Patricia Moyes

Vražda podle módy

kapitola I.

„Tak to zas ne, ani mě nenapadne!“ křičel Patrik Walsh. „S tím já nechci nic mít. Je to nechutné. Je to odporné. Když uděláte z téhle příšery dvoustránku, dám výpověď. I když ji přetáhnete jen o kousek, můžete mi připravit propouštěcí papíry, a to myslím vážně.“ Patrik se jal dupat místností jako medvěd a pokoušel se vyrvat hrst vlasů z mohutné kštice, která věnčila jako obnošená beranice jeho velký červený obličej.

„Ale tady přece jde o novou linii a o novou délku, Patriku,“ řekla Margery Frenchová pevně. Odhrnula závojíček z černého slaměného klobouku, přidržela snímky v napřažené ruce a prohlížela si je přivřenýma očima. „Já to vidím jako úžasný efekt a jako pointu k Helenině článku. Uznávám, že to není líbivé –“

„Líbivé!“ Patrik přestal dupat a zvedl obrovité ruce k nebi. „Líbivé!“ zahromoval znovu. „Kdo říká, že chci líbivé obrázky? Já jen chci, aby to mělo aspoň nějaký tvar. Nebo toho snad chci příliš moc?“ Náhle ztlumil hlas do mazlivého irského šepotu. „Podívej se, Margery, miláčku, já vím, že jsi báječná ženská a naše šéfka – ale měj trochu slitování se svým nebohým grafikem. Já nemůžu udělat dvoustránku tady z toho… z toho knedlíku na chůdách.“ Nastalo tíživé ticho.

V sousední kanceláři se Tereza Mastersová znaveně usmála. „Tetička už zase řádí,“ poznamenala. „Ten člověk je opravdu nemožný. Počítám, že tu budeme do rána.“ Zapálila si cigaretu, sedla si na psací stůl a počala klátit pohlednýma nohama.

„Já tu určitě budu do rána,“ odpověděla Helena Pankhurstová suše. „To už je můj osud. Nezapomeň, že mně práce začíná, až když vám končí.“ Hlasitě se vysmrkala a nasadila si obrovské okuláry lemované imitací diamantů. „Nechtěla bys slézt z mého stolu? Sedíš mi na schválených podpiscích.“

Spojovací dveře mezi oběma kancelářemi se otevřely a precizní hlas řekl: „Slečno Mastersová, mohla byste na okamžik k paní šéfredaktorce?“

„Samozřejmě, slečno Fieldová,“ řekla Tereza. „Tak a vzhůru do boje!“ Dlouze zatáhla z cigarety a vešla do sousední kanceláře.

„Poslyš, Terezko,“ hlas Margery Frenchové zněl laskavě a klidně, bez sebemenší stopy napětí. „Patrikovi se nějak nelíbí ta Monnierova dvoustránka. Ráda bych slyšela, co ty o tom soudíš…“

Za Terezou se zavřely dveře. Helena Pankhurstová se podívala na hodinky. Bude půl jedenácté, a ještě není hotové ani jedno zrcadlo. Venku na osvětlené ulici portýr restaurace Oranžérie, maličký človíček pod obrovským černým deštníkem, mával na taxi; unavený muž v ošumělém hnědém svrchníku se chvěl zimou u koše s rychlenými růžovými poupaty. Vozovka se leskla v lednovém dešti jako černý atlas.

Půl dvanácté a celá dlouhá noc teprve čeká. Protější domy byly nad přízemím jednolitě temné, s výjimkou domu přímo proti Heleninu oknu. Tam v horním patře ještě svítilo světlo. Ostatní domy byly kdysi dávno přeměněny z rodinných sídel na kanceláře a poslední sekretářka už odešla domů brzy po šesté, schoulená proti větru a dešti. V celé ulici jen vysoký georgiánský dům, v němž sídlila redakce STYLU, dosud zářil světly a hořel činností. Neboť to byla noc, kdy se dávalo do tisku číslo s pařížskými kolekcemi: stávalo se dvakrát do roka, že se někteří členové redakce dřeli a hádali až do svítání, aby čtenáři po celé Anglii mohli v určený den vychutnávat snímky a módní pokyny z Paříže, jak jim je předkládal s veškerou autoritou nejluxusnější ze všech luxusních časopisů.

Zmínění čtenáři, vcelku neznalí věci, by se byli podivili té horečné činnosti, neboť do vyjití tohoto konkrétního čísla zbývaly ještě tři týdny. Nedovedli ocenit, jak to dovedla Helena, to nadlidské úsilí spojené se zdržením šestnácti stránek o čtrnáct dní proti normální uzávěrce. Sotva lze od nich očekávat, aby věděli, že skvělé fotografické reprodukce, dokonalé barevné štočky a elegantní sazba STYLU jsou výsledkem trpělivé práce, která v tomto výjimečném případě musela být drasticky stlačena do několika hodin. Je to jedna z ironií osudu v tomto podnikání, říkala si Helena, že nejdůležitější módní reportáže z celého roku se musí vždycky rodit v takovém nočním zmatku, kdy nezbývá čas cokoli opravit nebo si rozmyslet.

Ještě ten den odpoledne seděl tým STYLU v Paříži na nepohodlných zlacených židličkách a díval se na poslední přehlídku jarních kolekcí. Teprve v šest hodin sklapla naposledy závěrka fotoaparátu Michaela Healyho před éterickou postavou Veroniky Spenceové, roztančenou na nejvyšší plošině Eiffelovky v přísně tajném šifónovém modelu večerních šatů od Monniera. Teprve v devět vystoupili vyčerpaní Michael a Tereza v doprovodu výkonné a vždy klidné Rachel Fieldové, sekretářky šéfredaktorky STYLU, z letadla na londýnském letišti. Teprve v půl jedenácté se dosud vlhké Michaelovy snímky vynořily z temné komory fotografického oddělení STYLU a dostaly se do sousední kanceláře výtvarného redaktora Patrika Walshe.

A teď bylo půl dvanácté a v kanceláři šéfredaktorky zuřila hádka jako obvykle a jako obvykle napětí narůstalo a hlasy se zvyšovaly. Které snímky uveřejnit a jak je prezentovat? Co je největší šlágr? Které trendy nových kolekcí jsou skutečnými ukazateli budoucího módního směru a které jsou jen plácnutí do vody? Který z nových mladých tvůrců si zaslouží vyznamenání, aby mu byla věnována celá stránka STYLU? Tereza Mastersová, krásný, plavovlasý a pologramotný produkt nejlepších anglických soukromých škol, znala odpovědi na tyto otázky, neboť dovedla vycítit proud módy konečky svých štíhlých prstů, stejně jako malíř cítí barvu nebo sochař tvar a strukturu. Tereza odpovědi znala, ale nedovedla je souvisle formulovat. Patrik Walsh věděl, co udělá největší dojem na stránce. Margery Frenchová jako šéfredaktorka byla odpovědná za celkový výsledek. Diskuse potrvá celé hodiny.

Mezitím si mohla Helena jen sednout a čekat. Její funkce byla praktičtější. Předně, až dojdou hotová zrcadla, napíše k nim podpisky – a upraví je přesně tak, aby vyplnily místo, které pro ně Patrik vymezil – podle Tereziných načmáraných poznámek, které jí řeknou názory STYLU na význam Monnierovy nové siluety ‚Z‘ a na budoucnost roztřepaného lemu u sukní. Pak z údajů sepsaných a pečlivě naklepaných Rachel Fieldovou si Helena vytáhne informace, že model je původně proveden z látky od firmy Garigue nebo Rodier nebo Cumberlandských tkalcoven hedvábí a že bude k dostání od března u Harrodse nebo Debenhama. Nakonec musí zajistit, aby do sedmi ráno hysterický zmatek předešlé noci vyústil v čistě naklepané a pečlivě překontrolované podpisky, odpovídající jednotlivým zrcadlům a fotografiím, aby je poslíček mohl co nejrychleji dopravit do tiskárny. Byla to těžká noční dřina a Helena byla vděčná za to, že se to stává jen dvakrát do roka.

Helena se znovu vysmrkala a nalila si čaj z otlučené červené termosky, kterou si vždycky nosila do redakce na tuto noční šichtu. K své nelibosti zjistila, že v termosce je už jen půl koflíku čaje. Zvedla domácí telefon a vytočila číslo laboratoře.

„Haló,“ pronesl mrzutý hlas.

„Ernie, tady je Pankhurstová. Prosím tě, přijď si pro moji termosku a udělej mi trochu čerstvého čaje. A pospěš si.“

„Já tady mám zeslabovat jeden snímek…“

„Neodmlouvej,“ řekla Helena přísně a prudce zavěsila. Věděla, že má pověst semetriky, ale nic si z toho nedělala. Mělo to své výhody. A také dvě minuty nato se objevil ježatý a zakaboněný Ernie a odnesl termosku do svého kumbálu vedle laboratoře, kde byl elektrický vařič.

Helenu bolela hlava a trpce si v duchu stěžovala na smůlu, že musela ještě ke všemu dostat rýmu, jako by těch starostí nebylo dost. Cítila se daleko starší, než na svých čtyřiatřicet let a byla by si nejraději šla lehnout. Místo toho vypila jako obvykle půl koflíku čaje a jala se studovat Tereziny negramotné, ač barvité postřehy. „Klobouky jako polívkové talíře, vel. důl… barvy jako na bejčích zápasech… Přepych, jak si představuje služka na neděli… Ujde pro macaté slečinky, ale vlastně vykopávka… Náš starý dobrý Balenciaga – pytel, na spodku jako by ho okousal zahradníma nůžkama…“ Bylo to živé a pravdivé a Helena by to byla nejraději otiskla tak, jak to bylo. Ale to ovšem nešlo. Začala to překládat do „stylovštiny“. „Diskovité klobouky, ploché jako létající talíře… barevná kombinace mantilové černě a pikadorské červené, okořeněná leskem zlata… okouzlující pro odvážnou ženu… klasika v moderním provedení… štíhlé pouzdro s novou uličnickou příchutí…“ Helena se znovu vysmrkala a litovala, že si s sebou nevzala aspirin. Byla skoro půlnoc.

V sousední kanceláři klečeli Tereza a Patrik na fialovém koberci uprostřed změti fotografií a návrhů zrcadel.

„To se musí zvětšit!“ burácel Patrik. „Obrovsky zvětšit a vyhodit ten klobouk.“

„Ne,“ řekla Tereza. „Ne, vážně. Já ten klobouk nechci vyhodit.“

„Ale děvče drahé, jaký to má smysl?“

„Je to důležité,“ Tereza poněkud bezmocně rozhodila rukama. „Bez toho klobouku to nedává smysl. Letos je hlavní důraz na kloboucích.“

„Tak dobře,“ zlobil se Patrik. „Dejme tam ten klobouk. Jediný obrovský odporný klobouk přes obě stránky. Ať má ta dvoustránka šťávu. Tady ten obrázek sestřihneme…“

Dveře do Patrikovy výtvarné redakce se otevřely a vstoupil Michael Healy. Byl nesmírně vysoký a štíhlý a známý jako elegán. Teď však byl jen v košili, světlé vlasy měl rozcuchané a dlouhý obličej ztrhaný únavou. Lehkým kousavým hlasem řekl: „Já vím, že jsem jenom prachsprostý fotograf, ale mohli byste mi říct, co vy dva chcete provést s tímhle snímkem?“

Tereza rychle vzhlédla. „Jenom ho kapku sestřihneme, broučku, aby vynikl ten klobouk.“

„Celý vtip toho snímku,“ řekl Michael sžíravě, „je v tom, jak celá linie šatů je nesená k tomu klobouku a tím kloboukem. Jestli to chcete rozstříhat na malé kousíčky, tak mě pod to aspoň nepodpisujte.“

„Ale Michaeli,“ Margery Frenchová se opřela v otáčivém křesle za velkým psacím stolem. Černý slaměný klobouk ji začínal nepříjemně tlačit do spánků, ale nebyla by si ho za nic sundala, právě tak jako by se nesvlékla na veřej nosti. „Aby bylo jasno. Tereza považuje v této sezóně klobouky za velmi důležité.“

„A taky že jsou.“

„Michael má dojem, že ten snímek zničíme, když ho sestřihneme, a já s ním naprosto souhlasím.“

„Děkuji ti, Margery.“

„Tak tedy. Proč nedáte tomu Diorovi dvoustránku a nepokračujete tímhle snímkem tak, jak je, a nedáte proti němu ten klobouk přes celou stránku? Monniérův šifón můžete vyhodit.“

Chvíli všichni soustředěně mlčeli.

