce se dalo jít taky

jinudy. Pak jsem tam dorazil a byl jsem vedle… na nádraží

ho neviděli a nikdo by si ho taky nepamatoval, leda snad

pokladní, jestli si kupoval lístek, ale ta to popřela, že by si

byl néjakej takovej kluk kupoval lístek. U autobusů jsem

zjistil, že minulej odjel už před hodinou. Byla otázka,

jestli ho Jarda chytil, ale mně se nějak zdálo, že sotva.

Na zpáteční cestě jsem úplné cvokovatěl… brečel jsem,

mluvil jsem nahlas. Věděl jsem, že si Jarda něco udělá, jemu

stačilo, aby Zdeněk řek, aby se uklidil. Já to tušil, že se

uklidí, aby ho hned tak nenašli, a zoufal jsem si, že jsem ho

nechal utéct bez jedinýho slova.

Večer jsme se kvůli tomu rafii se Zdeňkem, div jsme si

nedali po hubě. Já se totiž po návratu ještě jednou vybral

ven, šel jsem do hotelu telefonovat, že je Jarda nezvěstnej.

Ale Zdeněk, kterýmu jsem to řek, můj telefonát bez mého

vědomí odvolal, s tím, že s Jardou mluvil a že mu řekl, že

odjíždí do Prahy — a já čekal jak blbec do deseti do večera

v hotelu na zprávu. Když jsem se vrátil, strašně jsme se

se Zdeňkem pohádali a div jsme se nepomlátili. Chtěl

jsem odjet hned, ale když jsem balil, Zdeněk přišel za

mnou a omluvil se mi se slzami v očích. Rek, že to udě-

lal kvůli děvčatům, a že nemoh jinak… že si skutečně,

myslí, že se Jarda zjeví v Praze, ale že mě prosí za odpuštění. Byl jsem ledovej, a Zdeněk si náhle sedne na

postel a začne se bít do čela… už taky nemoh. Tak jsme se

smířili, já přestal balit a zaleh jsem, byl jsem utahanej

k smrti. Ale spát jsem teda nemoh. Pořád jsem se probouzel pocitem, že slyším někoho mluvit, v jednom kuse

jsem slyšel Jardu, až jsem pochopil, že se hovoří u Nadi

v pokoji. Ládu jsme měli ještě doma, ležel v obýváku

na zemi pod prostěradlem. Přijeli pro něho nazítří dopoledne a k tomu jsme tu měli zase orgány. Poručíka jsem

zahlíd v kuchyni a pořád jsem čekal, že budou nějaké

komplikace s tím, že se Ládovo tělo našlo tady u nás,

kdežto pádlo skoro o kilák výš. Ale poručík odjel a na nic

se neptal — Zdeněk mu to asi řek nějak jinak. Ale když

jsem se ho přímo zeptal, nemoh popřít, že Jarda se Slipem

vůbec nebyl tak daleko, ale předpokládal, že pádlo se

mohlo klidně zanést půl kilometru proudem. Ale byla

pravda, že prý se Jarda tvářil, že Ládu našel až u nás —

vlastně přímo před kotvištěm, což pokládal za další pokus

naházet mu písek do očí.

Ale copak mu vůbec Jarda házel nějaký písek — když se

mu přiznal? Zbytek dne jsem protlouk úplně nazdařbůh

v lesích, došel jsem někam za Maxov a vracel jsem se bůh-víkudy, bez cesty a různejma oklikama přes vrchy. Je to

zlý přiznat, ale já pořád pokoušel svůj vnitřní hlas, a myslel jsem, když půjdu podle citu, že ho musím najít, jestli se

stalo to a něco si udělal. Byl jsem z toho šílenej. Celou

dobu, co jsem chodil po horách, jsem dostával jednu pochybnost za druhou. Byl fakt, že se Jarda Zdeňkovi doznal — aspoň nepopřel jeho obvinění. Ale to, co měl

Zdeněk proti němu — že otíral jeho flintu, mi začalo připadat absurdní. Proč by byl Jarda utíral tu flintu až druhéj

den, když musel mít nahnáno z vyšetřování už v noci.

Času měl na to dost. Že s lodí hledal Ládovu mrtvolu,

to byl fakt, ale já už nevěřil… nemoh jsem věřit tomu, že

Jarda naschvál udělal tu věc… že mrtvolu uvázal na lano

a táh ji za lodí, aby vznikl dojem, že se Láda utopil někde

docela jinde, než se to stalo skutečně. Proč by to byl

dělal… co to mělo za smysl ? Copak by si tím byl pomoh ?

Řeknu vám, že s tím na mě přišla hrůza, přestal jsem totiž

věřit pádlu. Tomu pádlu, co bylo tedy určitě Ládovo,

a našli je v noci ve vichru na opuštěným jezeře. Zkrátka mi

začalo docházet, že za tím může být něco zatraceně divnýho,

Ale já zapomněl říct, že jsem se ráno pokoušel přečíst

Jardovo dílo a nemoh jsem se tím prokousat, bylo to ne-srozumitelný a nečitelný, ale poslední dvě stránky patřily

Zdeňkovi. Bylo to patetický a pomatený, ale já z toho

pochopil, že mu děkuje za všechno, prosí ho za odpuštění

všeho, čím ho kdy zarmoutil, a loučí se s ním.

Já vám povídám, začal jsem být jak blázen a hledal jsem

ho, ačkoli je to zcela absurdní, hledat někoho nablind,

když nevíte, kudy chodil. Pak jsem se nějak vrátil do

Bedřichova, šel jsem tam na pivo. Ale musím vám říct, že

jsem měl tehdy pravdu — a že ho našli, ale až za tři měsíce.

Já se to dozvěděl náhodou od jedný holky z naší bývalý

skupiny. Bylo to tak dlouho potom, že prý ze začátku

nemohli zjistit jeho totožnost, občanku měl úplně zničenou. Oběsil se v lese na Buchbergu, jak se tam říká, na

jednom vrchu u Maxova. Já šel tamtudy jak blázen, a to mě

tedy napadlo všelicos.

Z Bedřichova jsem šel ke starý papírně a potom pořád

nahoru k přehradě. Už se začalo šeřit a k těm chalupám

jsem dorazil za úplný tmy. A zase pršelo. Já se dal rovnou

k chalupě starýho Pošeptnýho a zaklepal jsem mu na okno.

Pan Pošeptný mi otevřel a sprásk nade mnou ruce, byl

169

jsem mokrej do niti a dost taky špinavěj. Musel jsem se

u něho svlíknout, půjčil mi svoje kalhoty a moje svršky

rozvěsili nad kamna. Tady to bylo všude tak, že se večer

topilo v plotně a lidi kolem posedali. Pan Pošeptný tu

bydlel se synem a se snachou, a snacha mi uvařila čaj

s rumem, teda po moravsku, polovinu vody a polovinu

rumu, a sladký to bylo jak cumel. Pan Pošeptný si sed

ke mně a pořád se vyptával, věděl už, že jsme Ládu našli,

a chtěl vědět podrobnosti. Ale já už se toho hrozil…

neřek jsem mu celou pravdu. Řek jsem jenom, že to bylo

kousek výš, než kde ho hledali původně.

— To se může stát, — povídá, — že se pádlo zanese proudem. I takových dvě stě metrů… ačkoli byste hádal, že

v nádrži není proud žádnej. Tedy jste ho našli pod strání,

jak jde vrchem cesta?

Řek jsem, že tam někde, ale trochu blíž k nám.

— To je divné… no ale možné to je. Je to neštěstí. A ty

dvě mladé paní. To jsme si nemysleli, když jsme tady spolu

seděli… dostaly na cestu taky něco pro zahřátí. To jsme

si nemysleli. Když já jsem jim pomáhal zde s naším, my

jsme jim teda odvezli lod k vodě na vozejku, a náš jim lod

sám vystrojil, aby nešplhaly na tento… a ještě nepřišly

k úrazu. Ale jsou šikovné, a pěkné. Už jste se přesvědčil,

že lod nepropouští? Já jsem vytento všechny spáry a vymazal dehtem a přes to jsem dal teprve nátěr. Plachtu jsem

také vyspravil. Pan Labík je vzdělaný, ale nerozumí

lodím. No, každý nemůže umět všechno.

Zeptal jsem se — a srdce jsem měl v krku, jestli u něho

nezůstalo naše pádlo.

— Ale ne, kdepák, to jsem jim dal do lodi, já pádla nepotřebuju, — řekl pan Pošeptný. — Mladý pani vám poví-

daly, že jsem jim ho nedal? Ale dal. Byly by na to zapomněly… obě se hrnuly k lanku, a že pojedou. Ale já na to

nezapomněl.

— Ale který bylo od vás, — povídám.

— No sakra, které… To je přece hloupost. Pádlo jako

pádlo… takové starší, těžké… bylo tedy štíplé, za což

jsem nemohl. Já ho na vodě nepoužíval, u mě jen leželo

na dvoře. A když chci odpíchnout, užiju bidlo, ne pádlo.

Trochu se zlobil, že jsem ho osočil, že pádlo naštípl. Já se

mu omlouval, ale pořád opakoval, že pádlo neštip, a že ho

ani nenapadne užívat něčeho, co mu tam někdo strčí

s lodí. Vykládal, že spravoval kánoe a kajaky, a že mu

ještě nikdo nepřišel s tím, že mu něco pokazil. Kdyby byl

věděl… Mně se motala hlava z rumu a mluvil jsem pátý

přes devátý. Pan Pošeptný se dost rozčiloval, když jsem si

zas oblík svoje mokrý svršky, ale už jsem tam nechtěl

zaclánět, šel jsem. V hlavě jsem měl jednu myšlenku…

na to pádlo. Jestli se doma nenajde to štíplé pádlo, pak to

bylo ono, co vytáhli jako Láďovo, ale nebylo to Láďovo.

Rozumíte, co mě napadlo. Ze se našlo pádlo, které měly

ve Slipu, kdežto Láďovo pádlo — to, s kterým vyplul, se

nenašlo vůbec. Bylo by se mělo najít na úplně jiném místě,

ale nenašlo se, a to znamenalo, že se nějak dostalo na břeh.

Někdo tam doplaval a odtáhl je. Kdyby se bývalo pádlo

ze Slipu utopilo jen náhodou, byla by snad o tom nějaká

řeč… To nebyla náhoda, protože bychom byli to druhé

pádlo našli.

Jarda byl nevinen… on to neudělal. Nemoh to být on,

kdo nechal nenápadně tamto druhé pádlo uprostřed jezera.

Tamtudy jely se Slipem. Jarda nebyl vinen a nepochyboval

jsem už, že to udělala Naďa, ačkoli jsem za boha nechápal

proč. Byla to ona, která dostala to pádlo z lodi a tím

označila nepravé místo, ze strachu, aby Láďu nehledali

tam u nás — aby ho přece jen nenašli — jeho nebo člun.

Úplně jsem z toho trojčil. Ani jsem se Pošeptnýho nezeptal, jestli tam přišly společně. Ony přece chodívaly

na špacíry každá sama, aby mohly rozjímat, a někdy se

sešly až u cíle. Naďa ho zabila… a Jarda to jen nechal

na sobě. A pak jsem si zas říkal, že se třeba mýlím, a že to

štíplé pádlo najdu doma v kůlně.

První, co jsem udělal, když jsem přišel domů — šel jsem

rovnou dozadu ke kůlně, ale byla zamčená.

— Prosím tě, Horáci, kde jsi, — uvítal mě Zdeněk. — To

už je s tebou sakramentský. Děvčata už měly starosti.

— Kde jsou.

— Naďa má horečku, složilo ji to. Milena je nahoře s ní.

Kde jsi byl?

Řek jsem mu v krátkosti, že jsem byl v Maxově a různě

po kopcích, a naposledy u Pošeptnýho.

— Tos tedy nemusel. Poslední večer u nás. Kdybys věděl,

jak na tebe čekaly.

Řek jsem, že je mi to líto. Pak jsem se zeptal Zdeňka, kde

je klíč od kůlny.

— Visí na dveřích od kuchyně. Co tam chceš teď večer?

Povídám, že si potřebuju najít nějaký prkýnka do postele,

pod slamník, anžto má drátěnka důlek uprostřed, což byla

pravda. Vzal jsem si klíč a šel jsem ven. Zdeněk za mnou

volal, že to přece nespěchá, a ať se jdu napřed najíst. Pak

jsem si s baterkou v ruce odemk kůlnu, prolez jsem pod

plachtou, co tu visela na trámku, a hledal jsem pádla. Byla

tu dvě. Jedno bylo pryč, měl je posledně Jarda na Slipu.

Čtvrtý bylo vůbec pryč… možná, že je vyhodili z pramice

někam na břeh a zůstalo tam. Ale co jsem viděl, tahle dvě

nebyla štíplá. Ani trochu. Sebral jsem zezadu pár prkýnek

a vyšel jsem. Prkýnka jsem složil u prahu a šel jsem se podívat ke kotvišti. Na plácku u břehu nic neleželo, pádlo

muselo zůstat v lodi. Vlezl jsem na lávku, chytil jsem se

lubu a už jsem je tahal ze dna, napřed jsem po něm hmatal

a zdálo se mi, že jsem nahmatal štíplý místo, ale pak jsem

si na to svítil a zjistil jsem, že jsem se zmýlil, konec byl jen

roztřepenej.

— Co tam děláš ? — zavolal na mě Zdeněk.

Zařval jsem, že se meju.

— To přece nemusíš k řece, sakra. Dole jsou dvě konve

plný vody.

Mezitímjsem k němu dorazil. Zdeněk stál na prahu a čekal

na mě. Řek jsem, že by se skrz mou špínu ucpal odpad

a tak něco. Přitom jsem myslel na to, že se ho zeptám.

Chtěl jsem se ho zeptat, co bylo, když tehdy holky Slipa

přivezly… jestli Nada neříkala, že utopily cestou pádlo.

Ale to ne, spíš je šla sama uklidit, ale nebrala je z lodi, ale

odněkud z křoví, kam je asi hodila, potom, co je dopravila

na břeh. Ale když jsem se na Zdeňka podíval, nemoh jsem,

odložil jsem to na jindy. Šel se mnou do kuchyně, na vařiči

bublala voda, uvařil mi kafe. Vypadal děsně ztrmáceně

a smutně.

— Hele, ohřeješ si jídlo sám? Děvčata ti nechaly večeři, je

tamhle v kastrolu. Nebo jestli chceš, otevřu ti sardinky.

Máš chuť ?

Chuť jsem tedy neměl, na nic.

— Já tě zítra vzbudím v půl šestý. Nejlepší spojení je..—

a začal mi to povídat.

— Tak mě vzbud, nebo mi dej budíka.

— Já nosím budíka v sobě, — povídá Zdeněk. Podíval se

ještě, jestli mám co jíst, a prohlásil, že si jde lehnout.

— Chudák Nada není v pořádku, — zabručel, když si

zapaloval svíčku. — Chuděra. Člověk se nediví. — A když

už byl ve dveřích, podíval se na mě tak, že mě to sevřelo.

— Ty, kamaráde, ukážeš setu ještě někdy? Už nikdy, co?

Řek jsem, že jo, a že se někdy určitě uvidíme v Praze.

Jíst jsem teda nemoh. Zapálil jsem si cigaretu, počkal jsem

asi čtvrt hodiny, co jsem myslel, že Zdeněk zaléhá, a pak

jsem šel nahoru a zastavil jsem se za dveřma Naoina

pokoje. Ten pokoj byl taky v prvním patře přes chodbičku, s okny na řeku. Slyšel jsem odtamtud tlumenej

hovor a tak jsem vlez dovnitř. Nada i Milena ležely v jedný

posteli pod peřinou. Vedle židle měly stát lampu. — Můžu

dál, povídám, — pardon… ale já chtěl ještě navštívit naše-ho maroda. Jak se daří?

— To jsi hodnej, my jsme na tebe tak čekaly, — řekla

Nada slabě, ale přátelsky. — Kdes byl tak dlouho.

— Všude možně. Měla jsi něco říct, že je ti špatně, byl

bych sebou víc hodil. — Snažil jsem se konverzovat a přitom jsem se na ně díval. Byl to zvláštní pohled, ty jejich

dvě blond hlavy na polštáři.

— Mně tady bylo zima, — řekla Milena. — Já bych vylezla,

ale to bys musel jít pryč.

— Ale prosím tě, jen lež.

Podívala se na mě, ale pak vytáhla ruku a sáhla Nadě na

čelo, jestli nemá horečku.

— Nada pálí… odpoledne měla osmatřicet dva.

Řek jsem, že to stačí, a také jsem jí sáhl na čelo a potom na

hlavu za krk. Nechal jsem jí tam ruku dost dlouho nebo já

nevím, ale Nada zareagovala, chytila mě za zápěstí a strkala

mou ruku pryč. Já jsem jí schválně sáhl ještě dopředu na

prsa. Nada mě držela, ale její tlak byl jen pro formu, a tak

jsme se chvíli táhali.

Čertví proč jsem to dělal. Vlastně jsem chtěl, aby si

Milena myslela, že na Nadu beru, a nechala nás o samotě.

Tak jsem se Nadě ze žertu bránil a vtom se k nám přidala

ještě jedna ruka. Byla to Milenina, a já se přitom setkal

s jejíma očima.

— Ty máš sílu, — povídám… Měla malou, pevnou ruku.

Vzal jsem ji za ni, podržel jsem ji chvíli a pustil. Hystericky, až vyzývavě se rozesmála a zaujala pózu, jako by

Nadu chtěla bránit.

Na židli stála lampa, tak jsem si přisedl k Nadě na pelest

postele. Opřel jsem se o její pokrčené nohy pod peřinou

a zeptal jsem se, jestli ji netížím. Odpověděla, že ne…

Nepamatuju se, co jsem mluvil, jenom jsem tak žvanil.

Bylo mi z toho divně u srdce. Měl jsem loket opřený

173

o její kolena pod peřinou, a tak jsem jí trochu hladil

nohy.

— Ty, pojd si sednout z druhý strany, vždyť ji tam utisku-ješ, — ozvala se Milena. Měla na sobě kombiné a vypadala

s tou plavou hlavou ohromně mladě a rozkošně. Druhá

strana postele byla taky přístupná, protože Nada za ní

měla oblíkárnu, takže postel nestála přímo u stěny. Už

jsem chtěl vstát a přesednout si k Mileně, když jsem se zas

setkal s jejím pohledem.

— Nado, — řek jsem a začal jsem do ní vážně jako dělat.

Povídám, že je to blbé, že odjíždím, a že mi bude pekelně

chybět.

— Kdy zas přijedeš, — řekla Milena.

Řek jsem, že nevím, a že je mi to líto. A vrhal jsem na

Nadu zamilované pohledy a znova jsem zkoušel si na ni

sáhnout. Zareagovala pomalu, obrátila ke mně znavené,

trochu udivené oči, že jsem jí to jaksi předtím nedával

najevo, že na ni beru.

— Já už jsem taková, že prostě vždycky onemocním. Takovej člověk jako já by neměl být na světě. Dlouho

jsem se držela, pořád jsem se držela, a nakonec se složím.

Tak je to se mnou vždycky.

— Držela ses úžasně… byla jsi ohromná.

Poklona jí vehnala slzy do očí. Začala zhluboka dýchat,

aby se nerozplakala, a přerývaně vykládala, že ví, jaké je

číslo… že má se vším konec… je hotová… je jim tady

na obtíž. Začal jsem ji utěšovat… povídám, že musí přijít

za mnou do Prahy a že spolu prolezeme všechny vinárny,

co znám. A že je milá a že má báječnou figuru. Ale řeknu

vám, že ten moment jsem to neadresoval jí, ale té druhé

holce… té mladší a hezčí, co měla toho, koho Nada chtěla.

Cítil jsem, že se na mě Milena pořád tak dívá, ačkoli na mě

předtím nebrala, fakt ne… to člověk pozná, ale až ted,

když se mi jako začala líbit Nada.

— Že je Naděna báječná, — povídám.

Přikývla, že je.

— Milenko, ty jsi na mě tak hodná, — řekla Nada hlasem

plným pláče. — Kdybych já neměla tebe… já bych se

z toho asi zbláznila. Co já budu dělat…

Milena ji objala kolem krku a začala ji hladit, taky plakala,

Nada ji políbila na tvář. Milena říkala — Přestaň, přestaň,

už na to nemysli… už ani trochu, ani trochu…, — a já se

na ně díval a cítil jsem, že je tu nějaký peklo, a nemoh jsem

se odtrhnout. Nada se konečně uklidnila, přestala plakat.

Milena jí pořád držela ruku kolem ramen, a Nada se u ní

schoulila. Bylo mi z toho zatraceně divně. Pak jsem se ně-

jak zved. Ale pořád jsem fixoval Nadu. Milena ležela

vedle ní a dívala se z postele na mě velkýma očima. Řek

jsem, že jsem se přišel jen rozloučit, protože se ráno asi

neuvidíme. Obě mi podaly ruku, ale já ji políbil jen Nadě,

Mileninou jsem jen potřás. Poděkoval jsem za pohostin-ství a šel jsem nahoru. Byl jsem, jako když mě praští…

něco mi začalo spadávat s očí, to jsem pochopil, že to

vůbec nebylo tak, jak jsem si myslel… byl jsem naiva

a Zdeněk byl taky naiva. Na stole ještě ležely Jardovy

papíry, jak jsem si je ráno čet. Sed jsem si k tomu a dalo

mi ukrutnou práci si v tom říkat, jak se mi draly slzy do

očí, člověku totiž bylo jasný, že ten ubohej kluk to nechal

na sobě, protože věděl, kdo to byl, z lásky ke Zdeňkovi se

k tomu přihlásil, jen kvůli němu. Musel si představit, že by

to Zdeňka zabilo. Seděl jsem u stolu a snažil jsem se vy-luštit jen ten konec, ale to slovo — jako že by Zdeňkovi

řek, že je nevinný, to jsem tam nenašel.

A pak jsem zaslech tichý kroky po schodech. Zastavily se

za mýma dveřma. A víte… já už věděl, kdo to je.”

*

Horác zatáhl z cigarety a obrátil k Vašátkovi obličej.

„Moment, Horáci, moment,” řekl kapitán. „Byl mezi nimi

nějaký takový vztah?”

„Byl mezi nima divnej vztah,” řekl. „Ale zvrácenej… ne.

Snad jinak. Možná že skrytě tu něco být mohlo, ale já pochybuju, že…”

„Tak proč… ?” zabručel kapitán.

„Milena na ni šíleně žárlila… chápete, ta druhá bezmezné

žárlila na jeho bývalou manželku. Zdeněk už s tím neměl

co dělat, byl vedlejší. Stejně už ho nemilovala…”

„Jak to,” pravil kapitán. „Jak to ? Vždyť jste říkal, že právě

v tu dobu byli s jejím manželem…”

„Ano. To ano. Ale ona potřebovala tu druhou, aby s ním

mohla vůbec žít. Byla tu v pasti. Pochopte, když člověk

přinese někomu náramný oběti, a ona je Zdeňkovi přinesla, lpí na tom, co si vydupal. Lpí na tý lásce, co už

vlastně neexistovala. Člověk si nepřizná, že ho ten druhej

přešel. Ale já vám neřek, že tu noc se mi Milena nabídla…

říkala, že už Zdeňka nemiluje… že by ho vrátila Nadě,

kdyby věděla, že spolu buaou šťastní. Ale to bylo jen

proto, že na ni začala žárlit, protože jsem do ní večer dělal.”

„A vy… ? Přiznala se vám ?”

„Neřek jsem jí, že si to myslím… nebyl jsem rozhodnutej.

Vymluvil jsem se jí jenom, že jsem utahanej. Tvářil jsem

se, že ted zrovna nemůžu. A taky jsem něco tento, že jsem

Zdeňkův přítel. Na to mi začala povídat, že tím Zdeněk

trpět nebude… že je s ní šťastnej, ale ona není šťastná…

a že už ho nemiluje.

Poslal jsem ji dolů ke Zdeňkovi a pak jsem do rána nespal.

Jednu důležitou věc jsem se dozvěděl ráno od Zdeňka,

ale už v noci se mi začínalo rozsvěcet. Milena mi řekla, že

Zdeňka přestala milovat už dávno, a že se změnil. Změ-

nil… pochopitelně, v jejích očích. Chápete, že Zdeněk

něco znamenal, když si ho namluvila, ale tady ztratil

všechen glanc. Život tady nebyl nic pro mladou ženskou.

Přesně, z čeho žil on, ona žít nemohla. On si žil plnej

niternej život, ale pro ni to byla past. Já věděl, že je

Zdeněk prima kvalitní chlap, aje byl trochu hloubávej,

a to každou ženskou časem omrzí. Ale co ji tu drželo, proč

se mu pořád obětovala, proč se ho vůbec držela… kvůli

Nadě. Vždyť jsem to viděl, jak okamžitě zabrala na mě,

jakmile jsem začal dělat do Nadi. O Ládovi tehdy říkala, že

je jí odporný, ale já si doved představit, že to tak zdaleka

nebylo… zdaleka ne. Nota bene byl v Egyptě a Nadiny

vyhlídky byly mnohem, ale mnohem růžovější než její.

A my všichni kolem jsme si mysleli, jak bude šťastná, až…

chápete, a ona to nemohla přenést.”

„Že se ta druhá vdá?“

„Ano. Pokusila se o něho, a snad to nebyl první pokus.”

Samozřejmě, všechno to byly jen dohady. Já si taky představoval, co se asi stalo. Milena sice s Nadou odešla, ale pak

se vrátila a našla Láďu samotného. Člověk nemá tušení, oč

šlo, ale řek bych, že se Milena shodila, a Láda, místo aby

se k ní měl, šel na člun a plácal se s ním kousek od kotviště… odjížděl od ní. Pušku nechal na břehu, třeba ji

někam pověsil. A ona ji sundala… odjistila.”

„Myslíte, že po něm práskla — jen tak beze všeho ?”

„A nemohlo to být žertem ?” řekl Horác divným hlasem.

„Představte si, že seděla nebo ležela na břehu a přitom

držela v ruce pušku. Po tom, co si spolu řekli. Myslíte, že

je tak nepravděpodobný, že na něho začala mířit jen tak?

Nebo že na něho vykřikla — Otoč, nebo střelím? Tak

jsem si to představoval já… že v tom původně nebyl

úmysl. Ale ona ten kohoutek stiskla. Vyšla rána… a co

udělá ženská potom, uteče. Když se vrátila, bylo po všem.

Pak už mohla plavat jen pro to pádlo.”

„Vy myslíte, že šla do vody, aby mu pomohla ?”

„Nevím… netroufám si říct. Ale už bylo pozdě. Víte,

Nada i Milena byly otužilé a Milena plavala jako ryba.

V čem šla do vody, nevím, ale rozhodně pak běžela normálně oblečená za Nadou a snad došla k Pošeptnýmu

1 dříve. Došly tam dost pozdě, ale nápadné nikomu nic

nebylo… ostatně cestou se sbírají houby nebo se dumá

o problémech. Nadu to nemohlo překvapit, že s ní Milena

vlastně nebyla.”

„Myslíte, že to pádlo chtěla vzít s sebou ?”

„To ne… odtáhla je na břeh a někam je hodila; Myslím, že

ji to napadlo až dodatečně, že nikdo nebude věřit, že se

stal Ládovi malér, když se tam nenajde pádlo, a že ho

budou co nevidět hledat — až se zjistí, že člun zmizel. Ale

ve Slipu měli pádlo. Měli je tam vždycky a bylo to stejný

pádlo, všechny čtyři byly stejný. A dostaly je od Pošeptnýho zpátky, vždyť se tam s ním přijelo. Zpátky měly

dobrej vítr, i když lilo a bylo škaredě, a jely přirozeně na

plachtu.”

„U toho vašeho kotviště je menší hloubka?”

„Značně menší. Nevím přesně kolik, ale maximálně něco

přes tři.”

„V tom případě by ho byli mohli najít,” zabručel kapitán.

„Šlo taky o ten člun — a možná na prvním místě. Mířila

přece na člun a vyšlo to, při pitvě se na to skutečně nepřišlo. Tehdy jsem to všechno jen hádal, a bylo mi zle

kvůli Jardovi.”

„MysUte, že to věděl?”

„Musel o tom něco vědět, když druhej den otřel tu flintu.

Jasně, že puškám nerozuměl, protože by se byl do ní

podíval a byl by vyhodil tu hilsnu. Zdeněk ho od toho

momentu začal podezřívat a on to jistě tušil, a nechal ho

při tom.”

„Ráno jste to vašemu příteli sdělil?” zeptal se Vašátko

vážným tónem.

Horác jen zavrtěl hlavou.

„Jak to? Vy jste mu…”

„Já vám řeknu všechno,” řekl tiše. „Bylo to tak… Je

fakt, že jsem se ho zeptal cestou, jak to tehdy bylo, když ty

dvě přijely se Slipem, a jestli přivezly pádlo. Povídá udiveně, že ano, a že je Milena šla sama uklidit, a přitom konstatoval, že je vůbec praktičtější a pořádnější než Nada.

Chápete, že mi z toho bylo divně po těle, ale nemusel jsem

se ho ptát… já to vlastně čekal. A ve vlaku si k nám někdo

přiseď a mluvili jsme spolu jen chvilku… až před Prahou.

Pochopte, že Zdeňka žádná moc na světě nemohla přesvědčit, že to nebyl ten kluk. Milenu miloval jako blázen.

Jedině mu dělalo starosti, jak to všechno snese a co ještě

může nastat. Potom jsme přijeli do Prahy. Když jsme se

loučili, tak se najednou rozplakal. Objali jsme se a pak

jsem ho už nikdy neuviděl/*

Horác přestal mluvit a podíval se na Vašátka způsobem,

jako že už nemá co dodat. Vašátko pokuřoval se svraště-

lým obočím.

„Chcete říct, že žijí šťastně a spokojeně až dosud ?“

„To ne…**

„Tak jste jim poslal pohlednici na vánoce ?“

„Jo,“ řekl Horác. Vašátko se setkal s jeho vážným, ne-uhýbavým pohledem. „Vyměnili jsme pár dopisů. V prvním jsem si napsal o ty Jardovy písemnosti. Poslal mi je

a přitom mě k nim zval… odmít jsem, ale něco se tam

muselo stát, fakt… někdy po vánocích mi Naďa napsala,

že je Zdeněk nemocnej a že leží v Liberci. Ale co, to jsem

nevěděl, ten chlapec se zbláznil. Dva roky si ho podávali

po různých mimopražských klinikách, ale v Liberci ležel

napřed na interně. Nevěděli, co mu je… Jednou mi poslal

hrozně divnej dopis s kresbama, vždycky hezky kreslil.

Já mu odpověděl, že ho brzy přijedu navštívit. Nejel jsem

brzy… Stejně to člověk tuší, co bylo příčinou. Mezitím

přišel domů, zas ho tam na čas vzali a potom tam umřel/*

Vašátko neřekl nic, jen na Horáce velmi vážně pohleděl.

„Ale já jsem vám asi neřekl, že jsem se po Jardovi pekelně

sháněl,** řekl Horác. „Nemůžu vám tady vylíčit všechno…

obesel jsem všecky možný lidi a někdo tvrdil, že ho jedna

holka viděla v Praze. Taky mi někdo dones, že po něm

pátrá Bezpečnost, a já teda dostal naději… chápete, já

potřeboval, aby ho našli a pak teprve bych byl moh —.

Bez něho to přece nemělo cenu. Jí by se bylo dalo těžko

co dokázat, nemyslíte?**

„Tak jste o její vině nepochyboval ?“

Horác se na něho podíval a potřásl hlavou.

„Mluvil jste o tom s někým ?“

„Neměl jsem s kým. A když jsem se dozvěděl o Jardovi…

a potom Zdeněk…”

Vašátko si pomalu zapaloval cigaretu.

„Kde zemřel? Tam na té chalupě?”

„Ne, v blázinci. Tu chalupu Milena prodala a koupila od

někoho byt v Liberci. Přestěhovaly se tam spolu a obě si

tam našly místo. Nada zas začala učit. Milena šla do kanceláře nějakýho podniku a dokonce se tam vyšvihla.”

„Člověče, a co to, jak jste vykládal, všecko to milování, že

se dívala na vašeho přítele žhavýma očima… to jste si

přibásnil ?”

„Ne. To byl fakt. Stavěla svou lásku na odiv těm dvěma.

A ona chtěla Zdeňka milovat, ale já bych řek, že milovala

spíš ji. V tom smyslu, že ji potřebovala, rozumíte ? Mohla

ho milovat jen tehdy, když ho chtěla Nada… a samo,

záviděla jí a trápila se, a přitom ji asi taky potřebovala.

Bez ní by tu byla s ním zůstala sama. S jeho divnýma

řečma… s jeho osamělostí, s jeho úvahama o smyslu

života. Kdyby to bylo Nadě vyšlo, byli by se asi rozešli.”

„Ale žárlivost… jestli už byla k manželovi lhostejná?”

„K ní nebyla lhostejná. Žárlivost má větší výdrž než

láska… je to silnější vášeň.”

„Divné… Psal vám o smrti Jardy?”

„Ne… to jsem se dozvěděl až v únoru od jedný holky, která

znala jeho otce. Ty písemnosti jsem pozděj ukázal jednomu, co studuje matiku, a on se na to díval. Řek mi, že je to

sice vedle, ale na samouka úctyhodnej výkon. Jeho otec se

prý vyjádřil, že věděl vždycky, že je blázen. Ten kluk se

pro Zdeňka fakt obětoval. Byl vlastně jedinej, co mu

zbyl.”

„Když nepočítáte ženy.”

Horác mlčky přikývl.

„V tom bych s vámi souhlasil, že je nepočítáte.”

„Já neříkám, že se se ženskýma vůbec nedá počítat,” ozval

se Horác rychle. „To ne… Ale ne při tom, co chtěl. Já si

pořád myslím, že v tom měl pravdu, i když se zbláznil.

Jenže měl jít do hor sám. Neměl si tam brát s sebou

nikoho.”

„Poslyšte, Horáci… a nezapracovala tady fantazie? Ta

záležitost s pádlem je skutečně dost vágní.”

Horác na něho pohlédl a neodpověděl.

„A co… vdala se některá ?”

„Ne, co já slyšel, žijí spolu.”

„Spolu? To mě podržte.”

„Ano… jen ty dvě, a pořád ještě. Zdeněk šel, a ony zůstaly

u sebe.”

„To je ovšem… to je hrůza,” řekl Vašátko.

„Copak ji mohla Milena nechat se vdát, když kvůli ni

spáchala vraždu?” řekl Horác poněkud divným hlasem.

„A mohla se Nada od ní odloučit, když ona tak milovala

jejího Zdeňka?”

Vašátko se na něho pátravě podíval. „Chcete tím snad

říct, že je to trest nějaké té vyšší moci ? Člověče, já na

osud moc nedám.”

Horác se smutně usmál a pokrčil rameny.

*

Vašátkovi se Horácovo vyprávění zadřelo pod kůži

a hned druhý den si dal v archivu vyhledat akta o případu

utopeného houslisty. K svému údivu shledal, že k písemné

dokumentaci je přiložen dopis devatenáctiletého Jaroslava

Konečného, v němž se přiznává k vraždě v plném rozsahu,

tedy k onomu výstřelu na člun z brokovnice. Vašátko si

pomyslel cosi nelichotivého o Horácově fantazii, ale

osten jakési pochybnosti vůči zúčastněným na případu

v něm, přes jistou úlevu, přece jen zůstával.

lásky čas

První neděli v květnu kolem půl sedmé večer kráčeli dva

muži po silnici směrem na Řadič. Jeden z nich byl v uniformě staršiny Veřejné bezpečnosti a druhý měl na sobě

džíny, starou celtovou kazajku, šněrovací boty a dvou-denní stmisko na bradě. Na zádech nesl ruksak. Byla

zima, foukalo… Jaro se opozdilo, takže bylo ještě vidět

kvetoucí trnky, které vypadaly zdálky jako bílé skvrny

na šedém. Oba muži kráčeli vedle sebe, ten v civilu si

cestou zapálil a pokuřoval v chůzi. Staršina se na něho

podíval. „Už je to kousek. Tak vidíte.”

„To vidím.”

„Jakpak jste se chtěl dostat domů?”

„Už jsem vám to řek. Stopem.”

„Od Nalžova, stopem? To byste se teda načekal.”

„Už jsem vám řek, že bych byl šel do Hrazan.”

„Na Řadič to máte blíž.”

„Možná, ale chtěl jsem do Hrazan.”

„Ale ňák jste se chtěl zdejchnout, když jste mě viděl, co?”

„No, myslel jsem, že se v lese nesmí kouřit.”

„Taky že se nesmí. Pročpak s sebou nenosíte občanský

průkaz?”

„Už jsem vám řek, že ho normálně nosím.”

Téma rozhovoru, zřejmě už víckrát probrané, se vyčer-palo, pokračovali dál mlčky. Staršina byl něco přes padesát, rozložitý a ramenatý, druhý muž ho převyšoval

o hlavu a byl značně hubenější. Podle toho, jak se staršina

tvářil, měli už předtím slovní potyčku. Kvůli tomu, že byl

prostořeký, ho orgán sbalil, a došlo k tomu přesně v lese

u Nalžova-Podhájí, právě když staršina nastupoval pěšky

zpáteční cestu, protože musel nechat mašinu kvůli nějaké

závadě ve statku. Kdyby se mu byla neporouchala mašina,

byl by býval lépe naložený, a asi by ho nebyl vůbec stavěl.

A kdyby býval měl ten v džínách občanku, nebo když už

ji neměl, kdyby se byl tvářil přiměřeně, nebyl by teď

musel šlapat vedle staršiny, kam měl namířeno on, a ne,

kam chtěl sám. Staršina se sice pořád tvářil přísně, ale

pochodem z něho hněv vyprchal. V měkkém ladění

183

prvního soumraku se před nimi objevily chalupy, rozsa-zené podél silnice, byla to Nová Ves.

„Že bychom se tu stavili na pivo, a vy byste si zavolal tu

Prahu?” řekl ten v džínách.

„To nemá cenu. Telefonovat odsud… co si myslíte.

A pivo tu slušný nedostanete.”

Dlouhý čundrák se usmál a odhodil nedopalek. Staršina

zvolnil, také si zapálil. „To víte, my musíme,” prohodil.

„Vidíte, jak jste nám přidělal práci… a zrovna v tuto

dobu. Máme rachotu i bez vás.”

„Ale jestli hledáte nějakýho zběha…”

„Kdo vám to řek?”

„Lidi na Chlumě. Já přece na něho nevypadám, já jsem

přestárlý.”

„Musíme zjistit každého, kdo nemá průkaz,” řekl staršina

mírně, se stínem rozpaků. „To se nedá nic dělat…

Poslouchejte, jestli jste chodil tady v okolí, náhodou jste

toho vojáka…”

„Jak měl vypadat?”

„Tedy, blondák jako vy, hubený, výška metr osmašedesát,

má na sobě džíny a další civil.”

„Jenže já měřím stodvaaosmdesát. Máte na Řadiči metr?”

„To jsou nemístné žerty. Nejste malý dítě. Vy víte dobře,

proč jsem vás žádal, abyste se mi prokázal… což jste

nemohl. Sám si pamatujete dobře, z jakých příčin k tomu

došlo. Je to tak?”

Druhý vypadal, že má chuť se dopustit dalšího nemístného

žertu, ale raději to spolkl. Mezitím minuli chalupy Nové

Vsi, vpravo odbočovala cesta na Chýnov. Podél silnice se

táhla alej ovocných stromů, některé z nich kvedy, třešně

nebo hrušně… spíš asi třešně.

„Promiňte, ale ten voják…,” řekl tremp, když si zas

zapálil. „Proč ho vůbec hledáte tady? Kam vlastně utek?”

„Za holkou,” řekl staršina krátce.

„Samo… vždyť je jaro. To je jarem,” prohodil. „Holka je

zdejší?”

„Není zdejší. Pražská,” a za okamžik dodal: „Chuligánka. On pochází z Prosenice.”

„Ten kluk?”

„Ano… Bamberger František, ten voják.”

„Ale proč ho hledáte tady?” opakoval. „Měl by být spíš

u té holky v Praze.”

„Co si myslíte… v Praze už ho hledali. Je tu zpráva, že

odešel na venek, od kamaráda, který mu zapůjčil civil.

Tomu ovšem řekl, že má dovolenku. My čekáme, že půjde

sem, má tady přízeň, ačkoli matka žije v Praze.”

„Jeho holka si namluvila jiného, co?”

„No… Bamberger předtím s tou Zemánkovou žil, při-stěhovala se k nim do bytu, no, ale odešla mu za jiným,

a když mu to matka napsala, chlap se zfantil a toto je

následek.”

„Za to může vojna. “

„To si myslíte vy. Vy si myslíte, že za všecko může vojna.

Když je ženská pořádná, nějaké to odloučení je jen zdravé,

to je prubířský kámen. Když povážíte, že ženské dříve

čekaly na mužské sedm let nebo i víc, když byl chlap na

vojně, co je to?”

„Jak je to dlouho, co zdrhnul.”

„Už to má na druhý týden, pitomec. Takhle jeden dva

dny přes, když se člověk zblázní, to se dá pochopit,

když mu ta jeho zahýbá, ale toto, to už přestávají špásy.

Z takových se verbují zločinci.”

„Z takových, co utečou za děvčetem?”

„Z takových tento, co si umanou, že se nevrátí za žádnou

cenu,” řekl staršina vážně. „Statisticky je dokázáno, že

1 jisté procento vražd mají na kontě… právě tyto živly.

To je ten nejhorší druh tuláka, a jestli nebude dopadený,

za nějaký týden bude i nebezpečný. Ještě je dobré, když

má rodinu a rodina o něm ví. A i když ho zezačátku

kryje, později ho někdo přemluví… a on se přihlásí.”

„Tak nemá rodinu ?”

„To je těžké… S matkou nežil na nejlepší noze. Zdejší

přízeň ho krýt nebude… to máme jisté.”

„A co ta holka.”

„Myslíte tu Zemánkovou… v Praze jí jenom telefonoval

do práce a hned potom běžela na Bezpečnost. Ze strachu,

však se ho bojí.”

„Vyhrožoval jí?”

„Že se ptáte. Tak to přece chodí… Ale k srdci si to moc

nebere, když si v neděli vyjela na výlet.”

„S tím druhým?”

„Co já vím, asi… vždyť je to mrcha. Byli na Řadiči oba

ještě s jedním, který tu loni brigádničil. Znáte ho ?”

„Koho?”

„Takového vlasatého z Hrazan. Jezdívá sem často na

Řadič… no, na Hrazanech jste ho mohl vidět.”

„Tak to je možný. Ten její kluk je Pražák?”