„Jak moc ti záleží na tom Monniérově sifónu, Terezo?“ Tereza zaváhala. „Ne nějak zoufale,“ řekla nakonec. „Říká to už ostatně Balmain. Klidně ho vyhoďte.“

„Margery, zlato, ty jsi geniální!“ Patrik vstal a zaburácel. „Donalde!“

Ze dveří výtvarného oddělení vykoukla hlava černovlasého mladého muže, jako když králík vystrčí hlavu z cylindru. „Seber všechny tyhle pitomé papíry a spal je, prokletý Skote,“ zvolal Patrik dokonale rozjařen a shrábl ze země balík zrcadel. „A pak nám zvětši toho Diora na modrák a nalepíme to…“

Patrik zmizel ve dveřích výtvarného oddělení. Margery Frenchová se usmála oním teplým mladistvým úsměvem, při němž lidé snadno zapomínali, že je jí téměř šedesát, že má skvělý mozek a že je ve svém oboru velice důležitá a vlivná osoba.

„Teď máme na takových deset minut pokoj,“ řekla Margery. „Myslím, že se půjdu trochu osvěžit do odpočívárny. Přijďte tam pro mě, slečno Fieldová, kdyby mě někdo potřeboval, než se vrátí pan Walsh.“ Vstala a stála tu zpříma, dokonale upravená do posledního vlásku svého modrého přelivu. „Doufám, že jsi poslal Ernesta domů, Michaeli. V laboratoři jste už snad skončili.“

„Odešel před deseti minutami, Marjorie.“

„To je dobře. Vypadá poslední dobou unavený.“ Marjorie se opět usmála, tentokrát však poněkud nuceně. Lehce se zapotácela a zachytila se rukou stolu. „Tak na shledanou za deset minut.“

Když se za Margery zavřely dveře, Michael Healy řekl:

„Prokrista, doufám, že jí nic není. Nepamatuju se, že by někdy –“

Tereza zívla a protáhla se. „Margery není nadčlověk, i když si to zřejmě spousta lidí myslí. Unaví se zrovna tak jako my všichni, jenže to nikdy nepřizná. Poslední dobou se náramně spoléhá na Helenu. Bohužel.“

Ticho, které následovalo, přerušilo úsečné zaklepání psacího stroje: vhodně upozornilo Terezu a Michaela, že nejsou sami. Bylo však zcela omluvitelné, že zapomněli, že v místnosti je ještě třetí osoba. Rachel Fieldová byla vzorem všeho, čím má osobní sekretářka být. Byla upravená, nenápadná, přesná, zdvořilá a fantasticky výkonná. Tereza věděla, že slečna Fieldová (jak jí vždycky říkala) má u mladších členů redakce pověst obávaného pedanta, ale sama osobně nikdy nic podobného nepozorovala. Slečna Fieldová prostě neexistovala, dokud ji člověk nepotřeboval. Tereze nikdy nepřišlo na mysl, že ji před drsnějšími rysy Racheliny povahy chrání jen její privilegované postavení hlavní módní redaktorky.

Pokud jde o Rachel, pohlížela na slečnu Mastersovou (jak jí vždycky říkala) s pečlivě utajenou nelibostí a podrážděním. To zas taková slečna Frenchová – to je někdo, pro koho je radost pracovat; laskavá – podle Rachel někdy až moc laskavá –, ale výkonná, rozhodná a s žádoucí úctou ke spisům a spořádanému kancelářskému systému. Ale slečna Mastersová… zkrátka… ztřeštěná a neodpovědná rozmazlená holka, jak ji v duchu charakterizovala Rachel. Rachel považovala od slečny Frenchové za nemístnou shovívavost, že jim ty jejich rozmary tak trpí. A teď ještě ke všemu slečna Mastersová a ten protiva Michael Healy tady začnou pomlouvat slečnu Frenchovou za jejími zády v její vlastní kanceláři… Rachel vztekle zabušila do psacího stroje svůj hlasitý, ač nevyslovený nesouhlas. Michael řekl: „Tak to bychom měli. Když tam chceš dát velký detail Paulettina klobouku, udělám novou kopii. Tahle je moc tmavá.“ Michael zvedl ze země zvětšeninu a důkladně si ji prohlížel. „Sakra, ta holka Veronika, jakpak se jmenuje, má báječný tvar lebky. S tou by se dalo ledacos dělat.“

„Ty určitě,“ podotkla Tereza s mírným úsměvem.

„Ne tak, jak to myslíš,“ řekl Michael, políbil ji na temeno platinově plavých vlasů a hvízdaje si vyšel z kanceláře. Ve výtvarném oddělení minul Patrika Walshe a Donalda MacKaye, oba v záplavě odstřižků rozstříhaných modráků a lepicí pásky.

„Doufám, že se mi tu vy dva chlapečkové moc nezamažete,“ řekl přísně.

„Jdi do háje,“ řekl Patrik.

„Drahá Tetičko, tam už jsem dávno,“ řekl Michael ležérně a vešel do tichého přítmí laboratoře, kde bylo jeho království. Bylo půl jedné.

***

Margery Frenchová ležela na pohovce v odpočívárně a bránila se pocitu, že je stará a unavená a nemocná. Po léta – po více let, než jí bylo příjemné si připomínat – přímo milovala tyhle noční šichty. Ještě loni byla schopna bez námahy utahat mladší členy redakce, a přesto se nazítří ráno zjevit usměvavá a klidná, připravená k další práci. Ta únava ji děsila víc, než byla ochotna si přiznat. Byla vděčná, že má Helenu a Terezu. Chudák Helena. Výborná hlava, skvělé pero, ale ani kapka smyslu pro módu. Samozřejmě, nestává se často, aby čich pro módu a řídicí schopnosti byly sloučeny v jedné osobě, jako tomu bylo u Margery Frenchové. Jako rozumná osoba bez přehnané domýšlivosti si toho byla vědoma. Nyní ji trápila otázka její nástupkyně. Margery byla moudrá a realisticky založená a věděla, že bude brzy muset do penze. Kdo nastoupí na její místo – Tereza nebo Helena? Když se to tak vezme, z Terezy nikdy nebude pořádná šéfredaktorka. Je nevýkonná, beztaktní, neodpovědná a spíš líná – a přesto má v sobě to, co STYL potřebuje. Tu jedinou vlastnost, bez níž by časopis zahynul. Helena byla přirozeným kandidátem, a Margery věděla, že správní rada je pro ni, ale přesto… Helena by nikdy instinktivně nepoznala, že jsou pro tuto sezónu klobouky důležité. Pravděpodobně by na sto procent propagovala roztřepený lem, který je zajisté efektní a zábavný, ale který Tereza ihned zavrhla jako pouhý fórek, hodný sice zmínky a jedné fotografie, ale nic víc. A pak tu bylo ještě něco. Margery věděla, že Helena má k časopisu skutečně poměr a že by ochotně a věrně pracovala i pod Tereziným vedením: ale věděla rovněž, že Tereza dala jasně najevo, že by odešla, kdyby se šéfredaktorkou stala Helena. Ne, musí to být Tereza, přes všechny její chyby. Margery zavřela oči a uvolnila svaly, jak jí to lékař doporučil. A tehdy si náhle uvědomila, že někde nedaleko někdo klepe na stroji.

V okamžiku se probrala. To přece není slečna Fieldová – její kancelář je odtud daleko. Klepání znělo ze sousední místnosti, z kanceláře Olwen Piperové. Margery podrážděně vstala z pohovky, nasadila si klobouk a vyšla na chodbu. Pod Olweninými dveřmi prosvítalo světlo. Margery dveře otevřela a vstoupila.

Olwen Piperová, redaktorka kulturní hlídky STYLU, byla podivný zjev. Na sobě měla neslušivě křiklavé oranžové večerní šaty a seděla u psacího stroje s obrovskými okuláry na nose a s nehezkým obličejem skloněným nad prací. Nohy v punčochách spočívaly plným chodidlem neelegantně na zemi vedle páru odkopnutých brokátových střevíčků a ledabyle pohozené bílé vlněné šály. Ani neslyšela, že se dveře otevřely, a když Margery řekla přísně „Olwen!“, nepřítomně se na ni podívala.

„Olwen,“ Margeryin černý klobouk se zachvěl. „Copak tady děláte tak pozdě v noci?“

Olwen upadla do rozpaků. „Promiňte, slečno Frenchová. Já jsem nechtěla…“

„Někteří z nás tady musí zůstat kvůli kolekcím,“ řekla Margery, „ale vy snad nemáte tolik moc práce, abyste musela chodit po půlnoci do redakce v takovém výstředním úboru?“

Olwen se začervenala. „Ne… to rozhodně ne. Já jenom… zkrátka… já jsem právě byla na premiéře Lucifera… To je totiž ta nová hra v Court Theatre –“

„Já vím.“

„Bylo to tak báječné…“ Olwen si sundala brýle. Bez nich byla mírně krátkozraká, což jí dodávalo sympaticky neurčitý výraz. Zapomněla na své rozpaky a zazářila nadšením. „Je to velký okamžik pro anglické divadlo, slečno Frenchová. Konečně se něco prolomilo a nastupuje celý nový směr. Musela jsem sem prostě přijít a napsat to, dokud to mám v hlavě…“

„Snad si nemyslíte, že to dostanete do březnového čísla?“

„Ne, to ne,“ Olwen to nijak nezkrušilo. „Ale chtěla jsem vás požádat o trochu víc místa v dubnovém čísle. Ráda bych, aby tam Michael zašel a vyfotografoval Johna Hartleyho v té ohromné masce z druhého jednání.“

„Dubnové číslo už je naplánované.“

„Ale slečno Frenchová. Já jsem po představení mluvila s Hartleym a on mi slíbil, že nám něco napíše o té hře z hlediska antibrechtovského herce. Víte, že až dosud nikdy nechtěl mluvit o vlastní práci. Noviny mu za to nabízely tisíce a –“

„To se vám povedlo, Olwen. Gratuluji.“ Margery se přinutila, aby její hlas zněl mile a přátelsky. „Určitě se v dubnovém čísle místo najde. Ale mela byste už jít domů, děvenko. Takhle se přetáhnete.“

„Ale kdepak. Já dělám ráda.“

Margery Frenchová se podívala na mladou vážnou tvář, na zoufale obnošené šaty – nyní zohavené skvrnou od inkoustu – a na poněkud hranaté nohy osvobozené od elegantních střevíčků. V bolestivém okamžiku pravdy poznala samu sebe, když se ve dvaadvaceti letech po úspěšném absolvování Cambridgeské university vrhla s veškerou vášní do věčné reality umění. Ze zrcadla na zadní stěně se jí nemilosrdně vysmíval vlastní obraz. Modrý přeliv, dokonalá elegance; nosí šněrovačku a v kanceláři klobouk na hlavě.

„Móda je také umění,“ řekla nahlas.

Olwen se zatvářila překvapeně. „Ale samozřejmě, slečno Frenchová,“ řekla zdvořile.

Margery si netroufala se usmát. „Dobrou noc, dítě,“ řekla. Rychlým krokem zamířila chodbou do své kanceláře.

***

Půl druhé. Z ovzduší vyprchalo napětí a zůstalo jen vyčerpání. Pomalu, nevrle, byla schválena poslední zrcadla a kopírovací rám byl cudně zahalen, Donald MacKay si otřel čelo a oblékl si sako. Patrik Walsh si zavdal zasloužený lok irské whisky z láhve, kterou diskrétně choval v nejdolejší zásuvce stolu, a tiše si pohvizdoval. Prožil báječný večer, plný velkolepých, bombastických a dobromyslných hádek, které tak miloval: a navíc ještě většinu z nich vyhrál.

Tereza Mastersová si napudrovala nos v odpočívárně. Michael Healy si učesal řídké světlé vlasy a s lítostí konstatoval, že mu karafiát v knoflíkové – dírce povadl. Margery Frenchová si upravila černý slaměný klobouk a požádala Rachel Fieldovou, aby jí zatelefonovala pro taxi. A pak s jistým provinilým pocitem zašla do Heleniny kanceláře.

Helena seděla u psacího stroje. Její stůl zmizel pod haldou papíru a zlámaných stránek. Tmavé vlasy měla neupravené a její špičatý, poměrně dlouhý nos svítil téměř stejně jasně jako umělé diamanty na obroučkách jejích brýlí.

„Opravdu tě tady nerada nechávám samotnou, Helenko,“ řekla Margery. „Neměla bych tady přece jen raději zůstat a pomoct ti?“

„Nedělej si starosti, Margery,“ řekla Helena oním suchým hlasem, který její sekretářky tak dobře znaly a jehož se bály. „Jakmile budete všichni pryč, můžu začít v klidu pracovat.“

Margery to přijala, jak to bylo míněno – nikoli jako hrubost, ale jako prosté konstatování. „Jak chceš,“ řekla. „Ale zítra si musíš vzít volno.“

„To nejde,“ řekla Helena. „Zítra je uzávěrka první dubnové formy.“

„Svedeme to i bez tebe.“

„Já bych u toho radši byla. Zaskočím si domů, vykoupu se a nasnídám a vrátím se sem.“

„No… uvidíš, jak ti bude ráno…“

„Dekuji ti, Margery. Dobrou noc.“

„Dobrou noc, Heleno.“

Margery se jaksi nerada vracela do své kanceláře. Helena zasunula do stroje nový list papíru a začala psát: „Žebrácká opera na vzestupu. Hadry a cáry zaplavily Paříž v jakési intelektuální maškarádě…“ Helena se zamračila, obrátila papír a začala znovu: „Paříž praví… jaru vstříc v hadrech a cárech. Uličníci a trhani hrdě pochodují kolekcemi v bouři divokých barev…“

V tom okamžiku se dostavil Godfrey Goring.

Godfrey Goring, vrchní ředitel a hlavní akcionář VYDAVATELSTVÍ STYL, S. S R. O., byl schopný a přívětivý muž kolem padesátky. Byl šedovlasý a distingovaný a vypadal přesně jako to, čím byl – prostě jako podnikatel. Před několika léty, v době, kdy se časopis octl ve finanční tísni, zajistil si vedoucí podíl na STYLU a bylo všeobecně známo, že vložil značnou částku svých vlastních peněz do jeho záchrany a že jej znovu pevně postavil na nohy. Goringův úspěch záležel zejména v jeho pravidle, že se zaměstnancům má nechat volná ruka. Věděl, že móda je velké podnikání, a jeho pýchou bylo, že najímá největší odborníky tohoto pomíjivého umění a že je nechává pracovat, jak chtějí. Trpěl jejich nálady a výbuchy temperamentu a povoloval uzdu jejich nejbláznivějším nápadům. Jejich úspěchy nebo neúspěchy měřil prostě výškou příjmů z reklamy, které plynuly vydavatelství od exkluzivních výrobců – těch, jejichž šaty se prodávají od dvaceti guineji výš. Jen když se zdálo, že v některém směru příjmy klesají, dovolil si pokud možno co nejdiskrétněji přednést svým redaktorům některé své návrhy.

Naštěstí to bylo málokdy třeba. Veřejný zájem o dobrý vkus a elegantní životní styl stále stoupal – a to právě bylo zboží, s nímž Goring obchodoval. Nicméně bez jeho laskavého a pevného vedení by časopis mohl lehce sklouznout zpět do nezdravé ekonomické situace, v níž ho našel. Ze všech jeho podřízených jediná Margery Frenchová si byla této skutečnosti vědoma. Jak Goring nejednou poznamenal, byla pro STYL největší kapitál. Měla solidní a skutečný smysl pro módu a přitom zároveň cosi, proč neváhal svěřit jí do rukou administrativní a finanční otázky vydavatelství, když před rokem odjel do Ameriky studovat zámořské metody tisku a časopisecké úpravy. Godfrey Goring choval k Margery velikou úctu a přátelství.

Stejně tak si vážil nezištného smyslu pro povinnost, který projevovali zaměstnanci STYLU při těch dlouhých nočních šichtách, a dnes večer pocítil upřímnou potřebu je nějak odměnit. Právě zakončil velice úspěšnou obchodní večeři v Oranžérii s Horacem Barrym, schopným majitelem firmy Barrimodes, jemuž s úspěchem prodal jistý počet barevných stránek v reklamní části příštího čísla.

Při kávě se k nim připojil Neville Knight, brilantní mladý návrhář (o němž se říkalo, že je pravděpodobným kandidátem do velké desítky), jehož módní salón, dílny a soukromý byt byly nad Oranžérií, v domě přímo naproti redakci STYLU.

O půlnoci se už chystali v restauraci zavírat a Godfrey navrhl svým oběma hostům, aby zajeli k němu domů na Brompton Square na skleničku na dobrou noc. Když vyšel na mokrý chodník, všiml si, že se v budově STYLU stále ještě svítí. Domovní dveře se otevřely a vyšel z nich Donald MacKay. Zachvěl se chladem a zvedl si límec nepromokavého pláště.

Goring ho ihned poznal a přešel za ním přes ulici. „Tak jak to jde?“ otázal se.

„Výborně, pane řediteli. Už jsme skoro hotovi – samozřejmě až na slečnu Pankhurstovou. Když se to tak vezme, šlo to celkem hladce,“ dodal ne zcela podle pravdy.

„To jsem rád. Tak – dobrou noc, MacKayi.“

Donald spěchal dál a Godfrey se vrátil k svému vozu. A tehdy dostal ten typicky nekonvenční a dobrodušný nápad, že pozve členy redakce, kteří tam ještě jsou, aby se připojili k němu a k jeho hostům. Velké skleněné domovní dveře za Donaldem zapadly, ale Goring měl vlastní klíč. Odemkl si a vyjel výtahem do čtvrtého patra.

Svůj příchod nemohl lépe načasovat. Margery, Tereza, Michael a Patrik byli všichni shromážděni v Margeryině kanceláři a slečna Fieldová hlásila neúspěch na pátém stanovišti taxi. Už si chtěli najmout auto z garáže, když se jim Godfrey zjevil jako Deus ex machina.

„Víte co, vy moje bando pracovitá,“ řekl, „zavezu vás všechny k sobě domů. Napijeme se šampaňského a pak vás Baker zase rozveze. A žádné odmlouvání.“

Rychle přeběhl očima po místnosti a počítal. Barry a Knight už odjeli napřed Knightovým vozem. To znamená mimo něho jeden, dva, tři, čtyři, pět lidí… pět?… Znovu přepočítal hlavy a zdrceně zjistil, že jako obvykle přehlédl slečnu Fieldovou.

„A ovšem, taky slečna Fieldová. Pojedete, viďte, slečno Fieldová? Já vím, co míváte s těmi kolekcemi práce. Jste naše neopěvovaná hrdinka.“

„Já nevím, pane řediteli, jste velmi laskav. Ale mela bych jít domů. A ostatně – přijela jsem sem rovnou z letiště. Mám tu ještě kufr a to by bylo –“

„A sakra!“ řekla Tereza nevybraně. „My s Michaelem taky. Úplně jsem na ně zapomněla. Jsou v laboratoři, viď, Michaeli?“

Godfrey Goring se zamračil. „Pochybuji, že mám dost místa pro lidi i kufry,“ řekl. „V kufru vozu mám plno košíků pro psy, které si moje žena objednala. Co kdybyste si ty kufry nechali tady a vyzvedli si je zítra? Ano, tak to bude nejlepší. Tak, a jdeme… vy taky, slečno Fieldová. Trvám na tom. Vážně na tom trvám.“

Pár minut nato se jich všech šest nacpalo, ne příliš pohodlně, do tmavošedého bentleye, který tiše předl před vchodem. Godfrey zařadil rychlost a plavně se rozjel po vlhké lesklé ulici – když si předtím získal nehynoucí vděčnost prodavače květin, od něhož odkoupil poslední tři svazky červených růží za nadsazenou cenu a věnoval je Margery, Tereze a Rachel.

V Oranžérii unavení číšníci zavírali okenice a počítali spropitné. Olwen Piperová ve své kanceláři se podívala na hodinky a stěží uvěřila, že jsou dvě hodiny deset. Vytáhla velký slovník, ověřila si přesný význam slov „neoterismus“ a „profulgentní“ a s uspokojením konstatovala, že obojího použila správně. Je to těžká práce pro divadelního kritika vydolovat slova, která jiní ještě příliš často nepoužili.

Na druhém konci chodby dopsala Helena Pankhurstová svůj úvodní sloupek k článku o kolekcích. Slyšela hlas Godfreye Goringa a byla z celé duše vděčná za to, že všichni odešli a že má konečně klid. Začala psát podpisek.

„Roger Leblanc od Monniera vezme chumel lilkového hedvábí (od Garigua), přidá třpyt drobných diamantů (od Cartiera ) a ušlehá ze všeho dohromady nadýchaný pěnový klobouk –“ Helena popotáhla, znovu se vysmrkala a náhle si uvědomila, že je jí hrozná zima, ačkoli ústřední topení funguje. Vedle psacího stolu byla elektrická kamínka a Helena vstala a zapnula je. Přitom o něco zakopla a k své nelibosti zjistila, že je to kufr – poněkud starší, ale z pěkné kůže –, na jehož víku byl vyražen zašlý zlacený monogram R. F. Jeden ze zámků povolil a z nacpaného kufru vyčuhoval cíp hedvábného papíru. Helena se pokusila zámek zavřít, ale podařilo se jí jen otevřít i druhý zámek. Víko odskočilo a několik předmětů vypadlo z kufru na zem. Zavazadlo bylo totiž příliš nacpané a Helena neměla ani čas ani chuť se zdržovat jeho zavíráním. Nechala je, jak bylo, a vrátila se k nadýchanému klobouku.

Po chvíli, když se zarazila uprostřed rozepsaného podpisku, aby si vymyslela další synonymum pro „bílý“, vzpomněla si Helena, že jí Ernie zapomněl přinést naplněnou termosku, a vypravila se pro ni do laboratoře. Když však vešla do temné předsíňky, její pozornost upoutaly dva kufry, které tu stály pod výlevkou. Jeden z nich byl z jemné vepřovice a byl označen monogramem „M. H.“. Druhý byl z bílé kůže s velkým růžovým štítkem, na němž bylo načmáráno „Tereza Mastersová, Hotel Crillon, Paříž“. Helena zaváhala. Tušila, že jeden z těch kufrů obsahuje něco, co nutně potřebuje. Rychle zkusila zámek u příslušného kufru. Kufr nebyl zamčen. Otevřela jej, našla, co chtěla, a kufr zase zavřela. Na termosku úplně zapomněla a zase se vrátila do své kanceláře.

Brzy potom uslyšela v chodbě kroky a ani ji příliš nepřekvapilo, když otevřenými dveřmi uviděla Olwen Piperovou, jak míří k výtahu.

Olwen na ni zavolala: „Dobrou noc, Heleno. Na shledanou ráno.“

Helena neodpověděla. Byla nyní pohroužena do Monnierových klamavě jednoduchých černých šatů ze směsi hedvábí a angorské vlny (od firmy Ascher), které přijdou do prodeje koncem března u Marshalla a Snellgrova. O něco později si nejasně uvědomila bzučení výtahu a v duchu zaregistrovala, že to patrně Olwen konečně jde domů.

O pár hodin později, když jí ještě zbývalo dopsat spoustu podpisků, zatoužila Helena po šálku čaje a konečně si došla pro termosku. Po cestě chodbou do laboratoře nepustila z ruky hrst papírů s poznámkami, které si znovu pročítala. Došla do kumbálu, kde termoska vskutku stála vedle elektrického vařiče, vzala ji a – stále pohroužena do poznámek – zanesla si ji do kanceláře a postavila na stůl. Nalila si plný koflík čaje.

Helena zamyšleně zasunula papír do stroje a začala psát podpisek. Na okamžik se zarazila, aby si rozmyslela nějaké slovo, a aniž zvedla oči od práce, natáhla pravou ruku po koflíku. Lačně se napila. Bylo půl páté.

Mladý poslíček z tiskárny Pictorial Printers začínal být netrpělivý. Bylo ohavné, temné, deštivé ráno, a už stál před budovou STYLU od sedmi hodin, jak měl přikázáno. Už bylo skoro čtvrt na osm a zasklené vstupní dveře zůstávaly pevně zamčeny a vstupní hala tmavá a pustá. Znovu zazvonil. Ne že by tam nikdo nebyl. Poslíček viděl, že se v jednom z oken ve čtvrtém patře svítí. To ho nejenom zlobilo, ale i udivovalo, protože takhle jezdil pro materiál do STYLU už dva roky a pokaždé to klapalo jako hodinky. A taky to klapat muselo. V podniku už čekali metéři, a byl by z toho pekelný kravál, kdyby se materiál opozdil. Však ho hlavní metér taky upozornil, že lhůta je do osmi hodin. Kdoví, jak to teď stihne, ještě k tomu v ranním návalu.