„Pražák. Aspoň jsou tří, ale stejně je to nerozum, že si sem

jedou na výlet. To není špás… Bamberger je ozbrojený.”

„Kolik je mu let?“

„Dvacet.”

„To je peklo,” řekl ten v džínách tiše.

„Inu, to máte tak…,” ale přestal. Ten v civilu se zastavil

a naslouchal. Odněkud zdálky se ozývalo klinkání… vyzvánění zvonu. Byl to zcela určitě zvon… a v krajině

to znělo krásně. Odkudsi se to sem neslo… Stál jako fas-cinovaný a poslouchal.

„Co to je ? V kostele přece ne…”

„Počkejte, to bude zvonice ve Starém Dvorci. To je dál,

nad Mastníkem. Sem se to zanáší…,” a vtom se do toho

cosi ozvalo. Byl to zvuk, jako by vylítl špunt z láhve. Výstřel

nebo prásknutí… a už nebylo nic, ticho. I klinkání přestalo.

„Co to bylo,” řekl ten dlouhán.

Staršina neodpověděl, jen svraštil přemýšlivě obočí, a za

několik vteřin je minula čézeta od Řadiče. A hned nato

nafťák, jakási předpotopní rachotina, která vydávala

hrůzné zvuky, a za ní automobil, skoro prázdný. Muž

v civilu se za ním ohlédl, když už byl v prachu, a pak se

shýbl a pomalu si rozšněrovával botu.

„Co to děláte.”

„iSJák se mi tam zatento ponožka.” Muž zákona tomu

obřadu vážně přihlížel. Zdálo se, že si všiml jeho pohledu

za odjíždějícím vozem.

„Proč jste nezamával?”

„Myslím, že jste mi zapomněl dát příkaz,” řekl ten v dží-

nách a věnoval se svému obutí. Zbytek cesty kráčeli mlčky.

Staršina se na druhého několikrát podíval, druhý už zase

pokuřoval. Neděle končila, ale provoz byl nevalný,

úměrně chladnému počasí.

„Mám tu na vás někde počkat?” řekl ten v civilu, když

vstoupili do prastaré vesnice Řadič, kde jejich cesta

zřejmě končila. Nějak pochopil, že tu má staršina jakési

řízení.

„No… na Hrazany můžete jít přes Bačkory zkratkou, to

máte kousek, ale autobus odtamtud stejně odjel vpůl šesté.”

„Myslel jsem, že mě předvedete.”

„Inu, když mi slíbíte, že budete brát průkaz napříště

s sebou…”

„Na mou duši. A jestli jsem Dředtím něco řek… já to nemyslel osobně. Já se jen divil, proč se tu zaváděj nějaký

nový…**

„Nechte toho. Na shledanou/* řekl muž zákona.

„Na shledanou/* řekl druhý srdečně. Zřejmě si nebyl docela jistý svou věcí, a byl dalek toho, aby se pouštěl do

výčitek. Odkráčel, a ačkoli je Řadič mimořádně krásné

místo, přešel jenom náves, zamířil do jediné místní

hospody a otevřel dveře, ze kterých se šířily zvukové vlny.

V hostinci bylo teplo, nádherně zadýcháno, možná, že se

tu i topilo. Stály tu jen čtyři stoly, samozřejmě plně obsazené, ale vpředu na menším stolečku trůnil současný vy-nález zkázy a hosté seděli všelijak poskládáni, aby na něj

viděli… ještě šel seriál. Přisedl si, proti němu seděl nějaký

starší pár, zřejmě místní, oba měli před sebou talíře se

zbytky hořčice a mezi nimi světlovlasá holčička pojídala

lžičkou rumovou kostku. Na Pražáky už bylo pozdě,

1 těch osm mladých lidí, napěchovaných u vedlejšího stolu

jak slanečci, vypadalo jako zdejší. Bavili se, ramena

u ramen, ozýval se odtud smích.

„Paní Doušová/* ozval se jeho soused, „já bych si dal

něco… Heleďte se, ten talíř. Ještě se umažu…**

Mezi stoly se přiblížila padesátiletá paní v zástěře, s ná-

znakem čepečku v prošedivělých vlasech, a šoupla před

něho bez pobídky jeden půllitr. Odpověděla mu na otázku,

že polévka je gulášová, ale přitom také sledovala seriáL

A byla poněkud duchem nepřítomná. Muž v džínách se tu

cítil dobře, měl rád venkovské hospody.

„Co pan Zika… je tady ještě?** zeptal se paní Doušové.

„Ba jo, je tady.** Ukázala prstem kamsi dozadu, kde se měl

nalézat pan Zika, ale neukazoval se.

„Paní Doušová, obraz!** řekl někdo.

Pravda, obraz v televizoru se už zase ztratil. Paní Doušová

přistoupila k bedně a bouchla na horní desku pěstí,

a obraz se opět vrátil.

Muž v džínách se pohodlně posadil, trochu se natočil

a také se zahleděl na televizi. Odehrávala se tu právě jakási

silně pohnutá scéna, okamžitě tím byl zaujat a sledoval

děj (stejně jako blonďatá holčička, která se zřejmě náramně

bavila, zvlášř když to mělo hvězdičku.) Ve skutečnosti se

bavil jako dítě, rovněž se bavil i komentáři z publika.

Ačkoli neznal minulý děj, byl cele zaujat, takže ztrácel

pojem o čase, i když si občas uvědomoval, že místo aby

stál na silnici a pilně mával, čumí v hospodě na film.

Konečně vyplul odkudsi zezadu pan Zika, jemuž se přihodilo, co se někdy přihází zaměstnancům RAJe v neděli

večer (nemusejí být totiž jenom hosté opilí, a pan Zika

byl nadraný jak peří). Šel ovšem zcela rovně s věncem

půllitrů, ale když přišel blíž, páchlo z něho jak ze sudu

a oči mu odplouvaly. Roznesl pivo a vrátil se pro prázdné

talíře. Když je sbíral, ukázalo se na jeho chlupatém před-loktí tetování s kotvou, ostatně byl celý tetovaný, i na

krku. Zika patřil k rázovitým postavám Povltaví, a znal ho

každý, kdo tudy někdy putoval bez peněz, Zika byl totiž

posledním útočištěm mnoha čundráků… byl dobro-srdečný, byL měl své kvartály. Muž v džínách ho znal od

vidění a také slyšel, co se tady říkalo, že Zika před lety

kvůli něčemu seděl. Lidé ho oslovovali, smáli se. Odpovídal gestikulací, s řečí to bylo horší, jazyk se mu silně pletl.

„Obrazí” vykřikl někdo.

Zika šel a udeřil shora na televizor, ale obraz se ne a ne vrátit.

„Je to zakletý… no tak hergot,” zabručel, a obraz poslechl.

Ozval se smích. Zika se vrátil za pult a televize pokra-

čovala. „ vypněte to!” ozval se chraptivý hlas

zezadu.

Kdosi proti tomu protestoval. Muž v džínách si uvědomil,

že už před chvílí bylo slyšet vzadu nějaký hovor, a ted

někdo opakoval: „Tak to vypněte, sakra. Není slyšet

slovo.”

„A proč, krucinál?”

„Není slyšet,” ozval se dívčí hlas. Dokonce v něm zazněl

tón rozhořčení. „Každej tady má jen tu televizi… kaž-

dýmu je všecko jedno.”

„Zabili děvče,” řekl ten chraptivý hlas.

„U Novejch Dvorů.”

„Ne… u Starýho Dvorce.” Muž v džínác^ vstal a šel dozadu, ostatně jako všichni. Byl tu shluk, několik lidí se

tlačilo kolem někoho, kdo právě přišel, musel přijít před

minutkou, starší člověk v zimníku a v šále. Už vyprávěl,

ale bylo špatně slyšet pro hluk, čepice ležela na pultě. Muž

v džínách se přiblížil a postavil se do hloučku* To děvče je

mrtvé… Řekl mu to někdo cestou, kdo běžel přímo od

Kouřilovic. Stalo se to prý kousek pod Kouřilovic drůbe-

žámou, tam pod Starým Dvorcem na Mastníku, na takové

osamělé stráňce u potoka.

„Zrovinka pod tou zdí, co je tam v rohu ta zvonice. Lidi,

ten voják si ji vyčíhal, pustil to do ni a utek do lesa… už

tam asi budou orgáni. Pustil to do ní od těch křovisek,

a byla na místě mrtvá…”

„Kristepane, bůh mu to odpusť, to ji má Franta Bambergrů na svědomí!” vykřikla paní Doušová silným

hlasem. „Ale vona má na svědomí taky jeho… chuligánka.

Já ji tu včera viděla.”

„Která to byla… ta vlasatá?”

„Ta v tom růžovým plyšáku. Ta vystrojená, jak mluvila

s Kájou Landíkovým.”

„Ale přijela sem s jiným,” řekl někdo. „Co ten frajer… že

ji dal ?”

„Prý u toho nebyl,” řekl muž v šále. „Oni se spolu po-

škorpili tam dolejc na Mastníku a holka se pustila sama

nazpátek. Šla sama k Brožovic chatě… tam oni byli na-lágrovaný, že prý tu chtěli zůstat ještě přes pondělek.

S chatou jim to zařídil Landíků z hotelu na Hrazanech,

což je kamarád jejího frajera. Ten její čuměl bůhvíkde

a Landíků šel prý za ní… ale on ten chuligán vlez přes zed

na zvonici a vyzváněl, že prý na toho druhého, aby za nima

přišel.”

„Tak to byl Landíků, co zvonil ?”

„Že prý on. Však je to grázl.”

„Však to nebylo poprvníkrát, každý si zvoní, kdo jde

okolo,” řekla ta starší paní s holčičkou. „Jdi s dědečkem,

jdi… Však mi Kouřilka říkala, že to dají pryč. To je ne-

štěstí… Tak Bambergra viděl?”

„Což já vím, asi. Děvče tam ještě leží…”

„S auťákem se tam nedostanou. Tam je to strmý…”

„Ba, tak se přece svýmu osudu nevyhnula,” řekl starší

muž pomalu, s prostou vážností. „Chlap si to vodnese…

zničil mladej život.”

„Kam myslíte, že utek? Sem na Řadič?”

„To ne… ten pude do lesa. Budto do Dubliny nebo spíš

přes Paseky dolů, tam jsou velký lesy. Na Hrazansku.

Víte, že ho včerá kdosi viděl na Chlumě?”

„To si ji špehoval… musel mu někdo říct, že je holka tady.

A co frajeři ?”

„Ještě jsou tam všici… Mě zastavil Mašek, co mu to řekla

Kouřilová… běžel telefonovat pro orgáni. Stáčejí to ze

Sedlčan za chvíli a z Příbrami asi taky přijedou…”

„Myslíte, že už ho mají ?”

„To sotva.”

„Myslíte, že dostane provaz ?”

„Kristepane, bože dobrotivej, jestlipak mu stála za to/*

vykřikla paní Doušová s pláčem. „Já Frantu znala a ne-bejval tak zlej…**

„Nemluvte, ženská, to si měl rozmyslet/*

„Pane Zika, já bych vám zaplatil to pivo, mám to s prc-kem/* řekl muž v džínách. Vytáhl peněženku a hledal

pana Ziku, který se opíral o pult a mrkáním se snažil

rozptýlit mlhy opilosti.

„Pane Zika, viděl jste tu někdy to děvče/* zeptal se kdosi.

Zavrtěl hlavou, skutečně ji v životě neviděl jako nikdo

zdejší.

„Leda na chviličku, ale nevšimnul jsem si jí/* řekl prostě,

těžkým jazykem. „A dneska už tu nebyli../*

„Neřek vám o ní něco Kája Landíků? S tím jste přece

kamarádi.**

„Kája s ní nedržel/* pravil namáhavě. „Její frajer snad

jezdíval na Hrazany, toho znal.**

„O Káju se nebojte, má alibi/* řekl starší muž vážně. „Ta

jeho rošťárna mu přišla k dobru… však to ve statku sly-

šeli, že tam vyzváni. A což… to je jasné, holku oddělal

ten voják ze msty. Ona se na něho vytento a šla k ji-nýmu…**

„Bambergra ted oběsí, až ho dostanou/* řekl mladý chlap

v nedělním.

„Zastřelí, když je voják… ledaže by dostal milost. Ale

zaseje, když zběhnul a ještě se dopustil vraždy. To je

těžké../*

„Neříkám… zaslouží si trest, ale dohnala ho k tomu/*

řekla paní Doušová pronikavě… náhle si zvedla zástěru

k očím a utekla do kuchyně.

Muž v džínách zaplatil, vzal si zpátky, pronesl „na shledanou**, zapjal si kazajku, vzal ranec a vyšel. Venku už

bylo tma… Před hostincem na návsi stál další hlouček,

mezi nimi stará paní s holčičkou, dítě přešlapovalo z nohy

na nohu a kňouralo.

„Prosím vás, paní… kudy se jde na Starý Dvorec/*

„Jo to musíte z Řadiče ven jako na Bačkory. Ale potom

jako směrem na potok…**

„Rychlejc bych to došel kolem potoka.**

„Ted v tý tmě? Jděte po silnici… tudyhle/* a ukázala

rukou někam do tmy.

„Děkuju/*

Nevěděl přesně, kudy se jde na Bačkory, zamířil tedy

k potoku a kráčel úzkým chodníčkem podél břehu.

Chodník vedl podél jakéhosi plotu, pak podél zdi, místy

klouzal a přestávalo být vidět… tma; vydoloval z rance

baterku a svítil si kus cesty, ale pak ji zhasl z obavy, aby

baterie cestou nedošla. Za Řadiči se chodník ztratil a pokračovala pobřežní pěšina, potok byl hustě zarostlý po

obou stranách, ani světlo nikde, na druhém břehu bylo

pole a několik opuštěných chat. Dobrá… Kráčel stále

kupředu. Odněkud z křovin uslyšel klokotání… neuvěřitelné, snad to byl hlas slavíka. Šel naslepo, pořád se držel

břehu, ačkoli pěšina vedla asi někudy vrchem, chvílemi se

prodíral křovím. Nevěděl přesně, kde je, ale odhadoval, že

je na cestě asi půl hodiny. Mastník se tady zatáčel, byl tu

les, ale vtom uviděl za ohybem nějaká světla. Pak uslyšel

hlasy a štěkot. Břeh byl plný lidí, to už zahlédl chatu, vlastně primitivní srub s komínkem a střechou z téráku, zatí-

ženého kameny. V okně chaty se svítilo. Ale svítilo se

ještě kdesi ve stráni, spatřil postavu, která vstoupila do

světla a hned zase zmizela. Obešel srub spodem a prostě

sem šel, co taky jiného (ačkoli nevěděl přesně, jestli ho

sem přivedlo, co se dozvěděl o tom zběhovi, nebo to

vzdálené klinkání, které slyšel na silnici). Někdo mu po-svítil do očí reflektorem. „Stůjte!“ Hlasu nerozuměl, spíš

dělal, že nerozumí. Šel přímo k muži, který svítil. A vtom

uviděl vedle něho svého staršinu… toho, který ho dneska

sebral, protože byl prostořeký.

„Prosím vás… to jsem rád, že vás vidím. Já chtěl jenom…

„Tady nemáte co dělat/’

„Kdybyste mi jen řek, kde zvonil. Já../‘

„Tudy se nesmí. Poslouchejte, zmizte odtud, člověče.

Slyšel jste?“

„Ale kudy? Není tu ňáká cesta nahoru? Dolem to fakt

nejde/c

„Co?“

Obrátil se a nedbale si to namířil vzhůru, jako by odtud

hledal východ, ale všiml si, že je tu asi víc lidí, kteří tu

neměli co dělat. Nějaký hlas chraptěl: „Kouřilová! Kde

je váš, sakra? Jděte domů, slyšíte?“ Viděl před sebou

stráňku, stromy, několik mužů v uniformách s revolvery

na bocích, ale všechno ve střídavých záblescích reflektorů

a benzinových lamp. Míhalo se to jako stíny. Sám se

osvětlení vyhýbal, stál ve tmě a civěl do světla. Tamhle

191

na keři měli zavěšenou lampu. Cosi osvětlovala, ale neviděl, co vlastně. Potom kdosi vyšel z chaty. Spatřil muže

v uniformě a s ním ještě někoho… oba stoupali do strmé

stráně. Ano, to byl kluk a vlasatý, patrně ten Karel Landík.

Zaslechl, že něco vykládá… a ted to uslyšel zřetelně.

„Co se mě pořád ptáte, když jsem vám povídal, že jsem

zvonil, tak mám alibi… akorát jsem byl na zdi, když to

tento… von po ní střelil. Mně je zima…/* pravil pronikavý mladý hlas.

„Tak nám ukaž, kde jsi stál.**

„Dyť už jsem to předváděl.**

„Ukaž nám to ještě jednou/* řekl druhý. „Světlo.”

Kužely světla se zkřížily. Na okamžik zahlédl v silném

světle hlavu kluka s dlouhými, světle kaštanovými vlasy.

Byl hubený, ne zvlášť velký, měl na sobě pouze džíny

a pruhované tričko a tetelil se zimou. Ale jak ho na ten

moment zahlédl, obličej to byl zajímavý, drzý a dráždivý,

a olemovaný těmi vlasy… jak padlý anděl. Pak ho kdosi

zaclonil, spatřil další postavy příslušníků.

„Jak já mám sakra potolikátý najít to místo… To je

blbost. Každej přece slyšel, že jsem zvonil.**

„To my víme, žes to nebyl ty… ale musíš nám ukázat

přesně, odkud jsi ho zahlíd.**

„Povídám, že ze zdi, akorát vedle zvonice.**

„Tak tam vylez.**

„Jestli to nestačí, že už jsem tam byl.**

„Nestačí, povídám. Předtím jsi nám ukazoval jinde. Tak

rač nahoru. Moment. Tady máme to místo, kde jsi se-skočil.**

Muž v džínách si uvědomil, že jde asi o druhou rekon-strukci na místě a že ověřují Landíkovo svědectví.

Možná že přijel odněkud někdo vyšší a opakuje se to

kvůli němu… kdoví. Ted stál pod zdí hlouček a tam ve

stráni, u toho ostrého světla, nestál nikdo. Využil toho

a přiblížil se k tomu, obešel jiné křoví, které mu bránilo

ve výhledu, a najednou stál u těla dívky, osvětleného tak,

jako by někdo nad ní držel pochodeň. Polkl naprázdno.

Bylo to děvče, vlastně děvčátko, samá noha samá ruka,

a ležela na boku, jako by spala, jednu nohu pokrčenou.

Měla na sobě obvyklý úbor děvčat na trempu, džíny

a chlapeckou prošívanou bundu. Viděl okamžitě, kam to

dostala, do zad. O tvůrek v bundě a skvrna kolem… jen

málo krve. Bylo to na straně srdce. Zákeřná rána… kluk

si to s ní krůtě vyřídil a ted ho hledají po lese jako zvěř.

Hlava byla malá a dětská, snad to bylo účesem, vlasy měla

totiž pevně staženy do krátkého ohonu, jak se češou malá

děvčátka. Sám nevěděl proč, ale dotkl se toho uzlu…

měla vlasy pevně svázány něčím lesklým. Byla to silonová

niť. Nadzvedl jí vlasy a najednou nad něčím užasl. Sakra,

jak je to učesaná? Znova jí přejel dlaní po vláscích, sta-

žených do lesklého prstýnku. Vtom ho někdo odstrčil,

ztratil rovnováhu a upadl.

„Občanský průkaz,” pravil nad ním nějaký hlas.

„Nemám ho, bohužel.”

„Soudruhu staršino, tenhle člověk tady nemá občanský

průkaz.”

Setkal se s očima svého známého a silně pocítil, že by mu

nebylo milé, kdyby se ted k němu přihlásil.

„Zapomněl jsem ho doma, bohužel.”

„Co tu děláte?”

Vtom se ohlédl, cosi se odehrávalo o nějakých šest metrů

dál, u zdi. Pod ní stáli tři lidé, jeden svítil nahoru. Muž

v džínách pochopil, co se děje. Landík byl pobídnut, aby

předvedl, kudy přelezl zed, a nějak se mu to nechtělo

podařit… ozvalo se žuchnutí a praskot větviček… spadl

kamsi do keře. Díval se tam, ale staršina mu položil ruku

na rameno. Všiml si, že se vyšší šarže vzdaluje, ale předtím

vydal ohledně něho nějaký příkaz… nerozuměl jaký.

„To se nedá nic dělat… budeme si vás muset zjistit.

Tudyhle pojdte.” Staršinův hlas zněl chlácholivě, docela

přátelsky. Patrně ocenil, že se k němu nehlásil. Vystupovali

potmě jakousi pěšinou, staršina svítil, ted přešli vozovku.

Na vozovce spatřil reflektory auta, bůhví, jak sem zajeli.

Kdesi v pozadí uviděl další světla.

„Budete muset s námi… počkáte ve voze… to se nedá

jinak zařídit, když mám příkaz. Co jste sem lez, člověče?”

„Já chtěl mluvit s vámi.”

„To zas nemluvte… to není pravda. Nemoh jste vědět, že

tu budu. Byl jste zvědavéj, co? A zvědavost se nevyplácí.”

„Já jenom chtěl… já nevím. Někdo nám to řek v hospodě.

Myslel jsem… Kde je ta zvonice?”

„To byste potmě stejně neviděl. Je to ta vysoká stříška

v rohu, vedle dřevníku. Taková památnost… zvon chtěli

dát pryč, ale pak ho nechali. Co vás na tom tento ?”

„Proč zvonil ten kluk.”

„Chuligánština. Zemánková ho sama posílala, ať dojde

hned pro toho jejího. Tak ho prý chtěl vyburcovat. Mladý

lidi… co je nenapadne. Tímto ji nechali samotnou oba…

ten její šamstr, nějaký Pyšelka, on si políčil na štiku,

rozumíte ? A vidíte… jak jsem vám prve řekl… ten voják

si ji našel.”

„Viděl jste ji… tam ve stráni?”

„Jak by ne… Chudák holka. Ted už ji odvezou… Chuděra/* opakoval. „Vidíte to, pěkný tělíčko a tvářička,

a ono to někdy stačí, aby chlap zvolil smrt, vždyť co ho

čeká… v nejlepším případě patnáct, ale to… jestli se nebude chovat násilně při zatýkání.”

„Kde je ten Pyšelka?”

„Ten leží v chatě. Bylo mu zle… a přitom je to prý

holkař. No… tak tu jsme. Počkáte a potom s námi za-jedete do Sedlčan… ono se to vyřídí, nemějte obavy.”

„Je tu Bezpečnost ze Sedlčan ?”

„I z Příbramě. Ale víte, až s vámi bude soudruh velitel

jednat…”

„Já vím,” zabručel. „Jasně… je to má vina.”

Neměl skutečně nej menší úmysl vykládat v Sedlčanech,

že už byl jednou zadržen a propuštěn. Nic na tom sice

nebylo, ale možná, že by staršina dostal nos. Spatřil, jak se

od siluety vozu někdo odlepil, byl to rovněž orgán. A ta

světla, to byly asi Nové Dvory. Zaslechl hřmění mašiny

někde ve tmě, v okolí projel motocykl, a další. Zvedl oči

ve snaze se orientovat a uklouzl na zarosené trávě.

„Kde vás mám?” ozval se hlas staršiny.

Za chvíli se přesvědčil, že jeho osobní záležitost bude pokračovat přiměřeně k okolnostem, tedy zvolna. Byl

usazen do stejšnu a bylo mu řečeno, aby počkal. Mezitím

slyšel někde v lese zvuk čézet, a potom sem opět přijel

vůz. To odlehlé, poetické místo se stalo středem obrovské aktivity, která se šířila v nějakých vlnách, a bude

se šířit, dokud… Samo, dokud se ten kluk potuluje v lese

s pistolí v ruce. Vykouřil několik cigaret. A pak uprostřed

dění zdříml a procitl, když se něco začalo dít přímo u něho.

Do vozu nastoupili další lidé, příslušníci až na jednoho

pohledného bruneta s kotletami a ve sportovní rybář-

ské kazajce, který stavěl na odiv svůj špatný nervový

stav* do vozu úplně zapadl, jako by byl v posledním tažení.

A pak se vůz rozjel. Vyjeli po vozovce a nato se dostali na

silnici, projeli nějakou obcí, to budou ty Bačkory. Řadič,

Chlum, Kňovice… další vesnici neznal, Sedlčany. Tomu

mládenci… byl to jistě její šamstr, onen Pyšelka, se cestou

spustila krev z nosu, nádherně vůz zamazal. Půjčil mu svůj

kapesník.

„Vystupte si.”

„Vidíte, že potřebuju lékařský ošetření,” řekl Pyšelka. „Já

si žádám, abyste mě odvezli do nemocnice.”

„Nedávejte hlavu tak dozadu,” řekl.

„Vy se spolu znáte ?” zeptal se orgán.

„Vůbec ne.”

Možná že mu připadalo zvláštní, že mu půjčil svůj kapesník.

Za pět minut mžoural do svěda a to už byla, jak poznal,

kancelář Veřejné bezpečnosti.

„Občanské průkazy, prosím,” pravil službu konající,

zřejmě znavený orgán v hodnosti podporučíka, starší

člověk.

Občanské průkazy. Sakra, všecko zase znova.

„Já ho právě nemám.”

„Jak to, že ho nemáte při sobě?”

„Já jsem tu právě skrz to, že ho nemám.”

„Ale přijel jste tadyhle se svědky. Kdo vydal příkaz,

abyste byl předveden?”

„Já nevím… já toho soudruha neznám.”

„Vy jste se zdržoval v té době na Mastníku ?”

„Ne v tý době… přišel jsem tam potom. Ale právě, že

jsem neměl průkaz…”

„Tak si chvíli počkejte.”

Samo… vypuklo nové čekání. Za okamžik byl odsunut do

vedlejší místnost; s jinými kusy erárního nábytku a stejnými sektorovými skříněmi téže univerzální barvy. Jakmile udělal krok, podlaha silně vrzla. Slyšel vedle hovor

a zvláště Pyšelkův hlas, který si kategoricky žádal lékař-

ského ošetření. Orgán skutečně někam telefonoval…

Asi za deset minut uslyšel další hlas a bezpečně ho poznal, měl jakýsi pronikavý, dost vysoký timbre… byl to

Landík.

„Já teda nechápu, proč tu mám eště čekat.” Vybavila se

mu s hlasem i tvář, vlastně jeho obličej za hlasem, a poněkud zledověl jako vždycky, když mu v mozku něco

vyvstalo… taková jakási pochybnost či co. Nebylo to

ovšem nic víc než pochybnost.

„Musíte počkat na soudruha velitele, až přijede.”

„Proč mám čekat zrovna já ? To je k zbláznění. Já s ní přece

vůbec nechodil, akorát jsem s Brožem domluvil tu chajdu.

A voni to se mnou tento… jako kdyby byla moje ségra

nebo co. Co je mně do toho?”

„Ale vy jste hlavní svědek, soudruhu. Vy jste přece toho

vojáka zahlíd.”

„To jo… ale přeci za ním nepoletím, když to moh prásk-nout taky do mně. Ostatně jsem na to neměl čas… To už

jsem jim všecko řek.”

„To je v pořádku.”

„Jak v pořádku, když máte půlnoc a člověk potřebuje taky

chrápat.”

„O to se postaráme, bez obav… dobře se vyspíte. Ted

musíte ještě pár minut počkat, až se soudruh velitel

vrátí.”

„Copak já jsem o tom něco věděl? Kdybych byl tušil, že je

ten voják někde tady, byli bysme dávali většího majzla…

ale kdo to moh vědět, řekněte sám. Mně je vážně zle…”

Muž v džínách náhle odpadl od dveří, protože se otevřely

a vešel jeho známý staršina s ustaraným výrazem. Na stěně

byla totiž umístěna lékárna, a staršina sem pro něco

vešel.

„Poslouchejte, to nejde, to se nesmí,” zabručel, směrem

k němu.

„Nemůžu za to, že něco slyším.”

Staršina opět odešel, ale za okamžik se vrátil, těžce usedl

a otíral si krk šátkem, ačkoli nebylo žádné teplo. Vypadal

znaveně.

„Promiňte, ale ví se to už na sto procent, že to byl ten

voják?” řekl ten v džínách náhle.

„Kruci, vy máte tento… že se tak ptáte.”

„Tak pistol nezahodil? Tu nemáte?”

„To víte, že ne, ale podle průstřelu to sedne na erární, co

nosí prezenčáci.”

„Bude se přece dělat mikroskopická zkouška.”

„To jistě.”

„A… kulka?”

„Tu přece z ní vyndají až při pitvě.”

„Ještě ted v noci?”

„Pravda, nebo ráno. Jak to stihnou, to až na soudním,

v Praze.” Staršina si zapálil. Druhý také vytáhl krabičku,

poslední, a zjistil, že je vytřepaná. Staršina mu nabídl,

poděkoval a vzal si.

„A kdy se to bude jako vědět ?”

„Co vědět.”

„Co se zjistilo.”

„Inu… to už jde potom tempem, když tu máte evidentní

vraždu.” Staršina se opřel loktem o stůl, pomalu vtáhl

kouř, vydechl, znova sáhl pro kapesník a osušil si krk

a tváře. Potil se únavou. „To měli jednou… před několika

lety případ kluka, který donutil holku, aby se svlékla, a pak

ji zastřelil. Sebe chtěl taky zabít, ale došla mu kuráž. Možná

že jste o tom četl…”

Muž v džínách přikývl.

„Taky prý nebyla nic zvláštního… ta holka. Chuděra,”

bylo jasné, že myslí na děvče, které dnes oba viděli. „No,

to je osud.”

„A co Bamberger.”

„Jako co?”

„Myslíte, že vám může ujít?”

„To je vyloučená věc. Ten daleko neuteče.”

„Nemusí to být snadný, najít někoho v lese.”

„To víte, že ne… Na to je potřeba hromada lidí.”

„A máte tolik lidí ?”

„To se tento, když je pohotovost, z celýho okolí. V ně-

kterých případech zasahuje i vojsko… když se musí pro-

česat lesy.”

„A půjde do toho vojsko?”

„Ale prosím vás…” Stašina odklepl popel na podlahu.

O tom se přirozeně nebavil a druhý se přestal vyptávat.

Najednou řekl: „A víte jistě, že to byl on ? Jak ho moh ten

kluk betonově pozjiat?LC

„Když ho zahlíd s pistolí v ruce? Mladýho drobnýho

blondáka ?”

„Tak je to jistý?”

„Člověče, on si na ní počkal a dostal ji. Jen byla ta

chyba, že pes nechyt stopu, když Bamberger opustil

potok… běžel napřed potokem, rozumíte? V Dubinách

sic nikoho neviděli, ale bez obav… on ujít nemůže.”

Muž v džínách k němu obrátil vážný pohled, mlčel.

„To víte… po tom, co spáchal, už ho těžko někdo ukryje.

To si každý rozmyslí,” řekl staršina.

„Měl frčku?”

„Měl. Prý to dostal za vynikající střelbu.”

„Ach bože.”

„A včera ho viděli na Chlumě, ale nehlásili to… až nyní,

197

po vraždě,” řekl staršina vážně. „Co chcete… tohle byla

vražda z lásky… nebo ze žárlivosti, to máte to samé. Tady

je zlé, že to udělal po úvaze… že se na to přichystal. Ted

jde jen o to, abychom ho dostali živého.”

Muž v džínách přikývl. „Ale poslyšte… co ti dva. Co

když některý z nich lže ?”

„Na to bychom brzy přišli. Jestli myslíte nějakou nesrov-nalost… to se všechno ověřuje. Podívejte se, oba vypovídají stejně. Na nic nesprávného se zde nenarazilo a proč

také… víte, Landíků byl tehdá na zdi, když se to

stalo. Lhát, co by lhal, s tím děvčetem nic neměl.”

„To věřím/4

Odmlčeli se a mezitím vešel jiný orgán a řekl něco star-

šinovi, jenž s ním okamžitě vyšel.

K očekávanému rozhovoru došlo kolem jedné hodiny

v noci, když kompetentní činitel únavou lidově řečeno

padal na hubu. Sotva dorazil, předvedli mu jakéhosi zarostlého trempa, o němž neměl tušení, jak se tu octl. Uká-

zalo se, že byl zadržen na Mastníku, ale mimo kritickou

dobu, a že nemá občanský průkaz. Velitel, totiž kapitán

Bečvář, jenž měl na krku svůj díl organizace a právě to

objel (starý třicet čtyři leta, na místě sloužil čtvrtým rokem

a poslední vraždu zažil na Ostravsku v roce šedesát pět)

neměl pochopitelně náladu zabývat se takovou prkotinou.

Tomu chlapovi položil několik otázek, dal zapsat jeho

osobní údaje a pak ho propustil, ale napřed ho srdečně

seřval a potom ještě onoho unaveného orgána, který s tím

na něho čekal. Teprve když byl ten člověk venku, pomyslel, že ho tu měli přece jen podržet, už za tu drzost.

Ten člověk se ho totiž zeptal s vážným výrazem, jestli

viděl to děvče. Na kladnou odpověd reagoval poznámkou,

že se mu nelíbilo něco s jejím účesem (pronesl to dokonce

vzrušeně). Na tento vrcholný projev cynismu a nevkusu

ho krátce vyrazil, ale napřed mu vynadal. Když byl pryč,

napadlo ho, že měl důkladněji zjistit, co je zač… ale vem

ho čert. Víc myšlenek mu nehodlal věnovat.

Dlouhý tremp si dal po onom rozhovoru batoh na záda

a vyšel bez pozdravu, ústa pevně sevřená. Staršina ho vedl

k bráně. V zámku zarachotil klíč. „Poslyšte…” Najednou

se staršina setkal s jeho očima. Byla v nich nějaká zoufalá

beznaděj.

„My bychom vás tu nechali přespat, kdybyste chtěl. Kam

půjdete?”

„Do Kňovic.”

Vyslovil to, jako by bylo samozřejmé, že ted půjde

do Kňovic, ale mohl stejně dobře říci „do Berouna”.

„Poslyšte… to se bude pročesávat les se psy?”

„Samozřejmě.”

„To je strašný.”

*

Obyvatelé Ždáru, Bačkor, Račan, Hrazan, Poličan a dalších

míst slyšeli celou noc, že se něco děje, a stejně na Chlumě,

v Nalžovicích, v Krchlebech, Nahorubech a Krečovicích

slyšeli od pozdního večera, že projíždějí okolím čézety,

a i na vozovkách a polních cestách, a že svítí na plné

pecky. Ale současně na samotě u Pasek slyšeli štěkot,

kolem oken jim v noci pirošla četa se psy, která prohledá-

vala okolní lesy. Celou noc jezdily po řece motorové čluny

a prosvěcovaly břeh. Jiná skupina prohledávala okolí

Dubin a Březin. Kolem Řadiče ve vzdálenosti, kam až se

může dostat prchající člověk, se uzavřel kruh, který se pomalu stahoval.

Ve čtyři hodiny ráno, ještě před rozbřeskem, postupoval

poručík Bezpečnosti Šťastný s dvaceti muži naproti četě,

která postupovala od Hrazan. Vystupovali rozestaveni

do lesnaté stráně, každý v ruce připravenou zbraň (jenže

Šťastný byl přesvědčen, že právě jeho skupinu vyšalto-vali, odstrčili na okraj, vždyť to dá každému rozum, že nepůjde dolů k řece, když by se nedostal přes. To je nesmysl…

Jemu dají vždycky úsek, kde to nemá cenu. Aby se ne-

řeklo. Každý, kdo uvažuje, ví, kam se potřebuje dostat.

Tady to nemá fazónu. A Šťastný i věděl, proč to vždycky

udělají právě jemu). Slézali strmě dolů a vystupovali zase

nahoru. Lesem se míhaly kužely světel. Stejně je k sakru,

jak se dvacet chlapů v lese tento… ztratí. Ono to není moc,

když máte skutečně zabrat celý vrch… a kdyby tu ten

chlap seděl v záloze, dostal by, koho by chtěl. Přešli Zadní

Hlubokou, a vtom Šťastný uviděl stín, který vyletěl z křoví

a řítil se kamsi dolů, zavolal „Stůj!” a vystřelil do vzdu-chu. Chlap se nezastavil, prchal jako směrem dolů k Vltavě.

„Tak ho máme,” řekl Šťastný. Blesklo mu hlavou, že ho

dostanou oni a ne Přibylova četa. Ten blázen prchal na

Častoboř, odkud nebyla žádná možnost úniku. Častoboř

byly vlastně jen dvě chalupy z bývalého dvorce, který byl

zaplaven přehradou, jen takový kousek břehu pod sešupem, odkud se nedalo vůbec nikam, měli ho. „Pozor,

199

kluci!” zavolal chraptivě. „Pozor na to.” To už sestupoval

se strmé stráně od stromu ke stromu. Viděl, že jeho muži

slézají svah jako veverky. Šťastný šel první, v ruce od-jištěnou pistoli. Spatřil seshora střechu první chalupy.

Častoboř. Upíral oči do šera, nikde se nic nehnulo… jen

pes tam štěkal. Poslední strom, nyní měl před sebou

volno, bylo to nebezpečné. Chlap může mířit ze zálohy.

Vtom se Šťastnému zdálo, že se něco pohnulo tamhle… za

dřevníkem, a v tom okamžiku si byl jistý. „Bamberger!”

vykřikl. „Odhodzbraň!” Správně, mládenci si to

nadcházejí, obejdou si ho z druhé strany. Fajn… Vtom

něco prásklo. Zavrtalo se to do stromu. Šťastný, který se

kryl za kmenem, spatřil jednoho ze svých lidí, Tomka, že

už dosáhl chalupy a blíží se tam z druhé strany.

„Živýho…!” vykřikl Šťastný.

*

V půl páté ráno se probudil jistý člověk v džínách ve sto-dole kňovického statku (přece jen se mu podařilo přespat

v Kňovicích). A ačkoli spal zavrtaný ve slámě, probudil se

náhle a ne zimou. Třeba ho vzbudili kohouti, ale snad

to nebyli kohouti, probudil se tak zničehonic, bylo mu

zkrátka tak divně u srdce, že se do něho dala zima. V sedm

ráno už seděl na schodu kaple na Řadiči. V hospodě měli

ještě zavřeno. A pak se to dozvěděl naráz, a ačkoli to

mohl čekat, udeřilo ho to. Uviděl totiž, jak před jeho oči-ma stopl nějaký člověk příslušníka na mašině. „Kam

jedete?”

„Na Osečany,” řekl orgán. „Už je po všem.” Hovořili

spolu, když se muž v džínách zvedl a šel k nim. Mládenec

na motorce to našlápl a odjel. „Tak už ho mají?” zeptal se

dlouhán.

„Už je po smrti. Von prej střílel.”

„Zabil někoho?”

„Svou bejvalou holku přeci.”

„Ale při tom…?”

„Povídali, že střílel,” řekl ten člověk… byl zřejmě místní

a chtěl asi do práce, podle tašky- ,,U Častoboře…”

„Tak byl zabit?”

„To ne… odpravil se sám, když viděl, že je konec. Trefili

ho do nohy. Tam se chtěl schovat… znáte to tam?”

Přikývl, ačkoli Častoboř neznal.

„Jó, Častoboř!… mladý odtamtud odešli a už je tam jen

stará Koulová, vdova. Von se střelil, že si vzal pistol

takhle,” ukázal, že do úst. „Koulová vylezla ven a našla ho.

To mně povídal ten orgán… Ta ženská už musí bejt

bláznivá. Prej na ně hrozila pěstí.”

„Děkuju vám,” řekl muž v džínách. A šel si znova sednout

na schod. Ve skutečnosti byl dost nápadný a jeho pozice

budila pozornost, ale přece tu vydržel až do doby, než

otevřeli hospodu. V hospodě si dal polévku. Přišlo pár

lidí, seděli u jednoho stolu a hovořili. Ale sám si sedl

stranou.

„Paní Doušová,” pronesl, když mu odnášela talíř. „Vy už

víte, že je Bamberger…”

Přikývla, měla ještě od včerejška nějaké oteklé oči. „Bože,

kdo by to nevěděl. Ted už to ví každej.”

„Vy jste ho znala?”

„Ale jenom do školního věku, býval tu u babičky… no,

ještě že se toho nedožila.”

„Podívejte se, paní Doušová… mně se na tom stejně něco

netento…,” ale při pohledu na její výraz to změnil, „znáte

toho Landíka? On dosvědčil, že ho viděl.”

„No… to bude pravda, když tam byl. My ho tady známe.

Zika mu pomoh k tomu místu, když ho nikde nechtěli

vzít. Loni býval u nás často, však u Ziky přespával, ale

letos jen sem tam. Lidi ho nemají rádi, ale já proti němu

zas nic nemám. Zika vždycky říkával, že se mu musí

pomoct.”

„Je tu pan Zika?”

„Je… ale marodí,” pochopil, že vyspává včerejší opici.

„Já jsem se ho totiž chtěl na Landíka zeptat.”

„Božínku… co by vám řek? Jestli si myslíte, že lhal…

vždyť to dosvědčila Kouřilka, že tam tehda zvonil, což je

jisté, vlezl si nahoru a moh ho odtamtud zahlídnout.

Vždyť já jsem to věděla, že to s Frantou zle dopadne… už

jak mně lidi řekli, že zběhl. Ale už o tom nemluvte… já

jsem z toho celá špatná.” To bylo pravda, na očích jí bylo

znát, že tu noc mnoho nespala, a měla pláč na krajíč-

ku.

„Prosím vás… má tady Landík děvče ?”

„Co já vím, nemá… ale já to nemohu vědět. Třeba by to

věděl Zika, zeptejte se ho. Pročpak?”

„Ta chata na Mastníku… čí vlastně je?”

„Ta patří jednomu advokátovi z Prahy. Jezdívá taky na

Hrazany a Kája se s nima nějak sčuchnul. No co… ten

advokát má prý ještě jinou, tak se o tuto nebojí. Je to

201

jenom srub, tak pro rybáře. Kája s tím Brožem spolu

chodí na ryby, odtud se znají.”

„Viděla jste tady to děvče, paní Doušová?”

„To víte, že jsem ji viděla,” řekla paní Doušová tiše.

„O mrtvých jen dobře, ale ona byla taková mrcha vystrojená… jen se tu smála a měla se k tomu svýmu… až jsem

si jako myslela, že si nedělá kvůli Frantovi žádný svě-

domí.”

„Co měla na sobě ?”

„Kalhoty, že jo, ale nadělanou blůzu a růžověj plyšovej

kabát. Úplně novej… tak se tady natřásala. Seděli tu s tím

šamstrem v sobotu, ano, v sobotu. Pak už nepřišli, jen

Kája pro nějaký věci. Víte, on dostal místo v Praze…

Brož mu něco sehnal.”

„Tak měla plyšový kabát… ale když ji zabili, měla na sobě

bundu.”