„Ta zatracená ženská nad tím asi usnula,“ bručel si pro sebe. Uvažoval, co by měl udělat. Věděl, že vrátný Alf přichází až pár minut před osmou, právě včas, aby vpustil šik štěbetavých uklízeček.

Poslíček nechal motorku stát u chodníku, ustoupil doprostřed ulice a pronikavě hvízdl. Přivolal tím pouze pozornost znuděného a zkřehlého strážníka, který k němu přátelsky přistoupil a řekl: „Tak copak se děje, kamaráde?“

„Mám tady vyzvednout spěšnou zásilku v sedm hodin a oni tam všichni usnuli.“

„Proto ještě nemusíte vzbudit celou ulici,“ pravil strážník přívětivě. „Víte co? Vzadu ve dvoře je telefonní budka. Zavolejte tam. To je probudí. Dohlídnu vám na motorku.“

„To je od vás prima. Děkuju.“

Mladík zmizel jako úhoř v mlhavé temnotě. Brzy nato uslyšel strážník z vnitřku domu vyzvánění telefonu. Zvonil nepřetržitě dvě minuty. Poslíček se vrátil s nepořízenou. „Asi tam nikdo není,“ řekl strážník.

„Musí tam bejt. Svítí se tam. A pak mám přece vyzvednout ten materiál –“

„Obávám se, že v tomhle vám nepomůžu, mladý muži,“ řekl strážník s upřímnou lítostí. „Budete muset počkat, až přijde někdo, kdo má klíč.“ Usmál se a pokračoval v pochůzce za zločinem.

Cekání bylo dlouhé. V půl osmé zatelefonoval poslíček do tiskárny a zamrzelo ho, když mu hlavní metér od plic vynadal. Jako kdyby to byla jeho vina… Za deset minut osm, když se ulice začala probouzet a protahovat a sbírat lahve s mlékem za dveřmi, dostavil se Alf, hubující na počasí a na revma.

„Jen klid,“ pravil povzbudivě. „Skočím se podívat, co se tam děje. Ty pojď dál a počkej v teple.“ Alf zarachotil klíčem a dveře se otevřely. Alf nastoupil do výtahu. „Za minutku jsem zpátky,“ řekl.

Ve skutečnosti přistál výtah v přízemí za půl druhé minuty. Alf z něho vyskočil jako králík z pasti, popelavý v tváři a celý roztřesený. Popadl poslíčka za rameno. „Honem! Policii! Doktora! Honem!“

„Ale co se stalo?“

„Slečna… slečna Pankhurstová… je to hrůza… já myslím, že je mrtvá…“

„Ale kde mám svoji obálku?“

„Čert vzal tvoji obálku!“ Alf už se poněkud vzpamatoval. „Zavolej strážníka, člověče! Říkám ti, že je mrtvá!“

kapitola II.

Hotel Crillon,

Paříž

V pondělí.

Milá tetičko Emmy,

jen pár řádků, abych ti řekla, jak obrovsky se tady mám, ale páni, jakživa jsem se tak nenadřela! Když si pomyslím, že jsem si představovala, že dělat manekýnku není nic víc, než někde postávat v báječných šatech! Skoro celý den jsem strávila na Eiffelovce (naštěstí nemám závrať) a rovnou odtamtud do ateliéru, kde byl hotový blázinec. Jsem tak utahaná, že se sotva držím na nohou.

Ale ta legrace! A ty šaty! To nemáš prostě ponětí.

Musím říct, že mám zvláštní štěstí, protože lidi ze STYLU jsou děsně prima. Slečna Mastersová není ani trošku přísná a Michael Healy je prostě ZLATO! Pamatuješ se, jak jsem měla strach, když jsem měla pro něho pracovat? A slečna Fieldová byla taky hrozně milá – je to taková ta dokonalá sekretářka a ze začátku jsem z ní měla jíšku, ale je to ohromný organizátor – bez ní bychom nikdy nebyli ty šaty ze salónů vyrazili, ona se někdy musela doslova o ně prát.

Představ si, že jsem se osobně seznámila s Monnierem!! A říkal, že bych mohla dělat u něho, kdybych se naučila pořádně choditi Byla jsem štěstím bez sebe!

Škoda že tady ještě nemůžu zůstat a trochu si prohlédnout Paříž, ale zítra večer už zase musím letět domů a ve středu ráno už zase něco dělám pro STYL – nějaké ty mladistvé šaty, a mám to dělat s Beth Connollyovou na Hampstead Heath (nebo v ateliéru, kdyby pršelo. Doufám, že bude pršet) – a pak jedny večerní šaty se slečnou Mastersovou.

Líbám tebe i strýčka Henryho a přijdu se na vás podívat, až se vrátím.

Tvoje Ronnie

Emmy Tibettová se sama pro sebe usmívala, když dopis četla. Vždycky měla zvláštní slabost pro svou kmotřenku – nejmladší dceru své sestry – a s láskou a hrdostí pozorovala Veroniku, jak z buclaté školačky vyrůstá v neobyčejnou krasavici. Vlastně to byla Emmy, která Veroniku podporovala, když o svých sedmnáctých narozeninách prohlásila, že touží stát se manekýnkou.

Emmina starší sestra Jane si vzala farmáře jménem Bill Spence a žila v poklidné devonshirské vesnici, kde největší událostí roku byla výstava květin na faře. Není divu, že Veroničiny rodiče exotická ctižádost jejich dcery dosti zarazila a že požádali Emmy, aby jako Londýňanka a nejvíce světa znalá osoba z rodiny, „tenhle nesmysl Veronice rozmluvila“.

To však Emmy neučinila. Místo toho vzala věc z praktické stránky. „Podívej se, Jane,“ řekla sestře, „Ronnie není, jak se říká, studijní typ. Přiznej si, že není zvlášť nadaná. Co z ní bude? Půjde na obchodní školu jako milióny děvčat a dokud se nevdá, bude hnít v nějaké otravné kanceláři.“

„Já vím, Emmy, ale manekýnka…“

„Dneska je modelka nebo manekýnka naprosto počestné zaměstnání a velice těžká práce,“ řekla Emmy a oči jí tančily smíchem. „Snad sis nemyslela, že to znamená stát nějakým pokoutním malířům modelem nahá?“

Jane se začervenala. „No… asi ne… ale přesto se mi tak docela nezdá…“

„Proč bys ji nepustila do Londýna, aby se tady vyškolila?“ navrhla Emmy. „My s Henrym sice nemáme na ni místo, ale najdeme jí nedaleko slušný podnájem a dohlédneme na ni. Když se pro to nehodí, brzy na to přijde sama, a dá s tím pokoj. Když jí to půjde, obrovsky se pobaví a vydělá spoustu peněz.“

„No… když opravdu myslíš, Emmy…“

Tak se stalo, že Veronika zahájila svou kariéru. Netrvalo dlouho a zjistilo se, že jí to opravdu jde. Do půl roku měla diář plný zakázek pro různé fotografické ateliéry a nyní, v devatenácti letech, dostalo se jí nejvyšší pocty, že byla vybrána, aby jela do Paříže a tam stála modelem pro fotografie do STYLU. Před půl rokem se přestěhovala z podnájmu v Sydney Street do pěkného bytu ve Victoria Grove, o který se dělila s Nancy Blakeovou, která měla vlasy černé jako havran, největší zelené oči v celém Londýně a povahu příjemně zhýčkaného kotěte.

Veronika byla sama celá jako z medu – jemné zlaté vlasy, čistou pleť, stále jakoby opálenou venkovským sluncem, a široce otevřené oříškově hnědé oči. Byla zosobněnou představou děvčete ze sousedství, vonícího prostou venkovskou stravou a senem a mateřídouškou a domácím chlebem, a byla přesně tím, co fotografové hledali.

V devatenácti letech vydělávala Veronika téměř dvakrát tolik, co její vynikající strýc, vrchní inspektor Henry Tibbett z oddělení pro vyšetřování vražd.

Přes to všechno zůstala Veronika – k Emmině velké radosti – prostá a nadšená a nezkažená. Nikdy nezapomněla, že za svůj vzrušující život vděčí Emmině zásahu, a proto také v blázinci kolem pařížských kolekcí nalezla chvilku, aby své nejmilejší tetě napsala pár řádek.

Emmy si dopis přečetla znovu. Veronika se měla vrátit v úterý. Dnes už je středa, to znamená, že už je asi doma. Možná že by ji měla později zavolat a pozvat ji na skleničku. Zazvonil telefon a vytrhl Emmy z úvah, jako by ji vytrhl ze sna. Při prvním zazvonění věděla Emmy docela určitě, že to bude Veronika, a na okamžik ji udivilo, proč Veronika volá v půl jedenácté dopoledne, kdy má být v plné práci pro STYL. Emmy věděla, že je to Veronika: ale nebyla připravena na téměř hysterický výbuch, který rozžhavil telefonní vedení a explodoval jí do ucha.

„Teto Emmo! Ježíši, to jsem ráda, že jsem tě zastihla! Stalo se něco příšerného! Úplná hrůza! Strýček Henry je tady a všichni vyvádějí jako blázni a je to hrůza, ale strašný vzrůšo, a právě ji odvezli –“

„Prosím tě, Ronnie, co to povídáš?“

„Tys to nečetla? Už je to ve STANDARDU, a všude je plno policistů a reportérů.“

„Veroniko, mluv trochu souvisle. Odkud voláš?“

„No přece ze STYLU. Vlastně ne přímo odtamtud. Volám vlastně z budky za rohem. Strýček Henry mi říkal, že můžu jít, tak –“

„Henry? Proboha, co dělá Henry ve STYLU?“

„No to se ví, že je tady. Přirozeně.“

„Proč přirozeně?“

„No protože ji zabili –“

„Koho zabili?“

„Ale jednu od nás. Já ji vlastně ani neznám. Totiž neznala jsem ji. Nějakou slečnu Pankhurstovou. Byla zástupkyní šéfredaktorky, slečny Frenchové. Prý ji někdo otrávil a já si myslím, že Tetička něco ví a nechce to strýčkovi říct… Ovšem on neví, že je to strýček Henry –“

„Tak mám dojem,“ řekla Emmy, „že by sis měla vzít taxíka a okamžitě přijet sem. Mně z těch tvých řečí jde hlava kolem.“

„Myslíš, že jsem se zbláznila?“ řekla Veronika. „Přála bych ti to vidět. Za deset minut jsem tam.“

Vrchní inspektor Henry Tibbett se dostavil do redakce STYLU brzy po deváté. Před domem už se shromáždil menší dav a trpěliví mladí strážníci domlouvali lidem, aby se rozešli. Jinak byl všude klid. Henry vešel do starobylého vestibulu, kde stál na stráži ramenatý seržant. „To jsem rád, že jste tady, pane inspektore,“ pravil seržant zřejmě upřímně. „To bude pěknej blázinec, už to vidím.“

„Jak to?“

„Ženský,“ pravil seržant pesimisticky. „Hysterický záchvaty. Modelky a podobně.“

„Já žádné nevidím,“ řekl Henry. „Kam jste je dal?“

„Ještě nepřišly, zaplať pánbůh,“ řekl seržant. „Máme tu prozatím jen pár uklízeček a vrátnýho, co mrtvolu našel.“

„A proč si myslíte –“

„Přece víte, kde tady jsme, pane inspektore.“ Seržant tonul v chmurách. „V módním časopise. To máte hotovej babinec.“

„V kolik hodin chodí zaměstnanci?“ otázal se Henry. „Mají chodit v půl desátý,“ řekl seržant. „Ale podle vrátnýho jich asi dneska ráno hodně přijde pozdě.“

„Pročpak?“

„Oni tady měli včera nějakou noční šichtu, a pokud vím…“ U domovních dveří nastal rozruch a když se Henry otočil, uviděl, jak rozložitý strážník zápasí s jakýmsi mladíkem v kožené bundě. Seržant si vzdychl. „Vidíte to?“ řekl Henrymu. A pak se obrátil k mladíkovi: „Už jsem vám desetkrát řekl, abyste ŠEL PRYČ!“

„Já chci tu obálku!“ křičel mladík. „Vy to nechápete. Já potřebuju tu obálku! Je to Paříž!“

„Co je Paříž?“

„No přece ta obálka. Měli jsme s tím začít v osm.“

„Blázen,“ prohlásil seržant flegmaticky. „A to je teprve první.“

„Okamžik,“ řekl Henry. Pak se obrátil k mladíkovi. „Mám tomu rozumět tak, že tady čekáte na nějaký materiál z Paříže, který měl být v tiskárně v osm?“

Mladík zřejmě zahlédl záblesk naděje. „Můžete mi to sehnat, pane inspektore? Ono to totiž děsně spěchá.“

„Tady se stala vážná nehoda,“ řekl Henry. „Někdo zemřel. Měl byste zatelefonovat do tiskárny, že se to zdrží, a počkat tady. Udělám pro vás, co bude v mé moci.“

„Mockrát děkuju. Tu obálku nemůžete přehlídnout. Bude v hlavní redakci a bude nadepsaná „Pictorial Printers, k vyzvednutí“. A kdybyste mi to mohl sehnat co nejdřív, pane inspektore…“

Jeho prosba ještě doznívala ve vestibulu, když Henry se seržantem nastupovali do výtahu.