„Jakou bundu?”

„Takovou delší, prošívanou.”

„To si nejspíš vypůjčila Kájovu. Sem přišla v parádě, vyfešákovaná a namalovaná, že jsem si ještě řekla, jak si ona

jede na tremp. Dobrá holka to nebyla, jak je bůh nade

mnou… a ten kluk byl do ní tak zfantěnej. Já si jenom

říkám, že tam vodešel s tak vobtíženým svědomím… ale

zas si říkám, že bůh musí vědět, co von zkusil.”

Něco zamumlal a zaplatil polévku.

„Vy už odjedete na Prahu, co?”

„Já nevím… spíš asi ne.”

Vyšel z hostince a zastavil se v místním obchodě, aby si

koupil chleba, salám a cigarety. Potom odešel, ale ne na

autobus. Nesl si totiž v duši nebo v mozku pochybnost,

která se ho nechtěla pustit, naopak, byla pořád větší

a s ním to bylo čím dál tím horší, nemohl nic dělat, ne-měl, s kým dalším by o tom promluvil, a přitom ho to

drželo tady… prostě nemohl odjet. Myslel na to, už když

se dneska ráno probudil zavrtaný ve slámě. A rozhovor

s paní Doušovou ho v tom utvrdil. Bylo mu zatraceně.

Kolem poledne mohl být viděn na Mastníku, ale v tu dobu

bylo okolí potoka opuštěné. Počasí bylo krásné, slunce

svítilo (ale jeho nechávala dneska ta krása chladným, měl

v sobě černo). Procházel znova ta místa za dne… údolí se

mu už nezdálo tak divoké a opuštěné, ale i při té jarní

kráse tu ležel nějaký stín. Vlastně na to ani nemyslel, kudy

chodil. —- Kolem šesté slyšeli na Nových Dvorcích, že

v drůbežárně zvoní, ale klinkalo to jen docela krátce. Ale

neslyšeli komentář paní Kouřilové, která přistihla nějakého cizího chlapa, jak si leze ven, a ještě se jí dovoloval,

jestli smí odejít přes zed.

Paní Kouřilovou to silně rozpálilo a ted už se rozhodla,

že to půjde pryč, ať si říká její co chce… byl totiž na tuto

památnost v kraji hrdý.

V sedm bylo na radičské hospodě plno, jako všude na

menších vesnicích, kde se lidé nemohou jinde scházet.

Televizor šel, ale hlasitě se hovořilo, lidé si sdělovali své

zážitky. Muž v džínách přišel, když nebylo nikde kouska

místa. Ranec si hodil ke zdi a šel k výčepu. Strnisko na

bradě měl jaksi hustší a vypadal poněkud… jako po celo-nočním potulování, ale pan Zika, který byl sice v pořádku,

také nevypadal zrovna valně. „Prosím vás, dejte mi jeden

štok, dvojitej. A potom pivo.” „Máte ňákou žížeň,”

podotkl pan Zika chápavě. Vyndal z regálu láhev, připravil sklenku a nalil mu. Hned po ní sáhl a hodil obsah

do sebe. Dobré… Přehlédl očima místnost, bylo to přesně

jako včera, jenom včera sem dorazil o něco později a jaksi

v jiné náladě. Měl pocit, že od včerejška uplynul celý věk.

V televizi probíhaly oblastní noviny, na obrazovce se mí-

haly krojované postavy. Jakoby z nedávného průvodu.

Vlastně kolikátého je… čtvrtého. Vtom uviděl známou

tvář, staršina ze včerejška tu seděl s nějakými lidmi u piva,

podíval se na něho, setkali se očima. Staršina se na něho

přátelsky usmál, dokonce zvedl ruku, ukazoval, aby si

přisedl. Okamžitě se smáčkli dohromady a muž v džínách

se k němu zašoupl. „Tak to vidíte. Kdo by si to byl pomyslel. Když jsem vás sebral u Nalžova… já ho vážně

sebral, toho lumpa. Neměl průkaz a ještě hovořil… sekal

jazykem, a já si řek, aspoň se projdeš, Pražáku. Nic ve

zlým, ale řekněte sám, měl jsem pravdu nebo ne?”

„Měl jste pravdu.”

„No tak vidíte.”

Co zmůže démon alkoholu… Staršina ho udeřil na rameno, od této chvíle byli známí, byli přátelé. „Ale ty vypadáš,

že ti ulítly včely. Kdes včera chrápal, co ? No, ty máš pěkný

zaměstnání, že tam nemusíš chodit.”

„To bych si dal líbit,” řekl někdo. „Vybod bych se na práci

a chodil bych si po špacírech.”

„Vy jste odsud?” zeptal se muž v džínách staršiny.

„Jo…” Staršina pověděl, že slouží v Sedlčanech, ale jinak

že ie na Řadiči, má tu vdanou dceru a domek. A dnes má

volno…

„Tos nahrazoval spaní čko,” poznamenal menší uzlovitý

chlápek s vrásčitým krkem, asi jeho známý.

„A víš, že ne? Zalehnu pod peřinu a že budu spát, ale

najust jsem nemoh, ani jsem nezamhouřil oko.”

„To je z únavy. A z toho rozčilení.”

„Ale co tě raflo…,” otočil se staršina k tomu dlouhému,

„vždyť ty sis včera ještě o něco koledoval. Nic ve

zlým… Představte si, lidi, že nám přilez přímo do akce…

bez průkazu, akorát do největšího fofru, když nám

přijel soudruh nadporučík z okresu. To tedy není špás…

A potom měl v noci k našemu velitelovi takový řeči, že už

jsem myslel, že se něco stane. S naším není sranda, a on si

ho taky podal…”

„Kdo?”

„Kapitán Bečvář přeci.”

Lidé poslouchali se zájmem. Staršina přidal k Bečvářovi

pochvalnou poznámku, ale znova opakoval, jak vyváděl.

„Kvůli vám ?” zeptal se někdo dlouhého trempa s uznáním.

„Jo, kvůli mně.”

„Proč jsi to dělal, chlape,” pravil staršina přátelsky. Dé-

mon alkoholu… jediná cesta upřímnosti na tomto světě.

„Já mu chtěl něco říct, a řek jsem to asi nešikovně.”

„A cos mu chtěl říct?”

„Ze to třeba tak nebylo.”

„Co…?”

„To s tou holkou. Nějak jsem začal špatně. Řek jsem, že se

mi nelíbil její ohon.”

„Co jste řek?” zeptal se nějaký mladší chlápek s knírkem,

vazák a elegán, který tu seděl s dívkou a s kamarády. Muž

v džínách se podíval na dívku (byl velmi citlivý na ženskou

krásu). Byla asi stejně stará jako to děvče, které viděl včera

mrtvé na stráni. Také tak pekelně mladá, také vyfešákovaná… ostatně, nespouštěla z něho oči.

„Tomu účesu se přece říká ,ohonc. Nebo to říkáte jinak,

slečno ?” obrátil se na dívku. „Všechny vlasy sebrané a zapnuté vzadu, že vám jako odstávají… prostě jako psi ohon.”

»Jo •••>** řeklo děvče, ale usmálo se na něho.

„Vy jste ho chtěl teda dožrat ?” zeptal se ten s knírkem.

„Vůbec ne, chtěl jsem mu to jen vysvětlit.”

„Co vysvětlit, s jakýma vlasama,” pravil staršina těsně

u něho, takže mu mluvil do ucha.

„Měla je upnuté pekelně pevně,” řekl. „Až moc pevně.

Myslím to, jak jí to odstávalo od hlavy… ten uzel. Oby-

čejně tam děvčata nosí gumičku s takovýma lesklýma

kuličkama.”

„No jo, to je pravdaI” řekla dívka ochotně. „Já vám

ukážu, co tam nosím já…,” naklonila se přes stůl a ukazovala jakousi blyštivou ozdobu ve vlasech, ačkoli neno-sila ohon, ale vysoký drdol.

„Na mou duši, vám to ale sluší,” řekl muž v džínách.

„Sákra, vy se vyznáte. A měla tam ty kuličky ?”

„To ne… lesklý to bylo, ty nitě.”

„Jaké nitě?”

„Měla ty vlasy zavázaný silonovejma nitěma, jako prstýnkem. Ale to by bylo fuk… Já jen viděl, že ji to muselo

tahat.”

„Co mluvíte,” pravil staršina. „Tahat, co tahat?”

„Vlasy.”

„Krucinál, copak jste ji česal?”

„Tuhle ne.”

„Tak jak to víte?”

„Protože měla ta holka spodní vlasy úplně napnutý a ty

nitě do toho zatento… zašmodrchaný. Z toho bylo jasný,

že by musela křičet.”

„Co povídáte, jak křičet?”

„Při tom česání.”

„Heled, to se mně nelíbí, že si z ní děláš legraci,” řekl

staršina pomalu. „Já ti věřil, že jseš cvok, ale že seš přitom

slušnej člověk.”

„Nedělám si z ní legraci.”

„Jak to neděláš, když tady vykládáš, že řvala… ráno,

když se česala.”

„Já neříkám, že to bylo ráno. A neříkám vůbec, že se

česala sama.”

„Jak to?”

„Takhle si to nemohla udělat sama. A že neprotestovala…

tady je jediný možný.”

„Co?”

„Že nemohla, protože už byla mrtvá,” řekl poněkud div-

íým tónem.

„Ty ses zbláznil,” řekl staršina s úžasem, a k tomu s ně-

jakým úlekem. „Ty seš přece cvok… Ty tady vykládáš,

že ten voják, když to do ní pustil, šel pak k ní a dělal jí

něco s vlasama?”

„To ne… Skrz to si právě myslím, že to nebyl on.”

„Poslouchej, neblázni mně tady ještě lidi, sakra,” ozval se

staršina přísně. „Ze ti není hanba… To není ani čestné…

takhle mluvit, takové žvásty… vždyť je to vážná věc.

Vem si, že Bamberger si to zúčtoval… teda tím myslím, že

sám se sebou, za ten čin. Potom je tu svědectví z místa činu.”

„Je… ale právě si myslím, že lhal.”

„Já jsem též svědkem, že nelhal,” podotkl starý muž s červeným obličejem, s fajfkou. Promluvil pomalu a důstojně,

byl to totiž starý Kouřil ze Starého Dvorce. „Ať je ten

chuligán jaké chce… vinné není. Chlapci byli na rybách

u zátoky… dostali jednoho cejnka, ale ona se tam na svého

frajera rozzlobila a chtěla dom.” Kouřil byl rozkládavý

typ. „A tož tedy, jak utekla, Landíků šél za ní… ona ho

posílala, aby šél pro teho druhého, a on, jak šél pode zdí,

jak tam máme ty lísky… že zazvoní, aby kamarád to

slyšél. Ale pak toho litoval… že ji nechál.”

„Pane Kouřil. Vy jste tam přišel první?”

„Což… nalezl jsem u ní toho chlapca. Byl bledé jak

stěna… všecko mně povídá. Co by byl lhal, nelhal. Druhé

přišel až za hodnou, s tím cejnem. Div neomdlél… nic

nevěděl. Ať jsou chlapci jaké chtěli, to byla pravda, co

říkali.”

„Pane Kouřil… vy si nevzpomínáte, jak měla ta holka

vlasy ?”

Kouřil se zamyslel. „Měla je sepnuté zde… takto,” sáhl

si na zátylek. „Což, já nerozumím, co tím chcete.”

Muž v džínách si zapaloval cigaretu. Ani si nevšiml, že se

na něho dívka s drdolem upřeně dívá. Najednou řekl

vzrušeně: „To není možný… to neudělal on. Kvůli němu

by přece ne…”

„Kdo?”

„Bamberger.”

„Kruci, vždyť si vpálil kuli do držky,” pravil onen místní

štráda s knírkem, ale beze stínu žertu. „Kvůli ní přece

zběhnul, že mu šla s jiným.”

„Ale to ještě není důkaz, že ji zavraždil. Důkaz by byl,

jestli pasuje kulka, co z ní vytáhli, do jeho pistole.”

„Je to ta samá ráže, to se vědělo okamžitě, že to byla

vojenská,” řekl staršina vážně. „A poslouchejte, neroz-

šiřujte tady nějaké tento… nepodložené zprávy. To bych

vás musel požádat, abyste okamžitě odešel.”

Muž v džínách vzal jen letmo na vědomí, že mu staršina

už zase vyká. Byl jako v horečce, a věděl, že to právě ted

není dobře. Ted se na něho dívka naproti opět usmála.

Bože, to byl úsměv. Nerozuměl tomu dobře… A najednou

vyhrkl: „Vlasec… sakra, ty silonový nitě… to on si na to

uříz kus vlasce. Panebože…” Spatřil jako v mlhách obličej

paní Doušové, která stavěla před pana Kouřila talíř

s dvěma vuřty s cibulí a dva krajíce chleba. Snad něco vy-slechla, protože se tvářila velmi přísně.

„Paní Doušová…”

Neslyšela, nebo dělala, že neslyší.

„Prosím vás na kolenou, vzpomeňte si. Ta bunda byla

bledě modrá ?”

„Jaká bunda. Jestli myslíte Kájovu… ten ji měl bledě

modrou. On se mě na to už ráno vyptával,” řekla paní

Doušová staršinovi. „Já nevím proč… a sháněl se po

Zikovi, že se ho chce na něco zeptat, skrz Káju.”

„Proč by se ho nemoh zeptat, ať se zeptá. Pane Zika,” zavolala dívka jasným hlasem. „Pane Zika, pojdte sem na

moment. Tady někdo něco chtěl…”

Pan Zika vyšel zpoza pultu a zastavil se u nich. Vypadal

po večerejšku velmi špatně, stál poněkud shrbeně. „Copak

byste rád ?”

„Pane Zika… kdopak je to, ten Brož?”

„Co já vím… nějakej doktor z Prahy.”

„A Landík se s ním nějak sčuchl… hodně dobře se znají ?”

„Co já vím,” pravil pan Zika hluše. „Co je mně do toho…”

„Prosím vás, nezlobte se… kdy jste s Landíkem mluvil

naposledy ?”

„Božínku, vy jste nějakej… teda v neděli.”

„Přišel si pro nějaký věci… něco si u vás nechával nebo

tak?”

„To víte… von tu bejval Kája zčásti nakvartýrovanej,”

řekla paní Doušová. „Bejval tu jak doma, kdežto na Hrazanech se mu moc nelíbilo. Proto chce do Prahy… To

jsou mi otázky. Proč se o něho staráte?”

„Protože lhal,” řekl muž v džínách sevřeně. Byl vzrušením

trochu mimo sebe. „Jasně… on přece neviděl Bambergra.”

„Skrz co si teda myslíte, že to nebyl ten voják?” řekl

někdo. Setkal se znova s očima dívky, až ho zamrazilo.

Pocítil, že mu staršina položil ruku na rameno. „Heledte

se… neblázněte mně tu lidi. Zítra se to roznese… to já

nemůžu připustit. Za první to není vaše starost, to se

všechno vyšetří… a za druhé, vrah se sám potrestal.”

„To není důkaz,” opakoval. „Sebevražda přece není

žádnej důkaz, bože. Jako kdybyste si nepředstavil, proč se

člověk taky bouchne.”

„Ať to řekne!” ozval se vazák s knírkem. „No tak ho

nechte, když nás tady má všecky za blby, ať si sednem

na zadek. To je přece ten účel, ne?” V jeho hlase zazněl

výhružný tón. Možná že se vztahoval spíš k tomu, jak se

na někoho dívala dívka s drdolem, ale smysl byl jednoznačný. Byla to výzva. „Proč to teda nebyl ten voják, co

střílel na to děvče?”

„Protože nestřílel na to děvče,” řekl ten v džínách.

„Tak tedy né… tak ona je ještě živá?” řekl mladík protáhle. „To je hezký… Děláte si srandu, co? Vy jste ně-

jakej vtipnej. Tak ona mu zahejbala a jemu bylo šmafu, co

dělala, že jo?”

„Ano, protože ji vůbec neznal.”

„Ták. Vy jste sakramentsky veselej. A víte, co vám řeknu

já? Ze by se vám měly ty kecy vrazit zpátky do držky.”

„Pomalu tady,” pravil staršina přísně. „Žádné rvačky ne-budou… Ale vy poslechněte,” obrátil se k tomu dlouhá-

novi. „Vy se seberte, zaplaťte si a hledte být co nejdřív

venku, rozumíte? To je nečestné, šířit mezi lidmi…

z naschválu takové řeči… slyšel jste?”

Slyšel, přirozeně. A také už konstatoval, že lidé na něho

hledí nepřátelsky, rozlil si to, jasně. Podíval se na dívku,

ale děvče hledělo jinam. Odšoupl se od stolu a vstal.

Automaticky šel k výčepu, aby zaplatil. Byl tu šum nebo

mu tak pouze šumělo v hlavě, a do toho se mísil hlas

z televize. Kouř se tu válel v mracích, až to štípalo. Sáhl

do kapsy, vytáhl peněženku, aby zaplatil.

Vtom se setkal se zmučenýma očima pana Ziky. Vlastně

předtím, když seděl u stolu, hovořil jen pro něho…

hovořil jen s ním. A ted mu něco stisklo srdce, jako

vždycky, když konstatoval, že se nemýlil, a byl by se rád

mýlil.

„Tak dvojitej štok a jedno pivo, pane Zika,” řekl chraptivě.

„Třináct korun osmdesát,” řekl muž, kterého znal až

dosud jako opilce, ale lidského a dobrého chlapa.

„Pane Zika…,” řekl selhávajícím hlasem.

„Tady je nazpátek,” řekl pan Zika, ale nyní poprvé ne-uhýbal, hleděl na něho přímo.

„Pane Zika… já bych s vámi na moment…”

Mávl krátkou rukou jakýmsi podivným gestem. Muž

v džínách si všiml jeho vytetované kotvy na hřbetě ruky

hned za zápěstím. „Až přijdu…/4 a ještě dodal: „Heledte

se… jestli vám můžu radit, nechodte ven akorát tedka…

ještě posedte.”

Muž v džínách šel od pultu, vzal si z kouta u zdi svůj ranec,

ještě se ohlédl, pan Zika tam stál. A potom vyšel. Ovanul

ho chladný vzduch. Fakt, na máj byla zima… na prvního

docela sněžilo. Nechápal, proč ho napadlo zrovna to

sněžení. Bylo mu z toho zle… Věděl, že je to strašné a že je

to pravda. Tušil to už ráno, ale ted měl jistotu. Nedošel ani

na roh, když ho někdo dohonil. Zastavil se… samo, byl

to ten mládenec s knírkem, ale bez dívky, ale možná, že už

šli všichni… Všiml si, že má kostičkovanou košili

a krátký, silný krk.

„Co chcete.”

„Jenom vám říct, že jste měl blbý řeči, a že na vás

nejsem zvědavej ?”

„Já na vás taky ne.”

„Protože jste posera.”

„A vy jste vůl, já se přece nebavil s vámi.”

„Že ne?”

„Ne… protože vám by se to muselo vykládat do rána.”

„Že jsem vůl? A víte, co jsem vám slíbil?”

To mu bylo jasné, a stejně mu bylo jasné, že člověk nesmí

dát najevo strach a že musí vystupovat jako suverén.

Strach neměl, ale stejně neměl chuť do toho, co muselo

přijít a taky přišlo. Dostal ránu pěstí, které stačil uhnout,

takže se mu svezla přes ucho. Udeřil také a strefil se mu

právě do toho kníru, což konstatoval s údivem, stejně

jako skutečnost, že vlastně jinak proti němu nic nemá…

prostě pitomost. Vrátil ještě jednu ránu, ale pak se mu

zajiskřilo v očích a už nic, šel na zem.

Začal se probírat nepříjemným způsobem, jako je vůbec

nepříjemné, když se někdo probírá z bezvědomí. Především se mu točil žaludek. Snažil se pohnout, před očima

měl zářivý vír a cítil bolest v hlavě. Zvedl ruku a sáhl na

sebe, byl celý ulepený. Někdo ho omýval. Otevřel oči

a uviděl nad sebou svého staršinu. „Tak co, už je ti

dobře?” Šlo to… zdvihl se na loket. Zjistil, že nad ním

visí nějaké kabáty. Ležel na lavici v hospodě. Nepoznal

v prvním okamžiku, v které. Posadil se a viděl, že má

celťák samou krev, byl to nesmysl. Najednou se upama-209

toval na jinou věc a měl chuť si zas lehnout a zavřít oči.

Ale pana Ziku neviděl.

„Tak co, jak to bylo ?”

„Co by bylo… dali jsme si po hubě. To je blbina… to

já nebudu…” Kolem něho stálo několik lidi. Najednou

mu došlo, že se něco změnilo, hleděli na něho jinak než

prve, když odcházel. Jestli jeto proto, že jich pár dostal, tak

je to od nich mimořádný humanismus, ani se to člověku

nechce věřit.

„Poslouchejte, jak jste to… že to nebyl ten voják,” řekl

někdo vedle staršiny. Řekl to zvláštním tónem, dokonce

s nějakou úctou.

„Nech ho tedka,” řekl staršina.

Muž v džínách se po nich podíval. Nějak mu došlo, že to

není samo sebou. „Co se stalo.”

„Zika se voběsil,” řekl staršinův známý. „Na záchodě…

hned jak jste odešel. Našli ho tam… i tu pistol. A psaní

našli u něho v podkroví, jak spává. Na stole… To musel

napsat už v noci.”

„Našli ho hned?” zeptal se s úzkostí.

„No ne hned… je po smrti.”

Vydechl úlevou a přišly slzy, ačkoli Zika byl pro něho cizí

člověk… čertví proč, nervy.

„Nechte ho tedka,” řekl staršina měkce.

*

„Tedy… to je podivná historie,” řekl kapitán Vašátko

Horácovi, s nímž seděl v hostinci u Medvídků. Ale to

bylo až v půli září, když se kapitán vrátil z dovolené.

Horáce k tomu přivedla Vašátkova zmínka o případu…

kapitán to měl pochopitelně ze služebních pramenů.

Horác se tedy projevil, až když mu Vašátko začal dávat

přímé otázky (ve skutečnosti se kapitán trochu podivil,

když mu kterýsi známý z okresu o tom náhodou cosi líčil,

a přitom padlo jméno jeho přítele). Po pravdě, z Horáce to

lezlo jak z chlupaté deky.

„To je dost šílená věc. Jak jste přišel na to, že ten člověk…

to jste na něm poznal, že je abnormál?”

„Vlastně ne… Zika není vyslovený typ,” řekl Horác.

„U těch pomíchaných to někdy poznáte dost těžko.

A já o něm předtím slyšel samý sympatický věci… k lidem

byl fajn, a ostatně, myslím, že byl kdysi ženatej. Mě to

trklo u Landíka, ale taky ne hned… možná, že ani on není

zcela jednoznačnej. Ale dvakrát se mi nelíbil. Víte, na

Bezpečnosti v Sedlčanech jsem jen ňák poslouchal, jak

mluví. Tehdy mě napadlo, že by moh být divnej.”

„Mně bylo řečeno, že jste Ziku přímo obvinil.”

„To ne… já jenom před ním mluvil o tom, že Landík

lhal… a o těch vlasech. Potom jsem se ho na pár věcí

zeptal… chápete, oni s Landíkem byli pár, a pak si Landík přišel pro věci… zkrátka byl mezi nimi konec. Musela

to být ze strany Ziky hrozná vášeň, protože se napřed

opil a pak šel za ním… pistol v ruce.”

„Náhodou to byla taky na černo koupená zbraň, stejné

ráže jako Bambergrova,” zabručel Vašátko. „Kdyby býval

měl zcela rozdílnou, bylo by se na to přišlo okamžitě, že

je Bamberger nevinen. Ale počkejte, Horáci… jak jste

vůbec přišel na to, že se Zika zmýlil ?”

„Podle těch zašmodrchaných vlasů.”

„Jakých vlasů ?”

„Toho děvčete. Podívejte se, když vezmete dneska holky

a kmky, všechny vlasaté… všechny v bundách, co jim

z nich čouhají džíny… chápete, co tím chci říct? Holky

a kluci jsou vůbec stejní. A tady měla ta holka navrch

světle kaštanovej přeliv, což byla Landíkova barva od

přírody. A kromě toho měla vypůjčenou jeho bundu…

tak koho tam moh ten člověk vidět, v soumraku a navrch opilej ? Prostě postavičku v modrý bundě, s džínama

a rozpuštěnejma vlasama. Pochopitelně, jinak si podobní

nebyli. Zika tu holku sice moh vidět v hospodě, ale vůbec

si jí nevšim.”

„Dobrá… vy jste si to domyslel proto, že barvu vlasů měli

shodnou, a že jste měl podezření, že je Landík nenormální ?”

„To by bylo nestačilo.”

„Nebo jste ho podezříval proto, že byl na místě?”

„To ne… on měl alibi. Víte, to bylo zvláštní… s tím

zvoněním. Landík totiž zrovna v tom momentě vylez na

zvonici a vyzváněl… a Zika to musel slyšet, ale současně

ho uviděl dole na stráni. Přitom na něho vypálil… přímo

při tom.”

„Za vyzvánění umíráčku,” zabručel kapitán. „Ale co jste

povídal o těch vlasech. O jakých vlasech.”

„Pochopte… já prostě viděl na tý holce, že má příšerně

stažený vlasy, a ještě k tomu rybářským vlascem. Tak mě

napadlo, že to udělal Landík, hned potom, co zjistil, že je

mrtvá. A pořád jsem musel dumat, co tím sledoval a proč

211-

to udělal. Z toho jsem přišel na to, že to nebyl ten voják,

ale někdo, kdo chtěl bouchnout jeho, totiž Landíka.”

„Ale to je přece cvokařina. Nač to?”

„Nač to? Já si dovedu představit, že Landík v tom momentě myslel, že to musí každýho trknout. Že se na to

musí okamžitě přijít, že to platilo jemu. Chápete, že se mu

to muselo tak zdát, když to dostala do zad a měla na

sobě jeho bunduI A tak udělal jednoduchou věc…

Zdůraznil ženský pohlavní znaky. Stažený vlasy vzadu, to

je pořád ještě ženský pohlavní znak. A rozpuštěný, to je

bezpohlavní. Prostě, odlišil ji od sebe, trefně a jednoduše.

Až na to, že spěchal a zatáh jí to vlascem, co měl jedině

po ruce. Odříz si kousek od špulky nožem a stáh jí vlasy

dozadu, ale způsobem, co by nikdo nevydržel. Aspoň

žádná živá holka. Po téhle stránce se projevil dost mimo-

řádně… že chtěl Ziku krýt. Moh ho přece rovnou udat.”

„To je přece evidentní, že nestál o vyšetřování. Nechtěl

v tom lítat s ním, to je vše,” zahučel kapitán. „A o Bam-bergrovi slyšel, jako všichni. Zkouška ovšem stejně prokázala, že kulka nepasuje do Bambergrovy pistole a na

okrese to už druhý den věděli… obecně se to ovšem ne-vědělo. Pitva se v takových případech koná bezodkladně.

Bamberger ovšem spáchal sebevraždu někdy ráno,

tuším.”

„Ano. Myslíte, že věděl, že mu dávají za vinu vraždu tý

holky ?”

„Těžko vědět… ledaže byl s někým ve spojení. Ale já

pochybuji… snad by se byl přihlásil a zapřel to, musel

vědět, že by prokázal nevinu.”

„No já nevím… já myslím, že když člověk utíká, už ne-věří ničemu. Pochybuju, že byl schopnej takhle uvažovat.

Jasně, že by se na to bylo přišlo.”

„O jeho nevině se už vědělo, Horáci. To je fakt, ale čertví,

jak brzo by se přišlo na Ziku. Zika totiž to děvče prokazatelně vůbec neznal.”

„Já myslím, že by to bylo dopadlo stejně… byl by se

budto udal, nebo zabil, i kdybych na to byl nepřišel.”

„To je možné, Horáci, protože napsal bezprostředně po

činu doznání. Zdá se, že na to sám myslel, že se udá. Ale

v podezření je tam neměl nikdo, to víte, je to zdravý kraj.

A naopak, vraždu z lásky tam každý pochopil, a ono to tak

skutečně muselo vypadat.”

„Nakonec to byla,” zabručel Horác.

„Sakra… u takových? Člověku se z toho dělá zle,”

řekl kapitán.

„To je fakt, o to nic.” Horác potřásl hlavou.

„Mimochodem, Horáci, mně není zcela jasné, jak jste se

do toho vůbec…”

„Jak? Protože jsem si zapomněl občanku.”

„To je vám podobné.”

Horác se usmál, ale na něco si asi vzpomněl, protože rychle

sáhl po sklenici a napil se.

prostý případ statistiky

Začátkem března proběhla denním tiskem zpráva, že jistá

E. N., devětadvacetiletá zdravotní sestra, byla nalezena

v dopoledních hodinách zavražděná ve svém bytě v Hole-

šovicích, Veletržní ulici, a že příčinou smrti bylo zasazení

dvou úderu do hlavy pohrabáčem, z nichž jeden prorazil

lebku, a že se okolnosti vraždy vyšetřují. Zpráva připomí-

nala telegram, což zavinil kapitán Vašátko, který v poslední

chvíli informaci pro Četku důkladně proškrtal. Byl to pří-

pad, který dostal jako zkušený kriminalista okamžitě

na krk, a který způsobil, že se za týden dostavil ke svému

starému příteli, kapitánu Chládkovi (jenž se už před

drahnou dobou vykašlal na praxi a rozmnožil tým teore-tiků), a Chládek se ho doslova lekl. Vašátko pohubl

a z bledého obličeje vystupovaly jeho lesknoucí se oči,

jako kdyby měl horečku. Chládek ho přirozeně pozval na

večeři, při níž zasedala celá rodina, manželka, dvě dospí-

vající děti a tchyně. Vašátko při večeři žertoval a choval se

dokonale společensky, a jeho starý bývalý kolega ho jaksi

nespokojeně pozoroval. Teprve když se rodina odebrala

k televizi, Chládek s Vašátkem vyklidili pole a zasedli

v Chládkově pracovně.

„Že se nestydíš se tak huntovat,” pravil Chládek, když

stavěl dvě sklenky na stůl a naléval bílé slovenské. „Po-mysli, že máš taky jinak nějaký povinnosti.”

„A jaké?”

„Například ke svým přátelům,” řekl Chládek, jenž byl

sám plně absorbován svou rodinou, a tím se stalo, že se

s Vašátkem poněkud vzdálili. „Tak sakra… vyval to,

mladej.” Chládek byl o deset let mladší než Vašátko. „To

ti zas dali něco na starost, co nikdo nechce dělat?”

„Nejde o to, že by to nikdo nechtěl, ale dostal jsem to. Jde

o ty Holešovice.”

„A tak,” pravil ieho starý přítel. „Tak mi promiň. Je to

ostuda, že mě jako informuješ ze všech naposledy. Dovoluju si ti udělit důtku. Ale poslyš… slyšel jsem něco málor

například, že ho už máš ?”

„Tak ty nic nevíš.”

„Děkuju. Inu, mluv jasně. Dal už jsi někoho prokurátorovi nebo ne?”

„Dal. Musel jsem, protože moje pochybnosti neobstály,

tak že je to ostatní evidentní. Co o tom víš?”

„Jenom, že jste v kvartýru kromě zavražděné objevili

1 manžela, je to tak?”

„Ano. A všechno ukazuje na něho… a mimo vlastně

nemám stopu.”

„Tak co tě na tom žere, hochu… ? Dobrá… pověz mi to

všechno, máme čas.”

Chládek se opřel dozadu a klidně sáhl po sklenici, zatímco

Vašátko na něho hleděl očima se zarudlými koly od ne-vyspáni. Bylo na něm znát, že tento týden neměl myšlenku

na nic jiného.

„Ale já přesně nevím, co víš a co nevíš. Jde o nějakou Evu

Neničkovou, zaměstnanou na obvodě pět, ale nebyla tam

dlouho, teprve několik měsíců. Předtím dělala ve Všeobecné. Její manžel je účetní, zaměstnanec… ale to ti může

být jedno. Osmatřicet, jí devětadvacet. Bezdětní man-

želé… nežili si spolu nejhůř, soudě podle zařízení. Člověče, oni byli minulý pátek spolu na flámu. U Zelené

žáby… sami, jak novomanželé, a důkladně se rozšoupli.

A v sobotu v půl desáté dopoledne nám volá ten chlap

sám, sám nás zavolal telefonicky, že našel manželku vedle

v pokoji mrtvou. A brečel do telefonu jako malý dí-

tě.”

„To ještě nic neznamená, hochu,” zabručel Chládek. „Ale

pij… na tvoje zdraví. Ještě jsi ani neupil.”

„Ovšemže to nic neznamená,” řekl Vašátko. „Co si

myslíš, že já dám něco na brečlavé scény. Poslechni… já

byl na místě první, byl jsem ve službě, jel jsem s četou.

Našel jsem ho u ní… umazal se ještě od krve, pokud už

nebyla zaschlá, měl ji na trepkách, na ponožkách, i na

rantlu od kalhot… dokonce i v posteli, ten člověk totiž

spal oblečený. Měli jsme co dělat… chtěl se nám vrhnout

z okna či co.”

„Což ovšem moh klidně udělat, než jste přijeli.”

„Ostatně je to jen první poschodí,” řekl Vašátko suše.

„Nad nimi jsou kanceláře a vedle v prvním patře dílna

jednoho družstva… něco se tam šije. Ani jsme neudělali

větší rozruch… bylo tu prázdno. To mimochodem. Ale

co je fantastické… poslyš. Doktor určil její smrt cirka

na tu dobu, co se vrátili domů, to znamená s malou

opravou… jen o málo později. Kolem půl druhé v noci.”

„Pak je to bez debaty. Jak ji zabil?”

„Pohrabáčem, a to dvěma ranami, což jí dal s náramnou

přesností a silou. Prorazil jí lebku, a zdá se, že byla skoro

okamžitě mrtvá.”

„Na to nemusíš být tak přesný, kamaráde, stačí rozmach.

Pohrabáč je osvědčený vražedný nástroj, jak známo.

Otisky?”

„Na pohrabáči jeho, jinak pouze její a jeho. Žádné jiné.

Umíš si to představit? Vrátili se taxíkem v pořádku po

jedné domů, a za nějakých deset minut ležela na zemi

v krvi… a ten člověk vypovídá, že se na nic nepamatuje…

neví, jak se dostal domů… že měl zkrátka okno. Že prý

se tam s kýmsi vsadil, kdo víc vypije, a nalil do sebe deset

či dvanáct panáků tvrdé. Vrchní ovšem tvrdí, že vrávoral,

ale byl schopen chůze.Cť

„Trochu neobvyklé u účetního.”

„Je to člověk, kterému jde jeho povolání na nervy…

míval jiné ambice, umělecké nebo jaké, a já bych mu to

věřil. Není to přesně typ účetního. Habán, poněkud

mluvka… v tom zoufalství byl náramně přesvědčivý.

Zdá se, že neměl nic kromě občasného pití a své

manželky… A ona byla pěkná, člověče. Kočka, každým

coulem. A co jsem se dověděl o ní, nebylo právě…

Dámička s nevalnou pověstí. Z nemocnice musela odejít,

chodila tam s jedním postarším doktorem, a předtím…

ale to bychom se dostali daleko. Už rozumíš? Ten její byl

opilý jak zákon káže. Sama musela přivolat taxík a dopravit

ho domů, jeho opice je mimo pochybnost, po vyspání měl

ještě promile v krvi a porušenou rovnováhu. A přitom…

pár minut potom, co se spolu vrátili…”

„Kdo je vezl,” zeptal se Chládek.

„Přesně. Tak jsem se ptal i já. V úvahu padá jedině Nenička nebo ten taxíkář, pokud ovšem někdo nečekal u ba-ráku a nevstoupil hned za nimi. Ale taxíkář vypovídá, že

tam nikoho neviděl, a klidně přiznal, že jí pomáhal

s Neničkou do prvního patra.”

„Kdo je to,” ozval se Chládek.

„Člověče, ten chlap to nebyl… Je to nějaký František

Mandel, čtyřicet, v trestním rejstříku nic, otec dvou dětí.

Jak bylo vidět, takový… veskrze mírný, prostý, obyčejný

chlápek, chatař a rybář, ostatně se přihlásil sám na první

výzvu. Mám zaznamenané všechny jeho jízdy, štymuje to

219

do puntíku, podařilo se mi ověřit jeho výpověď i svě-

decky… pozdě v noci totiž vezl ještě pár lidí do Krče

a k ránu jednu ženskou do porodnice.”

„Jestli si myslíš, že se nedá spáchat vražda ve stavu solidní

opilosti, pak se náramně mýlíš, hochu,” pravil Chládek.

„A jestli mu dala důvody k žárlivosti, tím spíš.”

„Ty důvody k žárlivosti jsem už zjistil, a jmenovitě,” řekl

Vašátko. „Momentálně měla zase doktora, ale ne z jejich

obvodu.”

„Vysazená na doktory?”

„Hochu, ono je to z devadesáti procent prokázané,” řekl

kapitán hlasem, na němž bylo znát, co všechno už s tím

vystál. „Rozumíš? Kdekdo mě ujišťuje, že prokurátor víc

nepotřebuje… To je mi jasné i bez toho. Celá ta otázka

stála, jestli toho byl Nenička fyzicky schopen, a doktoři

nakonec usoudili — při jeho kondici, že byl. Otisky na

pohrabáči jsou jeho… říká, že prý ho vzal ráno sám do

ruky a odložil stranou, aspoň to tvrdí. Smrt tipují na dobu

mezi půl druhou a druhou — maximálně. Ten chlap mi už

dokonale kiksnul s nervy, sám už neví, čí je. Pro každého

prokurátora by to bylo dost… pro každého. Ale mně se

na tom něco nelíbí…”

Vašátko si oddechl. Jeho starý přítel, který pochopitelně

neměl už dávno podobné starosti, na něho hleděl jaksi

znepokojeně.

„Ovšem… to jsem pochopil hned, že v tom máš blechu.

Jakou, člověče?”

„Takovou. Je tu taková maličkost… s rybičkama.”

„S rybičkama? S jakýma rybičkama?”

„Podívej se, my jsme našli v kuchyni na podlaze vedle

dřezu prázdné akvárium s prasklou stěnou, s prasklinou

odshora dolů, chápeš ? Ale obsah akvária někdo vylil do

zašpuntovaného dřezu, takže rybičky zůstaly naživu.”

„To se mohlo stát, než odešli.”

„Těžko, protože v pokoji i na chodbě bylo nalito vody.

To se obvykle tak nenechává, ve slušné domácnosti, nemyslíš?”

„Dobrá… tak se to přihodilo po návratu. Co z toho ?”

„Ale kdy po návratu,” pravil Vašátko divným hlasem.

„Kolik jí zbylo času, aby mohla uklízet rybičky? A druhá

věc Jak se to stalo. Člověče, já si dal dohromady, jak se to

stalo. Ona stála v té chvíli u svého psacího stolku… to bys

to musel vidět, je tam fůra starožitného méblu. Ve chvíli,

kdy ji napad, měli mezi sebou akvárium, ono tam stálo

trochu zešikma na takovým speciálním podstavci, a řek

bych, že jak se mu pohrabáč svezl, tak…”

„Jak to víš, že to bylo přitom?”

„Vypadá to na úder, Zdeňku. Umíš si představit, že ji

zabil, a pak vzal akvárium, z kterého začala téct voda,

a odnes je až do kuchyně?”

„Jsou na něm otisky?”

„Jsou, její i jeho, ale neprůkazné. Vypadají spíš jako ná-

hodné.”

„Ty fantazíruješ. Za prvé, akvárium se mohlo rozbít ná-

hodou a odnést je mohla sama.”

Vašátko se na něho jen mlčky díval.

„Dobrá… když ne ona, myslíš, že člověk v amoku ze sebe

nevytříská sílu, aby něco popad a vynes ven ?”

Vašátko jen pohnul rameny.

„Co šaty… zmáčel se?”

„To mi nepomůže. Měl na sobě silonovou košili a tesilové kalhoty a vyspal se v tom. Do rána mohlo obojí

uschnout.”

„Co se o tom soudí?”

„Že akvárium rozbil ještě před tím záchvatem zuřivosti

a ona je uklidila. Starý myslí, že asi potom došlo k hádce,

a že v amoku popad, co se mu namanulo, rozbil jí hlavu

a pak sebou praštil do postele. Zcela vyloučeno to není,

nepopírám… ona byla silná, mohla to spravit sama. Ale

není to ženský způsob, kamaráde… není to ženský

způsob.”

„Hm?”

„Každá ženská na světě by si šla pro kýbl,” řekl kapitán

zvláštním tónem.

„Ty myslíš…?”

„Ano. V životě jsem neviděl ženskou, aby se tahala s ně-

čím, co by se mohlo slít do kýblu.”

„A ty soudíš jen z toho, že tam někdo byl?”

„Já si ho z toho vydedukoval, kamaráde. Já ho i vidím…

já znám jeho povahu… a já ho najdu. To jsem si včera

přísahal.”

Chvíli oba mlčeli. Chládek se vážně podíval příteli do očí.

„Dobrá, něco tady je, i když mi to zrovna nepřipadá…

A co mluvíš, jakou povahu. Podle čeho ho chceš najít?”

„Podle typu,” řekl Vašátko stroze.

„Ty ses zbláznil.”

„Ano, něco málo už o něm vím.”

„Co například ?”

„Ze bude od fochu… že bychom ho měli mít vedeného.

Dále, že nepije, a že je inteligentní. On bude mít něco

v nátuře… bude silně vyšinutý, kromě toho je pověrčivý.

Co spáchal, bere naprosto chladně. To je zatím všechno.”

„Tos dedukoval jen z toho akvária?”

„Ne… promiň, já ti zapomněl říct, že jsme na stole našli

nalité štamprle, možná, že si nalila, když se vrátili, ale

umíš si představit, kdo by ho do sebe neobrátil, po

tom…? Inteligence je mimo pochybnost, protože nenechal po sobě jedinou stopu, ani jedinou. Absolutně nic.

Jenom, s prominutím, ulevil si v rohu pokoje. Já bych

o tom nemluvil, člověče, ale víš to přece… to se dělá

z pověrčivosti. Lupiči a kasaři to dělají. Než ti lupič odejde

z bytu, zpravidla…”

„Hochu… ale přitom, jak byl Nenička opilý, chápeš, co

chci říct. Jestli si někdo ulevil, byl to on, a ne…”

„Nevěřím tomu. Měl při sobě manželku.”

„Ale tady nešlo o vloupání, ale o vraždu.”

„Ano, ale řek bych, že to bral jinak.”

„Ztratilo se něco?”

„Nic. Nechal jí zlaté prsteny a náramek. Nenička si v tom

smyslu začal vymýšlet a shořel… to mu právě uškodilo,

ze začátku totiž tvrdil, že se mu ztratily peníze. Nic se

neztratilo, o čem by byl věděl. A měli v bytě hromadu

cenností.”

„Hochu, to ti tedy neštymuje. Někdo z galerky, a že by

nešel po špercích ?”

„Neřek jsem přímo z galerky.”

„Tak šamstr?”

„Za tím už jsem šel, Zdeňku, a nemám nikoho, kdo by se

hodil. Ten její doktor je z obliga… to je směšné.”

„Mně se zdá, že ta nevypitá sklenička nesvědčí pro to, že

někdo nepije, ale že tam vůbec nebyl,” řekl zachmu-

řeně. „Totéž… že se neztratily šperky. Pokud nekrad,

moh to být jedině šamstr, a když tohle nehraje, pak tam

nebyl nikdo, nemohu si pomoct. Neexistuje kriminálník,

aby nepil a aby jí nesundal náramek z ruky, když už

proved tu špinavou práci. Slyšel ho někdo ?”

„Ne,” řekl kapitán temně.

„A dům?”

„Zůstal dole odemčený. Taxíkář vypověděl, že neví,

jestli šla ještě zamknout, protože měla plné* ruce práce

s manželem. Pomoh jí ho jen ke dveřím a vrátil se k vozu.”

„Tak se podívej na něho a jinak to pusť z hlavy.”

„To už jsem udělal. Pověsil jsem mu někoho na paty…

sháním o něm možné nemožné. Ale je to… to není můj

člověk.”

„Neodpovídá typu?” řekl Chládek s mírnou ironií.

„Ne… to nebyl on.”

„Předpokládáš, že někdo čekal v bytě?”

„Nevylučuju.”

„Ale když se nic neztratilo, jsi zase v troubě. Co z jejího

okruhu, máš všechny?”

„Zdá se, že ano, a nemám nic. Já nevím, proč tam čekal,

nebo dejme tomu, proč mu otevřela, jestli za nimi přišel

nahoru. Ale umíš si představit mentalitu chlapa, co po

vraždě zašpuntuje dřez, aby neodtekla rybičkám voda ?”

„Já vím, to je ta tvoje hypotéza s akváriem.”

„A ještě víc. Já si to představuju tak… Podívej se, on tam

stál tu vteřinu, po nejhorším činu, co spáchal v životě

— dejme tomu. A najednou si všimne, že rozbil akvárium

a že z něho teče voda. Co by udělal normální člověk —

otočil by se a zmizel by. Složitější mozek mohlo napadnout, že voda prosákne podlahou a že by to mohlo uspíšit

poplach… snad. To není nic nenormálního. Vynést

akvárium a vylít ho někam, to by udělal leckdo. Ale že

rybičky s vodou nevylil do záchodu, když měl záchod

naproti a kuchyň mnohem dál, a že zašpuntoval dřez, aby

to přežily, to už není normální.”

„Na mou duši,” řekl Chládek s údivem. „Slabost pro

němou tvář ?”

„Ostatně, to je u nich dost častá věc… vzniká nenávist

k lidem a… ale já už toho nechám. Já nevím, kdo to je

a proč vraždil, ale já si ho tam představuju, jak se dře

s tím akváriem, potom, co zabil tu mladou ženskou straš-

nou ranou do hlavy. Co bych ti řek, mně ten Nenička nesedí, je to taková měkkota. Ale nemohu věřit, že by ji byl

zabil a pak předstíral, že měl ,okno‘… a že by byl při ní

vydržel až do druhého dne. Ty, nemůžeš si představit, co

jsem všechno rozjel. Mám v evidenci hromadu lidí…

o všech mám informace a je to všechno na draka. Já už

z toho nespím… a to se ti leckdo diví, proč s tím nejsem už dávno hotov, a nechápe, proč chci mařit drahý čas

a utrácet státní peníze.” Vašátko se hořce zasmál— — -

223

„Hochu, jsi si tím skutečně jistý?”

„Jistý? Asi mám tušení,” řekl kapitán s neveselým úšklebkem.

34c

„Tak co, jak se vám daří, pane Nenička.”

Od sklápěcího stolku v cele na Pankráci vstal mohutný,

ještě mladý člověk a pokročil k Vašátkovi. Vašátko mu

stiskl ruku, cítil, že ji má Nenička zpocenou. Vašátko

prohodil několik přátelských, bezvýznamných vět, bylo

to zapotřebí, aby se Nenička uklidnil.

„Vidím, že zrovna píšete…”

Vašátko sám zařídil, aby mu bylo povoleno psát bratrovi

a matce, a vůbec mu vymohl všelijaká ulehčení. Nenička

byl na cele sám, ale směl číst noviny a časopisy, a prakticky

denně hovořil se svým obhájcem.

„Nezlobte se, pane kapitáne, ale jestli chcete se mnou

mluvit… já žádám, aby byl přítomen pan doktor Po-

šusta.”

Vašátko se usmál. Nenička už byl informován, tohle byla

jistě Pošustova rada. „Ale pane Nenička… přece si nebudete žádat Pošustu, kdykoli na vás člověk promluví. Já

vám chci rozumět… a vy to dobře víte. Já bych skoro řek,

že před doktorem Pošustou mluvíte hůř než obyčejně.

Včera jste se zas vycajchnoval. Pročpak jste si najednou

vzpomněl na tolik věcí, když jste předtím tvrdil, že jste

o sobě nevěděl ?”

„Vzpomenout si člověk může.”

„Ale musí to štymovat,” namítl kapitán mírně. „Když

jste tadyhle tvrdil, že jste slyšel rány, třeskot skla, a z toho

všeho jste usnul jak kojenec…”

„Já si vyprošuju, abyste mě zlehčoval. Já si žádám doktora

Pošustu,” řekl Nenička. Upíral na Vašátka oči zpod husté-

ho obrví, svaly kolem úst se mu začaly chvět.

„Sakra, pane Nenička… já se vás dnes jen přišel zeptat na

tu pračku.”

„Na jakou pračku.”

„Přece si vaše manželka koupila v posledním čtvrt roce

automatickou pračku od jedné známé za šest tisíc.”

„No tak si ji koupila.”

„Mně se pořád zdá, že jste měli značné výdaje. Zajímalo

by mě, jak se vám podařilo si na to ušetřit. Už jsme

o tom sice spolu mluvili, ale kdybyste si tady na něco

vzpomněl…”

„…bych řek, že už jsme o tom mluvili. Manželka šetřila,

já jsem taky šetřil, děti nemáme, tak co..

„Jak jste vedli účetnictví ? Dávali jste peníze na domácnost

dohromady ?”

„Dávali, ale vedla to Eva. Já jsem se dost nadřel

v podniku, ještě abych dělal kontrolu doma. Co si o mně

myslíte. My jsme si vzájemně věřili.”

„Chcete říci, že jste se nikdy nestaral o to, kde bere vaše

manželka peníze na vedlejší výdaje?”

„Já si žádám pana doktora Pošustu,” řekl Nenička vzru-

šeně.

„Člověče, když je to ve vašem vlastním zájmu. Jestli vám

váš obhájce radí, abyste se tvářil, že jste žili náramně har-monicky, já se zdržuju poznámek. Přece jste o tom musel

vědět, že chodí s tím Feldkem.”

„Vy tomu nevěříte, ale byla mi věrná.”

„Myslíte to vážně?”

„Ovšem. My jsme spolu byli dokonale šťastní, to vy nikdy

nepochopíte.”

„Podívejte se, pane Nenička, to je všechno hezké, ale já

bych potřeboval, abyste mi vysvětlil, jaké jste měli oba

vedlejší příjmy. Sakra, proč mi to neřeknete na rovinu.

Nějaká černota sem nebo tam, tady jde o vážnější věci.”

„Už jsem vypovídal,” řekl Nenička zachmuřeně. „A žá-

dám si, aby při výslechu byl přítomný pan doktor.”

„No dobrá… když na tom trváte. Co jinak. Jak spíte ?”

„Nevalně.”

„Hlaste to lékaři, ať vám dá nějaký prášek pro spaní.

Komu to píšete,” zabručel kapitán. Podíval se totiž

nedbale na hustě popsaný list papíru na sklápěcím stole,

a zahlédl oslovení „Milovaná”. „Mamince nebo některé

jiné… hm?”

„Ne. Jí,” řekl Nenička temně.

„Jí… jak to? Komu?”

„Evě. Já jsem vám tak vděčný, že jste mi to umožnil,

totiž…” Vašátko se na něho podíval s obavou.

„Já jsem vám dobře nerozuměl. Komu píšete?”

„Vy si o mně budete něco myslet, ale opravdu píšu Evě,”

zahovořil rychle a dojatě. „My si máme ještě tolik co říct.

Já když dostal papír a tužku, tak jsem musel… Víte, mám

pocit, že ona tomu rozumí… ona je,” rozhodil rukama,

„ona je tady přítomná. Můžete si to přečíst.”

Vašátko přeléd dopis očima a nějak se mu sevřel žaludek.

225

„Děkuju. Co s tím potom uděláte ?”

„Já to spálím,” zabručel.

„Být vámi, ušetřil bych si obojí.”

„Mně to stojí za riziko.”

„Poslyšte, nedělejte to. Když už… pošlete to jako dopis

členům rodiny.” Pokud z toho nesmyslného, lyrického

žvástání neraní jeho matku mrtvice.

„Možná že to udělám.”

„Hm… skoro bych byl řek, že to píšete pro zveřejnění.”

„To by se snad ani nehodilo,” řekl Nenička, ale nijak

pohoršené.

„Tak zatím… uvidíme se patrně ve čtvrtek. Na shledanou.”

Nenička mu podal ruku a Vašátko ho opustil.

*

Ten blázen, a Pošusta je druhý. Nutí ho k tomu, aby popíral

věci, které jsou evidentní a které se mu snadno dokážou.

Vašátkův názor na věc byl, že manželka s Neničkou ne-uvěřitelně vorala a že mu zanášela, kde mohla, a Nenička

si to dával líbit, ovšem občas se vzbouřil a udělal doma

rodeo. Vašátka silně znepokojila ta komedie s dopisem,

přivedla ho totiž na myšlenku, že mu obhájce poradil, aby

hrál magora, což by nevylučovalo, že… že se mu Nenička přiznal. Ještě tentýž den hovořil s Pošustou, což byl

náramně opatrný právník, nějaký známý Neničkovy rodiny, postarší, úhledný pán, chladný jak psí čenich.

Pošusta mu přišel s tím, že podává za svého klienta žádost,

aby byl psychiatricky vyšetřen, protože je na pokraji

zhroucení. Hm… hm, Nenička tak zrovna nevypadal.

Po rozhovoru s Pošustou seděl Vašátko ve své kanceláři

s hlavou na prasknutí. Ten chlap cítí, že má obhajoba

slabé nohy, a hledá zadní vrátka. Jestli se mu už Nenička

doznal… ale ne, to není možné. Uvědomil si podivnou

situaci, že on — jakožto vyšetřovatel, je snad poslední, kdo

tomu odmítá věřit. Čertví, co si Pošusta myslí, ale moc by

za to nedal, že mu jde jen o to, aby Nenička vyvázl s co

nejnižším možným trestem.

*

„Tak co, hochu, jak jsi s tím daleko,” uvítal ho Chládek

příští týden. Neobtěžoval ho společenskými hovory, vedl

ho rovnou k sobě do pracovny, za což mu byl Vašátko

vděčný.

„Nemám zatím nic, ale hledám ho,” řekl, jakmile usedli.

„Kde ho hledáš ?”

„Mezi práškaři.”

„A jak jsi přišel na práškaře? Dostal jsi udání ?Ck

„Nedostal. Nemám na to jediného svědka, mám absolutně holý ruce,” řekl Vašátko a pokývl hlavou, jak mu

jeho přítel zapaloval cigaretu.

„Jak tedy víš, že s nimi něco měla?”

„To je všechno dedukce, přesněji statistika.”

„Fakta žádný?”

„Žádný. Ale já ho najdu,” řekl kapitán mračně. „Musím.

Když už jsem se jednou na to dal… Rozumíš, já to nevím.

Já jenom nemohu pořád objevit zdroj jejích vedlejších

příjmů, a řek bych, že jejich životní úroveň zvedaly její

příjmy, ne jeho. On je íempl… A řekni, čím si může

zvedat příjmy školená, nijak zvlášť situovaná zdravotní

sestra?”

„Jsou i jiné možnosti.”

„Sakra, těch možností je málo. Feldek s ní něco měl, ale

pochybuju, že by jí něco dával… Je to pohledný člověk,

třeba s ní chodil z lásky. Tudy cesta nevede…”

„Ty si myslíš, jeden recept na férák za padesátku?”

„To jsi z lacinýho kraje. Tuba féráku se platí od stovky

nahoru, v případě nouze dvakrát tolik.”

„To máš teda pořádnou mrchu vekslíře,” pravil Chládek

s úsměvem.

„Slušnej vekslíř ti ho sežene za padesát. Jak vůbec víš, že

to dělala? Našli jste u ní bianko recepty?”

„Nenašli, hochu, to bychom byli dneska dál.”

„Tak ti to někdo řek v nemocnici? Myslím, kde předtím

sloužila ?”

„Ne… narazil jsem na bariéru. Tyhle věci jdou na tělo,

pochop. A přece, já to cítím v kostech, člověče. Ty její

příjmy byly černé, a k čemu jinak mohla přijít. Bože, jako

bych to neznal. Měl jsem před časem co dělat s jednou

sestrou, která se mi přiznala, že odnést najednou tři sta

bianko receptů s razítkem nebyl pro ni žádný problém.”

„Člověče, musíš mít přece jediný fakt. Tohle jsou dohady.”

„Jsou. Můj fakt je, že jsem mezi jejími známostmi za

posledních pět let objevil někoho, kdo měl prokurátora,

ale nic se mu nedokázalo. Byl to doktor. Dnes pracuje

v mimopražské nemocnici.”

„Prokurátora, kvůli čemu?”

„Že kolovalo po vlastech víc receptů na narkotika s jeho

podpisem. Jméno Neničkové se přitom vůbec neobjevilo.

Ale co chceš, ona si ukládala skoro celou gáži, a kdo to

dneska může.”

„Tak jsi zachytil recepty s razítkem jejího střediska ?”

„Bože, už mě otravuje říkat ti pořád — ne,” řekl kapitán

unaveně.

„Pak je to voda.”

„Kdybys věděl, jak jsem si jistý, že není. Poslouchej. Já

jsem objevil přímé konexe s výrobou… tu nejpřímější

cestu k lizu.”

„Ne. Je to složitější. Konexe má Havelka, ale teprve asi

rok. Hledal jsem mezi jeho příbuznými a přišel jsem na to,

že má u výroby bratrance.”

„Počkej. Který Havelka?”

„Doktor Havelka, to je ten, jak jsem se o něm zmínil…

že měl asi před čtyřmi lety vyšetřování, ale nic se mu nedokázalo a od té doby není proti němu nejmenší. Ale

před půl rokem si koupil saaba a… co bych ti řek. Nenič-

ková tam mívala občas cesty, protože jezdila navštěvovat

starou známou do nemocnice, už rozumíš ?”

„Stýkali se spolu dál?”

„Havelka to popírá. Že prý spolu samozřejmě mluvili,

když se potkali v nemocnici, ale jinak se nestýkali. Já to

cítím, kamaráde, že tohle bude ono. Ale dokázat, zatím

jim nedokážu dokázat nic. Kdybys věděl, co to je… Ten

chlap se na tebe usmívá, je si naprosto jistý, že jsi v loji.

Ale já ted najdu jejího vraha mezi jejími zákazníky, on

mezi nimi bude, na to ti dám krk. A až ho budu mít, já je

usvědčím… jen co dokážu, že jim Neničková rozprodá-

vala ty léky mezi práškaře, může jít o všechno možné,

pervitin, psychoton, suredal, centedrin, nialamid, nidra-zid, marplan, ale krade se i jiný neřád… Bože můj, kdybych byl u ní něco našel. Ale pokud něco měla, chlap to

odnes.” Vašátko mlčel.

„Chceš kafe?”

„Děkuju… nechci. Nebo jedno bych si dal. Rozumíš, jak

je to vážný? Já ji podezřívám a nemám nic v ruce. Toho

Havelku taky podezřívám a taky nemám nic v ruce.

A jak jsem ti řek, ten chemik od výroby je pro mě naprosto nekontrolovatelný. To je jejich interní věc.

Řeknou ti, máme tady vlastní kontrolu a je to naprosto

vyloučeno, vy tomu nerozumíte, šmytec, a člověk musí

uznat, že tomu nerozumí.”

„Dobrá… Podle čeho ho chceš najít?”

„Statisticky.”

„To chceš evidovat všechny pražské toxikomany?”

„Už se stalo. Z těch evidovaných jsem vybral všechny už

jednou trestané. Mám za to, že to bude náš.”

„Z těch budeš dál vylučovat?”

„Ano,” řekl kapitán vážně. „Podle řady klíčů. Dávám

přednost obvodu pět. Kromě toho jsem dal zjistit podle

karet, kteří z našich zákazníků se v posledním roce léčili

ve Všeobecné. Dospěl jsem od čísla devět set čtyři k číslu

osm.”

„Osm! Tedy…, klobouk dolů. Ty jsi vybral ze všech jen

osm možností?”

„Mám jich osm, kteří přišli s Neničkovou dokazatelně pří-

do styku. Samozřejmě, není to vyčerpávající, ale je to

aspoň směrnice. Polovina jsou mladiství.”

„A z těch osmi si budeš vybírat podle typu ?”

„Můžeš se mi smát.”

„Nebudeš náhodou zkoumat, kdo z nich je akvarista?”

Vašátko se neusmál. „Akvaristu tu jednoho mám, ale nebude to on… nehodí se.”

„Řekni mi pravdu,” prosil Chládek, který vstal, aby došel

Vašátkovi uvařit kávu. „Z kolika si vybíráš ted?”

„Ze dvou,” řekl kapitán.

„Ze dvou?”

„Ano. Jeden je nějaký Richter, dvaadvacet, ležel loni na

oddělení, kde sloužila Neničková. Už dvakrát se léčil na

toxikomanii. Má dobře situované rodiče, kryjí ho. V devatenácti dostal rok pro pokus vloupání do lékárny. A druhý

je nějaký Hanták, strojní zámečník a nedostudovaný prů-

myslovák, šestadvacet. Patří na obvod pět. S tím jsem měl

co dělat, když mu bylo šestnáct. Nikdy bych ho nebyl

odhad na práškaře. Nikdy… Nebyl to ten typ.”

„A na vraha?”

Vašátko neodpověděl. Ve skutečnosti se rozhodl pro

Hantáka, a to na základě čiré statistiky i počtu pravdě-

podobnosti, jak o své práci sám mluvil. Hanták byl

práškař a trestaný; byl to člověk mimořádně šikovný

a inteligentní, mezi ostatními toho druhu vynikal. Va-

šátko řekl, že jeho výběr je následkem statistiky, ale hrála

tu roli i vzpomínka. Vzpomněl si, že Hanták jako šest-229

náctiletý chlapec a zámečnický učeň, který provedl úspěšně

už druhé vloupání, když ho Vašátko osobně dopadl, měl

tehdy — před deseti lety — ve svém pokojíku nádherné

akvárium.

Historie Jaroslava Hantáka, šestadvacetiletého strojního

zámečníka a nedostudovaného strojního průmyslováka,

byla otřesná jako životopisy mnohých mladých delikventů, ačkoli Vašátko by byl řekl, že jsou výjimky, a že se

mnozí rekrutují z dobře situovaných rodin a z maminči-ných mazánků. Jaroslav Hanták mezi ně nepatřil. V deseti

letech ho opustil otec a matka střídala známosti, takže

býval bit cizími ožralými chlapy — doslova, Vašátko se

dobře pamatoval, co mu tehdy vyprávěl, když si získal

jeho důvěru — a střídavě zanedbáván. Byla to smutná

a poměrně obligátní historie, nakonec ne horší než jiné.

Vašátko na to všechno myslel, když vystupoval v sobotu

ráno do pátého patra činžáku v Hlaváčkově ulici v Koší-

řích.

Proletělo mu hlavou, jak Hantáka potkal, když se vrá-

til z vojny. Byl plný nadějí, pracoval a studoval dálkově

průmyslovku, chtěl se ženit… Tehdy mu trochu mluvil

do duše (nikdy si to nemohl odpustit, byl to už jeho

způsob), a Hanták mu řekl, „nebojte se, já to svým dětem

nepřipravím, já vím, jaký to je,” a do dvou let do toho

spadl znova, ale nějak ho osolili, Vašátko si matně vzpomněl, že mu trest připadal přehnaný. A ted dostal jeho

jméno v seznamu delikventů, kteří šli po odpykání trestu

ještě na pavilón v Bohnicích a byli propuštěni až po vylé-

čení. (Tamější doktor ho informoval, že Hanták nebude

těžký případ, že je fyzicky v dobré kondici a že tomu pro-padl pravděpodobně z nudy nebo z fúrie. Podle něho je spíš

aktivní typ a voluntarista, a u takových nehrozí valné

nebezpečí, že by se k tomu vrátili, pokud budou mít zají-

mavou práci, slušnou společnost, děvče a kamarády.

Ach bože… Vašátko to všechno znal. Ono se to lehko

řekne…)

Hanták se vrátil v září a ted je březen. Vašátko ho neviděl čtyři léta — naposledy, když se potkali na ulici,

tehdy po voině. A zazvonil.

Počkal chvíli a zazvonil znova. Ještě jednou.

Dveře se otevřely a za nimi stál Hanták. Měl na sobě teplá-

ky a košili a vypadal jako tehdy před čtyřmi roky, až na to,

že trochu zhubeněl. A na výraz očí.

„Nazdar, Jardo,” řekl kapitán stroze. „Poznáváš mě ?”

„Jak bych vás nepoznával. Jdete ke mně?”

„Na chvíli, když dovolíš.”

„Ale coby ne… uklízeno zrovna nemám.”

Zaváhal, a Vašátko mu podal pravici a vzájemně si po-třásli rukama. Kapitán vkročil dovnitř. Hanták bydlel

ve velmi chudobné garsoniéře, vlastně to byl pouhý pokoj

se zvláštním vchodem, a neměl tu dohromady nic kromě

rozházené postele, skříně a stolu se dvěma židlemi. Neměl

ani televizor, a musel slušně vydělávat. Domovní prohlídka aspoň nebude složitá. Vašátko si přitáhl židli a sedl

si, zapálil si cigaretu. Divné… Poznal na něm, že má

radost. Ale najednou poznal, kolik uhodilo. Hanták měl

nějaké lesklé oči. Byl napráškovaný. Možná že mu přišel

zrovna do špičky nálady, ale i když mu tedy něco najdou,

co z toho… Mezitím hovořili o jeho práci. Hanták mluvil

lehce, jako by mu to šlo samo, a najednou sebou praštil

na postel.

„Jestli vám to nebude vadit, iá se trochu natáhnu. Bolela

mě hlava a něco jsem si vzal. A jak vy žijete ?”

„Ujde to. Kdy ty ses vlastně vrátil?”

„V září. Ale vždyť to musíte vědět.”

„Proč bych to musel vědět?”

„Prosím vás. Nepovídejte mi tady, že jste šel jenom kolem.

Ale na druhou stranu, už jsem vás neviděl celý věky.”

„Měl jsi to za tři, co?”

„A víte zač? …Ale to přece vy víte, ne?”

„Vím. Hantákuj Hantáku. Kdyby ti bylo patnáct… Ale

při tvém stáří… a inteligenci… je to, člověče, ostuda prvního řádu.”

Hanták se zasmál.

„Vidíte. Nikdo v životě mě nedoved tak pochválit jako

vy. Hele, nepamatujete se, jak jste mě pochválil, akorát

tehdy, jak jste mě do toho dostal ? Vidíte, vy jste mě skřip,

ale já to od vás tak nebral. Sákra, od vás jsem to všechno

sbaštil i s navijákem. Moh jste si se mnou dělat, co chcete.

Vzpomínáte si?”

„Jak bych si nevzpomínal.”

„Poslechněte, ale na všechno si určitě nevzpomenete,”

řekl oživeně. Ve skutečnosti si Vašátko vzpomínal na

všecko, i na jeho hlas. „Hele, jak jste k nám přišel poprvé

a máma tam někoho měla, a já vám přišel sám otevřít. Já

byl strachem celej zelenej, ale odhodlanéj se dát radši

231

rozčtvrtit, než abych něco řek. Heledte se, zapalte si nebo

co chcete… chcete kafe? Jo, a tadyhle pod nosem jste měl

říznutí a sahal jste si na to. A náš pes tehda přišel a třel

se vám o nohavice… jo, poslechněte, já se vás na to chtěl

zeptat a pak jsem se nezeptal. Neměli jste doma psa, jako

fenku ?”

„Já ne, to byla sousedových,” zabručel. „Ta za mnou

pořád běhala.”

„To je sranda,” řekl Hanták zamyšleně. Vašátko ho pozoroval, jeho hlavu s blond vlasy, štíhlou figuru s širokou

hrudí a úzkými boky. Nemohl si pomoci, pořád se mu tam

motala vzpomínka na toho šestnáctiletého chlapce.

„Podívej se, Jardo, abysme se k tomu dostali… já bych

potřeboval, abys šel se mnou. Seber se, oblíkni se a poje-deme. Překvapuje tě to ?”

„Bože, ne, copak jsem imbecil,” řekl klidně. „Já věděl

okamžitě, že vám o něco půjde. Nepolezete sem pro moje

krásný oči.”

„Schválně… jestli to víš.”

„Co bych věděl, akorát že máte něco, co mi budete chtít

pověsit na krk. Budete mi to muset říct na rovinku, soudruhu kapitáne. Já totiž vím moc dobře, co jsem povinnej

a co teda nejsem povinnej.”

„Copak se spolu budeme tahat… ale no, jak chceš. Tak

heled se, Jardo, za prvé potřebuji tvoje alibi na pátého

března v pátek.”

„To bylo kdy?”

„Včera to bylo čtrnáct dní.”

„To je moc dlouho. Chtít po člověku, aby si vzpomněl, co

bylo před čtrnácti dnima.”

„Tak nevíš, nevzpomínáš si,” řekl kapitán klidně.

„Počkejte… ted jsem si vzpomněl. Říkáte v pátek…”

Vašátko čekal, že to přijde. Kdyby si byl Hanták za tu

dobu neopatřil alibi, byl by si začal myslet, že se zmýlil.

„Byl jsem v bijáku a potom jsme byli tady. S jednou…”

„Dobře… potřebuju její plné jméno a adresu.” Hanták

mu ji nadiktoval. „Hm… a jestli si ještě vzpomeneš, o čem

byl ten film?”

„Taková kravina. Vystupuje tam takovej kluk, co má

mindráky, a potom…” Hanták mu vyprávěl obsah filmu.

Vašátko na konci pokývl hlavou.

„Dobrá… souhlasí, já to taky viděl.”

Hanták se náhle zasmál. „Nezdá se vám to trochu pitomý.

Koukejte, vy si můžete myslet, že jsem byl v tom bijáfctt

jindy, a tváříte se, že je to bůhvíco, když vám tady vyklá-

dám obsah blbýho filmu. Na co ?”

„To je moie věc, proč se tě ptám.” Tykal mu, ještě z těch

starých doo. „Tak se zvedni, Jardo. Znáš nějakého Františka Mandela ?”

Podíval se na něho modrýma očima, a zaváhal jen okamžik. „Znám.”

„Odkud ?”

„Jen tak od vidění, z hospody.”

„Z které hospody?”

„Tam od nich, z Lověny.”

„To je zvláštní, on totiž tvrdí, že tě nezná.”

„Nezná mý jméno, přirozeně. Akorát Jardu… jestli.”

„Dobře. Tak se převlíkni a pojd se mnou.”

„2e jste to vy a že jsem vás tak dlouho neviděl,” řekl

klidně a vstal. „S jiným orgánem bych výběh, ať mě to

stojí co stojí. Ale od vás to beru.”

„Nic by ti nepomohlo, kdybys to nebral.”

Vašátko mračně přihlížel, jak si Hanták svléká tepláky

a obléká si kalhoty. Košili si vzal dokonce čistou a k tomu

sako. Oblečený, to byl štráda, až na sinalou barvu obličeje.

Učesal si vlasy a vypláchl si ústa, odplivl do umývadla.

Vašátko se celou dobu na něho díval, dával pozor, co si

bere s sebou.

„Nebojte se, nejsem ozbrojenej.”

„Co si myslíš. Ukaž, co si tam dáváš.” Vašátko mu vzal

tubu se známou vinětou, ale nebyl to fenmetrazin, ale

benzactyzin. „Dej to sem, člověče. Peníze, klíče…

občanku. Máš všechno ?”

„Hele,” Hanták se na něho zpříma podíval. Ještě byl

patrně pod vlivem psychofarmaka, vůbec se nebránil, —

což může jedině znamenat, že má zásobu mimo, pomyslel

kapitán. Jinak by se bránil zoufale. „Tak to vypadá, že

budu brzo ,na kříži*. Vy to neznáte, ale to je jedno. Já vám

chtěl něco říct… počkejte, než to zapomenu. Jo… Já

na vás vzpomínal vždycky v dobrým, i když jste mě první

dostal. Vy jste to se mnou doved… říkal jste, že jsem

chytrej a všechno možný… a takovej cucák, jako jsem

byl… no já byl ješitnej až hrůza. Jo, co jsem to chtěl…

Abyste nezapomněl, že jsem vás měl rád, ale že se potřetí

zašít nedám, to se radši oddělám. Jen aby bylo mezi námi

jasno.”

„Kde se to v tobě bere… to jsi takový zbabělec?” řekl

kapitán.

„Nejsem zbabělec, ale nechci si to znova prožívat, nemít

tam nic a nemoct si ani nic sehnat. To vám povídám na

rovinu.”

„Hantáku… sakra, to jsou plané řeči.“Trouba, pomyslel

si Vašátko na adresu lékaře, který mu dal o něm opti-mistickou zprávu. Bože… hergot, krucinál. Kapitán

přitom nehnul brvou. Hanták tu stál připraven.

„Abych nezapomněl, jestli chceš vidět můj příkaz…

Chceš ho vidět?”

„Můžete si ho…”

„No tak, Jardo, takhle nebudeme spolu mluvit.”

„To, co jste mi vzal, bylo poslední. Ale když se tady chcete

dřít, božínku… poslužte si. Moc práce vám to nedá.

Bydlím jako pes.”

„Však si to časem vylepšíš. Vyděláváš přece slušný peníze,

nebo ne snad ?”

Hanták neodpověděl. Vašátko chápal, nač ty peníze

padnou. Zastrčil svůj příkaz do kapsy a pak přistoupil

k oknu, otevřel je a vyhlédl ven. Spatřil u okraje chodníku

vůz s bílým pruhem, hoši u něho stáli a čekali, až budou

moci nahoru. Vašátko jim dal znamení a obrátil se k Hantákovi.

„Kdopak ti ty věci prodal?”

„Víte, že vám to neleknu, kdybych měl pojít.”

„Dobrá… tvoje věc.”

První předpoklad — neukázat svoje slabiny, a Vašátko je

neukazoval. I onen příkaz k domovní prohlídce získal ne

proto, že byl Hanták podezřelý z vraždy, ale pro podezření z toxikománie a přechovávání na černo kupovaných

léků. I v případě Neničkové chyběl důkaz, že šlo o zdroj

příjmů tohoto druhu. Měl zatím jediný, absolutně jediný

fakt, kterého se chytil. Jedinou věc, z které mu svitla na-děje, a bál se, aby zas nepohasla. Taxíkář Mandel mu totiž

popřel, že Hantáka zná. A orgán, který Mandela sledoval,

vypověděl, že se bavil na stanovišti taxíků s nějakým

mužem, což potvrzoval i fotografický snímek. Uká-

zalo se, že ten muž byl Hanták. Byl to jediný fakt, ale

plynula z něho řada možností. Mohlo jít mezi nimi o do-mluvu. Hanták mohl jet osudnou noc s nimi. Nenička si

nemusel pamatovat, že v taxíku nesedí sami. A potom si

Vašátko znova vyzpovídal vrchního a dověděl se, že Neničková chytila taxík nějakou záhadnou náhodou okamžitě… taxík stál totiž na kraji Kaprovky, asi tam zrovna

někoho přivezl. Jakmile vyběhla ven, předjel… on sám jí

pomohl s Neničkou ze dveří, a k vozu došel Nenička

sám. Ale okolnost, že chytila taxík hned, mohla znamenat,

že ho měla objednaný na určitou hodinu, a to na nejzazší

možnou hodinu, protože asi čekala, že se s manželem

zdrží. Vrchní doplnil svou výpověd, že chtěli odejít už

v jedenáct, protože byli nějak mrzutí, pohádali se či co,

a Neničková šla ven podívat se po taxíku. Něco prý

sehnala, ale Nenička si to mezitím rozmyslel a nechali ho

odjet. Sehnala… a dvakrát za sebou! To už není normální.

„Zelená žába” není tak velká vinárna, ačkoli vyhlášená,

aby se taxíkům vyplatilo hlídkovat kolem a vozit opilce

domů. Jestli se ti dva nepoznají, je tu dokázaný komplot.

Hanták prohlédl v okamžiku, když se zeptal, že je přistihli, a bleskově na to zareagoval. Musel pochopit, že

bude pro něho lepší, když přizná, že se znají, než když to

popře. Byl inteligentní… měl s ním práci už v jeho šestnácti letech. Tenkrát se Hanták nakonec rozplakal a nejen,

že pověděl všechno a jmenoval další z party, ale svěřil se

mu se vším všudy, s trápením, s nadějemi, se vším. Chtěl

vědět, co má v životě dělat, a ta oddaná a naprostá zá-

vislost trvala až do doby, než šel do nápravného zařízení.

Ještě odtamtud mu psal. Čertví, jednou mu sám neode-psal… byl zrovna delší čas mimo či co, a pak to ustalo.

Jestli se mu podaří dokázat, že měl Hanták úmluvu

s taxíkářem, je to značný krok k cíli. Je vůbec otázka, kdo

z nich seděl za volantem volhy. Mandel měl jízdy svě-

decky ověřené až po vraždě, kdežto od půl jedenácté do

jedné prý jezdil krátké štreky a nepamatoval si, odkud

a kam. Až na oba Neničkovy popsal své pasažéry tak po-všechně, že je nenašli… Bože, kdyby se byl z nich aspoň

jeden přihlásil na výzvu! Kdyby se ukázalo, že část noci

řídil Hanták, byl by to důkaz. Nepřímý, ale důkaz.

„Nasedej.” Hanták nasedl. Vašátko usedl vedle něho a dal

znamení řidiči, vůz se rozjel. Hanták se ani nezeptal, kam

jedou, opřel se a přivřel oči… prožíval patrně poslední

příjemné chvíle pod vlivem narkotika, jehož další tubu

měl Vašátko v kapse. Zvláštní výraz, napadlo ho, „kříž”,

„octnout se na kříži”, asi se to někde užívá. Zatím to ještě

od nikoho neslyšel.

Zaparkovali v Bartoloměj ské, Vašátko vystoupil první,

Hanták hned za nim. Vašátko kráčel rovnou k vrátnici

a zatelefonoval si nahoru. Dostal zprávu, že Mandel je

připraven v kanceláři a že hodinu čeká. Domluvit se ti

dva mohli těžko, snímek ještě Mandelovi nepředvedl…

těžko, protože Hantákovo prohlášení o Mandelovi bylo

okamžité rozhodnutí. Konfrontace v bytě u Hantáka

nebo u Mandela by byla lepší… Vašátko přemýšlel o tom,

jak by se to dalo realizovat bez přípravy, ale zas by se byl

musel obejít bez magnetofonu. Jejich konfrontace může

znamenat všechno a musí být zachycená na pásku. Hanták

se zřejmě rozhodl ve vteřině a Mandel to neví. Ale sami

být nesmějí, to by se snadno domluvili jinak.

Hanták nastoupil bez poznámky do výtahu, výtah se

rozjel. Jeli mlčky… sakra, co tu povídat. Vašátko otevřel

dveře, Hanták vystoupil a kráčeli spolu po chodbě ke kanceláři, kde už byl připravený magnetofon.

Vašátko otevřel dveře… srdce mu přitom silně bušilo.

„Tak prosím… Hantáku.”

František Mandel seděl se svou kulatou hlavou u stolku

pro návštěvy… vypadal náramně úzkostlivě a počestně,

1 ted vypadal počestně, četl si noviny a nyní k nim obrátil

hlavu.

„Ty blbče,” ozval se Hanták klidně.

Napětí povolilo.

„Sákra, to jste mi měl říct, soudruhu, že je to tenhle,**

pravil Manael. „Já nevěděl, o koho vám jde.”

„Jak má vědět, jak se jmenuju, když je trouba a já mu to

asi neřek.”

„Tos mně teda neřek,” pravil taxíkář se širokým úsměvem.

„Já ho viděl dvakrát v životě a pokaždý ožralýho. Můžete

se zeptat v Lověně koho chcete.”

„Ale on Jarda nepije,” řekl Mandel s očividnou úlevou, že

došlo na pravdu. „Nemůže skrz žlučník. Já nevěděl, soudruhu, na koho se ptáte, na mou duši jsem to nevěděl.

Dyť copak já si pamatuju, kterej on je Jarda. Toho já

znám.”

„Tak, Hantáku… bud tak laskav a přejdi si… orgán ti

ukáže kam. My si musíme s panem Mandelem ještě něco

povědět.”

Vašátko byl podrážděn na nejvyšší míru, selhalo to. Nepodařilo se, ačkoli si byl jistý, že hrají komedii.

„Podívejte se, pane Mandel… vy si to možná neuvědo-mujete v celé úplnosti, ale je to vážné. Uvědomte si, že jde

o vraždu, z které byste moh být obviněn také vy, jakmile

bychom vám dokázali, že jste lhal.”

„To je mi jasný, soudruhu kapitáne, ale jak už jsem vám

odpřisáh… neznal jsem je, v životě jsem ty lidi neviděl,”

řekl Mandel třesoucím se hlasem, ale pevně.

„A nikoho jsem nezabil. Ty lidi jsem pouze odvez domů.”

„Hanták s vámi nebyl ?”

„Nebyl. Proč by měl bejt?”

„Vy se neptáte, ptám se já vás. Řídil jste vy?”

„Já, kdo jinej.”

„Uvědomte si, pane Mandel,” Vašátko mu krátce nastínil

riziko.

„To já všechno vím.”

„Tedy mi povězte všechno, co o Hantákovi víte.”

„Co bych vám to nepověděl. Já teda vím, že je zámečník

a že byl zavřenej…”

Po krátkém rozhovoru byl Mandel propuštěn a nastoupil

Hanták. Hovořil už méně, ale reagoval na otázky stále

ještě bezprostředně, nerozmýšlel se. Ale přátelský tón,

kterým oba začali, byl pryč. Vašátkovi dokonce začalo

překážet, že Hantákovi tykal, ale bylo mu trapné to

naráz změnit.

Hantáka propustil na svobodu — na pavilóně v Bohnicích

by mu nebyl nic platný.

„Jsou dva,” řekl večer kapitánu Chládkovi, „a tak je t*

ˇ kapse. Ted jsme se zaměřili hlavně na Mandela… na toho

taxíkáře. Jak se mi podaří přijít na to, co ti dva spolu měli,

mám to v kupě. Ono by stačilo zjistit, že mu vůbec někdy

taxík půjčoval. Jakmile budeme mít na Mandela nejmenší,

sklapne… to já cítím. Má toho dost, na čem mu záleží.

Kluka má na průmyslovce a šestiletou žábu… manželka

nedělá, a zřejmě na rodině visí. A Hanták se utahá, jakmile

se octne na kříži.”

Chládek mu vážným hlasem blahopřál, ale Vašátko to neslyšel … uvědomil si zas ten divný výraz, kterého mimoděk užil, a v duchu se nad tím zarazil.

„Myslíš, že se sám prozradí?”

„Spoléhá na to, že na něho nic nemáme, až na to, že vím,

že je práškař. Ví, že jsme tam nic nenašli, až na jediné

balení, a to nic není. On to bude mít někde jinde a já brzy

zjistím u koho. Až bude na dně, situace se změní. Budto

má další zdroj, nebo to bude jen zkoušet náhodně, ale

může mi vyplynout nějaká spojitost s Neničkovou. To

bych právě potřeboval. Nenička je trouba… budto nic

nevěděl, nebo vědět nechtěl. Ale spíš opravdu nevěděl.”

„A přes toho Havelku…?”

„To je úplně zabité.”

„Co toho Hantáka zašít a nechat ho nějaký týden žíznit,

a potom… ? Třeba by mluvil.”

Vašátko svraštil obočí. Také už na to myslel, ale cosi uněho

se postavilo proti, hlavně jeho znalost lidských povah.

Nebyl si u Hantáka stoprocentně jistý, jak by to dopadlo. U devadesáti procent toxikomanů by té metody použil.

„Já už to vím,” zamumlal. „Ale tady je všechno málo.

Musím dokázat, že tam byl, nebo že s ní byl aspoň ve

styku. Pak už by to šlo… nepřímým důkazem.”

„Stejně jsi kábr, hochu,” řekl Chládek. „Nebyl bych

nikdy věřil, že ta tvoje typologie bude mít úspěch. Vybral

sis ho skutečně z těch několika podle nátury?”

„Spíš podle obvodu.”

„Tak ne podle typu?” řekl kapitán Chládek.

„Do jisté míry. Já měl pravdu, že byl trestaný. Hanták

proved svoje první vloupání už v šestnácti.”

„A co to… že nespláchl ty rybičky do záchodu? Já

myslel, že to při tom hrálo roli. Tedy ne… ?”

„Ne,” odpověděl, a dodal podrážděně, „co jsem měl

jinak, plně stačilo. Nebyl bych na to nikdy přišel, kdyby si

Neničková nebyla ukládala celý plat.”

„Tak nemá žádný vztah k akvaristice ?” zeptal se Chládek

ještě jednou. Vašátko to popřel. Neměl nějak chuť mluvit

o té vzpomínce, která se vázala na onoho šestnáctiletého

chlapce. Člověk má jen jedny nervy.