„A teď,“ řekl Henry, „mi povězte, jak to tady vypadá.“ Vedle mohutného seržanta vypadal malý a bezvýznamný – nenápadný světlovlasý čtyřicátník s mírnýma modrýma očima, opatrným chováním a tichým hlasem; ale jeho poněkud neurčitý výraz byl stejně klamavě prostý jako kterékoli z Monnierových nenápadných černých šatů. Seržant věděl, že mu musí podat stručnou, ale úplnou zprávu, a proto pečlivě volil slova.

„Zavolal mě,“ řekl seržant, „strážník Hutchins, který má tuhle čtvrť na starosti, v sedm padesát šest. Říkal, že náš přítel s pařížskou obálkou vyběhl z domu a div ho neporazil. Hutchins s ním už předtím mluvil – asi ve čtvrt na osm, když se ten mladík pokoušel probudit dům, aby dostal tu svou obálku. Teď je jasné, že ta paní, co mu ji měla dát, tam celou tu dobu ležela mrtvá. Dokonce tam šel zatelefonovat, zatímco tady Hutchins čekal před domem a hlídal mu motorku, ale samozřejmě se nedovolal. Zkrátka, potom přišel vrátný Alfred Samson. On vždycky chodí za deset minut osm. Šel se nahoru podívat, co je, a našel tu paní mrtvou. Docela jasná otrava cyankálim. Teď je tam u ní doktor, ale pamatuju se na ten loňskej případ – tohle je docela určitě cyankáli. Moc ošklivá věc.“

„A kdo to je – nebo byl?“

Seržant nahlédl do zápisníku. „Slečna Helena Pankhurstová, zástupkyně šéfredaktorky,“ řekl. „To je všechno, co jsem se od Samsona dověděl, než začaly chodit uklízečky. Nahoru jsem je samozřejmě nepustil. Držím je všechny v jakýsi čekárně, jestli s nima chcete mluvit.“

„Správně. A co jste ještě udělal?“

„Zatelefonoval jsem šéfredaktorce,“ řekl seržant. „Je to nějaká slečna Margery Frenchová. Číslo mi dal vrátný. Říkala, že sem hned jede. Myslel jsem, že je to tak nejlepší.“

„Velice rozumné,“ řekl Henry. „Víte něco o nějakých příbuzných?“

„Zatím ne. Bude to patrně vědět slečna Frenchová. Nechtěl jsem sahat na její kabelku, než přijedete.“

Výtah plavně zastavil ve čtvrtém patře. Henry vystoupil a rozhlédl se kolem sebe.

Obytný dům z osmnáctého století, v němž sídlil STYL, se zcela nepochybně vynasnažil podržet si původní tvář, přes všechnu nepřízeň osudu. Pěkný stylový vestibul v přízemí se stále důstojně držel mezi moderním skleněným vchodem a zářivkami osvětlenou nehostinnosti účtárny v zadní části domu; zde, v samotné redakci ve čtvrtém patře, se stylový vzhled udržel v přední části domu, která měla okna do Earl Street a na Oranžérii.

Henry se octl na lomeně fialovém koberci, v chodbě půvabně táflované medově zlatým vyvoskovaným dřevem. Dvoje dveře, s římsami a pilastry ze stejného materiálu jako táflování, nesly každé zlatý rámeček s diskrétní rytou navštívenkou. Na dveřích vlevo stálo:

SLEČNA HELENA PANKHURSTOVÁ, ZÁSTUPCE ŠÉFREDAKTORKY; na druhých dveřích:

SLEČNA TEREZA MASTERSOVÁ, HLAVNÍ MÓDNÍ REDAKTORKA.

Na konci chodby, tam, kde v pravém úhlu zahýbala do zadní části domu, byly stejné dveře, označené

SLEČNA MARGERY FRENCHOVÁ, ŠÉFREDAKTORKA,

zatímco jejich protějšek byl označen prostěji a odvážněji vystupující dřevěnou tabulí s jediným slovem MÓDA.

Již od výtahu mohl Henry vidět, že fialový koberec v těchto místech náhle končí a že dále nastupují bíle vymalované chodby s cementovou podlahou. Za kanceláří šéfredaktorky hlásila funkční tabule s černou šipkou K FOTOATELIÉRU; pod ní jiná lepenková cedule nesla zlověstné varování: Výtvarné odd. Přístup zakázán POD JAKOUKOLI ZÁMINKOU. Na dveřích označených MÓDA byla lepicí páskou připevněna dvě další oznámení. Jedno hlásalo poněkud záhadně: Poslíčkové a manekýnky na zkoušku zde, a druhé VSTUPTE ROVNOU. Kdybyste klepali, nikdo vás neuslyší.

Seržant si poněkud omluvně odkašlal. „Tady je. Ve svý vlastní kanceláři.“

„Povězte mi něco o té včerejší noční šichtě,“ řekl Henry. „Předpokládám, že to s tím souvisí.“

„Moc jsem se toho nedozvěděl,“ řekl seržant. „Budete se muset na to zeptat slečny Frenchové. Vrátný věděl jen tolik, že se tady bude pracovat dlouho do noci kvůli nějakýmu zvláštnímu číslu o pařížských kolekcích. Neví přesně, kdo tady byl, ale prý jsou tu vždycky ti, čemu on říká »generalita«. Tahle chuděra zřejmě to pak všechno spisovala, takže tady byla vždycky až do rána a v sedm hodin to všechno odevzdala našemu příteli poslíčkovi. Ostatní už mezitím šli domů. A víc toho nevím.“

„No,“ řekl Henry, „pojďme se na ni podívat.“ Otevřel dveře do Heleniny kanceláře a vstoupil.

Málo předmětů tak neodbytně přitahuje pozornost jako mrtvola uprostřed malé místnosti. Nicméně, když Henry vstoupil, jeho bezprostřední vjem nebyla Helena sama: měl hlavně dojem ukrutného zmatku. Na stolech to bylo dost zlé. Byly tu dva, jeden pro Helenu a druhý patrně pro její sekretářku, a oba mizely pod záplavou papíru, jako kdyby nějaký šílenec vyplenil zelenou registraturu v rohu a rozházel její obsah po místnosti. Avšak v ještě horším a neočekávanějším stavu byla podlaha za Heleniným psacím stolem. Byla vystlána celým sortimentem růžového dámského prádla, ověnčená nylonovými punčochami a poházená blůzami, svetry, korály a kartáči na vlasy – což zřejmě všechno vyhřezlo z otevřeného prázdného kufru, který ležel uprostřed všeho toho zmatku. Krabička s pudrem se vysypala a pokryla předměty v místnosti růžovým popraškem a z rozbité lahvičky s pařížskou nálepkou, která ležela na zemi, se linula těžká, přilnavá vůně. Společným působením ústředního topení a stále ještě zapnutých elektrických kamínek zesiloval se pach voňavky do nesnesitelné intenzity. Henrymu se mírně zvedl žaludek.

Uprostřed nepořádku ležela Helena Pankhurstová, jak padla na stůl, křečovitě staženou tvář na klávesách psacího stroje. Oběti otravy kyanidem draselným nebývají na pohled pěkné, ale přesto Henry zaznamenal, že to byla žena hezká, i když ne přímo krásná. Vlasy měla upravené od mistra kadeřníka; a její štíhlá postava, oblečená ve zcela prosté šedé sukni a hebkém bílém svetru, podržela si i ve smrti onu tajemnou známku elegance, kterou STYL poznamenává všechny své zaměstnance. Střevíce měla z šedé jelenice, měkké jako rukavičky, a na směšně křehkých podpatcích; jeden střevíc ležel odkopnutý pod stolem vedle kabelky ze stejné kůže. Helenina levá ruka dosud ležela na klávesách psacího stroje; v pravé ruce dosud držela dno roztříštěného hrnku z modrobílé kameniny, z něhož nyní už vyschlý pramének čaje vytekl na bleděfialový koberec a zanechal na něm temnou skvrnu. Otlučená termoska dosud nevinně stála na kraji stolu.

„Tady je ale smrad, co?“ řekl seržant. „Doktor byl asi rád, když odtud vypadl. Ceká na nás vedle v kanceláři.“ Henry nepřítomně přikývl. Díval se mrtvé na ruce. Ty ruce jako by kontrastovaly s celým jejím zjevem. Byly pěkně utvářené, ale silné, s ostříhanými nenalakovanými nehty. Byly to ruce zvyklé na práci. Henry si všiml, že na levé ruce není žádný prsten, ale že na prsteníku pravé ruky je zlatý prstýnek sentimentálně ozdobený dvěma propletenými srdci – tretka, jaká se za časů královny Viktorie prodávala za pár šilinků a která dnes dosahuje u starožitníků závratných cen.

Henry obrátil pozornost k psacímu stroji. Na klávesách ležel tenký poprašek růžového pudru a ve stroji byl zasunut list papíru, na němž stálo: „Inkoustově modré růže roztroušené po křídově bílém mušelínovém podkladu dramatizují…“ Tam věta končila. Bylo jasné, že ten mladík dole se na svůj pařížský materiál ještě dlouho načeká. Henry si obalil ruku čistým kapesníkem a velice opatrně vytáhl korkovou zátku z termosky, ačkoli už nesla zřetelné známky daktyloskopického prášku. Přičichl k obsahu láhve a nepřekvapilo ho, že dosud vlažný čaj je silně cítit po hořkých mandlích.

„Ano,“ řekl, „je celkem nepochybné, co se stalo. Cyankáli v termosce. Samozřejmě, čaj musíme dát analyzovat, ale stačí k tomu čichnout.“ Opět zazátkoval láhev. „Fotografové a daktyloskopové už jsou hotovi?“

„Ano.“

„Tak ji chuděru můžete dát odnést, ale dejte pozor, ať se tu na nic jiného nesahá. Promluvím si teď s lékařem.“

„Je tam – v kanceláři šéfredaktorky.“ Seržant ukázal na spojovací dveře.

„Správně. A až začnou zaměstnanci přicházet, zadržte je prozatím všechny dole. Nemůžeme sice natrvalo zastavit práci redakce, ale nemůžete je sem pustit, dokud si to tady neprohlédneme. A tomu mladíkovi byste měl říct, že bude rád, když tu obálku dostane ještě dneska.“

„To mu vyřídím,“ řekl seržant s jistým uspokojením. Henry přešel do sousední kanceláře.

Proti místnosti, kterou Henry právě opustil, to byl nápadný kontrast. Místnost byla daleko větší a dokonale urovnaná, s tmavě fialovým kobercem a citrónově žlutými stěnami. Zařízení sestávalo z obrovského psacího stolu s koženou vrchní deskou, jednoho menšího stolu z prostého dřeva (na němž stál zakrytý psací stroj) a několika židlí. Nezbytné registratury tu byly sice také, ale nerušily. Zrak upoutávaly Picassovy litografie nad psacím stolem, zarámovaná skica kostýmu od Bérarda (na niž umělec připsal „A ma chere amie Margery“) a karikatura od Foraina. Všechno bylo čisté a dokonale funkční, až po ořezané tužky a vyrovnanou řádku různobarevných kuličkových per na psacím stole. Tato místnost byla přesně taková, jaká má být kancelář šéfredaktora, s přídavkem příjemné ženskosti.

Policejní lékař seděl u velkého stolu. Byl to mohutný zasmušilý člověk s obličejem udiveného ohaře.

„Jo, to jste vy,“ řekl chmurně, jako kdyby Henry byl poslední osoba, kterou očekával. „Výborně, rád bych se odtud co nejdříve dostal. Mám práci.“

„Jaká je diagnóza?“

„Samozřejmě otrava kyanidem draselným. Předpokládal jsem, že na to přijdete sám. Patrně ho vypila v čaji.“

„To je skoro jisté. Jak to, že si nevšimla vůně, než se napila. Skoro bych byl v pokušení to považovat za sebevraždu.“

Lékař pomalu zavrtěl hlavou. „Jestli to byla sebevražda nebo ne, to je vaše věc,“ řekl, „ale můžu vám prozradit, že měla strašlivou rýmu. Pochybuju, že vůbec měla nějaký čich nebo chuť, a řekl bych, že měla horečku. Nevím, proč by si jinak zapínala kamínka.“

„A kdy asi zemřela?“

„Zatím jsem ještě neprovedl pitvu a můžu jenom hádat. Řekl bych, že někdy mezi třetí a šestou hodinou ráno. Můžeme ji odvézt?“

„Seržant už to zařizuje.“

„Dobrá. Na shledanou.“

Doktor sešklebil svůj melancholický obličej do čehosi, co mělo být úsměvem, vstal a vykročil ke dveřím. Než však je mohl otevřít, někdo na ně energicky zaklepal z druhé strany. Lékař se tázavě podíval na Henryho a Henry přikývl. Lékař otevřel dveře a objevil se seržant.

„Promiňte, že vyrušuju, pane inspektore,“ řekl, „ale je tady slečna Margery Frenchová.“

„Tak já už jdu. Nashle…“ zamumlal lékař a překvapivě hbitě se vytratil.

„Musím si s ní hned promluvit,“ řekl Henry. „Požádejte ji, ať přijde nahoru.“

kapitola III.

Henry neměl jasnou představu o tom, jak asi vypadá šéfredaktorka STYLU, ale v okamžiku, kdy Margery Frenchová vstoupila, uvědomil si, že je pro tuto úlohu jako stvořená. Všechno odpovídalo – překrásně střižený kostým, velký hřibovitý plstěný klobouk, modrý přeliv, dokonale nalíčená tvář, citlivé ruce ozdobené jediným obrovským topasovým prstenem na levé ruce. Bylo těžko uvěřit, že tato žena, která byla blíž šedesátce než padesátce, pracovala včera pozdě do noci: a ještě těžší bylo si uvědomit, že byla právě probuzena ze zaslouženého odpočinku zprávou o neštěstí. V tomto případě byly seržantovy obavy z hysterických ženských rozhodně neopodstatněné.

„Dobré jitro, inspektore Tibbette,“ řekla Margery ihned. „Tohle je velká tragédie a neštěstí. Prosím vás, řekněte mi, co se vlastně stalo a jak bych vám mohla pomoci. Váš seržant mě už sice informoval, ale sám fakt, že jste tady vy, svědčí o tom, že Helena nezemřela přirozenou smrtí.“ Margery si sedla k velkému psacímu stolu a otevřela koženou krabičku na cigarety. „Kouříte? Prosím vás, zapalte si a posaďte se.“

„Díky,“ řekl Henry, který se bránil stále vzrůstajícímu pocitu, že zpovídán je on. Přitáhl si židli a pozorně se podíval na Margery Frenchovou. Zapalovala si cigaretu a ruce se jí nepatrně třásly. Nyní též viděl temné kruhy pod očima, téměř, ač ne docela zakryté líčidlem. Možná, že hraje svou úlohu až trochu příliš dobře.

„Obávám se,“ řekl Henry, „že slečnu Pankhurstovou někdo zavraždil, slečno Frenchová.“

„Víte to jistě?“ Margery zůstala naprosto klidná. „Vyloučili jste možnost sebevraždy?“

„Vy myslíte, že měla nějaký důvod, aby –“

„Nemám ráda klepy,“ pronesla Margery pomalu, „a nikdy se nepletu do soukromého života svých zaměstnanců. Ale jistých věcí si člověk nemůže nevšimnout, a myslím, že je mou povinností vám říci, že mi Helena poslední dobou dělala velké starosti.“ Margery se odmlčela. Henry měl dojem, že je jí nesmírně proti mysli takto mluvit a že zcela doslova koná nepříjemnou povinnost. Margery pokračovala a přitom pečlivě volila slova: „Každý podnik, který zaměstnává muže i ženy, musí si být vědom toho, že mezi zaměstnanci občas vznikají citové vztahy. My tady nejsme výjimka. Situace je tu vlastně možná ještě složitější, protože naši zaměstnanci jsou dosti výjimeční lidé. Muži – fotografové a výtvarníci – mají bohémskou, nestálou povahu. Zeny jsou většinou nadprůměrně hezké. A svět módy z jakéhosi zvláštního důvodu přitahuje lidi emocionálně založené.“

Henry měl chuť se zeptat: „Tak co tady děláte vy?“ ale neřekl nic.

„Za normálních okolností,“ pokračovala Margery, „bych nikdy neporušila svěřené tajemství, ale okolnosti jsou výjimečné. Zkrátka, Helena měla dosti bouřlivou milostnou avantýru s jedním naším fotografem. Jmenuje se Michael Healy.“

„A proč by proto páchala sebevraždu?“

„Protože to zřejmě neklapalo. Vůbec to neklapalo. Obávám se, že Michael je tak trochu donchuán, a nevěřím, že někdy pomýšlel na něco vážnějšího než na přechodný flirt.

Dokonce byl hrozně překvapený, když se o té avantýře začalo všelicos proslýchat – rozhodně se ti dva k sobě nehodili. Helena byla vážná a vášnivá osoba a byla o několik let starší než Michael. Poslední dobou se začínala hroutit. Měla pocuchané nervy a něco ji hrozně trápilo a – opět podle toho, co jsem slyšela – to bylo proto, že Michael se snažil vyklouznout ze situace, která mu přerostla přes hlavu. Mezi námi, já jsem měla v úmyslu poslat Michaela na pár měsíců do Ameriky, než se to uklidní. Ne sice, že by to bylo vyčistilo atmosféru v redakci, ale –“

„Co tím chcete říct, slečno Frenchová?“

Margery se na chvíli odmlčela. Dlouze zatáhla z cigarety a pak řekla pomalu: „Abych vám to vysvětlila, Michael Healy je totiž manželem naší modní redaktorky Terezy Mastersové.“

„Skutečně?“ řekl Henry. „Takže se patrně se slečnou Pankhurstovou neměly rády?“

„Naopak. Byly velké přítelkyně.“

„To zní dost neobvykle za daných okolností,“ řekl Henry.

„Ale vůbec ne,“ řekla Margery stručně.

„Tak proč jste očekávala, že nepříjemnosti v redakci budou pokračovat, i kdyby pan Healy odjel?“

Margery si chvíli prohlížela červeně nalakované nehty. Henry měl pocit, že si uvědomila, že se podřekla a že se snaží to napravit. Nakonec Margery řekla: „Patrně jsem se špatně vyjádřila. Chtěla jsem říci, že by Heleně přirozeně nějakou dobu trvalo, než by se z toho dostala. Předpokládám, že by dokonce první týdny byla na tom hůř než předtím.“

„Nu,“ řekl Henry, „tohle je všechno velice zajímavé, ale já bych přes to všechno vylučoval sebevraždu, a to z několika důvodů.“

„Jak vlastně zemřela Helena?“ otázala se Margery věcně. „Na otravu,“ řekl Henry. „Někdo jí nasypal kyanid draselný do čaje.“

„A tak.“ Nezdálo se, že by to Margery nějak otřáslo. Jen se zamyslela. „Chudák Helena. Ale to si ho tam nemohla nasypat sama?“

„To mohla,“ řekl Henry, „jenže nemyslím, že to udělala. A to z několika důvodů. Předně nenechala žádný vzkaz. Za druhé, připadá mi to nepravděpodobné z hlediska místa a času – právě uprostřed tak naléhavé práce. Za třetí, její kancelář zřejmě někdo zpřeházel – a nejenom papíry, ale i její osobní věci –“

„Její osobní věci?“ Margery zvedla hlavu. „Jak to proboha myslíte, pane inspektore?“

„Snad abyste se šla podívat vedle. Možná že nám budete moci objasnit –“

„Zajisté.“ Margery vstala a zamířila ke dveřím vedoucím do Heleniny kanceláře. „Ještě je tam?“

„Není,“ řekl Henry. Všiml si, že Margery neprojevila žádné známky strachu ani úzkosti při pomyšlení, že by uviděla Heleninu mrtvolu. Pouze položila otázku.

Margery otevřela dveře a na okamžik zůstala bez hnutí stát a dívala se na obraz zmatku před sebou. Pak se otočila k Henrymu s lehkým úsměvem. „Myslím, že tu mohu něco objasnit,“ řekla. „Za prvé jsem ochotna s vámi souhlasit, že Helenu někdo zavraždil.“

„Proč to říkáte?“

„Pro to, jak to tu vypadá.“ Margery ukázala na nepořádek kolem dokola. „Protože nedokončila svou práci. Helena by nikdy nenechala pařížský materiál nedodělaný. Kdybych tu našla uklizenou kancelář, všechny podpisky a zrcadla pečlivě uložené v obálce s důkladným seznamem poznámek pro redakci, byla bych ochotna věřit, že to byla sebevražda. To by bylo pro ni typické.“ Margery se odmlčela a podívala se na list papíru ve stroji. „Mimochodem, pane inspektore, já tohle budu muset dopsat sama a všechno to roztřídit a poslat do tiskárny, jak to jen bude nejdřív možné. Musíte si uvědomit, že je to naše nejdůležitější číslo celého roku a lhůtu už nemůžeme dál protahovat.“

„To vím,“ řekl Henry. „Snažím se to vyřídit co nejrychleji. Prosím, pokračujte. Co ještě byste mohla osvětlit?“

„No, mohu vám říci, že kancelář nikdo nezpřeházel. Tyhle haldy papíru jsou naprosto normální. Helena vždycky pracovala v takovémhle zmatku, zvlášť když byla pod tlakem, a pak to po sobě zase všechno pečlivě uklidila. Vy jste si patrně neuvědomil, že tohle –“ Margery ukázala na moře papíru na stole – „že tohle představuje celou šestnáctistránkovou formu se všemi obchodními podrobnostmi –“

„A co potom ten kufr?“

„Tohle není Helenin kufr,“ řekla Margery. „Je to kufr mé sekretářky slečny Fieldové. Včera se vrátila z Paříže a přijela z letiště přímo sem. Patrně si kufr uložila tady z jakési přehnané představy o posvátnosti mé kanceláře.“

„A proč si ho nezvala s sebou domů?“

„Kvůli panu Goringovi,“ řekla Margery.

„Panu Goringovi?“

„Mohli bychom se vrátit ke mně do kanceláře?“ Něco v Margeryině hlase přimělo Henryho, aby se na ni rychle podíval. Zjistil, že je velice bledá a že se zachytila rukou stolu. „Promiňte, pane inspektore, to dělá to horko tady.“

„Samozřejmě. Pojďme zpátky,“ řekl Henry.

Margery prošla dosti pevným krokem dveřmi do své místnosti. Zdálo se, že už se docela vzpamatovala.

„Pan Goring,“ řekla, „je náš podnikový ředitel. Ostatně tady brzy bude taky. Přirozeně jsem mu ihned telefonovala, když jsem se to dověděla.“

„Rád se s ním setkám,“ řekl Henry. „Zatím mi povězte, jak souvisí s kufrem vaší sekretářky.“

Margery vylíčila rychle a přesně příchod Godfreye Goringa do redakce v pozdních nočních hodinách, jeho pozvání a důvod, proč tu zavazadla zůstala.