Vašátko cítil, že došlo na poslední etapu. Hantákovi i Mandelovi pověsil na paty příslušníka, hlídali každý jejich

pohyb i v noci. Zjistilo se, že se ti dva nestýkají. O Mandelovi se Vašátko dozvěděl pouhou maličkost, že má totiž

známost s nějakou mladou paničkou z Letné, jejíž muž,

nákupčí jistého družstva, jezdí často na túry. S Hantákem

nebylo nic. Chodil do práce, na večeře, do kina U zvonu

a domů, a podle všech známek bylo patrné, že ještě u něho

nevypukl „kříž”. Výslechy jeho spoludělníků nevedly

k ničemu a mimo práci se stýkal jen s tou mladou dívkou

(zaměstnanou v nástrojárně jeho podniku), která mu potvrdila alibi. Vašátko s ní tehdy pohovořil sám a udělal si

o ní obraz, že je to hodná holka, na domácí prostředí,

v kterém se pohybovala, mimořádně slušná, a do Hantáka

upřímně zamilovaná. Bylo mu jasné, že vypovídá, jak ji

instruoval, ale že alibi odvolá, jakmile uvěří, že Hanták

zabil. Zatím tomu nevěřila, naivně se ho zastávala a stála

na svém. Tohle nebyla nepřekročitelná překážka, ostatně

Vašátko zjistil, že za celých čtrnáct dní byli spolu u Hantáka ien dvakrát, což dokazovalo, že Hanták svou milou

zanedbával a zanedbával i kamarády, pokud tu vůbec

předtím byli. Spoludělníci říkali, že je cvok, a že nepije…

jinak proti němu nic neměli.

Ale „na kříži” nebyl; odněkud dostával přísun, a prozatím se nepodařilo zjistit odkud. Příslušník, který s ním

chodil i do kina, hlásil, že se Hanták s nikým nebaví, že se

tam s nikým nesešel ani nemluvil. Patrně šlo o někoho

z jeho podniku, a to se dalo zjistit jen s obtížemi. Hanták

držel… Dokonce byl schopný ještě pracovat, proti dří-

vějšku ani neměl bulky. Vašátko už předtím informoval

závodního lékaře, sestru, mistra, vedoucího dílny a složky,

byl přesvědčen, že Hantáka už nyní pozoruje hromada

očí, dokonce mu předseda závodního výboru slíbil, že

Hantáka dají pod dozor. O podezření z vraždy Vašátko

nehovořil… dal do péra pouze toxikománii a neznámý

zdroj přísunu. Jednou se šel na Hantáka podívat do práce,

Hanták stál u mašiny, špinavý a upocený jako všichni,

a v montérkách vypadal jaksi víc normálně. Vypadal jako

kterýkoliv člověk… Pozdravili se s obtíží a Vašátko

spatřil, že má v očích jakýsi matný výraz, možná, že už

začíná mít nouzi. Zastavil se u něho na slovo jen kvůli

mistrovi, který k Hantákovi přikvačil a před Vašátkem

s ním zažertoval. Hanták nereagoval, jen se na Vašátka

díval. Hleděl na něho způsobem, jako by mu chtěl něco

připomenout. Jeho pohled nebyl nepřátelský, ale ani ne

přátelský… těžko říci. Vašátko odešel a v duchu litoval,

že tady byl… nemělo to cenu.

Zvláštní, že v této době se mu Nenička začal čím dál tím

víc protivit, ačkoli už připravoval kroky k jeho propuštění. Prozatím si místo díků začal stěžovat… lidsky se

to dalo pochopit, ale tomu chlapovi naprosto ušlo, z jaké

vody člověk vařil. O manželce mluvil pořád jen s ne-snesitelnou sentimentalitou, plakal, když Vašátko naléhal,

aby přiznal, že prováděla černotu s léky, a chtěl vědět, jak

to bylo s ní a s Havelkou. Místo toho plnil linkovaný

papír citovými výlevy a otravoval Vašátka bezvýznamný-

mi vzpomínkami. Divné, že toho člověka, kterého vlastně

aachránil, měl až po krk… Doktorovi PoŠustovi sice

neřekl, po čem vlastně jde, ale Pošusta se toho samozřejmě

domákl a nezapomněl ho ujistit, že věděl od začátku, že se

dopustili omylu, ačkoli si byl Vašátko jistý, že ze začátku

věřil, že je Nenička vinen. Nebyl by ho hnal na psychiatrii,

kdyby mu byl věřil. Ted byli všichni náramně chytří…

Vašátko pomyslel s hořkostí, že nebýt jeho zkušenosti

s pověrami kriminálníků a jeho praxe s mladistvými, nebyl

by padl na Hantáka, anebo mnohem později a š většími

obtížemi. Nebo snad vůbec ne…

A pak, v úterý šestého dubna, se to zlomilo v jednom dni.

V pondělí Vašátko uposlechl okamžitého nápadu a dal si

orgánem předvést onu manželku nákupčího, s kterou už

jednou hovořil, ale nyní pro ni poslal bez přípravy, čistě

jen tak, aby Mandel nezapomněl, že se ví i o tomto jeho

hříšku. Nedozvěděl se oa ní nic zvláštního, ale dáma se

důkladně vylekala. Její úzkost Vašátkovi připadala jaksi

neúměrná k její účasti, dal jí pár otázek, na kterých mu nezáleželo, a propustil ji. Ale hned v úterý dopoledne se

u něho objevil Mandel. Došlo k tomu, co Vašátko očekával, k naprostému doznání. Mandel k němu přišel

bledý, ale odhodlaný… řekl, že už to dál nemůže snášet

a že nechce dál ohrožovat svou rodinu. Ale hned při

prvních slovech přísahal, že nevěřil, že Hanták zabil

jSjeničkovou. „Přijel pro mě k Ladce před barák…

přesně, jak jsme si to domluvili… akorát, já se jenom

divil, že toho najel tak málo. Neřek ani popel. Já nevěděl

nic. My jsme to tak někdy dělávali, ze starýho kamerád-

šaftu a taky proto, že jsem moh za Ladkou jen při službě,

nechtěl jsem manželce ublížit. Tak jezdím do rána a potom

jedu chrnět, když mě Jarda v poledne zavolá telefonem

a povídá, hele, já odvez včera nějaký lidi od Zelený žáby

a ted mi tam zrovna někdo řek, že se jim stal malér, tu

ženskou někdo zabil, tak abys věděl, kdy jsi je jako vez,

já jsem udělal to a to, doved jsem toho ožralu ke dveřím,

a teda mi všechno jasně popsal, že jsem tomu uvěřil. Mně

šlo jen o mou licenci, jinak jsem si starosti nedělal. Já

myslel, že to není takovej zločin, že Hanták za mě jezdil.

Já si to nemoh zařídit jináč a Hanták jezdil dobře, naučil se

na vojně a dostal vojenskej řidičák. Tak jsem ho nechal

občas něco vydělat… byl pořád černej. Ale přísahám vám

při svých dětech, že jsem nevěřil, že tu ženskou zabil. Já

ani nevěděl, že ji zná…“

Mandel se zajíkal, zvedl dva prsty.

„A kdy jste tomu uvěřil?”

„Já ani nevím… Kdybyste mě v noci probudil, třeba bych

vám řek, že tomu pořád nevěřím. Ale co mám dělat? Ted

je v tom Ladka a celá moje rodina. Já měl strach, aby to

neprasklo, i když to podle mě nebyl tak velkej přečin.

Nedělal jsem to často…”

„Věděl o tom někdo?”

„Akorát jeden kolega, a tomu to bylo jedno. Tomu jsem to

vysvětlil… To už je ňákej pátek.”

„Hanták vám dal instrukce, že máte popřít, že se znáte?”

„To já mu povídal, hele, ode dneška se neznáme a vidět tě

nechci, ještě přijdu kvůli tobě do maléru, a on, že dobrá…”

„Věděl jste, že je toxikoman?”

„To ne… já myslel, že je jenom občas skřípnutej. Nevěděl jsem to.”

„A ted pozor,” pravil kapitán. „Co na vás měl, že jste mu

šel tak na ruku ?”

„Co by měl… Nic.” Vašátkovi stačilo jeho zaváhání, kdy

se patrně Mandel rozhodl, že ho Hanták neshodil, a odpověděl podle toho. Ale na tom už Vašátkovi nezáleželo…

měl ho.

*

„Vida, tak Hanták dneska nešel do práce,” konstatoval

za deset minut, když pokládal telefon. Volal právě s poru-

číkem Knajdlem, který měl hlášení příslušníka, hlídkujícího

u Hantákova bydliště. V kanceláři s ním seděl major

Mikovec, který mu před chvílí přišel blahopřát.

„Koho pro něho pošleš ?”

„Půjdu pro něho sám.”

„Ale vezmi si někoho s sebou.”

„To je zvláštní shoda. Zrovna dneska jsem chtěl požádat

o příkaz, dal bych totiž prohlédnout kvartýry těch několika ženských duchů jednoho kina,” řekl Vašátko. „Hanták prý s nimi mluví, nebo s ;edním klukem, co chodí

na všechna představení. Hantáka tam budou znát, jedna

mu dává moučníky, budto biletářka, nebo druhá brigádnice, ted přesně nevím.”

„Samozřejmě, bez debaty. Dej si to napsat, podpíšu to

na svoje triko. Chceš to hned ?*

„Stačí potom.”

Vašátko vstal. Chtěl jít původně vůbec sám, ale pak změnil

rozhodnutí a vybral si dva ze svých lidí, Čejku a Mina-

říka. Když už seděl ve voze, napadlo ho, že by snad bylo

lepší, kdyby počkali, až Hanták vyjde z bytu, ale neměl

chuť měnit rozhodnutí. Byla také otázka, jestli už je

v nouzi nebo není. Za chvíli, která se Vašátkovi zdála

velmi krátká, zastavili v Holečkově ulici před domem.

K Vašátkovi přistoupil příslušník, který hlásil, že Hanták

od rána nevyšel z domu. Vašátko už věděl, že v neděli byl

Hanták v kině Blaník a na večeři se svým děvčetem, ale

rozešli se na rohu a Hanták šel domů. Včera byl v práci,

večer navštívil jako vždy zdejší kino, vrátil se domů a od té

doby neopustil svůj byt. Vypadalo to, jako by už tušil, že

Mandel mluvil. Zatraceně, přitom to vědět nemohl.

„Můžu jít s tebou, soudruhu kapitáne,” řekl Minařík

prosebně. Vašátko zavrtěl hlavou.

Ve dvou minutách byl kapitán nahoře a zazvonil. Po druhém delším zazvonění se ozval Hanták. „Já vím, že jste to

vy… jste to vy?”

„Otevři, Jardo, nemá to cenu.”

Znova mu přišlo na jazyk jeho jméno. Myslel si, že už ho

nepoužije.

„Tak hele, pošlete někoho jinýho. Já vám povídám,”

ozval se Hantákův hlas. „Já s vámi nepůjdu.”

„S jiným bys šel?”

„Vzpomeňte si, co jsem vám řek… já se nenechám. Jsem

ozbrojenej a budu se bránit,” a dodal cizím tónem,

„nechte mě na pokoji.”

„Co blázníš, člověče. Poslouchej mě… Tohle bude maximálně za deset, možná i za míň, když máš sníženou pří-

četnost. Za osm, a pustí tě za šest. Jestli vytáhneš tu

bouchačku, přičti si k tomu pět navrch… jestli. Třeba

z toho bude i provaz, jestli se strefíš. Tak uvažuj. Jsi

přece inteligentní chlap…”

„To už jste mi říkal.”

„Neničková tě podvedla, nebo co bylo ?”

„Jo… měl jsem od ní dostat větší množství najednou,

abych měl delší dobu klia. Vy nevíte, co to je… Stovku

originál balení za deset tisíc, to je zadara… Měla mi to

dát doma, a já tam vartoval pomalu od desíti… jezdil jsem

kolem, někoho jsem zavez a pak jsem se tam zas vrátil.”

„Měli jste to smluveno?”

„No, měli.”

„Kdes vzal peníze ?”

„A ona mi pak zvýšila cenu… já byl zrovna na kříži

a chtěl jsem přistoupit na všechno. Ale zahrála to se mnou,

že mi dala čtyřicet za celý prachy a já to vzal a najednou

jsem… já teda nevím, jak jsem to udělal. Jo, co jsem to

chtěl… Frantu jsem do toho zatáh já. Nic neví.”

„My už to víme od něho. Tak abychom dlouho nemluvili,

Jardo. Otevři, nebo vyrazím dveře.”

Nastalo mlčení, ale Vašátko věděl, že Hanták zůstal stát

na chodbě. Vašátko se rozhodoval. Možná že by bylo

lepší ho tam vykouřit. Ve skutečnosti mu nešlo tolik

o sebe, jako o to, aby ho dostal živého. Na schodišti se

ozvaly kroky, dostavil se Minařík přes jeho příkaz. A za

ním Čejka, už tu stáli oba.

„Já jsem si myslel, že s tím třeba budou potíže,” řekl Minařík. „Je tam?”

ale…

„Tak to vyrazíme.”

„Moment, já sám… Mládenci pozor, má zbraň.”

Vašátko v duchu zvážil druhou možnost, ale pak si představil přistavený žebřík a hromadu lidí v ulici, a rozhodl se.

Zavolal ještě jednou do dveří, aby se vzdal, a podle

něčeho poznal, že už Hanták není na chodbičce, ale

v místnosti.

„Tak pozor.”

Čejka se rozeběhl, pokud chodba stačila, a silným kopnu-tím dveře vyrazil. Vašátko vytáhl pistoli, odjistil ji a levič-

kou zarazil Minářika. Vešel dovnitř první s pistolí v ruce.

Na chodbě Hanták nebyl, ve dveřích pokoje také ne, byly

dokořán otevřeny a z chodby ho nebylo vidět. Vašátko

opakoval „pozor” a přistoupil ke stěně u dveří, aby se lépe

rozhlédl a kryl se, vtom ho spatřil s revolverem v ruce

a jeho oči.

„Hele, zahod to!” zahřměl a zamířil mu na nohu, současně

mu něco horkého projelo v prsou těsně pod ramenem,

uviděl ještě, jak si Hanták strká hlaveň revolveru do úst,

a výhled mu zaclonil Čejka s Minaříkem. Ale Minařík

hned přistoupil k němu a pomáhal mu vstát, protože

Vašátko mezitím klesl na jedno koleno a vůbec si neuvě-

domoval, že jednu slízl.

A pak od ležícího Hantáka odstoupil také Čejka, a odpověděl na jeho otázku, — má dost. Hanták se zastřelil ranou

do úst, takže mu projektil vyšel lebeční spodinou a roz-metal mozek. V místnosti byl kouř, okna zavřená, na

schodech byly slyšet kroky. „Doprkvančic,” vykřikl Va-243

áátko zlostné, že to muselo byt slyšet na schodech.

Ještě jednou to opakoval a pak se mu hlas zlomil.

Příslušníci říkali, že s Vašátkem nebylo možné vydržet;

nedal na sebe sáhnout, do vozu došel sám a na každého se

utrhoval. Ve voze začal silně krvácet, potom omdlel, ale

předtím mluvil z cesty, ale nebylo dobře rozumět, co

a komu to vlastně povídá.

Domovní prohlídky byly provedeny na Vašátkův příkaz,

ale bez něho. I v tomto bodu měl Vašátko pravdu.

Zjistilo se, že Hanták táhl partu s jednou brigádnicí,

osmapadesátiletou rozvedenou ženou, která byla neuvě-

řitelně hubená, drobná a šedivá, a měla veliké udivené oči

jako náměsíčná. Ale všichni ji prý měli rádi. Major Mikovec se na ni sám šel podívat. V jejím bytě našli jen nej-nutnější nábytek a začernalá místa na stěnách, kde dříve

visely obrazy. Kromě toho ovšem našli zbytek z té stovky

kusů originálního balení, mnoho toho nezbylo, pouhých

šest. Devět tisíc se válelo mezi nějakými papíry v nezamčené zásuvce ve stole. Vypověděla, že Hanták dostal

peníze od ní a že je získala prodejem posledního cenného

obrazu. Přinesl jí stovku tub dvojího druhu za ty peníze, co

mu dala na nákup tehdy v noci, ale neřekl jí, že tu paní

aabil. Chtěla se s ním rozdělit, ale vzal si k sobě jen deset

kusů, říkal, že musejí šetřit, a chtěl, aby zatím nechala

všechno u sebe. Za pár dní jí přinesl i revolver a náboje,

jeho původ neznala. O revolveru spolu mluvili v tom

smyslu, že by se dal také časem prodat. Potom ji prosil,

aby mu podávala do ruky vždycky dvě tuby v kině…

měl strach, aby nemusel do nemocnice. V pátek jí po-

šeptal, že má na pistol kupce, a tak mu to obojí poslala

v tašce po Frantíkovi — vnukovi šatnářky — který mu to

podstrčil na záchodě. S Hantákem se měli velmi rádi…

někdy fetovali spolu a povídali si přitom svoje zážitky.

O žádném zločinu nic nevěděla. Hanták prý s tím začal

znova .kvůli ní, protože se měli tak rádi. Předtím říkal, že

už toho nechal a radil se s ní, jestli se má oženit.

Vašátkovi vytáhli projektil, který zasáhl okrajovou část

plic, a napíchali do něho preventivně antibiotika. Přesto

měl horečku a návštěvami nebyl nadšený.

Vrátil se do služby na vlastní žádost za šest neděl a na

projevy uznání reagoval tak vztekle, že s tím jeho spolupracovníci brzy přestali.

nepříjemný zápach

Lidé bydlící v Karmelitské ulici — a to především starší

ženy — znali náramně dobře dvě Polky, které bydlely na

Újezdě a chodily do kostela k Jezulátku. Jedna byla asi

čtyřicetiletá, druhá nejméně šedesátiletá, obě měly černé

oči, obě byly při těle a kdo je neznal, myslel si, že je to

matka a dcera. Ale ženy z jejich nejbližšího okolí věděly,

že mladší je Kedroňka, že dělá v jednom hotelu a má syna,

toho grázla, kterého už jednou vyšetřovali příslušníci.

Druhá byla nějaká paní Zarembová, která sem přišla po vál-ce z koncentráku a domů se už nechtěla vrátit, protože ztra-tila celou rodinu a příbuzné. Tato paní Zarembová nechodila skoro ven, kromě do kostela, a od té operace už nechodila vůbec. Říkalo se, že nechodí ven proto, aby ji lidé

neobtěžovali, ale paní Zimová, která s nimi bydlela v témže

domě, říkala, že ji obtěžují stejně, ale že by se jí mohlo

venku stát, že by byla „bez sebe”. O tom se vykládalo

leccos, ale paní Zimová věděla, že paní Zarembová mívá

přitom vidění — stejně jako Tereza Neumannová — a že

o tom nikdy nemluví, leda když jí to pan doktor přikáže.

Doktorů sem chodilo víc a paní Zimová znala všechny,

paní doktorku a pana doktora ze střediska a ještě toho

mladého z psychiatrie, který sem jezdil vlastním embéč-

kem. Dokud ještě paní Zarembová chodila do kostela,

táhl se s ní zpátky celý houf. Pokaždé s nimi chodila domů

jedna slepá, a potom jedna bláznivá, že to šlo paní Zimové na nervy. V kostele se k ní vždycky natlačily, že pro

paní Zimovou ani nezbylo místo (a to Kedroňce každou

chvíli vypomohla, zvlášť když Regina pořád marodila).

Také se jí nelíbilo, že Kedroňka každému vykládala, jak

za Reginou jezdí lidé i z venkova. Ale co bylo jisté, i

před třemi lety oslovila paní Zarembovou nějaká žena

v kostele, a ona jí řekla, ať jde domů v pokoji, že tam má

zprávu od svého syna. A když k ní šel pan farář, který ji navštěvoval jednou týdně, ale sám nikdy nevěděl, kay to

bude, poznala už napřed, že je na cestě k ní, a to se celá

rozzářila a dostala ten výraz… jako že cítí tu vůni.

Paní Zimová prostě v Reginu pevně věřila. Přitom už byla

247

chudák ubohá, tělesně docela sešlá, i když tělnatá; stačilo,

aby ležela čtrnáct dní, a už měla proleženinu. Když člověk

na ni sáhl, božínku, byla věčně potlivá a přitom bílá, celá

jako oteklá, a v noci mívala bolesti. Ale „to“ na ni chodilo

také častěji, a když k ní paní Zimová ráno přišla, byla paní

Zarembová někdy pořád ještě pryč, i když to její ubohé

tělo leželo na posteli. Měla přitom výraz, jako kdyby

viděla… ne, spíše cítila něco krásného. Sama o tom říkala,

že cítí někdy sladkou, nebeskou vůni. Ale stávalo se jí to

prý už v dětství, že pocítila příjemnou vůni ještě dřív, než

někdo vkročil do dveří. Vysvětlit to nevysvětlila, jenom

povídala, že je jí to sděleno vůní. (Nejsladší vůni za poslední leta cítila, když k ní přijel nějaký starší elektroinženýr z Těšína. Aspoň tak to vyprávěla Kedroňka. Jak

prý vkročil do dveří, tak se zasmála a ten elektroinženýr si

položil tašku na stůl a taky se začal usmívat. Jinak si toho

mnoho neřekli, jen se na sebe usmívali, ten elektroinženýr u stolu a ona v posteli. Musel to být zvlášť dobrý

člověk, a co je divné, že prý byl bez vyznání.)

Někdy si paní Zimová říkala, že by jí mohla taky Regina

říci, že u ní cítí to… tu příjemnou vůni (byly to přece

fialky nebo jiné květiny), a že by si zasloužila to ujištění,

když se jí tolik naposluhovala. To Kedroňka ani neví, ona

si myslí, že ji dobře opatřila, ale přece jen měla zaměstnání.

Co se člověk kvůli nim jenom naběhal do těch schodů*

A co se naotevírala návštěvám (měla totiž klíč od bytu

a známí se zastavovali u ní). Regina neodmítala nikoho,

s každým mluvila, ale někdy plakala. Ani Kedroňce nechtěla povědět, co jí pánbůh ukázal… Paní Zimová se

někdy kvůli Regině pohádala s mužem, který říkal, že by

si Kedroňka měla hledět spíš mladého, a že je vidět, kam

to dopracovala. Paní Zimová namítala, že Standa byl vždycky takový a že ho má Regina ráda. Doma se ovšem ukazoval, jen když chtěl, a jen z Kedroňky tahal prachy.

A pak se stalo něco, co paní Zimovou otřáslo do hloubi

duše. Napřed odvedli příslušníci mladého, že prý někde

s kamaráay vykradli trafiku. Což, to se dalo čekat, že se to

jednou stane, ale Kedroňka se kvůli tomu ani neukazovala

a chodila s uplakanýma očima. Potom Reginu odvezli

do nemocnice. A za několik dní, co Kedroňka zůstala

v bytě sama, našli ji v bezvědomí… Kedroňka se otrávila

a za hodinu umřela v nemocnici pod Petřínem. Od té doby

do paní Zimové nic nebylo. Však to byla ona, která ráno

na Kedroňku zvonila a nedozvonila se. Do smrti si bude

vyčítat, že poslechla muže, který ji přemluvil, aby nebláznila, že je Kedroňka už jistě z domu. Našla ji až její

švagrová, která si zašla do bytu pro něco, a Kedroňka jí

dala už před časem její klíče. Paní Zimová věděla dobře, že

to Kedroňka udělala kvůli mladému, a že měla zrovna

včera pohovor na Bezpečnosti a vrátila se odtamtud celá

zoufalá. Ale ted nemohla ani projít kolem jejích dveří,

aby na ni nesáhla hrůza. Okamžitě uviděla Kedroňku, jak

tam ležela na posteli, celá promodralá… vypadala už jako

mrtvá. Napřed zavolali pro záchranku, a sotva ji odvezli,

hned tu byli orgáni, ani nestačila po ní uklidit lůžko,

a už ji vystrčili ze dveří… Byl tu jeden mladý a druhý

starší, nevelký a prošedivělý — (ten, který si ji pak pozval

do Bartolomějské ulice a na všechno se jí vyptával. Řekla

mu tedy na rovinu, co si o tom myslela; že s Kedroňkou

asi vyběhli. Ze ie Standa lump, to ví každý, ale nemuseli

skrze to jeho ukohou matku tak vystrašit, kdoví, třeba si

kvůli tomu sáhla na život. Ten rozložitý a šedivý ji pozorně poslouchal a někdy si přitom sáhl na prsa, jako by

ho tam píchalo. Nakonec jí ještě poděkoval).

Druhý den už orgáni nepřišli, zato potkala na schodech

Kedroňčinu švagrovou s bratrem nebožtíka Kedroně.

Hned poznala, že je to on, protože byl v lesáckém a měl

klobouk se štětičkou, což byli ti příbuzní z Kateřinic

u Vsetína. Na mou duši, dobrého od nich Kedroňka neviděla, ale když člověk umře, najednou se přízeň shledá.

Paní Zimová viděla, jak si odemkli a nastěhovali se do bytu,

1

*ako kdyby jim tu všechno patřilo. A přece se odvážila

c nim vejít a hájit Reginino právo na prádlo a ručníky,

1 když věděla, že je Regina už sotva bude potřebovat.

V pátek čekalo paní Zimovou překvapení. Když se vracela z nákupu, uviděla Kedroně — toho lesníka z Kate-

řinic, a vedle něho mladého, jak si to kráčejí po chodníku

k jejich domu, jako by se nechumelilo. Zůstala úžasem”

celá zkoprnělá a hned se k nim vrhla. —¦ Stando, vyhrkla,

Staníčku, tak tě pustili ? — a pak si teprve vzpomněla, že

mu musí kondolovat, a stiskla mu s pláčem ruku.

Ten syčák svou matku nemiloval, pomyslela si (bylo už

po funusu, pohřeb se konal na Olšanech z kaple, skromný,

pravda, ale velebníček tam byl, přestože Kedroňka spá-

chala hřích, a lidí přišlo hodně, ponejvíce sousedů z Malé

Strany. Standa byl bledý, ale neplakal, jen na všechny zahlížel, když mu tiskli ruce, a švagrová, ta vdova Dohnalová, která Kedroňku vždycky tak nenáviděla, přišla si

ve smutku, dokonce se závojem.) Paní Zimová na to

všechno musela myslet, když seděla v neděli na mši u Jezulátka, myslela na Kedroňku, ale také na Zarembovou, jak

tu dřív sedávala, jak se klonila, jak jí lidé pomáhali vstát.

Nemohla se soustředit, vlastně se nemohla od té doby ani

pomodlit. Musela pořád přemýšlet, že Regina byla budto

E

osedlá, nebo bláznivá, ale rozhodně to neměla od pána-oha, když na ně přišlo tolik neštěstí.

*

Jak je známo, lidé reagují na věci různě; například lidé,

kteří prodělali nedávno těžší nemoc (nebo se sbírají po

těžším zranění), se mohou vracet do života různě nalo-

ženi a nemusí to mít přímo co dělat s rychlostí hojivého

procesu. Člověk se sice chová různě, ale také je známo, že

většině lidí psychologicky pomáhá zájem členů rodiny,

přátel nebo aspoň spolupracovníků a že z valné části lidé

takzvaně zlidští. Kapitán Vašátko nejen že nezlidštěl, ale

choval se tak, že se o něm říkalo, že se ještě nikdo nevrátil

na tento krásný svět v tak nerudné náladě, a jestli byl už

dříve protivný, nebylo to nic proti tomu, jaký byl dneska.

Jako vždy, obecná tvrzení obsahovala něco pravdy, ale

zdaleka ne celou. Skutečnost byla ta, že Vašátko patřil

k lidem, kteří snášejí fyzické bolesti dobře, ale duševní

špatně, a Hantákův případ v něm zanechal palčivou pochybnost ve svědomí. Ostatně Vašátko patřil k lidem,

kteří si za nic nepřipustí, že některé duševní stavy jsou

následkem oslabené fyzické kondice. Každý doktor by mu

byl řekl, že nemá cenu lámat si s věcmi hlavu, když nejste

docela fit, ale Vašátko se doktorům nesvěřoval a tak s tím

zůstal sám — tedy s jistou palčivostí ve svědomí a s mnohými otázkami, na které v normálním životě neměl čas.

Po sedmi nedělích se vrátil do práce na vlastní žádost, ale

doktoři ho zřejmě podrazili, protože úkol pro něho nebyl

a ze všech stran slyšel přátelské pobídky, aby se šetřil.

Na druhý týden po jeho návratu mu Mikovec přidělil

jakousi prkotinu, a ještě se mu omlouval, že to není jeho

laťka. Šlo o banální případ, pár mládenců vyloupilo

trafiku v Nuslích, byla to tedy záležitost poměrně všední,

jakými se Vašátko zpravidla nezabýval. Ale vzal to, protože dva dny předtím měl s Mikovcem rozhovor, kdy mu

trpce vyčetl, že z něho chtějí udělat inkousta. Jenže pak

došlo k něčemu, co Vašátka zasáhlo pokud možno ještě

hůř než Hantákova kulka. Během vyšetřování došlo

k tragédii; matka jednoho z vyšetřovaných mládenců,

chudá vdova a původem Polka, si případ tak vzala

k srdci, že spáchala sebevraždu. Vašátka to zasáhlo tak, že

Mikovce požádal, aby ho dalšího vyšetřování zprostil.

Mikovec ho marně přemlouval, aby netrojčil a že nikoho

nemůže ani stínem napadnout, že by si měl co vyčítat.

Ale Vašátkovi stačilo obvinění mladého Kedroně, toho

osmnáctiletého grázla, který z matky uměl tahat prachy

a Vašátko dobře věděl, co je to za kvítí. A pak mu dodala

rozmluva s nějakou Zimovou, sousedkou paní Kedro-

ňové, po níž Vašátka zase začala bolet rána a připadal si

zralý, aby někde dožil.

Ale sakra, kdo to moh tušit. Sám si byl ovšem vědom, že se

unáhlil. Kedroňová mu sem totiž v pondělí odpoledne

přišla… napřed se ztěžka dohadovali, protože mluvila

dost divně česky, ale potom vybalila z tašky dárkový

balík z Domu potravin a hodlala mu to tady nenápadně

zanechat. Poručil jí, aby si ty věci odnesla, a když nechtěla,

rozezlilo ho to. Nacpal jí balík zpět do tašky, křikl na ni

a doprovodil ji ke dveřím. Ale ted nemohl zapomenout

její pohled, jakým ho naposledy uprošovala. Měla černé

oči, úplně černé, takže nebylo vidět panenky; byla to

prostá ženská a snad ho zmýlilo, že byla tak vystrojená.

Když si to v bezesné noci rozbíral, vyčítal si to… hergot,

že mu přišla s darem, mohlo znamenat jenom, že jí to

někdo poradil. A že ji vyrazil, a ještě hezky zostra…

jisté bylo, že si vzala arzenik za tři hodiny potom, co přišla

domů od něho (to už si zjistil). A našli ii až druhý den…

pozdě. Dávka to byla dost značná, podle nálezu při pitvě

mohlo jít o 0,4—0,5 gramu, ostatně o tom hovořil

obšírně s lékařem z nemocnice pod Petřínem, kam ji odvezli už v agónii. Podle jeho názoru došlo k těžkému po-

škození centrálního nervového systému už v noci, takže by

ji byli těžko mohli zachránit. Po arzeniku našli papírek,

v němž hó asi přechovávala, a sousedka připustila, že

mohla mít jed už delší čas doma, proti myším. Řekla mu,

že barák je starý a ve sklepě se občas vidí krysa, a Kedroňka se krys bála. Kromě na papírku našli stopu jedu na

lžíci, kterou si ho vzala, ostatně ho bylo trochu rozsy-páno na kuchyňském prkénku, kde si sama rozmačkávala

větší krystalky nožem. V bytě byla už celý týden sama,

ten večer promluvila jen s tou sousedkou, jinak s nikým.

Ačkoli mu bylo jasné, že tu není pochybnost, stejně dal

vyšetřit lžíci, šálek a pár předmětů, kromě toho osobně

prohlédl lékárničku, zabavil jedlou sodu, práškové projí-

madlo, všechen cukr, jablečný prášek a zkrátka vše, s čím

by se jed mohl zaměnit, jak se to dělá při otravách. Dopadlo to přesně, jak čekal… v sedlině na dně šálku jed

obsažen nebyl, a ani nečekal, že bude. Nešlo tedy o záměnu

s cukrem, ta ubohá žena si vzala arzenik zvlášť na lžíci

a zapila ho vodou ze sklenice. O sebevraždě nemohl mít

pochybnost, a když dostal do ruky lékařský a pitevní nález

a upřesnil si její sebevraždu časově, měl pocity člověka,

který čte svůj rozsudek. Ta žena se otrávila vlastně bezprostředně potom, co s ním měla ten výstup, musela se

vrátit domů od něho úplně zoufalá. Osobně mu to dalo

ránu… Snad, kdyby byl býval fyzicky a duševně v lepší

kondici, byl by si malér tak nepřipouštěl, ale od případu

s Hantákem nebyl ve své kůži. Dotklo se ho bolestně i to,

když se od Zimové dozvěděl, že Kedroňová měla u sebe

nějakou starou ženu, rovněž Polku, ani ne příbuznou, které

se ujala, aby nemusela do domova důchodců. To všechno

předtím nevěděl. Vyčítal si, že je to jeho vina, že to nevěděl (ačkoli to s případem mladého nijak nesouviselo).

Jiný by byl malér klidně hodil za hlavu, přece nemohl

nikdo tušit, jaké měla ještě jiné osobní důvody. Ale

kapitán nebyl obyčejný člověk a neuznával pro sebe polehčující okolnosti. Po tolika letech praxe měl poznat,

že ta ženská mele z posledního…

V pátek dopoledne zašel za Mikovcem a požádal ho, aby

byl zproštěn vyšetřování. A poslední rozmluvu o věci měl

s jakýmsi příbuzným Kedroňové ze strany jejího muže, což

byl nějaký lesník od Vsetína, rovněž Kedroň. Přišel po-

žádat o podmínečné propuštění Standy, což bylo zbytečné, protože na matčin pohřeb by ho byli stejně propustili, a Vašátko už zařídil, aby další vyšetřování proběhlo na svobodě.

„Tož vám děkuju,“ zabručel Kedroň, když mu to Vašátko

vyložil.

„Ale bude zapotřebí, aby se Standa hlásil na Bezpečnosti.”

„Já jsem chtěl ogara odvést k nám,“ řekl lesník. „Jestli

myslíte, já za něho budu ručit. Krev je krev… je to můj

bratrovec.“

„Promiňte… věděl jste už dřív, co se děje?“

„No… ona, jako Švagrová, nám ničeho neřekla. To je

těžké. Jak měl mladý vypadat, když měl za matku takovou, s prominutím. Bratrovi nebyla dobrou manželkou,

tož nebyla ani dobrou matkou. My s mojí jsme nemohli nic

dělat, ač jsme to chtěli, moje si chtěla vzít chlapca k sobě.

No ale ničeho jsme nedosáhli. Tož, to jsou ty konce.”

„Ale byla silně pobožná, hm ?”

„To podle mého nic není, div neukousat pánubohu paty

a jinak nekonat svou povinnost. Tedy, budete moci pro

nás něco udělat, soudruhu? My jsme se na tom rozhodli,

že se ho ujmeme, až do soudu by zůstal u nás, moje je

svolná. Já si ho vezmu na starost.”

„To je od vás velice… za to si vás vážím.”

Stiskli si ruce a lesník odešel. Po jeho odchodu Vašátko

skutečně okamžitě zařídil, aby směl mladý Kedroň po

propuštění ze zajišťovací vazby odjet se svým strýcem

do Kateřinic na Moravě.

Měl za to, že tím činem pro něho věc skončila, ale nepo-

čítal s maličkostí… totiž sám se sebou. Prožíval si krušné

chvíle: už předtím si vyčítal Hantákovu smrt (náhodná

okolnost, že při tom sám dostal kulku, nemohla na jeho

úvahách nic změnit). V této náladě se přirozeně vyhýbal

známým a Boženka měla přísné instrukce, aby ho zapírala;

vyjma služební hovory nebyl pro nikoho na telefonu.

Boženka mu jednou oznámila, že ten malíř ho volal aspoň

pětkrát, a kromě toho se po něm sháněl už před dvěma

měsíci; to mu vysvětlila, že je kapitán na služební cestě

a potom že půjde na dovolenou.

„Tak mu řekni, že jsem na dovolené, kdyby se ptal.”

„Provedu,” odpověděla Boženka vlídně, ale zkoumavě se

na něho podívala.

Ve středu příštího týdne vyšel Vašátko po páté hodině

z budovy jakoby nic a někdo ho pozdravil. Otočil se

a uviděl Horáce, který tu na něho čekal.

„Co vy tady děláte, člověče? Já jsem se právě vrátil z dovolené… Tak pojdte. Jak se máte?”

„Čím dál tím stejně,” zněla známá odpověd. A kapitán,

třebaže udělal vše, aby se mu vyhnul, byl vlastně potěšen,

že ho vidí.

*

„Ale vy nevypadáte zrovna jako po dovolený,” poznamenal Horác klidně, když seděli už čtvrt hodiny u Šupv

a Vašátko studoval menu. Oba už měli před sebou skle-253

nici, ale pltí jim šlo velmi rychle, vypili každý dvě decinky

frankovky jako maličkost,

„To víte, vypršela mi,” zabručel Vašátko od jídelního

lístku. Letmo se na Horáce podíval, jestli přece jen něco

neví, ale nezdálo se. Byl si naprosto jist, že se informací

spokojil, protože se ho vyptával, jak se měl a jestli rybařil.

Kapitán mu totiž rovnou jmenoval Strankovice na Blanici,

kam skutečně jezdíval.

„Tak jste tam neměl co jíst,” řekl Horác. „Nějak jste tam

shodil.”

„To je normální. Člověk má víc pohybu.”

„Mně se zdá, že jste toho pohybu měl nějak až moc, že

tedy…,” a přestal v půli věty. Vašátko si nebyl vědom

toho, že levou ruku zvedá poněkud opatrně, protože ránu

stále ještě cítil.

„Přirozeně, mám v nohách hezkých pár kiláků. Bylo to

pěkné… až na ten déšť. Měl jsem se znamenitě. Denně

jsem udělal takových dvacet.”

„Vždyť jste říkal, že jste seděl ve Strankovicích a rybařil

na Blanici.”

„Co pořád máte. Nebudu přece sedět pořád na jednom

místě.”

„Víte… lhát tedy neumíte, to vám potvrdím písemně.”

„Nesmysl. Nebudte směšný.” Vašátko hodlal tvrdě za-pírat, ale setkal se s jeho očima. Horác na něho hleděl

s jakousi výčitkou.

„To je hloupost, Horáci, já měl skutečně dovolenou.”

„Ale nějakou jinou. Vám se něco stalo. Vy mi absolutně

nevěříte, co?”

„Nesmysl, co vás napadá.”

„Proč jste si mě nevzal k telefonu a neřek jste rovnou, že

nemáte náladu? Já bych to přece akceptoval, nejsem

blázen.”

„Co mluvíte. Dovolenou jsem měl, to je pravda, a taky

jsem trochu marodil. A vůbec, jsem rád, že vás zas vidím,”

pravil Vašátko upřímně. „Ted si dám roastbeef a vy…

dejte si taky něco. Já vás zvu. A sakra, mám žízeň.”

„Já taky.”

Horác si prostudoval menu a nakonec si dal koprovku,

hovězí a knedlík. Kapitán měl po týdnu zase chuť na

jídlo, vrchní jim přinesl další decinky a vypili je dříve, než

jim servírka přinesla večeři. Konečně to tu bylo a poveče-

řeli, Vašátko roastbeef pochválil. Vlastně celý týden jedl

velmi nepořádně a někdy vůbec oběd vynechal. Po večeři

popíjeli další decinky a na to si dali každý koňak. Má se to

sice dělat obráceně, ale Vašátko nevěděl, že bude mít chuť

na víc než na jednu sklenku vína.

„Tak… a ted mi vykládejte, co jste dělal.” Ve skutečnosti

se neviděli od zimy. „Děláte něco… máte zakázky?”

„Poslyšte… vás něco žere,” ozval se Horác, místo aby odpověděl na otázku. „Žere vás něco? Moh bych vám

něčím…”

„To nemůžete.” To bylo tím pitím. Ale ten chlap to na

něm stejně poznal, měl zatracený smysl pro tyhle věci.

„Tak se nezlobte.”

„Co bych…,” chvíli se rozmýšlel. „Inu, mám tisíc chutí

odejít do důchodu.”

„Nesmysl, to nemyslíte vážně.”

„První krok je učiněn. Právě jsem předal jeden případ

ze zdravotních důvodů. A to víte… v mém věku musí být

člověk trvale zdráv a křepký.”

„To je jasné. Když jste byl marod,” opět se na něho zkoumavě podíval. ‘

„Jenže to nebyl jediný důvod. Já vám to řeknu obecně.

Někdy se může přihodit, že při zachování správného

postupu… zkrátka, může se zanedbat… něčí psychologická situace… třeba indispozicí, a potom dojde k něčemu

nenapravitelnému. To se stane.”

Pohlédl na něho a poznal, že Horác věc pochopil až příliš

dobře.

„Spáchal sebevraždu ve vazbě?” zeptal se krátce.

„Ne. Jeho matka.”

„Jeho matka! Proč?”’

„Proč… Podlehla náhlé depresi. Ale já jsem si vědom, že

to mohlo být následkem…” Vašátko byl přesvědčen, že

o tom nešťastném dárkovém balíku nepromluví do své

smrti. A nyní to řekl. Na Horácově výrazu viděl, že poněkud ztuhl.

„Ale to snad… šlo o nějakou strašnou věc?”

„Ne, Horáci. Jesdi myslíte jeho, vyfasuje maximálně

rok.”

Horác mlčel. Na způsobu, jakým kouřil, Vašátko poznal,

že se ho ta věc také dotkla. Náhle zavrtěl hlavou.

„Můžete mi vykládat, co chcete… já stejně nevěřím, že

byste někoho zepsul tak, že by se rovnou zhroutil.”

„Nechte toho, člověče. Dal jsem se unést a… Jestli jsem

vám to neřek, spáchala sebevraždu za dvě hodiny, co

přišla domů. Tedy… po tom, co mluvila se mnou,” dodal

jaksi drsně.

Přitom udělal prudký pohyb a mimoděk si sáhl na bok, jako

by ho píchalo v žebrech. Horác dělal, že to nevidí, ale

viděl dost, a snad také leccos hádal. Na jeho pohledu bylo

znát, že má o kapitána starost. Ten nyní soustředěně

popíjel a hleděl kamsi mimo.

„Sakra… já vás přece znám,” ozval se Horác po chvíli.

„Já nevěřím, že byste to byl nějak moc přehnal. Třeba

byla nešťastná v manželství nebo něco.”

„Byla vdova.”

„Co se vůbec stalo ?”

„Co bych vám řek, otrávila se arzenikem. Musela to být

momentální krize, protože by se toho člověk normálně

zděsil, rozumíte ? Normální člověk by si pustil plyn nebo

by si sehnal veronal. Ale ona měla doma to svinstvo.”