„Slečna Pankhurstová pozvána nebyla?“ otázal se Henry. „Samozřejmě že ne. Zůstala tady, protože měla práci.“

„A co bylo dál? Vy všichni jste jeli k panu Goringovi…“

„Ano. Byli tam také dva jeho přátelé – návrhář Neville Knight a majitel konfekčního závodu Horace Barry. Vypili jsme nějakou tu skleničku šampaňského a pak nás všechny šofér pana Goringa zavezl domů.“

„Všechny?“

„Všechny, až na Nevilla Knighta a pana Barryho. Pan Knight měl vlastní vůz. Ano – a zavezl také slečnu Fieldovou, protože jel jejím směrem. Ti tři odjeli chvilku před námi. Šofér Barker vysadil napřed Terezu a Michaela v Chelsea a mě pak zavezl do Sloane Street. Potom měl ještě zavézt pana Walshe do Islingtonu.“

„Kolik to bylo hodin, nepamatujete se?“

„Za deset minut tři,“ řekla Margery ihned. „Všimla jsem si, kolik je hodin, když jsem se vrátila domů.“

Henry chvíli uvažoval. Pak řekl: „Obávám se, že se vás budu muset ještě zeptat na mnoho věcí, slečno Frenchová. Předně, můžete mi něco říct o slečně Pankhurstové – má-li nějaké příbuzné, kde bydlela a tak dále? Zatím jsme o tom nemohli informovat –“

„Pokud vím, neměla žádné příbuzné,“ řekla Margery. Zapálila si další cigaretu. „Rodiče jí zemřeli. Myslím, že měla vdanou sestru někde v Austrálii. Bydlela v Kensingtonu společně s naší kulturní redaktorkou Olwen Piperovou. Helena pracovala ve STYLU deset let. Přišla k nám jako sekretářka a vypracovala se až na své nynější místo. Byla skvělá pracovnice, a víc než to… měla větší smysl pro podnikání než někteří její kolegové.“

„Měla mezi zaměstnanci nějaké nepřátele?“

„Rozhodne ne. Sekretářky se jí bály – občas je hrozně proháněla.“ Margery se usmála. „Přiznám se, že jsem to považovala za velice užitečné. Ušetřila mě tím nutnosti, abych sama vystupovala jako metr. Dovedla výborně psát, ale neměla čich pro módu. To vás ovšem nemůže zajímat.“

„Co víte o jejím soukromém životě mimo tu aféru s Michaelem Healym?“

„Helena neměla soukromý život,“ pronesla Margery rychle a rozhodně. „Byla plně zaujata svou prací tady – redakcí a lidmi v ní.“ Na okamžik se odmlčela. „Já vím, co říkám, pane inspektore. Jestli ji někdo zabil, musel to udělat někdo z nás. Kdo – a proč –, o tom nemám ponětí.“

„Ptejme se napřed ‚jak‘“ řekl Henry. „Kde by někdo z této redakce mohl získat kyanid draselný?“

„Obávám se, že to je velmi snadné. V laboratoři je zásoba kyanidu draselného. Používá se ho na zeslabování snímků. Michael vám to může vysvětlit.“

„A neukazuje to tedy na někoho, kdo pracoval v laboratoři?“

„Ne nutně. Všichni každou chvíli zajdeme do ateliéru nebo do laboratoře a je u nás pravidlem, že každého nového zaměstnance, ať zastává jakékoli místo, varujeme před kyanidem draselným a ukážeme mu, kde je uložen a jak se pozná nádoba, ve které je, aby se předešlo nehodám.“

„Copak není zamčený?“

„Obvykle ano,“ řekla Margery, „ale obávám se, že při některých příležitostech jdou pravidla k čertu, a takovou příležitostí je noc pařížských kolekcí. Michael si dělal vlastní kopie a pamatuji se, že skříň s materiálem byla otevřena. Také vám mohu říci, že skříň s materiálem je v místnosti, kde se vaří čaj, a že jsme tehdy v noci všichni pořád běhali do laboratoře a zase zpátky. Všichni až na slečnu Fieldovou a na Helenu. Nemyslím, že se některá z nich vzdálila ze své kanceláře. Ale kdokoli z nás ostatních mohl snadno nasypat jed do termosky.“

„Děkuji vám, slečno Frenchová,“ řekl Henry. Preciznost a hbitost myšlení té ženy ho fascinovala. Předběhla ho a čekala ho za každým rohem. Mohla by být neocenitelný spojenec nebo nebezpečný protivník. Henry si kladl otázku, zda je tím či oním.

Jako kdyby odpovídala na jeho myšlenky, Margery řekla: „Ráda bych vám co nejvíc pomohla, pane inspektore. Dám vám k dispozici svoji kancelář. Předpokládám, že budete chtít mluvit s každým, kdo tu včera v noci byl.“

„Ano.“ Henry se podíval do zápisníku, který držel v ruce. „Snad bych si je mohl napřed probrat s vámi. Máme tu vás, Terezu Mastersovou, Michaela Healyho a Patrika Walshe. A ovšem vaši sekretářku, slečnu Fieldovou. Byl tady ještě někdo?“

„Byl tu Donald MacKay. Je to Patrikův asistent ve výtvarném oddělení. Odešel krátce před námi ostatními. A Ernie tu byl skoro až do půlnoci – je to Ernest Jenkins, fotografický laborant. Ano – a Olwen. Málem jsem na ni zapomněla.“

„To je slečna Piperová, viďte? Ta, co bydlela společně se slečnou Pankhurstovou?“

„Ano. Přišla si sem po divadle napsat článek.“

„Nevíte, kdy odešla?“

„Nemám ponětí,“ řekla Margery suše. „Viděla jsem ji v její kanceláři něco po půl jedné a poslala jsem ji domů, ale bůhví, jak dlouho tu ještě zůstala.“ Margery se odmlčela. „A to je všechno.“

„Až na pana Goringa.“

„Na Godfreye? Ale přece nemůžete –“

„Předpokládám, že mu nic nemohlo zabránit, aby zašel do laboratoře, než přišel k vám do kanceláře?“

„To ne… ale –“

V tom okamžiku se na chodbě rozpoutalo pandemonium. Henry slyšel zvuk zápasu a hromový hlas seržantův. „Pane, já vám zakazuju –“, ale jeho hlas přehlušilo mohutné irské burácení.

„Táhni z cesty, ty skrčku! Kruci, tady se dějou věci, a nikdo mi nebude zakazovat přístup do mé vlastní kanceláře!“

„Vrchní inspektor dal příkaz –“

„Vrchní inspektor ať jde k čertu! Když mi neuhnete z cesty, rozmačkám vám všechny ty vaše kostičky, že budete koukat!“

Margery Frenchová se usmála a řekla klidně: „Patrik je tady.“

„To slyším,“ řekl Henry a úsměv opětoval. „Měl bych se tam podívat, co se děje. Seržant zřejmě potřebuje posilu.“

Chodba jako by byla plná mávajících paží obalených tvídovými rukávy. Seržant byl přitisknut, jakoby ukřižován, ke dveřím označeným „Přístup zakázán POD JAKOUKOLI ZÁMINKOU“. Tento zákaz se zřejmě snažil porušit obrovitý člověk v tvídovém obleku, který se vrhal jako býk proti dveřím a přitom hlasitě povykoval. Na štěstí pro seržantovy paže Henryho příchod na okamžik odvedl útočníkovu pozornost. Prudce se otočil, aby čelil tomuto napadení z boku, a otázal se: „Kdo k sakru jste vy?“

„Vrchní inspektor Tibbett,“ řekl Henry. „Předpokládám, že vy jste Patrik Walsh.“

„To předpokládáte zatraceně správně,“ řekl Patrik. „A teď laskavě řekněte tomu svému poskokovi, aby šel z cesty a pustil mě do mé kanceláře.“

„Tak to mu neřeknu,“ řekl Henry. Nastala napjatá pauza.

„Stala se vražda. Co kdybychom zašli do kanceláře slečny Frenchové a rozumně si pohovořili?“

„Vražda?“ Z Patrika vyprchala všechna zuřivost a zůstal stát bez hnutí, jen dlouhé paže se mu klátily podél těla. „Proč mi to nikdo neřekl? Kdo je to?“

„Helena Pankhurstová,“ řekl Henry. „Někdo ji včera v noci otrávil. Zemřela tady, když jste vy všichni odešli.“

Neočekávaně, trapně, se Patrik rozplakal. Opřel se o zeď a vzlykal s veškerou keltskou nevázaností. „Helena… Moje krásná Helenka. To není pravda… Helena…“

„Patriku,“ hlas Margery Frenchové byl ostrý jako břitva. Patrik přestal kvílet. Pak Margery řekla klidně: „Vzpamatuj se, Patriku. Pojď ke mně do kanceláře.“

Patrik ji následoval poslušně jako beránek. Seržant si otřel čelo. „Já ho nemohl zadržet,“ řekl zkroušeně. „Vyrazil na mě od schodů jako buldozer. Dva strážníky setřásl jako mouchy. Promiňte, pane inspektore.“

„Nic si z toho nedělejte,“ řekl Henry. „Já se o něho postarám.“

Margery Frenchová vyšla ze své kanceláře a řekla: „Kdybyste mě potřeboval, pane inspektore, budu o patro výš v kanceláři pana Goringa.“ Nato zmizela na schodišti a zanechala za sebou slabou vůni drahé voňavky. Henry vešel do kanceláře a zavřel dveře.

Patrik Walsh se už vzpamatoval. Obličej měl ještě červenější než obvykle, ale citová bouře už pominula. Když Henry vstoupil, nepohnul se, ani se neohlédl.

Henry si odkašlal. „Pane Walshi,“ řekl formálně, „obávám se, že vás budu muset požádat o výpověď.“

Patrik se pomalu odvrátil od okna a přešel ke stolu. Složil se na židli naproti Henrymu, přejel si obličej obří rukou a řekl: „Promiňte.“

„Je to docela pochopitelné,“ řekl Henry. „Musel to být pro vás otřes.“

„Otřes. Ano.“

„Můžete mi říct, co se tady dálo včera v noci?“

„Včera v noci?“ Patrik jako by poněkud ožil. „Měli jsme tu pár pěkných rvaček,“ řekl.

„Rvaček?“

„Tereza chtěla dát ten Monnierův šifón a sestříhat Michaelovu fotku Diora na velký detail klobouku, a Margery –“

„Vy jste říkal něco o nějakých rvačkách.“

„To byla jedna z nich. Pak to byla ta Balmainova dvoustránka. Margery tvrdila, že máme ukázat alespoň troje šaty, ale já jsem nehodlal –“

Henry si vzdychl. „To, čemu vy říkáte rvačky, byly vlastně diskuse o tom, který obrázek uveřejnit?“

„Ovšem.“ Patrik se zatvářil udiveně. „Kvůli čemu jinému by měl být kravál?“

„Kdy jste naposled viděl slečnu Pankhurstovou?“

„Neviděl jsem ji. Celý večer jsem ji ani nezahlídl. Naposled jsem ji viděl včera v poledne. Vzal jsem ji na oběd. Potřebovala to, chuděra.“

„Proč to říkáte?“

„Proč to říkám?“ Patrik byl už zase bojovný. „Říkám si, co chci, a nikdo mi tady nebude Helenu pomlouvat, když je teď chudinka mrtvá –“

„Kdo ji pomlouvá?“

Patrik se nedůvěřivě zamračil. „Nikdo,“ řekl. „Ani živá duše.“

„Měl jste Helenu osobně rád?“

„Miloval jsem ji,“ řekl Patrik prostě.

„Víte o někom, kdo ji neměl rád?“

Nastala dlouhá pauza. Pak pronesl Patrik stroze: „Ne.“

„Víte to jistě, pane Walshi?“

„Jistě? Samozřejmě že to vím jistě! Jako že je pánbůh nade mnou. Každý ji měl rád.“

„Včetně Michaela Healyho a Terezy Mastersové?“ otázal se Henry mírně.

Patrik vyskočil ze židle. „Co vám zas lidi napovídali?“ zařval. „Který prolhaný darebák vám nasadil nesmysly do hlavy? Na tom není ani kouska pravdy, a ať se na místě propadnu, jestli to není tak!“

„Nemám tušení, o čem to vlastně mluvíte,“ řekl Henry ne zcela podle pravdy. „Jen jsem se vás ptal, jestli Michael Healy a Tereza Mastersová měli Helenu rádi, a nic víc.“

„Vy zatraceně dobře víte, že jste tím myslel víc,“ vyjel na něho Patrik. „Už vám neřeknu ani slovo, kdybyste se třeba stavěl na hlavu.“

„Dobrá,“ řekl Henry. „Mluvme o něčem jiném. Například o kyanidu draselném. Předpokládám, že víte, kde je uložený?“

„Vím, kde je skříň s fotografickými potřebami.“

„Můžete mi ji ukázat?“

„S radostí.“

Patrik zavedl Henryho z Margeryiny kanceláře do svého výtvarného oddělení – velké světlé místnosti vybavené kreslicími stoly a bohatě vyzdobené zlámanými stránkami a výřezy zvětšenin.