Kapitán mluvil drsným tónem. „Tak se mně nedivte. Je to

primitivní… a tím hůř. Měla kuráž, klidně si to vybalila

a ještě si rozmačkala větší krystalky na kuchyňském

prkénku.”

„Jak to?” řekl Horác udiveně.

„Nožem. Jak vám to povídám.”

„Copak to jedla nožem ?”

„Ne, lžící. Co se ptáte, člověče,” řekl kapitán nerudně.

„To jsem blázen, že by si někdo rozmačkával arzenik jako

pepř.”

„Člověče, lidé se chovají v takových případech všelijak.”

„To je fakt, ale s tím nožem se mi to nějak nezdá. Našli

tam něco jako větší krystalek?”

„Sakra, neblázněte už zas. Ovšemže našli pouze stopy po

arzeniku.”

„Jaký stopy?”

„Prostě minimální množství prášku.”

„Nezlobte se, ale to už je podobné, jako kdyby si to dala

do hmoždíře a rozšmelcovala to paličkou.”

„Víte, Horáci, já na vaše vtipy nemám náladu.”

„Ale já nedělám vtipy,” řekl. „Mně je prostě nepocho-pitelné, co to dělala. Přece krystalek spolknete, když

chcete. Nač ta příprava ?”

„Podívejte se, člověče, to už je sakra… to jsou řeči do

flašky. K čemu to rozbíráte, když je jasná podstata činu.”

„Já bych to tak neřek, dokud bych nevěděl, co to dělala,”

řekl Horác prosté. „Co když si ho spletla s cukrem nebo

tak?”

„Vyloučeno. Byli by zjistili arzenik v čaji, což se nestalo/*

„Tak ho nezapila ?“

„Vodou ze sklenice. Všechny otisky jsou v pořádku

a ostatně arzenik přechovávala doma, sesypala ho na lžíci

s papíru. Už do toho nerýpejte, Horáci. Já vím, proč to

děláte, ale mně tím nepomůžete… já nemám rád těšínská

jablíčka/*

„Tady nejde o těšínský jablíčka. Já vám jen povídám, že

kdybych po tý věci sáh, vzal bych si to do hrsti nebo by mi

stačila ta lžíce. Nůž je tady zbytečnej/*

„Slyšel jste už, že ho použila/*

„Ale k čemu ?**

„Tak poslouchejte pozorně a věděl byste to. Už s tím

přestaňte, Horáci… žádám vás.”

Horác opravdu přestal. Pro něho jako pro každého impulsivního člověka nebylo snadné jen tak změnit téma

novoru, tedy se odmlčel. Vašátko udělal také pauzu, oba si

zapálili, ale kapitán se k tomu proti očekávání vrátil, jaksi

pod dojmem svých osobních prožitků.

„To máte tak. Pokud o člověku nic nevíte, můžete si ná-

ramně snadno akademicky rozbírat, proč udělal to či ono.

Ale jakmile tu máte obraz člověka, jako že byla vdova,

nota bene původem Polka, která se tu provdala, to znamená víceméně opuštěná ženská../*

„Tak byla Polka?**

„Ano, od Přemyšle. Měla u sebe ještě jednu, také Polku,

ale ta byla právě tehdy v nemocnici/*

„Příbuznou?**

„Ne, patrně známou, ale značně starší.** Vašátko odpoví-

dal netrpělivě, začínalo mu to být nepříjemné.

„Něco přes šedesát ?“

„Tak cirka/*

„Promiňte, ale nebydlí na Újezdě?**

„Ano. Vy je znáte?**

Horác na něho pohlédl, bylo znát, že je vzrušen. „Poslyšte, v tom případě to není možný… skutečně to není

možný. Kedroňová že se otrávila… vyloučeno, vyloučeno.**

„Smím se vás zeptat proč,** pravil kapitán podrážděným

přízvukem.

„Jestli to nevíte… ta druhá Polka, ta stará, má pověst

pražský Terezy Neumannový,” řekl Horác vážně.

„A co to s tím má co dělat? Myslíte, že snad imunizuje

svoje okolí proti hříchu?” řekl Vašátko se smutným sar-kasmem. „Nebo jak tomu mám rozumět?”

„2e to prostě není možný,” opakoval. Hleděl na kapitána

způsobem, jako že si něco přebírá, a pak zavrtěl hlavou.

„Kedroňová, a sebevražda. Já ji znal… víckrát jsem s ní

mluvil. Byla to taková temperamentní… pobožná…

hovorná, trochu křiklavá ženská. Člověku připomínala

Italku. Malá, tlustá. To není typ ženský, která si zoufá.”

„Dobrá, to je váš názor,” řekl Vašátko suše. (Přestože se

ho rozmluva osobně dotýkala, cítil, že v tomto smyslu má

Horác trochu pravdu. Kedroňová skutečně připomínala

Italku.) „Bohužel… Odkud je znáte vy?”

„Od jednoho jejich známého, co k nim chodil. Je to

magistr v důchodu… Palzer… neznáte ho náhodou?”

Vašátko zavrtěl hlavou.

„Já jenom, že jsem měl pocit, že ho zná prostě každý,”

řekl Horác s mírným úsměvem. „Je to úžasně společenskej

starej pán, hotový chodící pražský memoáry. Bydlí na

Maltézáku. Budto sedí v některý vinárně, nebo má u sebe

lidi. Už jeho táta byl lékárník a děda asi taky. Měli lékárnu

na Malé Straně.”

„Počkejte… v Mostecké?”

„Ano, ale už je zrušená.”

Kapitán se zamyslel, skutečně si vzpomněl, na tu bývalou

lékárnu se pamatoval, dokonce i na jejího majitele.

„Dobrá, Horáci. Zdá se, že měly rozvité společenské

styky?”

„Jak se to vezme. Chodil tam leckdo… hlavně malostran-ský mrzáci, tedy leckdo,” pravil nezřetelně. „Taky ženské,

to hlavně. Víte… ta stará paní, ona prý uzdravila nějaký

dítě z křečí.”

„Vida. Myslel jsem, že psotník patří minulosti,” řekl kapitán s úsměvem. „Specialistky na psotník, to bývalo

vždycky, ale spíš na vesnici. Moje matka znala taky jednu

takovou. S jakou potřebou jste tam šel vy?”

„Já? Já ji chtěl jenom vidět.”

„A nezklamala vás ?” zeptal se Vašátko s vlídnou ironií.

„Ne.”

„Tak na vás udělala dojem ?”

Horác přikývl.

„Čím, jestli to není tajemství/*

„Fakt, udělala na mě silnej dojem,** zamumlal. „Lidi měli

pravdu… to jsem poznal/*

„Řekla vám něco?**

„Řekla mi, že páchnu/* řekl Horác vážně a zaváhal předtím jen zlomek vteřiny.

Kapitán se na něho podíval. Při pohledu na Horácovu

tvář v něm něco začalo růst, ale potlačil to. „A vy jste si to

vštípil, co? Doufám, že si od té doby myjete nohy?**

„O to nešlo,** řekl Horác klidně. „Oč šlo, to je moje

soukromá věc.**

„Uznávám, že smrad je víceméně soukromou věcí jed-notlivce,** řekl kapitán s jistou námahou. „To vás lidi na to

nepřipravili, že se máte předtím navonět?**

„To ne… to jsem se dozvěděl až potom/*

„Že je citlivá na smrad ?**

„Že je citlivá na lidi,** řekl Horác nezřetelně. „A měli

pravdu. To jsem poznal/*

„Z toho, že vám řekla, že páchnete?**

Kapitán se nezadržitelně rozesmál, vlastně ted se smál

poprvé od srdce od případu s Hantákem. Co mu dodalo,

byl způsob, jakým to Horác o sobě konstatoval. Bylo to

k puknutí. Smíchem ho až začalo bolet jeho zranění.

Horác neříkal nic, ale netvářil se uraženě. Nyní měl výraz

jako člověk, který by se také rád zasmál, ale přitom má

pocit, že není čemu.

„Doufám, že jste si z toho vybral ponaučení,** zabručel

kapitán, když si utřel oči.

„No… něco jsem si z toho vybral.**

„Tak vidíte. Jak málo člověku stačí ke spokojenosti.**

Ale Horác se už zase tvářil dost ponuře, myslel na něco

jiného. Po chvíli vyhrkl: „Poslyšte. To spáchala sebevraždu před ní ?**

„Ne, člověče. Snad jsem vám už řekl, že v bytě byla sama.

Mladého jsme měli u nás a druhou odvezli do nemocnice

pár dní předtím.**

„Mluvil s ní někdo ? Třeba by to věděla.**

„Nebudte jak stará Blažková,** řekl kapitán indignovaně.

„Co si představujete? Že někdo půjde do nemocnice

a bude tahat rozumy z nějaké bláznivé, pologramotné

ženské, co nota bene u toho nebyla ? A vůbec, nač to ?**

„Třeba by věděla, co se jí stalo,** zabručel.

„Jak stará Blažková,** opakoval Vašátko. Podíval se na

259

Horáce a zavrtěl hlavou. „Nemluvte… Vždyť jste nic ne-vypil. Ostatně bude slaboduchá. To jste mi před chvíli

potvrdil/*

„To ne… bylo to jinak/*

„Dobrá, dobrá. Co si berete do hlavy, z jakého důvodu ?”

Horác na něho pohlédl známým způsobem, jakým se díval

vždycky, když pracně hledal slova. „Prostě, nezdá se mi

to,” řekl stručně. „Víte, prohlíd tam vůbec někdo, jak to

vypadá s jedlou sodou ?”

Kapitán se úsečně zasmál. „S tím se obvykle začíná,

příteli. Mohu vás ujistit, že se při otravách prozkoumá

vždycky všechno, co by se dalo zaměnit, jedlá soda, cukr,

projímadlo, lékárnička kompletně. Bez obav… nemusíte

nás tak podceňovat.”

„Já vás nepodceňuju. Já tomu jenom nevěřím. Kdybyste

s ní byl víckrát mluvil, pochopil byste to. Ona snadno

plakala, chytala se za hlavu a tak. Já nevěřím, že to

udělala kvůli tomu, že… Vy za to nemůžete.”

„Obraťte list, žádám vás.” Potom na něho kapitán pohlédl, cosi ho na tom udivilo. „Sakra, Horáci, to jste byl

u té ženské víckrát? I když jste jí smrděl?” Když Horác

neodpovídal, opakoval vlídně: „Tak jak to bylo, Horáci.”

„Myslím, že už jsem vám řek dost srandovního.” Pronesl

to tónem, jako předtím vyslovil, že je to jeho soukromá

věc. „To je fuk. Ale jinak mám z toho příšerně divnej

pocit. Vážně. Ani vám to nemůžu říct, jak.”

„Tak se nenamáhejte. Na mou čest, už toho nechte. Co

jste vůbec dělal od zimy? Byl jste někde?”

„Jenom na čundru.”

„A jak to jde, máte zakázky?”

„Něco mám, od Pantonu.”

Dostal totiž před nějakým týdnem od Pantonu návrh

obálky ke gramofonové desce. Pohovořili o tom, pak

o deskách a muzice, z toho se dostali nějak na pokusy

s ultrazvukem, což Vašátka zajímalo a ledacos o tom

věděl, takže se pro zbytek večera k tématu nevrátili.

Rozešli se pozaě večer na rohu a Horác Vašátka nevypro-vázel, protože cítil, že Vašátko má chuť být sám. Kapitán

dnes zalehl, sotva došel domů, a poprvé od smrti paní

Kedroňové usnul jako špalek. Jeho můra od něho na

chvíli poodstoupila (pomyslel si po rozmluvě s Horácem,

že v odou těch ženách muselo být něco patologického).

Co se týká Horáce, jeho pocity se daly těžko popsat. Byl

tu úžas, zklamání, jeho pocity by se daly srovnat s pocity

někoho ve vězení, kdo objevil skulinu ve dveřích, a pak

zjistil, že mu ji ucpali. Nakonec mu po těch dvou Polkách

nic nebylo… ale bylo, zatraceně bylo. Jestli si byl o někom

jistý, že na něho do smrti nezapomene, pak to byla ta stará

Polka, o které nevěděl nic, pouze že pochází z nějaké vesničky na pomezí Polska a Ukrajiny, že je bývalá služka

(sloužila prý zde u nějakých manželů, ale už nebyli naživu)

a že umf sotva číst a psát.

Ve skutečnosti mu o ní řekla poprvé uvaděčka z kina

U hradeb, jakási paní Šenfeldová, s níž udržoval přátelské

styky, a paní Šenfeldová mu schovávala lístky. Od ní se

dozvěděl — to už bylo před dvěma lety, že na Újezdě bydlí

dvě Polky, a že ta jedna má pověst, že je svátá. Horác to

bral silně s rezervou a hned se nehnal, když mu navrhovala,

že by ho s nimi seznámila. Od paní Šenfeldové byl také

informován, že ty dvě nejsou příbuzné, že Zarembová

tady zůstala, když se jí ujali nějací lidi po návratu z lágru,

a že prý slýchala nebeské hlasy už v dětství. A také prý

od dětství cítila různé vůně, dokonce poznávala lidi,

kteří jí byli posláni, podle sladké vůně, a to ještě dřív, než

je uviděla. Paní Šenfeldová se o tom vyjadřovala zcela

zvláštním slovníkem, který připomínal zčásti polské Cha-sidy a zčásti kalendář Vincentina. (Mluvila tak ovšem

jenom, když šlo o vznešená témata. Jinak byla její normální

řeč jadrná a prošpikovaná sprostými výrazy.)

Ale Horác tam šel až se starým magistrem Palzrem, který

byl tlustý, originální, náramně společenský muž přes

šedesát, a vzal tehdy s sebou ještě další zájemce, takže

Horác usoudil, že se mezi nimi ztratí. Odkud ty dvě znal

Palzer, bůhsud, protože sám do kostela nechodil. Bylo to

loni začátkem listopadu. Tehdy se u Palzra o té Polce

hovořilo… jak známo, tajemné věci jsou jedním z oblí-

bených společenských témat.

Palzer měl tehdy na návštěvě zrovna několik přátel, jednoho postaršího básníka, jednu doktorku dějin umění, nějakého teosofa Sováka a jednu jeho známou, totiž Soňu

Kulhánkovou s manželem. Horác se na tu holku dobře

pamatoval, protože byla prašpatnou výtvarnicí, ale neobyčejně hezká. Starý Palzer byl k ní v nějakém důvěrněj-

ším vztahu, protože se k ní choval jako pozorný strýček,

a tykal si i s iejím mužem. Ostatně ta holka celou dobu, co

se bavili, mlčela, ale hezká byla až dráždivě, že se na ni

261

musel pořád dívat. Přitom byla typ ospalé blondýnky

s mléčnou pletí a s modrými žilkami na skráních. Jestli se

na někoho dívala, tak jen na svého muže, který byl značně

starší, ale na těch padesát vypadal skvěle. Kulhánek byl

také doktor dějin umění, vážný Člověk s takovýma uhran-

čivýma očima pod hustým obočím (ale Horác usoudil, že

to bude pleší. Všichni plešatí lidé jsou sugestivní). Starý

Palzer vedl zábavu… nabídl jim, že je s tou Polkou seznámí, a přihlásili se všichni.

A tak došlo k tomu prvnímu setkání. Vešli všichni společ-

ně (dali si totiž předtím schůzku na Újezdě). Paní Kedro-

ňová, pomenší, baculatá černooká žena je mile přivítala,

dokonce se mu zdálo, že jeho vítala srdečněji než druhé.

Mluvila poněkud šišlavou češtinou se silným polským

přízvukem, ale rozuměli si. Vůbec byla hovorná, její řeč

tekla proudem.

Horác se zeptal, jestli to paní Zarembové nebude nepří-

jemné.

„Nie, przyjemne. Nie bojcie si?, kiedy ona kogoc widzi

po raz pierwszy, jest jej to mile.”

„Proč poprvé ?“

Odpověděla srdečně, že „po pierwszy raz nepridze o swej

wlastnej woli.“ …Poprvé člověk nepřijde ze své vůle…

Byl zvědav, přirozeně. Přivítání mělo poezii polských

Chasidů, ačkoli nebyly židovky. Následovalo ono „poprvší” setkání, které na něho zapůsobilo silným dojmem.

V posteli s vysokými čely seděla Zarembová, za zády měla

dva polštáře. Viděl na první pohled, že je to pozoruhodná

tvář, ačkoli byla dost tlustá a připomínala starou venko-vanku. Barvu v obličeji měla nezdravou, ale na každého se

podívala živýma očima, černýma jak trnky, s každým si

podala ruku a na každého se usmála. U nohou postele

seděla na stoličce slepá stařena (že je slepá, toho si také

všiml až potom). Všichni se rozsadili ke stolu na židle,

pan Palzer začal konverzaci. Konverzoval ponejvíce

s paní Kedroňovou, která za Zarembovou odpovídala —

referovala, že se jí daří dobře, jenom dneska ráno se cítila

nějaká slabá, což bude asi počasím. Lidé se přidávali jako

nic, vedly se řeči. Zarembová se na všechny mile usmívala,

ale nemluvila; i „dobry dzen” při přivítání řekla slabě

a poněkud chraplavě. Horác neříkal nic, jen se na ni díval.

Zdálo se mu dokonce, že na něho pohlédla vícekrát než

na ostatní, ale neoslovila ho. Vnímal silně všechno, ten

starodávný, poněkud přecpaný pokoj, postel, stařenu, se-dící zády k němu, a hlavně tu ženu na posteli. Mimoděk

— což se mu stávalo, když byl lehce vzrušen, vytáhl si

z kapsy cigaretu a chtěl si zapálit. A náhle paní Zarembová

něco pronesla. Promluvila poněkud šišlavě, hlubokým,

chraplavým hlasem — „och… cos tu tak smierdzie… tak

smierdzie…,” a celý obličej se jí stáhl odporem, v jakousi

dětsky plačtivou grimasu. Pan Palzer rozvážně vstal, přistoupil k posteli a něco se jí šeptem tázal. Skoro současně

byla u ní ta malá černooká paní a polohlasem jí domlou-vala. Nato něco pošeptala Palzrovi, který se obrátil a šel

rovnou k němu.

„Nemám kouřit, viďte.”

„To jste uhád.” Bodře se na něho usmál a vzal ho za paži.

„Víte co, pojďte si zakouřit ven.”

Zachytil rozpačitý pohled malé paní Kedroňové a vyšel

s magistrem na chodbu. (Ještě si všiml, jak se ta stařena

na stoličce otočila, jako by si ho chtěla prohlédnout, a přitom konstatoval, že je slepá).

„Udělal jsem volovinu, viďte.” Myslel tím, že si vytáhl

cigaretu. Magistr se usmíval (ale hleděl na něho nějak

jinak než obvykle, jak se Horácovi zdálo). Ostatně měl ten

starý chlap nevyzpytatelný pohled, čert aby se v něm

vyznal.

„Co povídala ?”

„Inu, slyšel jste to, kamaráde.”

„Mluvila o mně ?”

„Chcete-li… něco jí na vás vadilo. Na to se člověk musí

vždycky připravit ve styku s jurodivými. Ona je… silně

impulsivní. Z toho si nic nedělejte.”

Horác si mezitím zapálil, magistr také. Magistr natáhl

paži a poklepal mu přátelsky na rameno, což Horác ne-snášel.

„Řekla, že páchnu, co ?”

„Božínku, že byste si z toho něco dělal. U ní jsou reakce

na lidi absolutně nevypočitatelné. Je to čirá náhoda,

chápete ?”

„Ani bych neřekl.”

„Počkejte tady na nás, my půjdeme v momentě. Mohli

bychom se zastavit někde na frťánka, co vy byste tomu

řek?”

„No… spíš asi půjdu.”

Malá paní Kedroňová se u nich objevila a docela srdečně

263

se s nim loučila a litovala, že odchází tak brzy. Prohlásil,

že spěchá, ale že ho těšilo, že tu byl. Rozloučil se s ní se

zvláštní směsicí citů, stiskl si s ní ruku a odešel.

*

To byl tedy ten „poprvší” zážitek. Zvláštní bylo, že bez

ohledu na to, co se událo, Zarembová na něho zapůsobila

silným dojmem. Vícekrát o tom přemýšlel. To, jak mu bylo

při přivítání, jak mu stiskla ruku, ačkoliv k němu cítila

fyzický odpor, znamenalo, že to nebylo schválně. Horác

nebyl ponížená nátura a nebyl by snesl urážku. Ale to

nebyla urážka, to byl objektivní fakt, že to cítila. Nemohla

si pomoci (vyjádřila se jako dítě, které řekne nahlas, když

cítí zápach). Na zpáteční cestě se mu cosi rozjasnilo, například, že minulost existuje a že Zarembová vycítila, že

spáchal zločin (kromě toho, že měl na svědomí hromadu

dalších špatností). Nedalo se říci, že bv tím byl nějak

zvlášť uražen. Měl naopak pocit, že Senfeldová měla

pravdu… ta stará Polka měla ten dar. Ještě vícekrát si na

ni od té doby vzpomněl, na tu podivuhodnou, tlustou tvář

s váčky pod očima a masitým krkem, a když se setkal

s paní Šenfeldovou, vzkázal po ní, že by zas rád někdy

přišel. Pravda, ve skutečnosti paní Šenfeldovou zkoumal,

jestli se k němu nezměnila, ale ne… Kedroňová to zřejmě

nikomu neřekla. Proč chtěl zase přijít, tedy, ne aby se

tázal, co spáchal, to věděl sám až příliš dobře, ale aby si

Zarembovou nakreslil. A skutečně si za třikrát pořídil pár

tužkových kreseb, z toho jedna byla slušná. Zarembová ho

přijala přátelsky (onen objektivní fakt na jejím vztahu

k němu jako k bližnímu nic nezměnil). Seděl co možná

nejdál oa ní a nikdy se jí nedotýkal. Viděl na ní, jak se

přemáhá. Nemluvila o tom, ačkoliv to jistě cítila (ale když

Horác kreslil, nezatěžoval se obvykle ničím jiným).

Nikdy u ní nepobyl dlouho. Za hodinku se zvedl, pozdravil a šel, vyslechl ovšem mnoho chvály od paní

Kedroňové, které daroval jeden obrázek (vybrala si

samozřejmě ten slabší), a musel u ní v kuchyni vypít šálek

kávy. Jednou se tam setkal s jejím mladým, což bylo tedy

kvítí, ale v zásadě proti sobě nic neměli. To bylo všechno…

¦

Pravda, někdy před vánoci, když šel gratulovat Palzrovi

k svátkům, setkal se u něho se Soňou. Byla melancholická,

protože jí měl odjet manžel někdy po vánocích do Tokia,

kde byl angažován na cyklus přednášek. Říkala, že tam

s ním už jednou byla, ale že jejich malý snáší špatné různá

séra a očkování, a tak že zůstane tentokrát doma.

„To je v pořádku, Soničko,” řekl starý magistr. „Aspoň

budou tuzáče, ne ?”

Vážně a dětsky přikývla, na tuzáče se těšila. Ostatně měla

na sobě samý tuzex, jakýsi fantastický kalhotový kostým,

v němž vypadala jako paňáca. Ale oči měla nějaké smutné.

„Co my tu budeme bez Štěpy dělat.”

„Božínku, však se něco vynajde. Já myslel, že se těšíš.”

„Těšíš… Co ty z toho děláš,” řekla uraženě. „My jsme

spolu ohromně dobří, jestli chceš něco vědět.”

„To bude přednášet japonsky?” zeptal se Horác se

zájmem.

Soňa odpověděla hrdě, že Štěpa umí šest jazyků, a kromě

toho je japanista.

„Tak už tě nezlobí… hm?” řekl starý pán.

„Nezlobí… to tě moc mrzí, vid,” řekla Palzrovi vrto-

šivým tónem, jako rozmazlené dítě. „Ty jsi radši, když

jsem nešťastná, co?”

„Chraň pámbu, já chci, abys byla šťastná,” řekl magistr

vážně.

„Ba ne, tobě dělá dobře, když se trápím… a když trápím

Štěpu. Ale já ti nebudu nic povídat, na mou duši, nebudu.”

„Tvoje vůle… hlavně, že jsi šťastná.”

„A víš, že se mu Regina líbila?” řekla horlivě, bez pře-chodu. „Líbila se mu. Představ si, že mu připomněla jejich

starou služku… ale to byla Srbka. To ti je úžasný, jak se to

od tý doby mezi námi spravilo. Já jsem byla pitomá…

Stejně za to můžeš ty, že do nás pořád mluvíš. Já potom

nevím, čí jsem.”

„Tím lip, že je to tak. A co dělají děti,” řekl Palzer,

Horác cítil, že je kvůli němu poněkud v rozpacích.

„Co by dělaly… zlobí.”

„A dostaneš se k malování ?”

„Když já nevím, jestli to má smysl. V září jsem měla

Zbyndu u babičky… no… a to jsem byla pořád na sebevraždu… pořád jsem o tom přemýšlela… tak mi to bylo

bližší, než že by enom se rozvedli.” Mluvila o tom klidným

tónem jako o docela všední věci. „Tak chápeš, že jsem

toho moc nenamalovala. Přijdete se na mne někdy podívat, až tu budu osiřelá?” obrátila se na Horáce se zvláštním pohledem.

„To víte, že přijdu.”

„Milánku, budeš mít práce, že nebudeš vědět, co dřív.

Žádné smutky, žádné problémy… a kdyby ses někdy nu-dila a nepohrdla společností starého dědka, jsem ti

k dispozici.”

Když za nějakou chvíli osaměli, Palzer prohodil: „Největší půvab ženy je naivita, a blázen, kdo to neocení.”

„Není v manželství šťastná?”

„Ale je… To máte tak. Každá žena hledá podvědomě

svého majstra a je šťastná, když ho najde. Kdežto muž

hledá podvědomě ženu, která by ho mohla trvale sexuálně

poutat, a je šťastný, když ji nenajde.”

Horác se usmál. Palzer si potrpěl na duchaplnosti a občas

se jich dopouštěl.

„Já bych se o ni bál, je strašně hezká.”

„V tom směru není proč, ostatně má děti a maluje. Myslím,

že nevalně. “

Horác mu to nevymlouval. Ostatně ta holka ho zvláštním

způsobem dojímala, snad že byla tak špatnou malířkou.

„Taky na to nemá čas,” zabručel Palzer. „Má na krku vilu

a žijí dost společensky. Kromě toho je labilní… občas

silně hapruje s nervy.”

„Zná se se Zarembovou delší dobu, vidte.”

„Ano.” Palzer se na něho podíval poněkud překvapeně,

jako že se Horác nevyhnul pro sebe nepříjemnému

tématu. „My jsme tam byli poprvé spolu, dovedla nás tam

jedna společná známá. Soňa je trochu blouznivá… má

dobré srdce… tak se s nimi spřátelila. Tím spíš, že jim to

někdy se Štěpou neklapalo, hledala pro sebe únik, rozumíte? Má také mindry kvůli malování… to víte, když je

žena jen doma, není to pro ni lehké. A co vy, Horáci, jak

vám se daří?”

„Jde to,” odpověděl s úsměvem.

Vzájemně si popřáli svátky a Horác se zvedl. O tom, co se

tehay událo, se Palzer taktně nezmínil.

*

Někdy po vánocích se Horác dozvěděl od paní Šenfeldové,

že Zarembová je v nemocnici, prý jí vzali celou dělohu,

měla tam nádor jak dětská hlava.

Od té doby tam už nějak nešel… a až do nynějška o nich

neslyšel.

Nazítří večer zazvonil u domovních dveří jistého starého

domu na Maltézském náměstí a měl štěstí, zastihl Palzra

doma. Měl asi předtím v úmyslu jít na sklenku, ale místo

toho otevřel láhvinku ryzlinku z vlastních zásob. Jeho byt

byl báseň, magistr sbíral od mládí krásné věci a přitom si

byt nepřecpal, jak to dělávají sběratelé. Horác ovšem

tentokrát neměl oči pro jeho kvartýr. Jak měl ve zvyku,

pověděl mu na rovinu, sotva vstoupil do dveří, že mu

leží v hlavě sebevražda paní Kedroňové (jak správně předpokládal, Palzer už o tom věděl).

„Co se dá dělat, kamaráde, všichni jsme dlužni bohům

jednu smrt,” řekl magistr klidně, když otvíral láhvinku.

„Vy jste se s ní nějak dobře znal, hm?”

„Přirozeně, že ne.” Horác vycítil v jeho otázce osten,

starý pán ho podezíral z pokrytectví. „Dobrá, vy jste ji

znal lépe než já. Vám se to zdá vůbec možný, že to

udělala?”

„Božínku, slyšel jsem, že měla malér s mladým,” řekl

magistr, nalil do dvou sklenic a pozvedl svoji. „Prosit.

Mluvte se mnou bez okolků, příteli, za prvé mám dlouhé

vedení, a za druhé mě unavuje hádat.”

„Pochopte… jak k tomu mohlo dojít, když byla tak

blízká Zarembové,” řekl Horác v silných rozpacích.

Ventiloval totiž právě něco ze svých soukromých problé-

mů. Magistr se usmál.

„Aha… v tom je jádro pudla! To na vás udělala Zarembová takový dojem? Vy jste zvláštní. Já ji znám lépe než

vy, ale tento aspekt mě vůbec nenapadl. Jak by tomu byla

mohla zabránit, prosím vás ? Zač ji vůbec máte ?”

Horác pokrčil rameny.

„Koukejte, já ji mám za mimořádně citlivého primitiva…

něco na způsob fenomena. Mluvil jsem o ní s jedním psy-chologem, víte, to je výborný kluk a zajímá se o tyhle

věci, a tak spolu udělali několik ústních testů. Myslím, že

by vás to…”

„To je blbost,” zamumlal Horác.

„Není to taková hloupost, jak si myslíte. Její inteligenční

kvocient nebyl valný, ale zase byl vyšší, než čekal.”

„Předpokládám, že nevěděla nic.”

„Znala například přesně podrobnosti správního uspořá-

dání římské provincie Sýrie,” řekl magistr zvláštním

tónem. „Jak je známo, izraelské země byly součástí syrské

provincie. Myslím, ovšem v době Ježíše Krista. Přitom si

nebyla schopná zapamatovat hlavní města evropských

států.”

„Třeba ji to nezajímalo.**

„Snad.”

„Ale ty věci o té Sýrii se mohla někde dozvědět/’

„Těžko, ledaže by studovala historii. Vidíte, kamaráde,

ted jsme si to obrátili. Vy nechcete vidět fenomenální…

dejme tomu schopnost tam, kde je, a hledáte ji tam, kde

není. Vy to chcete vidět pouze ve sféře morální, mám

pravdu? A to je velmi těžké. Podívejte se, třeba ty mimo-

řádné vědomosti těžko vysvětlíte. Ale když vám někdo

spočítá za pár minut, který den padne na určité datum

za Alexandra, to taky těžko vysvětlíte.”

„Myslíte zázračné počtáře. To je fakt. Ale přece jen…

není to totéž.”

„Proč,” namítl magistr pokojně. „Když vám to spočítá

dítě, božínku… když už to berete z té strany, proč mu dal

bůh tu schopnost a v něčem je vzal zatraceně zkrátka?

S tím daleko nedojdete.”

„Tak myslíte, že Zarembová nemohla vědět, že má ta

druhá doma arzenik ?”

„Vy jste dobrý… I kdyby to byla věděla, co z toho?

Ostatně, i Buddha se otrávil zkaženým masem.”

„Jděte. Je to pravda, pane magistře?”

„Aspoň tak tradují Buddhovu smrt jeho životopisci.

Tradice praví, že Buddha putoval s učedníky jako Ježíš,

a zastavoval se u lidí, a v jistém domě klenotníka Čundó

v Pavě u Vesálí mu podali vepřové. On ho požil a pak se

prý vyslovil, že jeho cesta tady končí. Chcete-li, znamená

to, že předtím nevěděl, že je to vepřové zkažené, hm ?”

Horác napjatě poslouchal. „Myslel jsem, že jsou buddhisté

vegetariáni.”

„Jen jejich část. Podle pálijského zákonu se právě část

buddhistů odvolává na to, že Buddha maso požíval. Ale už

za jeho doby měl maléry, že je v té věci ležérní. Víte, že

jako nedodržuje náboženské předpisy.”^

„To jsem nevěděl… s tím vepřovým.”

„No vidíte.”

Chvíli popíjeli mlčky. Magistr pil víno gurmánsky, při

pití nekouřil a bylo znát, že vychutnává každý doušek.

Přitom Horáce pozoroval s úsměvem (ale Horác viděl, že

se usmívá jenom ústy, oči měl vážné).

„Tak co vás ještě trápí, pane malíř,” pravil magistr žertovně.

„Jaká je smrtelná dávka arzeniku ?”

„Dvě stě, tři sta miligramů.”

„Kolik to asi je?”

„Dvě, tři desetinky gramu, jestli je vám to bližší. Při této

dávce dojde k smrti během dvou dní následkem těžkého

poškození jater a ledvin, tedy následkem toxické žloutenky

a oligurie. Při vyšší dávce dochází poměrně brzy k poškození centrálního systému… ke křečím a bezvědomí. V tom

případě smrt nastane během několika hodin.”

„Při jak velké dávce?”

„To je různé. U Kedroňové asi šlo o vyšší dávku.”

„Stačí půl gramu ?”

„Ovšemže stačí.”

„Má arzenik nápadnou chuť ?”

„Ani chuť, ani vůni, chcete-li.”

„Je arzenik k dostání?”

„Božínku, to ne… Ale je docela dobře možné, že si ho od

někoho opatřila už kdysi, těžko vědět. Prosím vás, co o ní

víme.”

„Vyskytuje se arzenik v prášku?”

„Inu, ovšem, v prášku nebo v krystalkách. Chuť nemá

nijak nápadnou, jestli vám jde o to, že by byl nějak zvlášť

odporný.”

„Mně nejde o chuť. Existuje budto v prášku, nebo jako

krystalky ? Tedy budto jedno nebo druhé?”

„Co je na tom, přijde na druh zpracování. Arzenik — tedy

kysličník arsenitý… As2Os se vyskytuje jako arsenový

květ, dále je rozpuštěn v některých vodách. Polymorfní,

jedna modifikace amorfní a dvě krystalické. Copak máte

na srdci?”

„Tohle…,” a Horác jat důvěrou mu vysypal pochybnost

o onom drcení krystalků na kuchyňském prkénku.

„Myslíte, že by to udělala… že by to vůbec někdo

udělal?”

„Proč ne… božínku, copak víte, co ji napadlo,” řekl

magistr klidně po krátkém zaváhání. „Chudák ženská, asi

jí přeskočilo. A to vám strašilo, vážně? Vy jste zvláštní

člověk/*

Horác se matně usmál a dopil sklenici. Ve skutečnosti ho

právě v tom okamžiku napadlo možné vysvětlení, a jako

vždycky — poněkud zledověl. Jeho vysvětlení ovšem znamenalo vraždu a přestal mít chuť se o tom šířit. Vypil ještě

jednu sklenku, kterou mu magistr nalil, poděkoval

a zvedl se.

Napadlo ho totiž, že na tom prkénku nemuselo jít o drceni,

ale o krájení. A přišel na to v tom okamžiku, když si

vzpomněl na lékárnické kapsle. Ve skutečnosti si celou

dobu lámal hlavu, s čím si mohla Kedroňová jed zaměnit

a nač se nemuselo přijít, a najednou pomyslel na ty

kapsle. Kapsle — tedy lékárnické prášky, které se plní

v lékárnách a polykají se i s oplatkou. Fakt, existují asi tři

nebo čtyři velikosti těch kapslí, ale každý člověk se k nim

dostane, každý. Sám měl doma dvojí druh zbytků podobných prášků, měl harburny a pak něco speciálního proti

alergickému astmatu. Všechny ty prášky vypadaly stejně.

V tom případě by se vysvětlilo použití nože. Mohlo jít

o to, že si chtěla prášek na prkénku rozpůlit (jestli se totiž

obě půlky kapsle vlhkem slepily k sobě a prášek nešel

otevřít. Prášek se totiž snadněji překrojí, než by se s ním

někdo otvíral a odsypával. A jak znal ženy, většinou sice

užívaly prášky, ale přitom si myslely, že předepsaná dávka

je na ně moc). Jestli spolkla arzenik s částí oplatky, na to

by se při pitvě zaručeně nepřišlo. Je to přece v zásadě

pouze mouka a voda, a po více hodinách se musela beze

zbytku strávit.

Horác měl sice jen matný pojem o chemickém rozboru

žaludečního obsahu, ale prostý rozum mu říkal, že z kousku oplatky nezbude po několika hodinách naprosto nic,

zvlášť jestli ta žena předtím večeřela.

To by vy svědilo okolnost, že se na prkénku našly pouze

stopy prášku, tedy žádné krystalky. A stopy po arzeniku

na nějakém kusu papíru nemusely ještě znamenat, že ho

v tom papíře schovávala. Mohla si rozkrojený prášek

pouze položit na kus papíru, nebo na něj sesypat prášek

s prkénka. Ovšem, zbytek kapsle se nenašel. Budto ho

sama vyhodila, nebo jej mohla zabalit do papírku a vrátit

do krabičky s ostatními (šetrné ženské to dělávají). Nebo

ho mohl vyhodit někdo jiný. Jde tedy o to… jestli

Kedroňová vůbec užívala nějaké prášky, vyrobené v lé-

kárně, a jestli se tam našly.

Byla to prostá úvaha, ale zaplašila mu na dvě hodiny

spánek. Ale kdo a proč? — Jeho nápad odpovídal jeho

hlubokému přesvědčení, že o sebevraždu jít nemohlo.

Tedy vražda. Zvláštní, že mu ta myšlenka připadala nejen

udržitelná, ale pravděpodobná, když doma prozkoumal

jeden ze svých prášků. Napřed zjistil, že půlky kapsle jdou

skutečně špatně od sebe, a po prozkoumání obsahu odhadl

množství. Byl přesvědčen, že by se do lékárnického

prášku klidně dal vložit gram arzeniku (soudě podle

pytlíčku cukru, který se dává v Metru ke kafi, na němž je

napsáno sedm gramů). Polovina by tedy znamenala dvo-jitou smrtelnou dávku. Kedroňová mohla být po výstupu

s Vašátkem rozčilená, snad se jí udělalo zle a hledala lék,

který by si vzala. Rozhodně se nedalo předpokládat, že by

všechny její prášky obsahovaly arzenik. Patrně jen jeden,

ale přijde na to, kolik jich zbývalo, když jí byl mezi ně

jeden dodán. Čím jich bylo méně, tím větší pravděpodobnost, že si vezme ten pravý… Ale to by se člověk dostal

daleko…

Když už ležel v posteli, uvědomil si, že vražda toho druhu

by byla prakticky bez rizika. Kdyby byla Kedroňová

spolkla prášek celý, výsledek by byl týž. Při arzeniku nastane smrt po řadě hodin a dokonce až po několika dnech.

Ano… ledaže by byla mohla sama vypovídat a sama si

vzpomněla, po čem to bylo. Ale když polykáte prášek,

obvykle zavřete oči a chuť nezkoumáte, každý je odporný. A při prvních příznacích — které asi přišly v noci

¦— si mohla myslet, že jde o žlučník či co. Ženské, které se

sebou zacházejí spartánsky, obvykle pro sousedky hned

neběží.

Usnul, sám nevěděl kdy, a při procitnutí tu byla okamžitě

jeho myšlenka, zakořenila se mu v mozku tak pevně, že to

bylo první, co ho napadlo, jako by byl vůbec nespal. Podíval se na hodinky, bylo půl desáté. Vstal, spěšně se

oblékl, bez snídaně se vydal do ulic a za další čtvrthodinku

stál v nejbližší telefonní budce a vytáčel kapitánovo číslo

do služby.

*

„Ne, člověče, ne… ujišťuji vás,“ zareagoval kapitán na

jeho delší řeč, ačkoli se mu snažil vyložit svůj nápad co

mohl stručně. „To je hloupost, skutečně. Pro vaši informaci, nenašli jsme tam žádný zbytek prášku a vůbec žádné

prášky… ne, žádné harburny, nic takového.”

„Dobrá, ale někdo to moh sbalit. Přišel někdo do bytu

před vámi?“

„Neblázněte, Horáci/*

„Prosím vás. Copak jste tam přišli vy první ?**

„Ne, našla ji její švagrová. Ale nebyla tam sama, rovnou

došla pro sousedy. Neblázněte/* opakoval. „Já si nepřeji,

abyste v tom dělal zmatky. Rozuměl jste?”

„Ano. Nemoh byste mi umožnit… pár slov s mladým ?”

„Nemohu.”

„Skutečně nemůžete ?”

„Ne, protože jsme ho propustili na svobodu.”

„Tím lip, tak je doma ?”

„Není. Povolili jsme mu pobyt u příbuzných. Poslyšte,

Horáci. Jestli si to nechcete se mnou rozházet, opovažte se

rozšiřovat nějaké chýry.”

„Prosím vás, prohlíželi jste tam skutečně všechno?”

odpověděl otázkou. „Taková krabička se dá někam založit…”

„Ujišťuji vás, že jsme nenašli v lékárničce žádnou krabičku

s kapslemi, jak říkáte.”

„No… tam! Mohla být taky jinde. Bože, kam se to dá

všude založit, když je někdo nepořádnej.”

„O tom si promluvíme jindy, Horáci. Teď právě nemám

čas, bohužel.”

„Dobrá… tak mi promiňte, na viděnou.”

Horác zavěsil. Jeho další cesta vedla do mléčného automatu na náměstí Revoluce, kde si nedal mléko, ale turka

a k tomu dva obložené chleby. Když odtud vycházel, pocítil, že není duševně s to vrátit se domů a dát se do práce.

Neprodleně se odebral znova do telefonního automatu,

kde začal listovat pod heslem Zdravotnictví, až našel číslo

příslušného zdravotnického střediska. Konečně vytočil

číslo a volal. Dostalo se mu odpovědi, jakou by dostal

každý na podobně dotěrný, ba i pitomý dotaz.

Zvoral to, měl si vymyslet něco jiného. Kdo by mohl

vědět, jestli něco takového neužívala? Kromě doktorky

snad jedině Standa. A Standa je někde v čudu… jak

zjistit, kam odjel? Samozřejmé, věděli to na Bezpečnosti,

ale cítil v kostech, že mu jeho přítel další informace ne-poskytne.

Stál v budce před Kyjevem a hledal mezi drobnými další

padesátihaléř. Jeho úvahy se braly asi tímto směrem —*

věděl, že Kedroňovou našla její švagrová; patrně někdo

z Prahy, přece za ní nepřijela zvlášť z venkova; to znamená, měla asi klíče od bytu, což se někdy mezi příbuznými praktikuje, pokud si vypomáhají. V tom případě

asi nebydlí od sebe daleko. Ale kdo je to, jak to zjistit?

Zkusil Palzra, ale magistr o tom nevěděl nic. Po krátkém

hovoru s magistrem vytočil číslo Soni Kulhánkové, napadlo ho totiž, že žena zaregistruje rodinné relace spíše než

muž. Použil posledního padesátní ku a čekal, za okamžik se

mu ozval Sonin hlas. Vyhrkl s krátkou omluvou svůj

dotaz.

„Ne… já neznám žádnou její švagrovou. Vůbec nevím, že

existuje. Proč se ptáte, Horáci?”

Současně s jejím hlasem zaslechl i dětský, zřejmě měla při

hovoru vedle sebe dítě.

„Jen tak… chtěl jsem se jí na něco zeptat.”

„Paní Kedroňová je přece mrtvá. Vy to nevíte?”

„Vím. Jste tam sama… myslím kromě dětí?”

„Ne, je tu Štěpa. Chcete k nám přijít?”

„To je výborný, že vám přijel… kdy ?”

„Předevčírem. Musíte k nám přijít, Horáci. Natočil tam

ohromnej film… zajímalo by vás to?”

„Ovšem, ale přece vás ted nebudu rušit.”

„Ale ano, přijdte, určitě přijdte.” Znovu se do toho něco

ozvalo, děti v pokoji hlučely.

„Dobrá, přijdu rád, děkuju za pozvání. A pozdravujte

manžela.”

To je hodná holka… milá holka, pomyslel si. Ale hlas

měla nějaký smutný. Moc špatná malířka a moc hodná

holka, ale pro ni je zaručeně lepší, že má děti a věnuje se

rodině, i když z toho má mindry, než kdyby jenom malovala. Uvědomil si, že tu byla půl roku sama a že ji za tu

dobu ani jednou nenavštívil, ačkoliv ho zvala, to je fakt.

Ale snad se na něho nezlobí.

Byl s tím v koncích, to si přesně uvědomoval. Přitom mu

něco říkalo, že to udělala žena, to mohl být čin jedině

bláznivé, nenormální, nenávistné ženské. Chodila tam

přece sbírka podivínských bab, a Kedroňová si mohla

některou znepřátelit. Nebo… člověk nemusel chodit tak

daleko. Věděl od Vašátka už dávno, že původci osmdesátí

procent vražd (vyjma loupežných), jsou rodinní přísluš-

níci nebo příbuzní. — Stál na refýži silně zamyšlen a dumal, nač má ted vlastně chuť, až ho napadlo, že by měl

chuť jít do kina, a s tím si vzpomněl na paní Šenfeldovou.

To byl spásný nápad a za hodinu se přesvědčil, že se strefil

do černého, paní Šenfeldová totiž nejen věděla o existenci

této příbuzné, ale bylo jí také známo, že se jmenuje Dohnalová a že pracuje ve smíchovské spořitelně. Dokonce mu

dovolila, aby si do spořitelny zavolal přímo z kina, což

neprodleně učinil, a dostal ochotnou odpověd, že paní

Dohnalová má právě dovolenou, ale že doma asi nebude,

protože má práci s nějakou pozůstalostí. Horác zavěsil

s pocitem, že mu jde osud zcela výjimečně na ruku.

,,Prosím vás… pročpak ji tak sháníte,” zeptala se paní

Šenfeldová úzkostně.

„Paní Šenfeldová… vy nevíte, jestli měla ta paní Dohnalová klíče od toho bytu? Myslím od bytu paní Kedro-

ňové ?”

„Měla… ano, měla, protože tam vodila strany na ty

srnce,” vyhrkla stará paní.

„Na jaký srnce?”

„Na ten obraz, jak tam pijou srnci z lesní tůně. Musel jste

ho tam vidět, pane Horác… krásnej obraz, originál Kal-voda. Kedroňová ho tam sice měla viset po mužovi, ale

byl to jejich společnej majetek, jako jeho a sourozenců,

f

>o rodičích. Tak ho chtěli prodat a skrze to si k ní Dohna-ová vodila strany.”

„Ještě maličkost — byla s ní švagrová zadobře?”

„Nebyly vůbec zadobře,” řekla paní Šenfeldová nervózně.

„Byly asi tak zadobře, jako bývají švagrové, když se nená-

vidí. Dohnalová ji nenáviděla… Ale proč ji sháníte ?”

„Potřebuju se jí na něco zeptat. Vy náhodou nevíte, jestli

paní Kedroňová neužívala nějaké prášky… myslím ty

velké z lékárny, prostě oplatky ?”

„Nevím… na mou duši, brala každou chvíli něco.”

„Mockrát vám děkuju.”

Opustil paní Šenfeldovou ve stavu znepokojeného úžasu

a za chvíli kráčel Karmelitskou ulicí. Šel zvolna, s rukama

v kapsách. Bylo něco před polednem, zdržel se, ale měl

pocit, že je kamsi vtahován a že osud tomu přeje. Jeho

myšlenky byly chmurné. Srnci pijící z tůně… sakra, viselo

tam něco takového. Dozvěděl se víc, než čekal, a cítil

v kostech, že zná motiv vraždy, byla to prostě ženská nenávist. Ve snu ho nenapadlo, že by Kedroňová mohla mít

nějaký majetek. Vypadalo to tam jak ve vetešnickém

krámě. Čím je člověk chudší, tím spíš schovává každý

krám, to je normálka. Srnci pijící z tůně a klíče… hlavně

ty klíče mohly stačit k pokušení.

Zastavil se před starým domem, ozdobeným lešením,

odkud vícekrát vyšel se smíšenými pocity. (Ale bude

tam…? Otázka. Jako každý citlivý člověk dal hodně na

osobní dojem a potřeboval ji prostě vidět tváří v tvář.

A přirozeně byl poněkud rozčilen.)

Vystoupil do pátého patra. Okamžik váhal, jestli by

nebylo lepší to zkusit jinak, ale pak zazvonil. V bytě

Kedroňová se okamžitě ozvaly kroky, dveře se otevřely

a uviděl cizí ženu, hubenou, asi kolem padesáti.

„Přejete si, prosím?”

„Já jsem známý od paní Zarembové,” neřekl ,příbuzný*,

protože byla Polka. „Mají se jí poslat do nemocnice nějaký

prášky.”

„Tady není nic.”

„2e prý ano. Něco, co už užívala.”

Zdálo se mu, že je to geniální výmluva. Nemohl hledat

samozřejmě prášky paní Kedroňové, ale mohl si přijít pro

něco, co patřilo té druhé.

„A potřebovala by svůj kartáček na zuby,” dodal.

„Bože můj, to je obtěžování.”

Ale vpustila ho, vstoupil za ní do chodby a potom do

pokoje. Postel Zarembové viděl na jiném místě, než stála

původně, celý pokoj byl vzorně uklizený a současně změ-

něný. Vypadalo to, že se pokoj musel změnit, aby se za-hladila vzpomínka. Na stole, který stál také jinde, stála váza

s květinami.

„Nezlobte se na mě… máte to tu hezčí, než to bylo,”

pronesl přátelsky.

„Zdá se vám?”

„Fakt… a ty kytky. Ohromně to tu voní. Co je to, anemonky ?”

„Ne, fialy noční.”

„To je zvláštní. A jsou taky denní?”

„Jsou obyčejné fialy, ale noční jsou voňavější.”

Horác ty anemonky jen plácl, v botanice nebyl nijak zvlášť

silný.

„Vy rozumíte botanice?”

„Jistě, bratr mě to učil.”

„Váš pan bratr je odborník?”

„Lesník.”

„Sákra, lesník, tak to musí mít tohle všechno v malíku,”

řekl srdečně. „Ted si vzpomínám, že mi to paní Kedroňová povídala, že je lesníkem v Týřovicích.”

„V Kateřinicích,” řekla upjatě. „To je zvláštní, že jí nedali

s sebou kartáček na zuby. Já jsem všechny toaletní potřeby

uložila do krabice.., musíte se podívat, který je její. Jak

vypadal?”

„Měla jich víc. Ze prý bílý.”

„Víc jich určitě neměla. To jsou řeči. Našla jsem tu tři

275

a jeden bvl moc škaredá. A co tv prášky, kdepak mají

být?”

„Někde tady.” Obrátil se k ní svým nejprostomyslnějšírn

úsměvem. „Někde mezi jejími věcmi.”

„Ty už jsem uložila do kufru. Žádné prášky jsem ne-našla. Jak vypadají ?”

„Taková krabička, jsou v ní ty bílé oplatky.”

„To je nesmysl. Nic tady není.”

„Ale ano, paní Dohnalová… měly by tu být. Snad jste je

nevyhodila ?”

„Už jsem vám řekla, že tučnic takového není. Dovolte.

Tak se jmenujete?”

„Horác.”

„Vaši občanskou legitimaci, prosím.”

„Ale jděte… přece nejsme na úřadě,” řekl lehce. Upírala

na něho pohled s potlačovaným hněvem, viděl, že kolem

úst začíná sinavět, prohlédla ho.

„To je nějaký podvod. Okamžitě opusťte byt… Já to

phlásím na Bezpečnosti.”

„To můžete, paní Dohnalová… podívejte se, vy byste si

mohla na tu škatulku vzpomenout, no tak si nevzpomí-

náte… to je škoda. Ono by to pomohlo pátrání… bude

se to asi ještě vyšetřovat, co se Kedroňové stalo. Vy to

nevíte… ? Někdo ji totiž otrávil…”

Vteřinu na něj hleděla polekanýma očima, a najednou se

obrátila a vyběhla z pokoje. Zaslechl její rychlé kroky

chodbou… opravdu utekla z bytu a nyní nepříčetně

bušila do sousedních dveří. To už vyšel za ní, sousedé se

zřejmě nehlásili, ale o patro níže se ozval ženský hlas

— Co je? —to už seběhl o patro a spatřil malou starší

paní, která mu byla povědomá, setkal se s ní určitě u Zarembové.

„Dobrý den…”

„Copak se děje?”

„Nic zvláštního. Docela obyčejně jsme spolu mluvili…”

Paní Dohnalová nahoře něco křičela. Usmál se na tu

malou paní, ukázal si přitom na čelo, jako že někomu

přeskočilo, a seběhl schody dolů. Otevřel domovní dveře,

octl se na chodníku. Nikdo ho nepronásledoval. Šel zvolna

odtud s chmurnými pocity někoho, komu se vyplnilo jeho

tušení. Pravda, riskoval, že Vašátko nebude nadšený, až se

dozví, co dal do oběhu. Ale ve skutečnosti si tu myšlenku

nepřipouštěl. Ted myslel na jedno — potřeboval už jen

svědectví, že Kedroňová nějaké takové prášky měla, a po

její smrti zmizely. Orgáni je nenašli, to znamená, že zmizely před jejich příchodem, ale kdyby se zjistilo, že je

krátce předtím užívala a nedoužívala… podle toho, kdy

jí byl vydán předpis… byl by to považoval pro svou osobu

za důkaz, že byla otrávena tímto způsobem. (Neuvažoval

celou věc právnicky, jestli by to stačilo také Bezpečnosti.

Bylo by to stačilo jemu, což pokládal odjakživa za rozhodující.)

Uvědomil si, že jde přes most Prvního máje k Národnímu,

a přitom, že neví, kam jde. Na refýži tramvaje u Národního chvíli podumal, nač by měl nyní chuť, a zkonsta-toval, že by měl chuť být opilý, ale musel si to nechat

zajít vzhledem k programovému šetření. Potom odjel

domů a maximálním vzepětím vůle se dokopal k práci.

Tehdy ještě netušil, že jeho přání být opilý se mu splní

co nevidět. V pondělí ráno totiž našel ve schránce lístek

od Soni, jímž ho zvala na úterý večer, což uvítal tím spíš,

že byl po sobotě a neděli pracovně zmožený; jak známo

sobota a neděle jsou pro výtvarníka na volné noze ty nej-pracovnější dny (svůj úvazek v galérii pochopitelně vzdal,

jak se dostal z nejhoršího). V úterý navečer se oholil,

oblékl se do nej slušnějších šatů a v půl sedmé se rozjel

do Tróje. Libišská… to bude někde nahoře ve vilové

čtvrti, to najde. Věděl, že Soňa má ve vile i ateliér, jenže co jí

byl platný ateliér. Chudinka, nic jí nebyl platný.

Ale je to hodná holka, konstatoval, když byl srdečně přivítán a potom ji sledoval očima, jak chodí po hale celá

taková zářící, zase v jakémsi jiném stříbřitém oblečení.

Ta holka musí mít v almaře samé takové lesklé věci. Asi

v tom chodí i spát. Vlastně je pekelně hezká… Zvláštní,

když konstatoval, že je někdo hodný, většinou to znamenalo, že si žádá o soucit. Čert ví, proč ji vlastně litoval, když

měla prima muže a rozkošné děti, fajn děti, skutečně.

Zastihl je večer ještě vzhůru a podle svého zvyku šel

s nimi do dětského pokoje a chvíli se s nimi vybavoval.

Té malé bylo asi osm a klukovi pět, a dováděli jak draci.

Páni, bydlet bydleli tedy nádherně. Vždycky ho fascino-valo, když má člověk v bytě schodiště. Jinak, pravda, se

u nich trochu otravoval, protože ostatní jejich přátele

neznal, až na tu doktorku, s kterou se seznámil loni

u Palzra. Jmenovala se Marcela Šmídová a šla mu dost na

nervy, protože se náramně odvazovala, jak to dovedou

intelektuálky. Držel se stranou a prohlížel si obrazy, když

za ním přišel profesor Kulhánek.

„My jsme se dlouho neviděli, vidte. Ani jsme se pořádně

nepřivítali.”

„Já si vás dovoluju přivítat doma,” řekl Horác.

„Děkuju… ale co se mnou mluvíte tak obřadně.”

„Jak jste se měl v Japonsku?”

„Děkuju, ušlo to. A jak vy jste se měl v Praze?” řekl profesor s úsměvem.

„Inu, jako v Praze. Jste rád, že jste zase zpátky?”

„Samozřejmě… u rodiny.”’

„Jak jste je našel?”

„Jak to myslíte?” pravil Kulhánek a pohleděl mu do očí.

„No jestli jste je našel v pořádku.”

„Relativně ano… celý ten čas byla manželka v pořádku, až

na zcela poslední dobu, než jsem se vrátil. Jedna její

známá totiž spáchala sebevraždu.”

„Já o tom vím.”

„No pravda… já jsem zapomněl, že je také budete znát.

Manželka jim všelijak vypomáhala… a pak si to všechno

brala k srdci. Je už tak citlivá. Poslyšte, nebude vás nudit,

když budu promítat film z Japonska?”

„Mě? Ani dost málo.”

„Já si myslím, že lidi, kteří všude natočí filmy, jsou nesnesitelní, a dělám to sám,” řekl Kulhánek. Upjatost z něho

spadla, položil mu ruku na rameno. „Viděl jsem, že se

vyhýbáte lidem a že ani nepijete. Nechcete? Zkusíme

něco.”

Zavedl ho k bufetu a nalil mu plnou sklenici výborného

koňaku, po němž Horácova nálada stoupla. Přestal mít

nepříjemný pocit z těch suverénů a očima hledal Soňu,

připadala mu strašně krásná, ale nějaká unavená.

„Paní Soničko… máte to tu děsně fajn.”

Usmála se na něho, ale hovořila právě s někým jiným.

Božínku, ten úsměv byl nějaký takový… asi je to pro ni

dřina, tolik lidí. Snědl několik záhadných věcí na špejli

a profesor mu už zase naléval koňak. Vděčně to přijal.

„A jak se cítíte… myslím, po tom všem?”

„Dobře. Byla to fuška, ale jsem rozhodně v lepší kondici,

než když jsem odjížděl.”

„To jste nebyl v kondici?”

„Ne… ani jsem nevěděl, jestli budu schopný odejet.”

„Kvůli Soně?” zeptal se Horác.

„Vidím/že vás nás společný přítel informoval… mimochodem, nevíte, jak se mu vede?**

„Magistru Palzrovi? Myslím, že dobře. Nedávno jsem

u něho byl a nestěžoval si.**

„Ví o sebevraždě té Polky ?**

„Ví, pochopitelně/*

„A co o tom soudí ?**

„Co se normálně o tom soudí/* řekl Horác. „2e to byla

sebevražda/*

„A vy o tom pochybujete ?“

„Přesně/* řekl Horác a dopil poslední doušek, který ho pří-

jemně zahřál.

„Mluvil jste o tom s mou ženou ?** zeptal se profesor náhle.

„Ne…**

„Budte tak laskav, nemluvte s ní o tom.**

„To je jasné, ani mě nenapadne/*

Profesor na něj pohlédl vážně a přátelsky — a potom ho

odvedl do pokoje, kde si všichni posedali na židle a na pol-

štáře, a promítal se film. Po filmu, při němž se Kulhánek

choval docela roztomile, se Horáce chytla ta doktorka,

odvedla ho do haly a přinesla sklenice a poloplnou lá-

hev Caney, pravého kubánského rumu. Byla to zajímavá

ženská, s pěknou figurou, ale Horác předtím viděl, jak

vyzývavě se chovala ke Kulhánkovi před jeho vlastní

ženou… zkrátka, Horác byl v tom ohledu ze staré školy.

„Já vás znám… Viděla jsem vás tucetkrát, ale vy jste mě

zasklil/* řekla Marcela. „Co tu děláte ?**

„Co bych tu dělal… jako vy.**

„Jako já… vždyť vy jste zajíc, velký zajíc/* řekla se smí-

chem. „Vypadáte, že jste si sem zaskočil vykouřit cigaretu

a někdo vás zdržel. Co vůbec dělá náš Palzer?**

„Zeptejte se ho/*

„Já ho mám ráda, ale nesnáším staré proutníky, co se dali

na stará kolena na mystiku. Víte přece, že trpí na Soňu ?

Štěpa je s ní velkej chudák a vždycky byl… To víte, že

se loni na podzim málem rozvedli ? Soňa ho pořád dráž-

dila tou vizionářkou… chodila jak svátá Celílie. Zanedbávala domácnost, děti, a když na ni vyjel, postavila se

na zadní… Víte, Soňa je svým způsobem chudák. Ona

se mu mstí za to, že nedosahuje jeho úrovně/*

„Hlavně že to tak dobře všechno víte.** Nesnášel řeči

o úrovni. „Rozhodně prokázal dobrý vkus/*

„Copak vkus, Soňa je dekorativní. Co myslíte, je hezčí než

tamhleta slečna ?” ukázala očima na jakousi divku neurčitého stáří, která právě vešla do dveří. Horác to pokládal za špatný vtip, protože ta dívka byla trochu mrzák,

měla zřetelně vychýlenou páteř a v obličeji vypadala jako

stará opička. Usmála se na ně širokým úsměvem a při-sedla si.

„No, trochu hezčí Soňa je,” pokračovala Marcela klidně.

„Nebojte se, Anette nerozumí. Ona je tlumočnice a umí

anglicky, italsky a japonsky, kromě toho, že mluví francouzský, ale česky ani slovo. Jak se vám líbí ?”

Horác se jí uklonil a šel jí pro sklenici. Když se vrátil,

našel je v živé rozmluvě, Marcela se jí cosi snažila vysvětlit

a druhá dívka přikyvovala. Bylo to zřejmě ubohé stvo-

ření… musí to být pro ženu hrozné vypadat takhle, ale

když se setkal s jejíma očima, viděl, že si ho náramně sebevědomě změřila.

Necítil se se svou francouzštinou právě silný a neměl chuť

ji lámat před někým jejího druhu, raději se ztratil…

S pokračující nocí přibývalo ruchu a na něho začala lézt

únava, ale nechtěl odejít, dokud by nepromluvil slovo

se Soňou. Nikde ji tu neviděl, možná, že se ulila. Připadalo

mu to jako hotový Babylón, lidé hovořili po skupinkách

a pravda, obdivoval profesora, jak mluví francouzský.

Jednou ho viděl, jak stojí opodál s Anettou, ta dívka s ním

mluvila nahlas a zcela volně, ale měla asi špičku. Když se

objevila Soňa, zachytil pohled, kterým si ji změřila.

„Soňo, já vás nemůžu nikde lapnout.”

„To víte, neměla jsem čas. Ale je to moc milé od vás, že

jste tady. Já jsem ráda…” Podívala se na něho duchem

nepřítomně a hned se usmála na nějakou ženu, která k ní

přistoupila. Sakra, musí to být dřina. Dřina a otrava. Soňa

mu opět někam zmizela, při jakémsi bloudění z pokoje do

pokoje ho zastavil Kulhánek.

„Pojdte se se mnou napít. Moc ruchu, vidte ?”

„Dost.”

„Ale oni za chvíli odejdou a popovídáme si. Já jsem vážně

rád, že jste tady,” prohodil, když se oba usaaili u baru.

Horác pil už bůhvíkolikátou sklenici, a teprve při této

to začal poněkud cítit. „Vy jste mi… jak bych řekl, silně

povědomý. Mám pořád pocit, že jsem vás potkal někde

na Montmartru.”

„To těžko,” řekl Horác s úsměvem. „Setkali jsme se…

no, vždyť víte kde.”

„To je pravda. Palzer se tam choval poněkud trapně/*

„Trapně, proč?**

„No to je dobře, že se na to nepamatujete/*

„Naopak, dobře se na to pamatuju.**

„Tak mě omluvte, že jsem o tom vůbec začal/*

„Nesmysl… není proč.**

Profesor se mu pátravě zadíval do očí. „Vy jste mi předtím

něco naznačil… jak jsem vás prosil, abyste o tom nemluvil

před Soňou. Vy máte podezření, že Kedroňová byla zavražděna ? Proč a kým ?“

„To je těžký… nějaký podezření tady mám. Víte, měla

malér kvůli jejímu mladému… oni ho totiž kvůli něčemu

zašili. Obecně se věří, že to udělala kvůli němu, ale já

tomu nevěřím. Byla to taková… pobožná, naivní…

jednoduchá ženská/*

Vážně přikývl.

„Je sice možný, že byla deprimovaná,** pokračoval. „Tu

druhou totiž někdy předtím vzali do nemocnice/*

„Je v Krči. To jsem zjišťoval kvůli Soně.“

„A jak to s ní vypadá ?“

„Dost špatně, ale…,** profesor udělal krátkou pauzu,

zatím co mu opět naléval. „Já vám řeknu, co mi pověděl

jeden můj známý… doktor a naprosto solidní člověk, který

ji má v ošetření. Připravovali ji totiž k operaci hrtanu, ale

museli to odložit, protože se u ní objevily prudké pří-

znaky otravy… dokonce to vypadalo na poškození centrálního systému, šlo o křeče a bezvědomí.*

„Ale vždyť přece…**

„Ano, šlo o příznaky čistě psychického charakteru. Žádný

jed jí v zažívacím traktu nenašli… ale teprve později

zjistili časovou shodu se smrtí její pečovatelky. Probrala se

z bezvědomí až po její smrti.**

„To je zvláštní.**

„Vám nepřipadá možné, že to věděla?**

„Nikdy jsem o tom tím způsobem nedumal,** řekl Horác

upřímně. „Ale je fakt, že se o paní Zarembové říká, že je

jasnovidná.**

„Tady by šlo spíš o projev telepatie,** řekl profesor. „Ale já

se v životě setkal s případem, kdy těžce nemocný usiloval

o to, aby ho milovaná osoba nepřežila. Je ovšem otázka,

kdo z těch dvou byl silnější osobnost.**

„Určitě paní Zarembová. Vy se ovšem mýlíte. Já jsem nemyslel psychickou vraždu nějakým vlivem… já myslel

zcela konkrétní vraždu. Chápete, pachatel byl někdo, kdo

měl příležitost odstranit stopy a přišel tam ještě před

orgány Bezpečnosti, rozumíte ?”

„Tedy někdo z její blízkosti?”

„Nepochybně.”

„Šlo o nějaký způsob podvržení jedu?”

„Ano, ale já bych dal krk za to, že se tam něco našlo a že to

někdo včas uklidil. To je přesně, co ted musím zjistit.”

„Horáci,” řekl profesor Kulhánek po chvíli. „Dovolte mi

otázku… proč vám to leží na srdci?”

„A proč vám ?” odpověděl s úsměvem.

„Kvůli Soně. Já se vám přiznám, nebyl jsem nikdy tou

její známostí nadšen… naopak, jsem zásadně proti všemu,

co mi připomíná pravěké jeskyně. Ale žena myslí jinak.

Nemůžete jí vštípit svoje myšlení. Nepředstavíte si, v ja-kém stavu jsem ji našel, po tom, co jí to řekli. Já vám na

mou duši nevím, co s ní mám dělat… jestli o tom máme

mluvit, nebo se tomu vyhnout.”

„Asi jít do toho,” řekl Horác. „Sakra, začínám být opilej.”

„Moh bych vám něco navrhnout ?”

„Co?”

„Abychom si tykali.”

„Tak fajn… bud zdráv, ahoj,” řekl Horác a přiťukli si.

Začalo mu být docela příjemně, jen cítil, že je to pití poněkud záludné, dobré, ale záludné. Špatně mu nebylo, jen

vnímal zpomaleně clonou zastřeného vědomí, jak se lidé

baví, a snažil se být příjemný. Hovořil s kdekým, a usmíval

se, když chtěly ženy uspořádat soutěž na stupeň opálení

nohou, ale odmítl dělat rozhodčího. Konečně si ho vytáhla Soňa z hloučku a na něco se ho vyptávala, ale už nebyl s to… přátelsky ji odmrštil.

Potom ještě trochu popíjel a nakonec ležel na kanapi.

„Ty sis vybral to nejlepší, Horáci,” pravil Kulhánek. „Co

hodláš učinit?”

„Pojedu do Kateřinic,” řekl Horác rozhodně, jako kdyby

měl v úmyslu rovnou vstát a odejet. „Zatím se u vás

s dovolením vychrápu.”

„To učiň.”

Opravdu někdy ve tři hodiny se uložil v trenýrkách

a v košili na ono kanape, které už měl obsazené. Soňa mu

je ustlala a pod dekou mu bylo krásně. V polospánku ještě

zaregistroval, že se kdesi odbývá jakási plačtivá scéna,

budto ji udělala Kulhánkovi Marcela nebo čertvíkdó^

a budto dotyčná odešla nebo neodešla. Bůh s ní.

Horác usnul a druhý den skutečně odjel do Kateřinic.

Jak je známo, když vyjedete z Prahy rychlíkem, můžete

být na Vsetíně za pět hodin, ale když jste si sedli do rychlíku na Bohumín, musíte vystoupit v Hranicích a čekat na

osobák nebo na rychlík na Púchov. A tak Horác čekal

v Hraních a do Vsetína se dokodrcal osobním vlakem

silně po páté hodině. Cesta mu jinak uběhla hladce a připomínala mu vojnu, kdy také jezdíval v různých do-bách štreku do Hranic, a jako tehdy byl vlak plný ciká-

nů, což mu bylo i tenkrát záhadné, kam a proč pořád

cestují, ledaže by si to člověk vysvětloval jejich no-mádským původem. Cesta byla docela slušná, o to nic,

a včerejší večírek cítil na své fyzické kondici jen nepatrně,

byl maličko odosobněný, ale jinak příjemně vyspalý.

Ráno s Kulhánkovými posnídal, ale pak se rychle zvedl,

stejně se zachoval poněkud nespolečenský, když tam

zůstal spát. Děti z toho měly samozřejmě psinu, a zdržovaly

ho, a nebýt jeho úmyslu, že musí zajet za’ Standou,

byl by se asi nechal zdržet. — Ve Vsetíně vystoupil

a hned na nádraží se zeptal na Kateřinice, s tím, že hledá

lesníka Kedroně. Lidé byli ochotní jako praví Moravané,

a dali hlavy dohromady. Dozvěděl se, že do Kateřinic

jezdí autobus, ale že už je pryč.

„Tož jste měl vystoupit v Jablůnce,” řekl jeden železničář.

„Což to je jedno, včil by to měl lepší vzít to pěšky na

Hošťálkovú,” řekl jakýsi místní člověk. „Lesovna stejně

néní v Kateřinicích, ale až v lesoch u Jahyňského potoka.

Tož musíte přes Ratiboř na Hošťálkovú, a tam už se do-ptáte.”

Za chvíli si to rázoval po silnici až dojemně krásnou kra-jinou mezi poli a lesy, proti toku nějakého potoka. Předjel ho mládenec na motorce, tetka na kole (bicykl je vů-

bec na Moravě rozšířenější dopravní prostředek než v čes-kých zemích. Ostatně bicykl starým ženským sluší.)

Počasí bylo nádherné, letní. V Hošťálkové se doptal na

lesovnu a pustil se jakousi vozovou cestou přes pole do

lesů (ve skutečnosti na něho ta paní, sedící na návsi na

lavičce v hloučku jiných žen, jaksi divně zahlížela, ale až

od okamžiku, když se zeptal, neví-li, jestli je v lesovně

také mladý z Prahy. Odpověděla kladně, ale přestala se

na něho usmívat a už s ním nechtěla ztrácet slovo, zřejmě

283

si ho odhadla. Pochopil, že je o Standovi informováno

celé okolí, přirozeně, na vesnici se šíří podobné zvěsti

rychleji než v Praze). Bože, jak tu bylo krásně. Dostal se

k jinému údolí jakéhosi jiného potoka, asi to už bude

Jahyně. Celé údolí divoce kvetlo, zrála tu spousta jahod,

hmyz drnčel, jako to bývá před večerem, ale slunce stálo

ještě vysoko nad obzorem. Horác, jako všichni Pražáci, na

které příroda silně působí, byl tím poněkud mimo sebe,

ale nezdržoval se, měl starost, aby se mu podařilo chytit

Standu někde o samotě, pokud možná ještě venku, a ne-měl zdáni, kdy se na takové lesovně může večeřet. Půl

sedmé… člověk nevěděl, jestli je to brzy nebo pozdě.

Za jiných okolností by byl Standu hledal v nejbližší vesnici v hospodě, ale měl pocit, že to nejsou přesně ty

okolnosti. Kdyby ho zahlédl a podařilo se mu vytáhnout

ho kousek na špacír; nebo kdyby ho našel na rybách…

Konečně se pustil po čichu od potoka jakousi vyježděnou

lesní cestou a skutečně ho dovedla k lesovně. Byl to zděný

domek, velmi pořádný jako vůbec domky v moravských

vesnicích, zářící bílou omítkou a zeleně natřenými rámy

oken. Přiblížil se k plotu, potom stavení obešel. Zpředu

nad vchodem čněly parůžky. Uvnitř se rozštěkal pes.

Ačkoli se psů nijak nebál, neměl v úmyslu jít dovnitř,

snažil se jen zahlédnout, kdo je uvnitř, ale pak se odebral

slušně o kus dál… co nyní, bylo to hloupé. Dovnitř nepůjde, a jestli má Standa kasárníka…

Coural beznadějně kolem, s pocitem, že je čemusi tak

blízko a nyní to vázlo. Standa může právě ted sedět

u večeře; může mít zakázáno jít po večeři ven, a mohou

sedět celý večer a dívat se na televizi. V tom případě se

hotovil přespat pod širákem a zkusit to ráno. Asi za dvacet minut beznadějného čekání se vrátil k potoku a vtom

strnul, Standa se vynořil na pěšině proti němu s prutem…

tak přece jen byl na rybách. Zjistil, že je ostříhaný, na mou

duši… vypadal docela usedle.

„Stando 1 To jsem sakra rád, že tě vidím/*

Chlapec se zastavil. Zareagoval pomalu, jako by se mu

uprostřed přírodních krás ještě víc zpomalilo vedení*

ostatně ho předtím viděl jen jednou.

„Teda… co tu děláte?“

„Nic, přijel jsem za tebou/* Mladým lidem Horác velice

nerad selhal, vlastně jim nelhal nikdy. „Skrz takovej

zvláštní dotaz. Hele, zakouříme si ?**

„Právě jsem hotovej.”

Horác mu nabídl cigaretu, připálil mu, ale zůstali přitom

stát. Stáli proti sobě na pěšině, hustě lemované křovím.

„Jak se máš?”

„No blbě… je to všechno na draka, tady. Co jste mi

chtěl?”

„Heled, já bych potřeboval vědět, jestli tvoje matka neužívala nějaký prášky.”

„Já nevím,” pravil nerudně. „Něco brala… každá přece

něco bere. Proč to chcete ?”

„Mně se na tom něco nezdálo… s tvou matkou myslím.

Promiň, že o tom mluvím.”

„Mně taky ne,” řekl chlapec. Nevypadal chytřé ani pří-

jemně, ale dotazem se zřejmě nenaštval. Zatáhl z cigarety

a vyfoukl kouř.

„Voni mi všichni… že já jsem za to moh. Ale průšvihů už

zažila, vždycky chvíli vyváděla, ale pak ji to přešlo. Já

nevim, co jí řekli, asi že jsem někoho zavraždil.”

„Heled… já bych proto chtěl vědět tohle. Já myslím,

jestli nebrala prášky, ale ne obyčejný, ty velký oplatky, jak

se musejí napřed rozmočit.”

„Aha, počkejte… kdy to bylo, asi čtrnáct dní, než mě

zhaftli, jí doktorka něco napsala. Ještě mně máma povídá,

že je nerada, máma je nikdy nedovedla polykat. Že jsou

velký. Já se jí ještě chechtal, že to neumí… no a potom…

asi jsou tam někde,” upřel na něho oči. Vypadal, že namá-

havě přemýšlí. „A co by s nima mělo bejt?”

„Já nevím, ale nejsou tam. Viděl jsi, jak vypadaly?”

„To ne… máma si pro ně měla akorát jít do lékárny.

Počkejte, nebyl jste to vy, co jste hledal v našem kvartýru

ňáký prášky ?”

„To jo… byl jsem to já. Jak to víš?”

„Naši kvůli tomu dostali výzvu. Šli telefonovat… no, to je

divný. Proč se do toho pletete ?”

Horác pokrčil rameny. „Protože se mi to nezdálo… s tvou

matkou. To je fuk… Ty jsi za to nemoh.”

Chlapec na něho stále hleděl s myšlenkovou námahou

v očích. „Já nevím,” zabručel. „Já teda nevím.”

„Nech si to pro sebe… ale nechávám to na tobě.”

„Coby… mně stačí, co ie.”

„To vydržíš. Uteče to jako voda.”

„Kecáte. Vy jste tam nebyl”

„Ale byl…”

„Za kolik jste to měl?”

Horác mu to řekl. „Já tipuju, že tobě dají takových osm

měsíců,” (náhodou se strefil). „Podmínku asi nedostaneš,

jestli jsi v tom podruhý.”

„Mně řekli, že jo.”

„Já bych na to nespoléhal.”

„Hele, já musím na večeři.”

„Tak ahoj.”

Rozmluva se odbyla lakonickým způsobem, ale Horác

cítil v kostech, že ho Standa neshodí. Za chvíli osaměl

a kráčel podél potoka nazpět, ale odhadl, že si předtím

zašel, opustil tedy pěšinu podél potoka a vstoupil do lesa.

V lese se stmívalo, ale mezi korunami sem pronikaly šípy

slunce. Zvláštní věc, že od chvíle, co ho Standa opustil,

měl jakýsi dojem, že je pozorován, ale když se zastavil

a poslouchal, neslyšel nic. A vtom se proti němu vynořil

lesník, přes rameno flintu, ale psa s sebou neměl. Horác ho

pozdravil. Spatřil prostě před sebou na dvacet kroků

mohutného muže v lesáckém, kterého předtím v životě neviděl, ale současně si uvědomil, že Kedroň ví, že byl za

Standou a že by to nemuselo proběhnout zcela hladce.

A ani ho předtím neslyšel, lesník kráčel sakra tiše.

„Co jste tady dělal?”

„Jdu do Hošťálkové.”

„Já vím, kdo jste,” ozval se muž hlasem zadrhujícím

hněvem. „Vy jste ten gauner… co roztrušuje všudy o nás

pomluvu… jak se jmenujete?”

„Horác.”

Pokrčil rameny a chtěl jít dál, ale lesník zahřměl „Stůjte 1”

a dokonce bleskově shodil s ramene pušku a ozvalo se

cvaknutí.

„Co chcete, pane Kedroň ?”

„Proč o nás… sprostě… pomluvu… že jsme ji… zavraždili. Tož mluvte, slyšel jste?”

„To byste měl vědět sám nejlíp, pane Kedroň.”

„Težíšmarjá, já tě zabiju,” ozvalo se přiškrceně.

„Tak si práskněte.”

Nebylo to příjemné, ve skutečnosti čekal, kdy to koupí,

Kedroň mu ted mířil přímo na prsa. Horác na něho hleděl,

snažil se nehledět na ústí pušky, ale jemu do očí, ačkoli

byli od sebe dost vzdáleni a viděl jenom, že je v obličeji

brunátný. Ale vtom se ozvalo volání — … byl to ženský

hlas, a volal „Juro! Proboha, Juro… Pamatuj sel” a bezprostředně nato zapraskaly větvičky, někdo sem ’ běžel

a celou cestu vykřikoval pronikavým hlasem, aby se

pamatoval. Potom se objevila jakási pomenší paní —

kterou také v životě neviděl, a začala rvát lesníkovi pušku

z ruky. Sakra… každou chvíli čekal, že vyjde rána, ale

nevyšla. Nyní byla puška v ruce té paní a ta paní se za-věsila druhou rukou Kedroňovi na krk. Kedroň opakoval

„Nech mě… pusť mě… aťsi za to pykám,” ale jeho žena

si ho už odváděla. Byl jí za to srdečně vděčný.

„To je nedorozumění, paní Kedroňová,” řekl nahlas, „já

jsem nikde nevykládal…”

Ohlédla se na něho přes rameno.

„Táhněte k čertu… a rychle,” zněla její odpověd. „Lud-ráku sprostý.”

Dobrá… neměl chuť ji provokovat, toho byl dalek. Poslechl ji, a když se později vracel sám a sám zázračnou

přírodou, osvětlenou západem slunce, všechna ta krása

na něho nepůsobila… jako kdyby šel opravdu do pekel

(nebo si kus pekla nesl v sobě).

Došel do Vsetína pěšky a počkal v hospodě na nejbližší

vlak do Hranic. Odtud se dostal do Prahy košickým

nočním rychlíkem, v kupé už bylo zhasnuto a lidé pospá-

vali. Měl cestou dost času, aby zrekapituloval profil své

výpravy, a učinil to s chladnou hlavou, odtažmo od pří-

hody s Kedroňem. Tu epizodu nepokládal za důležitou,

chlap byl prchlina a nemusel být vinen, ani jeho žena, pochopitelně. Ale prášky existovaly… to bylo důležité.

Existovaly, a Kedroňová je patrně brala ještě nedávno.

Tím spíše je nedoužívala, když se Standovi zmínila, že je

nerada. A po vraždě zmizely beze stopy… nyní už byl

hluboce přesvědčen, že se nemýlí. Dohnalová bezprostředně své příbuzné informovala, to znamenalo, že pro-padla panice. Tady by stačilo, snad kdyby ji Vašátko vyslechl znova, ale až potom, co se zjistí, že paní Kedro-

ňová měla prášky doma těsně před smrtí. Třeba by si na ně

vzpomněla některá sousedka. No, bylo to černé… jak

peklo. Ať už Kedroňovi něco tuší nebo ne, v každém pří-

padě to vzali za rodinnou věc a Kedroň hájil čest rodiny.

A o rodinnou věc asi šlo, patrně o nějakou starou nenávist.

Ovoce nenávisti…

Když vystupoval všecek rozlámaný z vlaku na Hlavním,

měl tisíc chutí zatelefonovat Vašátkovi do bytu, ale bylo

1 podle jeho názoru příliš pozdě. Muselo to počkat do

rána. Šel spát až ve tři hodiny v noci a sotva ulehl, usnul

jak nemluvně. Procitl v půl jedenácté, dopoledne naprosto čerstvý, ale s první myšlenkou na něho přišly

chmury, musel tady něco vykonat, a bez odkladu. Za deset

minut stál v telefonní budce na rohu — kterou obtěžoval

více než kdo jiný — a telefonoval s Vašátkem. Stručně mu

zrekapituloval rozmluvu se Standou (to další nepokládal

za nutné vykládat).

„Kdy říkáte, že dostala předpis ?” ozval se Vašátko stejně

stručně.

„Je to asi čtrnáct dní, co jste přišli pro Standu. Tehdy si

měla tv prášky teprve vyzvednout. To znamená, že je ještě

měla*

„Přijde na to, kolik jich měla brát denně.”

„To jistě, ale jak znám ženské… určitě je nedoužívala.

Každá bere léky, jen když je jí špatně. Nevím ovšem, nač

byly”

„Dobrá, Horáci, to si zjistíme. Mimochodem, doufám, že

jste tam někde nevytroubil své podezření, hm?”

Horác něco zamumlal.

„Víte, do jaké míry by to mohlo být podezřelé, ale sama

existence nějakých prášků…”

„Spíš neexistence. Zmizely, a víte, kdo našel Kedroňovou

první a kdo si odemk byt normálně klíčem.”

„Ano… dobrá, dobrá… na tom se ovšem nedá stavět. To

bychom museli tu krabičku objevit a zjistit v ní stopy

arzeniku.”

„Tu krabičku vám neslibuju.”

Vašátko se suše zasmál. „Inu… děkuju vám za informaci

a ukažte se.”

¦

Divné… Od okamžiku, kdy Vašátkovi předal svou zprá-

vu, padl na něho neklid, neměl doma stání a po dvou

hodinách, které proseděl v blízké pivnici, měl co dělat, aby

nevolal Vašátkovi znova (nyní by to už mohl vědět). Nebylo to příjemné, cítil vyčerpávající napětí a nebyl s to sc

soustředit na něco jiného, s bídou pročed noviny.

Vrátil se domů, ale práci si na stole jen rozložil, potom

kolem ní chodil a sem tam na ni vrhl pohled plný odporu.

Potřeboval to vědět, sakra, nutně to potřeboval vědět, aby

se toho konečně zbavil. Představa těch prášků — dokonce i s lékárenskou krabičkou, jak ji viděl v duchu, mu

pevně seděla v mozku a s ní jakýsi mrazivý dojem, který

už míval v životě vícekrát, i když dneska šlo o smrt ženy,

do které mu konec konců nic nebylo.

Ve dvě hodiny už nemohl, rozjel se přímo za Vašátkem.

Jeho pocity byly smíšené, dík ledačemu, co před Vašátkem

zatajil.

Sotva vyjel výtahem a otevřel jeho dveře, třímaje v ruce

propustku, uviděl na jeho vlídném, leč ironickém pohledu, že je to jinak. Zmýlil se… ale v čem?”

„Aha… vy se jdete zeptat, jestli se ty vaše prášky našly,”

pravil kapitán, aniž hnul brvou. „Vidíte… musím vám

odpovědět kladně.”

„Našly se…! A kde?”

„V lékárně, v Nerudovce. Víte… hm, Kedroňová si je

vůbec nevyzvedla. Netoužila po nich… hm, dala si je sice

udělat, ale asi jí bylo líto koruny.”

„Sakra.” A s prvním dojmem vyhrkl: „Byl jsem vůl.”

Byl blázen a Vašátko ho zabije, až se dozví, co dal do

oběhu.

„To nic, Horáci… Řeknu vám, že jste mě svou hypotézou

také nahlodal. Nebyla špatná v řadě ohledů. Ale vidíte…

to hlavni chybí. Na středisku jí skutečně předepsali tyhle

oplatky… něco speciálního proti bolestem žlučníku.

Jenže Kedroňová měla, jak jste řekl, k těmto práškům

averzi, a nechala je v lékárně. Toť vše.”

„Tak jsem se mýlil… s tím půlením prášku a se vším.”

„Jak to vypadá, člověče. Už to pusťte z hlavy. Mně je

jasné, že jste to podnikal také s ohledem na…,” Vašátko

odkašlal. „Já nepotřebuji žádná těšínská jablíčka a… víte

co, zastavte se někdy na partičku.”

Horác neměl nic proti partii šachů a v zásadě byl rád, že se

kapitán nevyptával podrobněji na jeho extempore v Kate-

řinicích. Ted se za to poněkud styděl. Rozloučil se rychle

a vypadl jak cukrář — a teprve když kráčel po Národní,

si to jaksepatří uvědomil, jaký byl trulant. Bláznovství…

pustil se za jediným nápadem, jako by to přesně muselo

tak být, a přitom ho už Palzer ujišťoval, že s tím drcením to

bylo docela dobře možné… a nevěřil mu. — Na křižovatku u Národního mu jeho nálada vydržela a měl

v úmyslu sednout na první tramvaj a odjet domů. Místo

toho se vydal po mostě Prvního máje na Újezd.

Bože, to půlení prášku mu opět připadalo jaksi pravdě-

podobnější než ta divná příprava arzeniku na prkénku,

jako by šlo o koření do polévky. Vždyť to byl nesmysl…

Dobrá, Kedroňová nemela prášky na předpis, ale čertvf,

mohlo jít o staré harburny. Zatraceně, ono drcení mu ne-připadalo o nic pravděpodobnější než zezačátku. V myš-

lenkách došel na Újezd a zastavil se před starým barákem,

na který měl řadu zvláštních vzpomínek (z nichž ta první

byla zcela nezapomenutelná). Potřeboval zjistit to poslední… pohovořit si o tom ještě s někým. (Ale proč,

sakra. Nesmysl.)

Vešel do dveří. Zazvonil v suterénu, kde, jak předpokládal,

by měla bydlet správcová. Nikdo neotevřel, nebyli doma.

Za okamžik vystupoval už zase po schodech a zastavil se

u dveří, kde bydlela ta malá paní, která ho viděla, jak odcházel tehdy z bytu. Původně za ní jít nechtěl, protože

soudil, že ji o něm Dohnalová barvitě informovala. Ale

neměl na vybranou… po vteřině váhání stiskl knoflík

zvonku.

„Promiňte, paní Zimová,” dostal ze sebe, když otevřela

a spatřil ji před sebou. „Nezlobte se. Moc bych vás

prosil…”

„Copak,” ozvala se stará paní, ale ne tak nevlídně, jak

čekal. „Vy jste ten malíř, co tam chodíval?”

„Přesně. Já jsem dobrý známý od paní Zarembové, a ona

vzkazuje… totiž, jestli se nenašly mezitím v bytě nějaké

prášky.”

Kekl to vlastně jinak, než měl v úmyslu, užil totiž staré

výmluvy, protože si uvědomil, že paní Zimová asi ví,

o čem s Dohnalovou mluvil. „Já jsem se chtěl zeptat, jestli

nevíte, jaké prášky brala paní Zarembová… měla přece

pořád… ty bolesti.”

Stará paní na něho pohlédla. „Propána, ale vždyť mi paní

doktorka řekla, že to za Zarembovou nemám posílat, že

v nemocnici dávají pacientům svoje. Já jsem jí je chtěla

donést…”

„Co jste jí chtěla donést?”

„Přece ty její prášky, co jí na podzim tak pomáhaly,”

řekla pokojně. „Vždycky si je tak chválila. Proti bolestem… měla je od paní doktorky. Ale zjara chuděra

dostávala injekce. Však už taky špatně polykala… no ale

ted jsem si myslela, že by jí po operaci přišly vhod.”

„Ona je vám sama dala… ?”

„Ne, božínku, já jsem je tam našla,” pravila paní Zimová

klidně.

„Kdy jste je našla?”

„Propána, copak na tom záleží. Našla jsem je v tom her-berku a vzala jsem je k sobě, ještě by se tam ztratily. Jsou

opravdu dobré… sama jsem si jeden vzala, když jsem nemohla vydržet, jak mě píchalo u srdce.”

Horác polkl naprázdno. „Prosím vás… máte je doma ?”

„Mám, božínku. Kdybych si byla pomyslela, že je chce…

když jsem se dotázala paní doktorky, paní doktorka mě

takhle… ať jí to neposílám.”

„Nemají nic proti,” vypravil ze sebe. „Já mám na oddělení

v Krči známou sestru.”

„Tak moment,” paní Zimová se vrátila do pokoje, ale

dveře nechala pootevřené. Horác se zlehka opřel o rám,

cítil, že má jaksi slabá kolena. Za okamžik se paní Zimová

vrátila s krabičkou… přesně takovou, jak si ji představoval. Sáhl po ní, byla to papírová škatulka z lékárny, na

jejímž vrchu spatřil razítko a datum… lék pocházel

z října minulého roku, a k tomu bylo připsáno rukou

„jméno” — Zarembová, a „i x až 2 X denně” a datum.

Bleskově ji otevřel. Zjistil, že je v ní ještě osm prášků,

ale všechny celé, všechny neporušené. Obrátil se k ní,

ani si neuvědomil, že vypadá vzrušeně.

„Prosím vás… nezlobte se na mě, ale nebyl tam ještě

kousek ?”

„To je divné, jak to víte? Ale copak… vždyť jich má ještě

dost.”

Patrně usoudila, že mu o tom kousku Zarembová řekla

v rámci šetření léčivy. „Copak jí chudáčkovi přeskočilo.

Však to bylo celé ošmatané, ta půlka v tom papírku. Já

jsem ji vyhodila. Božínku, jeden prášek jsem si vzala, což

snad není neštěstí.”

„To v žádném případě, paní Zimová. Velice vám děkuji.”

„Prosím vás, vždyť by to byli orgáni dali bůhvíkam, a ne-měla by nic, chuděra. A ti příbuzní Kedroňky jsou taky

dobří, to vám řeknu… kdybych se byla do toho nevložila,

neměla by chudák bábi ani ručníky.”

Pochopil, že odtud její sympatie k němu — nechovala totiž

sympatie k rodině paní Kedroňové,

„Nic dobrého od nich nikdy neviděla, a ještě byla tak

dobrá, že jim dávala klíče. To já bych neměla takovou

důvěru, oasud posud… ale Kedroňka byla srdce na talíři.

Ach bože…”

Byla by ještě hovořila, ale Horác už nemohl, cítil srdce až

5 hrdle. Přerušil ji nakonec slovy díků. Odcházel po scho-291

dech, zatímco se za ním dívala… ješi^ jednou ji pozdravil

a vyšel.

Bylo to neuvěřitelné… bylo to šílené. To nebyl jed pro

Kedroňovou… Kedroňová si vzala prášek omylem,

z téhož důvodu jako paní Zimová, jednoduše něco hledala

proti bolestem, ale arzenik měla dostat ta druhá. Zarembová, která byla stejně odsouzená k smrti. Od vánoc se

přece už vědělo, že má rakovinu. Byla nevyléčitelně nemocná… a přece se ji někdo pokusil otrávit. Nemohlo to

být z nějakého zvráceného soucitu…? Anebo to byl

E

rostě blázen. Chodili k ní mrzáci a všelijak potrefení

dé; není vyloučeno, že to byl čin někoho nepříčetného.

Co by byl kdo z toho měl, proč by se jí chtěl zbavit, probůh? Práci s ní měla jedině Kedroňová… a ta… ne, tak

složitý omyl byl vyloučen. Šílenství, nesmysl. A přece

okolnost, že se našla půlka prášku, zabalená v papírku,

svědčila pro něho. Až na maličkost, že ji ta paní vyhodila

— naštěstí. Naštěstí pro ni, ale pro něho to byl malér.

Nikdy už se to nedokáže — nikdy. A pro Vašátka pouhá

existence nějakých prášků, když nota bene patřily té

druhé, nemůže nic znamenat.

Za čtvrt hodiny seděl na lavičce pod Petřínem a opatrně

otvíral nožem jeden prášek za druhým, ale tak, aby kapsle

neporušil a opět je mohl zavřít. Ochutnával ze všech

a zjistil, že všechny chutnají stejně hořce. Pak si dal jeden

do úst, nechal ho změknout a spolkl ho. Udělal to zcela

klidně. Byl si jistý, že prášky, které má v ruce, jsou

neškodné.

Už vstával z lavičky, když si opět sedl a v jakési ponuré

inspiraci učinil ještě jednu věc; vyndal totiž z krabičky

jednu z oplatek, rozpůlil ji nožem, vyndal z kapsy noviny,

které z jakéhosi záhadnéno důvodu nosil s sebou, odtrhl

od nich kousek a půlku prášku do něho zabalil jako

hašlerku. Druhou půlku prášku vyhodil (neměl zrovna

chuť se dopovat, a jeden prášek mu stačil). Kdyby byl měl

někomu vysvětlit, proč to učinil… blesklo mu hlavou

podezření na starého lékárníka (jehož vlastně vůbec předtím nepodezříval ani stínem, ale ted si vzpomněl na jeho

rázné popření, když se před ním zmínil o své pocnyb-nosti o arcení arzeniku na prkénku, a na jeho zvláštní

řeči o Buddhovi, který také zemřel na otravu. Fakt, jeho

řeči mu nějak utkvěly v mysli a i ted pomyslel, že je

zvláštní, že to Zarembová netušila. Věděl Palzer, o kterou

2 těch dvou jde, když mu vykládal tu historku o Buddho-6 ? Něco mu říkalo, že ano, že to věděl).

Nepochyboval už o tom, že paní Zimová odnesla ty

prášky orgánům před nosem, ležely tedy na nějakém vidi-telném místě. Šlo jasně o Zarembovou, jedině o ni, na

krabičce bylo zřetelně vepsáno její jméno. Ale vždyť byla

nevyléčitelně nemocná…! Napadaly ho absurdity, jako že

mohlo jít o vraždu ze soucitu, protože… kdo by si dávai

práci, když bylo jasné od vánoc, že to s ní dlouho ne-potrvá…

Myslel si prostě, že magistra navštíví a prášky mu předvede. Ale cestou na Maltézské náměstí od návštěvy

upustil. Musel napřed vědět, jaký byl Palzrův vztah k ní

a co ho k nim vlastně táhlo. A kdo Palzra dobře znal…

Soňa, jedině ona, ačkoli si nebyl jistý, jestli se stále ještě

stýkají.

Po krátkém váhání se vrátil na Malostranské a vstoupil do

telefonní budky pod podloubím, ale vtom zjistil, že už

nemá padesátihaléř. Trapák… naštvalo ho to.

Vyšel z budky a upřel oči na proti jdoucí paní, jestli by mu

nemohla vytáhnout trn z paty, ale neodhodlal se ji oslovit,

což ho opět naštvalo.

Za minutu stál na refýži tramvaje a jakmile přijela dvanáctka, vstoupil do ní a u ministerstva přestoupil na

trojku.

Stál na plošině opřen o kolo, v duši měl jaksi temno

a pod rukou, kterou měl v kapse, cítil papírovou krabičku.

První, koho si všiml na zahradě vily, byly Soniny děti,

okamžitě se přihnaly k vrátkům a otevřely mu jako starému známému. S oběma dětmi, každé z jedné strany, se

objevil před Soňou a cítil se nesvůj jako člověk, který

odešel příliš nedávno, aby se mohl zase objevit. Ale přivítala ho srdečně, zavolala i manžela, který právě seděl

v pracovně, a dokonce od té doby nezapomněl, že si tykají.

Za další chvíli seděl Horác v jejich krásném obýváku

v křesle, před sebou měl šálek kávy a kouřil dobrou

cigaretu. Na koleně mu seděl malý Zbynda a děvčátko se

k němu tisklo ze strany, přineslo si k němu židli. Sakra

složité, aby se Soni něco zeptal. Ostatně, uvědomoval si,

že nesmí porušit úmluvu se Štěpou, nesmí ji nabláznit

Hovořilo se sem a tam, až najednou o tom začla Soňa sama,

a před dětmi.

„Představte si, Horáci… Štěpa se dozvěděl, že Zarembová

měla přesně ty příznaky, jako kdyby se otrávila.”

„Soňo, prosím tě,” Štěpa se podíval vážně na ni a pohledem ukázal na děti. Na Horáce se usmál provinile…

přirozeně, nevydržel to a řekl o tom manželce. „Zbyndo…

Evičko… jděte na zahradu, slyšíte. Myslím, že to není

téma pro jejich uši,” poznamenal, když děti poslušně

odešly.

„Vždyť tomu nerozumějí,” řekla Soňa hystericky. „A vů-

bec… já bych o tom nic víc neřekla, co je na tom. Nechtěla

jsem o tom mluvit, opravdu.”

„Tak proč o tom pořád začínáš,” řekl Štěpa mírně.

„Já? Ty přece. Namluvil ses do mě, že mě z toho bolela

hlava.”

„Namluvil jsem se do tebe? Požitek jsem z toho neměl,

ujišťuju tě.”

„Tak proč jsi do mě hučel, když jsem ti stokrát přiznala,

žes měl pravdu, ona je blázen… já si taky myslím, že ji

zabila!” ozvala se Soňa.

„Neblázni… Prosím tě, Horáci… nechceš jít se mnou na

moment ke mně? Soňu to zbytečně rozčiluje.”

„Soňo… vy se mýlíte,” řekl Horác. „Ty prášky patřily

Zarembové a ne jí, jedna paní je v bytě našla. Někdo

chtěl otrávit Zarembovou a ne tu…” uvědomil si, že o žádných prášcích až dosud nebyla řeč, ale Soňa zesinala, jako

by se jí udělalo špatně. Štěpa k ní přistoupil a vzal ji jemně

za rameno, ale vymkla se mu.

„Co to povídáte?”

„Podívejte se, já jsem na to přišel z toho, že paní Kedro-

ňová si jeden prášek rozpůlila a použila k tomu nůž. Ale

nešlo o její lék, už chápete? Jsou to prášky… staré prášky,

ty velké oplatky, které měla Zarembová. Určitě. Na ška-tulce je její jméno.”

„To oude nějaká fantazie,” řekl Kulhánek klidně. „Moment, Horáci. Vy si to jenom myslíte, nebo to zjistila

Bezpečnost?”

„Já si to myslím.”

„Dejte pokoj, člověče, kdo by chtěl oddělat nemocnou

ženskou. To se mi nějak nezdá.”

„Přijde na to, kdy se to stalo. Ten prášek tam nepřišel

včera, ani před měsícem. To mohlo být dřív.”

„Dobrá, mají už ty prášky?”

„Mám je já.”

„A jsou závadné?”

„Ten kousek asi bude, ale já nejsem chemik.”

Jednal pod dojmem náhlého impulsu (a byl to dost šílený

nápad. Blesklo mu totiž hlavou, že ta krabička je stará půl

roku). Vyndal škatulku na stůl, otevřel ji a vytáhl onu

„hašlerku”. Zachytil přitom Sonin pohled, plný hrůzy,

kterým se dívala ne na něho, ale na Štěpu.

„Tak vy si myslíte, že s tím něco je ?” řekl profesor klidně.

„To je, co si myslím. Už kvůli tomu, že…”

A vtom udělal Kulhánek bleskový pohyb, hmátl po tom

papírku, rozbalil jej a hodil si ten kousek prášku do úst.

Soňa vykřikla. Horác také málem vykřikl, tím spíše, že si

stačil všimnout, že Kulhánek to jen markýroval, muselo

mu to zůstat v ruce a ted to měl asi v rukávě. Silně

polkl… bylo vidět, jak se mu pohnul ohryzek. Ta holka

byla jak bez sebe, a najednou se mu vrhla kolem krku.

„Stěpo. Proboha… musíš do nemocnice, rychle, slyšíš?”

„Přestaň, no, uklidni se,” řekl tónem muže, který právě

riskoval život. „Přestaň… Tak se mi zdá, že mě budeš

muset, Horáci, předvést na Bezpečnost místo doličného

předmětu. Pokud budu zítra tou dobou ještě naživu.”

„Doufám, že budete,” řekl Horác sevřeně.

Měl pocit, že sní… Bylo to vytahováctví, samozřejmě,

a vytahováctví před ženou je normální. Ale tady nešlo jen

o to… Cítil, že ji tím Štěpa o něčem přesvědčuje, sehrál

divadýlko kvůli ní, jasně, ona se měla přesvědčit, že on

tomu nevěří. Ve skutečnosti mu jeho reakce vyrazila

dech. Ta holka si počínala jako smyslů zbavená, tahala

Štěpu za šaty, vypadala fakt na to, že se mu sveze k nohám

a bude ho na kolenou prosit.

„Budte klidná,” vyhrkl bez rozmyslu. „Budte bez obav,

paní Soňo… ten prášek byl nezávadný. Sám jsem to vyzkoušel.”

„Tak? To je jiná,” řekl Kulhánek o stupeň chladněji.

„Ochutnával jste z toho?”

„Ano, ze všech.”

„Vtip, co? Poslyšte, dejte mi to laskavě…” Horác mezitím zastrčil krabičku ao kapsy kalhot. „Mám známého

lékárníka, který by vám to bezpečně zjistil.”

„To je zbytečný… dám jim to zítra na Bezpečnost.”

„Myslíte, že to má cenu ?”

„Nevím, ale v jednom prášku arzenik byl, určitě. Je na to

svědek, že se ta půlka prášku našla, a druhou půlku si

295

vsala pani Kedroňová. Ta půlka je sice ztracená, ale…”

„V tom případě jsou to řeči, příteli. Soňo, já naprosto nevěřím, že by šlo o Zarembovou, a myslím, že jsem to

dokázal.”

„Tak proč jste to nespolkl,” řekl Horác prostě. Chtěl své

tvrzení nějak vylehčit, dodat k tomu něco, ale udělal bezmocné gesto. Podíval se přitom na Soňu. Ta holka stála

proti Štěpánovi, držela si ruku na ústech a její obličej měl

výraz úplného zděšení. Horác od ní vlastně čekal zcela

jinou reakci, jak by reagovala každá, kterou by ten její

zbytečně postrašil. Zlobila by se… Ale Soňu to úplně

poděsilo, začala se třást.

„Soňo,” ozval se Kulhánek chlácholivě, „Soňo, no

tak…”

„Ježíšmarjá… ty lžeš. Vždycky jsi byl prolhaný. Nic mi

neříkej… Ty se mi hnusíš.”

„Soňo,” ozval se mírně tónem krotitele, který hypnotizuje

útočné zvíře. „Podívej se mi do očí.”

Šel k ní, otočil si ji k sobě, ale vytrhla se mu, utekla z pokoje, a za chvíli zaslechli otočení klíče. (Utekla na záchod,

neí>o do koupelny ? K dětem sotva).

„Já jsem vám to přece povídal, že je na huntě s nervy,”

prohodil Kulhánek nucené, ale přitom se na sebe nepodívali. Za okamžik vyšel za ní a Horác zaslechl, že klepá

na dveře koupelny (přece to byla koupelna, jak se pamatoval) a tichým hlasem jí domlouvá.

Zapálil si cigaretu, čekal. Jedno bylo jisté, že Soňa něco

věděla. (Ale bylo to šílenství, bylo to absurdní. A přece na

vlastní oči viděl, jak ten chlap zareagoval… skočil mu na

špek, fakt… a čeno se bál, jedině jí. A to v momentě, jak

začalo jít o Zarembovou.)

Vtom Kulhánek vešel do pokoje jakoby nic. „Tak už je to

v pořádku,” prohodil. „Zapomněla si vzít dneska seduxen. To mívá vždycky, když zapomene. No, už jsem jí

ho dal a šla si lehnout.”

Horác ovšem věděl, že Soňa vůbec neotevřela, alespoň ne-zaslechl, že by byla vyšla z koupelny. V duchu se připravoval, že by mohlo dojít ke slovnímu konfliktu, ale Kulhánek převedl řeč… hodil mu několik frází, a Horác odpověděl stejným způsobem.

„No… zas k nám někdy musíte přijít,” pravil Kulhánek

klidně, „ale až jí bude docela dobře. Možná že jsem udělal

chybu, že jsem jí tuhle pozval hosty, bylo to pro ni namá-

havé. Jestli už chcete jít, mám ještě cestu do města, chcete

se svézt?”

Přikývl, bylo společensky nemožné, aby tu se Soňou zůstal

sám. Ještě pokuřoval, když se šel Kulhánek připravit.

Využil toho a rozběhl se chodbou ke dveřím koupelny.

„Na shledanou,” ozval se nahlas, když našel ony dveře.

Nic se neozvalo, ale byl si jistý, že ho Soňa slyší. „Paní

Soňo… já s vámi musím mluvit. Slyšíte mě? Kde bych

vás mohl zastihnout? Ne doma… ? Nemáte někam cestu?

Třeba zítra dopoledne?”

„Já jdu do střediska… s dětmi,” zaslechl její hlas.

„Já tam budu. V deset.”

Nahlas pozdravil a vrátil se jakoby nic do haly. Uviděl tu

Kulhánka, který už byl připraven a čekal na něho, ale ještě

si oblékal svůj kožeňák.

„Tak pojdme.”

Vyšli spolu z vily. Na zahradě se k nim přihnaly obě děti,

chytily Horáce za ruce, děvčátko se ho nechtělo pustit.

„Tak už běž,” řekl jejich otec.

Zašel do garáže pro vůz, napřed otevřel vrata a za chvíli

vyjel s opiem na ulici. Vystoupil ještě z vozu, aby zavřel

vrata zahrady. Potom nasedl, otevřel dvířka a Horác se

usadil vedle něho.

„Tá jedu na Václavák. Odkud vy to máte nejblíž… ?” řekl

Kulhánek.

„Mně je to jedno. Když mě hodíte někam ke středu, budu

rád.”

„Vlastně si tykáme,” pravil.

„To je fakt. Zapomněl jsem na to, promiň.”

To bylo poslední, co spolu promluvili.

*

Dva dni potom, co se probral z bezvědomí, přišel k němu

do nemocnice kapitán, a ze začátku poněkud okolkoval

a pozorně se na něho díval, jestli bude Horác s to vydržet

onu povolenou čtvrthodinu hovoru. Vašátko měl v ruce

hodinky a díval se, jak ubíhají drahé minuty.

„Tak mi to sakra řekněte,” zašeptal Horác (který se sice

pamatoval na leccos, ale od onoho momentu, kdy se

schoulil na sedadle do klubíčka a zakryl si rukama hlavu,

si nepamatoval prakticky nic. Bylo to v okamžiku, kdy se

někomu vyhýbali, ale to dítě bylo prakticky přes, čertví,

co se stalo, Kulhánek nezvládl řízení či co, ale najednou

letěli vpravo do zdi a Horác měl taktak čas se skrčit

s hlavou mezi koleny, a pak to přišlo. Probudil se až tady

a bylo mu sakra, užil si. Sotva mohl promluvit, zeptal se,

jak to stojí s Kulhánkem. Sestra mu odpověděla, že vyvázl

skoro bez zranění, jen s otřesem mozku, naštěstí měl prý

bezpečnostní volant. Kdežto o něm pronesla, že ie to

zázrak, protože všichni říkali, že na jeho straně byl vůz

úplně promáčklý, takže nikdo nevěřil, že ho z toho vytáhnou živého. No… to bylo vše. A nyní byl docela rád,

že Vašátka zase vidí, jen mu šlo na nervy, že s ním tak

divně mluví).

„Co vám mám říci, Horáci… Já totiž nevím, abyste se ne-vzrušoval,” řekl Vašátko bručivě. Seděl na židli u postele

a střídavě hleděl na jeho tvář a na hodinky.

„Vždyť je to všecko fuk,” zamumlal.

„No, myslel jsem si jenom, že by vás zajímalo, že jsme

objevili původ těch prášků.”

„Jak to.”

„Těch prášků, co jste měl u sebe.” Vašátko odkašlal.

„Našla se u vás nějaká krabička, rozumíte.”

„Z toho jste nemohli nic vykoukat,” řekl Horác slabě.

„Jsou to prášky Zarembové… co je měla u sebe jedna

paní z domu.”

„To už víme, člověče,” pravil kapitán měkce.

„Ale ta zbylá půlka… je stejně v tahu. Divím se, že jste

za tím šli. Copak na nich něco bylo ?”

„Byla na nich vaše krev,” řekl kapitán. „Ale, hm…, dá se

předpokládat, že nemáte v krvi obsažen arzenik. Za

tohoto předpokladu bylo zvláštní, že reakce na arzenik

byla kladná. Víte, bylo to značně prosáklé, ale dalo se

poznat, co to bylo původně. Měl jsem ovšem štěstí, že

jsem o vás dostal okamžitě zprávu, a hned jsem si řek, že

ty prášky asi neberete vy. Zkusil jsem je dát prozkoumat

a laboratoř mi zjistila přítomnost arzeniku. Už chápete ?”

Horác přikývl očima. Nějak ho začaly pálit.

„To znamená, že jste měl pravdu s tou vraždou. Nepatrné

množství arzeniku se patrně vysypalo do krabičky, ale

stačilo, abychom opravili… původní názor. Inu, tak jsem

si znova vyslechl některé svědky a přišel jsem na to, co vy

už asi víte. V tom smyslu… osobně jste se o mě zasloužil.”

Horác zavrtěl hlavou.

„Je to sakra divné, ale o tom si pohovoříme jindy. Já bych

rád od vás slyšel něco o maléru, že prý to strhl, když se

vyhýbal dítěti, co mu skočilo pod vůz, je to pravda?”

Horác chtěl pokrčit rameny, ale to nešlo, jen se na Va-

šátka usmál.

„Mně se to sakra nelíbí. On tím štrejchnul o zed tak

nějak zatraceně šikovně… sám má ve voze sklápěcí volant

a oblečený byl jako hráč rugby,” řekl kapitán s jakýmsi

temným přízvukem. „A neměl brýle. Opilý nebyl a na

toho haranta už má svědka. Bude záležet na tom, co vy…

Jaký vy jste měl dojem?”

Horác se na něho podíval s úžasem. Absolutně mu nepřišlo na mysl, že by ho mohl Vašátko podezřívat, když

1 on sám — přes to všechno měl pocit, že to snad není

možné…

„Já na něho totiž dostal ve věci Zarembové udání,” řekl

kapitán suše. „Ještě než se to stalo s vámi — a tedy, ještě

než jsme objevili, oč tu šlo. Přišla k nám nějaká cizinka…

Francouzka, a já se vám přiznám, že na to nejsme běžně

zařízeni. Vykládala nám něco zmateného, že prý jí profesor Kulhánek řekl v Tokiu, že v Praze otrávil nějakou

ženskou, která ho dohnala k šílenství a štvala na něho jeho

ženu. Zcela otevřeně nám přiznala, že s ním měla v Tokiu

poměr.”

„To je neuvěřitelný… Nebyla tak trochu… trochu…”

„Ano, tělesně postižená. Nic nám nepodepsala, a když

jsme si ji včera zavolali znova, všechno odvolala. 2e prý

si všechno vymyslela, protože se s ní chtěl rozejít.”

Kapitán odkašlal.

„Kde jsou…?”

„Kulhánkovi? Odjeli spolu někam na dovolenou. Horáci,

řekněte mi upřímně… jde tady o vaše známé. Co v tom

sakra je ? Měl ten chlap něco proti vám ?”

„Asi jo. Dal jsem si totiž rande se Soňou.”

„Rande s jeho manželkou? Z osobních důvodů?”

„Vlastně ne. To bylo tak…,” a Horác mu vylíčil, seč byl,

onu zvláštní scénu. „Víte… on si myslel, že je v tom

arzenik, a dělal, že ho spolk. Já ho přinutil, aby se před ní

blamoval, ale v zásadě je to směšný.”

„Mně se ani tak nezdá. Spíš bych řekl, že to sehrál kvůli

ní,” řekl kapitán s nějakým divným přízvukem.

„To je fakt. Soňa ho určitě podezřívala, to vím,” řekl

Horác klidně. „Hned jak jsem vyvalil, že šlo o Zarembovou. Směšný je, že se v zásadě neměl čeho bát. Nevěřím,

že by mi něco řekla. Jí se bát nemusel.”

„To je u žen vždycky otázka. Poslyšte, Horáci, jestli na

tom něco je, dal bych pět let života, abych mu dokázal

úmysl, ve vašem případě. S těmi prášky to bude horší.

Doktorka na ně vystavila recept loni v polovině října.

Já si to vysvětluju, že ta žena je brala výjimečně, jen při

krutých bolestech, po vánocích šla na operaci, potom prý

dostávala injekce a přestala je brát. Prášek s arzenikem se

musel mezi ně dostat patrně před její první operací.

Pravda, Zimová se pamatuje na vůz Kulhánkových,

Kulhánek se tam pro manželku někdy zastavil, ale to je

všechno. Máme tu naprostou absenci motivu. Rozumíte?

Chápete, že by se tomu každý vysmál? Odborník, vzdě-

laný člověk… a ta negramotná, bláznivá ženská.”

„To je mi jasné. Nemá to cenu. Já jsem si také nedělal

iluze, že by mělo.” Podíval se na něho známým způsobem

a zašklebil se. „Aspoň jsem ho vyděsil, na každý pád,

1 když je pojištěnej.”

„Já se přičiním, aby mu to selhání řízení přišlo sakra

draho.”

„To není vaše kompetence.”

„Copak toho chcete nechat, Horáci…? Nemáte možnost

ji nějak přimět, aby řekla, co ví? Vy už s ní nebudete

mluvit?”

Horác se na něho podíval pohledem, kterému Vašátko

dobře nerozuměl.

„Nač to… když od něho nepůjde,” pronesl. „Ona od něho

nepůjde nikdy.”

„Kvůli dětem?”

„To jsem ani nemyslel.”

Vašátko se podíval na hodinky, čtvrthodina uplynula,

a z hodinek pohlédl na přítele.

„Abych šel, sakra. No… na viděnou, a budte brzy zdráv.”

Povstal, dotkl se jeho ruky a šel ke dveřím. Pohled,

kterým se na něho podíval od dveří, znamenal, že mu to

kapitán do smrti nezapomene.

*

„To jste vy… no já čekal, že se ukážete,” řekl magistr,

když Horácovi otvíral. Od události uplynuly více než tři

neděle a Horác byl propuštěn domů. Jeho první cesta

hned jprvní večer pochopitelně vedla za Palzrem. Horác

byl o sobě přesvědčen, že až na různé náplastě a fáč na ruce

na něm není zhola nic zvláštního. Divné, jak ho pohled

na masitý, bledý obličej starého známého rozrušil. Zdálo

se, že je to vzájemné, ačkoli se Palzer choval dokonale

společensky a za chvíli seděli v jeho budoáru u sklenky

vína a oba kouřili.

„Jak se vám daří?” řekl Palzer.

„Docela fajn… už to jde. Měl jsem takovou smůlu…

měli jsme s Kulhánkem bouračku. To nic, už je to dobrý.

Jak se máte vy?”

„Děkuju, musí to stačit. Člověk v mém věku nesmí mít

nároky. Poslyšte, víte že Zarembová umřela?”

„Nevím.”

„Po operaci hrtanu. Prý docela tiše… přišli k ní a zjistili,

že je mrtvá. No to se dalo čekat, aspoň si ušetřila trápení.

Co vy…?”

„Jen mě napadlo, že už ji neuvidím,” řekl prostě.

„Taktéž mě. Byla to zvláštní ženská, obyčejná i neobyčejná. Přiznám se, že jsem ji měl rád, ačkoli jsem na to

nikdy nevěřil.”

„Skutečně ne?”

„Jak se to vezme. Ono je leccos nevysvětlitelného. Byla

velmi citlivá…”

„Poslyšte, pane Palzer.” Horác odkašlal. „Jak to vypadá

se Soňou?”

„Oni odjeli někam do jižních Čech. Bez dětí, tuším.”

„Pane magistře.” Horáce k tomu přiměl jakýsi zvláštní

dojem, který z něho měl od okamžiku, co se opět uviděli.

„Pane magistře, vy se přece se Soňou důvěrně znáte.

Musíte vědět, že tam není všechno v pořádku.”

Magistr na něho hleděl s jakýmsi přísným smutkem.

„Můžete mi to říct?”

„Musím vám to říct,” řekl po krátké pauze. „Dnes…

když jsem dostal tu zprávu, tak mně nějak přišlo, že vám

to musím říct. Ale jen vám a zcela důvěrně. Mýlím se, když

řeknu, že o tom už asi něco víte… co se tam stalo?”

„Snad… něco si o tom myslím.”

„Já jsem tušil, oč tu mohlo jít, už když jsme spolu mluvili

naposledy. Rozumíte, jen jsem tušil, co se mohlo stát,

a pak jsem si to vyčítal… že k tomu neštěstí došlo mou

vinou.”

„Neštěstí… ?” zamumlal Horác.

„Pak to tedy víte,” řekl magistr.

„Ale jak to, vaší vinou?”

„Došlo k tomu mou vinou, že já jsem ji seznámil s Reginou, a to už loni zjara,” pravil klidně. „Udělal jsem to

záměrně, protože jsem doufal, že mi to seznámení po-může… dostat Soňu z jeho vlivu. Víte, jeho vliv na ni

jsem pokládal za špatný… ačkoli jsem to byl já, kdo tomu

sňatku napomáhal. Ale zmýlil jsem se… a pak jsem se ji

marně snažil přemluvit, aby ho opustila.”

Horác ho nepřerušoval. Hleděl na jeho tlustý obličej

s váčky pod očima a slyšel, jak Palzer namáhavě dýchá,

asi srdce.

„Když povídám špatný vliv, myslím skutečně špatný. Já

jsem starý cynik a leccos mi nevadí, ale on ji zotročil…

deset let jsem se musel dívat, jak s ni špatně nakládá. Čas

od času se mi svěřila a pak toho vždycky litovala.”

„V jakém smyslu.”

„O tom bych se raději nešířil. Je nadaný, ale morálně

insánni,” řekl Palzer. „Přesvědčil ji o tom, že je vlastně

ukrutně prudérní… V obdobích, kdy se k ní vracel, byl

jeho vliv na ni téměř absolutní. Dělal si s ní, co chtěl…

podléhala mu úplně.cc

„Přesto na ní asi silně lpí, myslím,” řekl Horác.

„Patrně. Rozumíte, Soňa bývala jako dítě bigotní. Tehdy

byla velmi rozervaná. Já pokládal každý vliv za zdravější

než jeho — a nezmýlil jsem se, Zarembová na ni silně zapůsobila. Ale on na to zareagoval krajně negativně… až

hystericky. Zejména proto, že se mu Soňa postavila, snad

poprvé za celé jejich manželství. Skutečně… začal jsem se

obávat, že by tam mohlo dojít k neštěstí.”

„Kdy to bylo?”

„Na podzim. Vy přece tušíte, jak to skončilo.”

Palzer udělal bezmocný pohyb rukama.

„Skončilo to tím… že… přece ten prášek—”

„Jak to víte?”

„Řekla mi to,” ozval se hluše. „Soňa… po té vaší havárce

tady byla a svěřila se mi s tím, že ví, že to udělal její muž.

Dokonce se pamatovala, jak jednou pomáhala Zarembové

na záchod, on zůstal na chvíli sám v místnosti a ještě se

divila, proč si prohlíží její medikamenty. Od té aoby…

víte odkdy, ji pokaždé vyprovázel, když šla za Reginou,

a neměl námitky, když ji navštěvovala. To se stalo před

vánoci… krátce než odcestoval. Ale ona nezná… ten

důvod.”

„To je šílenství. Proč myslíte, že to udělal.”

„Protože páchl,” pravil zvláštním hlasem.

„To je nesmysl,” řekl Horác rychle.

„Ano. Vy si na to nevzpomínáte? Tehdy… když jsem vás

tam zaved… Poslouchejte, vy se nepamatujete, co se dělo ?”

„To jsem byl přece já,” řekl Horác a potřásl hlavou. Měl

dojem, že je snad magistr senilní, že mu to vynechalo. „To

bylo jinak. Nejsem přece blázen. Vy jste mě…”

„Ovšem, to jsem udělal.”

„Sakra, já vím svoje,” zamumlal. „Vy o mně totiž leccos

nevíte.”

„Ale věděl jsem, že vy byste to nevzal tak ve zlém. Chá-

pete už? Uvážil jsem, že vy to snesete, kdežto on… pochopte, člověče, měla s ním už tak doma peklo. Kvůli

tomu jsem upozornil i Kedroňovou… snažil jsem se před-stírat, že to platí na vás. Ale on nebyl tak hloupý… Vy mi

nevěříte. Člověče, vždyť já ho chtěl tou návštěvou…

usmířit. Chtěl jsem mu dokázat, že na ní nic není. Proto

jsem ho vytáh s sebou. Nemoh jsem tušit, k čemu tam

dojde. V tom momentě jsem věděl, že je zle. Bál jsem se,

jak to projde Soně, víte. Ale prošlo to hladce. Tak hladce,

že mě to uklidnilo.”

Horác se na něho podíval a zavrtěl hlavou.

„A dokonce jsem se jeden moment zasmál. V prosinci

totiž navštívil psychiatra, rovněž mého známého. Můj

kamarád o tom přede mnou zažertoval… Tedy, neřek mi

výslovně, oč jde, ale usmíval se tomu, že prý tyto halucinózy napadají spíš ženy v klimakteriu, tedy halucinózy

osobního zápachu.”

„To je absurdní.” Zvedl k němu oči. „Proč jí páchl zrovna

on? Prosím vás, nějaký drobný se ženskýma, co to je…

to je směšný. Proč jí měl páchnout on a ne někdo jinej ?

Já mám na triku něco horšího, chcete-li vědět. Tomu nevěřím.”

„A tvrdím já, že to bylo shůry, ty její vůně?” řekl magistr

pomalu. „Třeba jí prostě nebyl sympatický. Ale že jí

pách, to je jistá věc.”

„Tak proč nad tím nemávl rukou, proč mu z toho ruplo

v bedně,” řekl Horác.

„Vím já?” ale po dlouhé pauze dodal: „Já o tom dost

přemýšlel… ale zůstává to stejně nejasné. Měl z ní

strach, to je jisté. Poslyšte, on musel něco mít… muselo

tu něco být… něco černého, nějaká skvrna. Nemyslím ted

ty věci, s kterými se netajil. Myslím něco, s čím se tajil.

Kdyby byla Zarembová spáchala sebevraždu, chápete,

sebevražda je hřích… bylo by to otřáslo její pověstí.”

„Myslíte, že měl strach, že by něco řekla Soně ?”

„Jak už jsem řek, je to jen domněnka. Ale dokázal, že se jí

bojí… toho ubožáka. Osobně jsem přesvědčen, že se zmý-

lil a že se neměl čeho bát. Soňa si ovšem vzpomněla, že se

s ním tehdy stala změna… ale nač o tom mluvit. Co jsem

vám svěřil, zůstane mezi námi.”

„Může se na ni spolehnout?”

„Nepochybujte o tom.”

„Myslíte skutečně?”

„Bože, když si žena myslí, že muž spáchal zločin… ze

strachu, aby ji neztratil, která to neomluví. Slíbila mi, že

přijde, ale už nepřišla. No… věřím, že už ji neuvidím.”

„2e už vás nenavštíví, pane magistře ?”

„Těžko. Jestli jejich manželství potrvá, pak už nikdy.

Rozhodně se toho nedožiju.”

Odmlčel se a jeho nehezká, směšná tvář dostala hluboce

oduševnělý, přísný výraz, a Horácovi bylo jasné, co je to

ža cit, jenž poutal toho starého muže k Soně.

„Viděl jsem ji vyrůstat,” zahučel po pauze. „Sám nemám

děti… byla dcera mého nejlepšího přítele… no, byl jsem jí

svědkem na svatbě… všechno jsem zkazil… a ted už

nemůžu nic, leda se modlit, a to nedovedu.”

Zatáhl z cigarety a chvíli mlčeli.

„Víte, mně je pořád divné, že to Zarembová nevěděla,”

ozval se Horác po chvíli. „Přitom prý měla tytéž kritické

příznaky, když se to Kedroňové stalo. Jak to, že to nevě-

děla předtím?”

„Quien sabe… vzpomeňte si, že i Buddha požil zkažené

maso. Kdo ví. Její schopnost v tom případě selhala.

Vždyť je to konec konců obyčejná ženská. Bála se operace,

bála se bolesti jako každý jiný člověk. Víte, dary shůry

jsou danajské. Ta ženská měla otřesný život a potrefilo ji

to víc než každého jiného. To si jen člověk myslí, že bůh

někoho obdaroval, aby ho šanoval. Na mou čest, mě

známost s ní v žádné víře neutvrdila… spíš naopak. Mně

to připadá spíš jako že byla na ní spáchána nemístná kru-tost. Ale vy už nemáte co pít. Dáte si ještě?”

„Dal bych si,” řekl Horác.

*

Dlužno dodat, že tím případ pro Vašátka neskončil a že se

jím dál zabýval. Vedly ho k tomu — ne přesně ty pocity,

které se daly předpokládat, jako že zločin nesmí zůstat bez

trestu, ale mnohem spíš jistý druh obav, plynoucí z jeho

znalosti lidské povahy. Vašátko měl prostě strach z dalších

možností toho člověka, který se podle něho svým činem

těžce psychicky narušil. Vašátkovi to signalizovalo —

pozor, ačkoli Kulhánek žil s manželkou ve shodě, po ně-

jaké době opět odcestoval a po návratu se věnoval mnoho-stranné činnosti. (Vašátkovy obavy se ukázaly během času

ne bezdůvodné. Ale to už se týkalo jiného případu.)

Jednomu ze spolupracovníků se tehdy Vašátko zmínil, že

to nebyla u něho intuice, ale informace. Nikdo totiž nevěděl, že příčinou některých jeho rozhodnutí a jeho intuice, kterou tehdy projevil, bylo to, že cosi věděl o okol-nostech smrti jediné Polky. Ale vyšetřování nedošlo ke

konci. Bylo přerušeno smrtí vyšetřovaného.