„Všechny tyhle místnosti jsou mezi sebou spojené,“ vysvětloval Patrik. „Od ateliéru přes laboratoř, výtvarné oddělení po Margeryinu kancelář v rohu budovy. Odtud potom přes Heleninu kancelář a Terezin kumbál po módní redakci. Všichni máme samozřejmě taky dveře na chodbu, ale takhle se můžeme uzavřít před otravnými návštěvami a přitom být ve styku s lidmi, s kterými máme co dělat.“ Patrik otevřel dveře v protější stěně a řekl: „Laboratoř.“ Když Henry vstoupil do temné neosvětlené předsíňky, která vedla do fotografického oddělení, uvítal ho pach chemikálií. Patrik rozsvítil matné světlo a Henry uviděl, že jsou v malé místnosti plné skříní. Místnost měla troje dveře – jedny do výtvarného oddělení, jimiž právě vstoupili, druhé vlevo, vedoucí na chodbu, a třetí, zakryté těžkou portiérou, které zřejmě vedly do vlastní temné komory. Při čtvrté stěně byla výlevka, v níž se dosud koupaly kopie, a na podlaze pod ní stál elektrický vařič. Patrik neurčitě mávl rukou. „Tohle je sklad,“ řekl. „Skladuje se tu všechno možné – papíry, chemikálie a tak. Neptejte se mě, kde je kyanid draselný, protože o tom nemám ponětí.“

Henrymu netrvalo dlouho, než ho našel. Zjistil, že všechny skříně jsou odemčené a že většina z nich obsahuje stohy lesklých žlutých krabic s fotografickým papírem. Jedna skříň však byla plná tmavohnědých lahví na chemikálie a papírových pytlíků. Mezi nimi vynikala láhev, na jejíž nálepce bylo červeným písmem napsáno Kyanid draselný. JED. A byla prázdná.

„Tohle musím dát daktyloskopicky prozkoumat,“ řekl Henry.

Patrik pokrčil rameny. „Láhev je prázdná, tak jen si poslužte. Patrně mají někde ještě nějaký.“

Henry se podíval na dva kufry, které stály v koutě. „Čí jsou?“ otázal se.

„Terezy a Michaela,“ řekl Patrik. „Včera v noci se vrátili z Paříže.“ Pak jako by náhle ztratil zájem o rozhovor. „No, takhle se tady nemůžeme celý den flákat,“ řekl podrážděně. „Máme spoustu práce. Kdy můžeme začít?“

„Co nejdřív,“ řekl Henry. „Pojďte ještě na chvilku do kanceláře slečny Frenchové.“

Patrik neodpověděl, ale mlčky provedl Henryho výtvarným oddělením do kanceláře šéfredaktorky.

Henry se zeptal: „Znal jste termosku slečny Pankhurstové?“

„Samozřejmě. Všichni jsme ji znali. Patřila jaksi k tradici – takový starý otlučený krám, který Helena vždycky musela mít s sebou, když se dělala Paříž.“

„Všiml jste si, jestli někdy během té doby stála termoska někde bez dozoru?“

„Byla celý večer ve skladu,“ odpověděl Patrik ihned. „Patrně Ernie zavařil Heleně čerstvý čaj a zapomněl jí ho odnést.“ Nevesele se zašklebil na Henryho. „Všichni jsme v podezření,“ řekl. „Všichni jsme každou chvíli do toho kumbálu zašli a kdokoli mohl do termosky cyankáli nasypat.“ Odmlčel se. „A prosím vás, abyste mě teď neurazil otázkou: ‚A jakpak víte, že cyankáli bylo v čaji, pane Walshi?‘ Prakticky jste mi to totiž sám řekl.“

„Souhlasím,“ řekl Henry. „A teď mi povězte, jaké to bylo na tom včerejším večírku u pana Goringa?“

Patrik se ušklíbl. „Co vám mám povídat? Podle mě to byl pitomý nápad. Byl bych se z toho vyzul, kdyby to šlo. Takhle já si zábavu nepředstavuju – cucat nóbl šampaňské s teplouši a protivnými kšeftsmany.“

„Co – nebo koho – máte na mysli?“

„Nevilla Knighta a Horace Barryho,“ řekl Patrik s dokonalým opovržením. „Nevím, kterého z nich míň snáším. Godfrey snad k nim musí být zdvořilý v zájmu výnosné inzerce, ale nevím, proč bychom my měli trpět –“

„Jenom mi povězte, co se tam dělo?“

„Už jsem vám to řekl. Vypili jsme skleničku šampaňského a žvatlali jsme tak, abychom se nedotkli žádného ožehavého předmětu. Nakonec už jsem toho měl dost a Michael taky, a tak jsme začali urážet Knighta a Barryho. To byste se divil, pane inspektore, jak já dovedu lidi urážet.“

„Ani ne.“

„Zkrátka, oni toho měli brzy dost a vypadli a vzali s sebou Rachel Fieldovou. My ostatní –“

„Co jste mínil tím ožehavým předmětem?“

„Nic, co by vás mohlo zajímat.“

„Mě zajímá všechno.“

„Ale tyhle věci ne.“

Neočekávaně se Patrik znovu rozzuřil. „Ani mi nenapadne vám něco říkat, vy zatracený čmuchale!“ zařval. „Proč se radši nestaráte o to, kdo tu malou chudinku zabil, místo abyste se tady motal a šťáral se v soukromých věcech jiných lidí –“

Henry si vzdychl. „Promluvím si s vámi znovu později,“ řekl, „až budete v rozumnější náladě.“

„Rozumnější!“ zahromoval Patrik. „Ze všech lidí v tomhle blázinci jsem já jediný rozumný –“

„Prosím vás, teď jděte,“ pronesl Henry velice zřetelně. Začínal sympatizovat se seržantem.

„Taky že půjdu,“ řekl Patrik. Zašel do výtvarného oddělení a práskl za sebou dveřmi.

Henry se za ním díval se smíšenými pocity. A pak vystoupil do pátého patra.

Tato část budovy byla zřejmě věnována – na rozdíl od redakce – obchodní stránce STYLU. Také zde byly koberce, ale tmavomodré. Dveře, před nimiž se Henry octl a které odpovídaly Helenině pracovně o patro níž, byly označeny nápisem Podnikový ředitel. Dveře do místnosti nad Margeryinou kanceláří nesly malou tabulku s nápisem Nevstupujte a Henry usoudil, že toto je ve skutečnosti Goringova kancelář. Jiné dveře byly označeny Šéf reklamního oddělení, Hlavní účetní a Šéf osobního oddělení. Vládla tu mužská atmosféra, čišelo to podnikáním ve velkém. Henry porovnával toto patro s patrem nižším a jeho vážnost k Margery Frenchové ještě vzrostla. Ta byla zřejmě jako doma v obou světech. Henry rezolutně přikročil ke dveřím označeným Nevstupujte, zaklepal a vstoupil, aniž vyčkal vyzvání.

Godfrey Goring a Margery Frenchová stáli u okna, zády ke dveřím. Když se prudce otočili, podívali se na Henryho, a jejich tváře nesly výraz lidí, kteří si nejsou jisti, kolik toho příchozí zaslechl. Henry si též pomyslel, že Margery je něčím silně otřesena.

To však byl jen letmý dojem. Oba se ihned vzpamatovali a Margery řekla: „Godfreyi, toto je vrchní inspektor Tibbett. Pane inspektore – pan Goring, náš podnikový ředitel.“

Goring vyšel Henrymu vstříc s napřaženou pravicí. „Pane inspektore…“ řekl. Celkem pochopitelně vypadal velice ustaraně, ale zároveň z něho vyzařovala jakási důvěru budící sebejistota podnikatele, který už překonal horší krize, než byla tato. „Margery mi říkala o té hrozné události. Uvědomuji si, že musíme –“ opravil se – „že musíte mít naprosto volnou ruku ve svém pátrání, a dívejte se tedy na nás jako na lidi, kteří vám chtějí ve všem být nápomocni. Nicméně bych vás požádal, abyste co nejdřív umožnil normální fungování redakce. My jsme tady totiž velmi zaměstnaní lidé.“

„Já vím,“ řekl Henry. „O tom jsem s vámi právě chtěl mluvit. Obávám se, že kancelář slečny Pankhurstové prozatím musí zůstat nepřístupná, ale kdyby slečna Frenchová šla laskavě se mnou dolů, může si vybrat všechen materiál, který potřebuje pro pařížské číslo, a vzít si ho k sobě. Budu taky muset dočasně dát zapečetit sklad při laboratoři. Jakmile to bude provedeno, mohou vaši zaměstnanci nastoupit do práce. Slečna Frenchová mi laskavě slíbila místnost, kde bych mohl s lidmi mluvit –“

Goring přikývl. „Jsem hrozně rád, že mám co dělat s tak praktickým člověkem,“ řekl s poněkud stísněným úsměvem.

„Zdržíte se tady ještě tak hodinku nebo dvě, pane Goringu?“ řekl Henry. „Rád bych si s vámi později promluvil.“

„Nebojte se, pane inspektore. Já neuteču.“ V Goringově hlase nebylo ani nepřátelství, ani rozmrzelost.

„Výborně,“ řekl Henry přívětivě. „Uvidíme se tady později. Půjdeme dolů, slečno Frenchová?“

Helenina kancelář byla stále stejně dusná a deprimující, ale Margery tentokrát neprojevila nejmenší známku slabosti. Rychle a odborně probrala kupy papírů a nakonec řekla: „Správně. Tady mám všechno, co jsem potřebovala.“

„Výborně,“ řekl Henry. „A teď, kde bych si mohl rozbít hlavní stan?“

„Vedle módní redakce je prázdná místnost,“ řekla Margery. „Zavedu vás tam.“

Místnost, do níž Henryho doprovodila, byla malá a tmavá, s linoleem na podlaze a s malým oknem na nevzhledný dvorek.

„Je to kumbál, ale je tu klid,“ řekla Margery věcně. „Můžete zatelefonovat komukoli, s kým chcete mluvit. Na stole je seznam domácích linek. Kdybyste mě potřeboval, jsem ve své kanceláři.“ Usmála se a vyšla z místnosti, než jí Henry stačil poděkovat.

Henry si sedl za stůl a jal se pročítat, co si až dosud poznamenal do zápisníku. Zatelefonoval dolů seržantovi, potvrdil mu, že už může propustit zaměstnance z dočasného vězení, a požádal ho, aby mu poslal Ernesta Jenkinse.

„Myslím, že tady ještě není,“ řekl seržant. „Zjistím si to. Říkáte, že ty ostatní můžu pustit?“

„Ano.“

„A sakra,“ řekl seržant chmurně. „Vy nevíte, co to je. To vám nepřeju.“

Asi za minutu nato uslyšel Henry stoupající příliv hlasů, který se k němu blížil. Hlučný, rozčilený příliv vysokých ženských hlasů pištěl, kvičel a hihňal se a vykřikoval a rychle nabýval na objemu, jak dosáhl úrovně poschodí a počal se rozlévat do jednotlivých kanceláří. Koncentroval se však zejména v sousedním módním oddělení, a protože po Ernestu Jenkinsovi zatím nebylo stopy, Henry se rozhodl, že vyjde na chodbu a podívá se, jak to tam vypadá.

První osoba, kterou spatřil, byla neteř jeho ženy, Veronika Spenceová. Právě mířila do módního oddělení v doprovodu velice drobné a neobyčejné hezké dívky v šedém flanelovém kostýmu, který (což Henry netušil) byl znamenitou kopií modelu od Balcnciagy. Obé dívky vzrušeně štěbetaly. Veronika opakovala stále dokola: „Ježíši, vážně, Beth? To snad není možné. Vážně? Ježíši!“

„Veroniko!“ řekl Henry hlasitě.

Veronika se prudce otočila. „Strýčku Henry!“ vykřikla. „Ježíši, Beth, tak ona to bude pravda. To by totiž tady strýček Henry nebyl, kdyby to tak nebylo. Vid, zlato?“ dodala a vrhla se Henrymu kolem krku. „Ježíši, to ti bylo hrozné, když nás tam dole drželi zavřené. Ježíši, to jsem ráda, že jsi tady!“

Henry rezolutně odstranil Veroničiny paže ze svého krku. Chodba byla nyní plná nejelegantnějších dívek, jaké v životě viděl – mimo, pomyslel si, stránky STYLU. Hlasy divoce štěbetaly o překot.

„Ať si Tetička říká, co chce, ty stránky jsou –“

„A zrovna Helena! Já jsem si vždycky myslela –“

„To nás budou určitě všechny vyslýchat –“

„Já myslím, že ty bělorůžové bavlněné šaty se můžou při nejhorším použít –“

„Jak se má člověk obléknout na výslech? Já myslím, že elegantní podezřelá osoba by měla –“

„Mně úplně stačí, když budu mít na odpoledne červeného jaguára a pár vlčáků…“

„Nancy v bílém a se spoustou zelených korálů a Ronnie v –“

„Kdo to teď vlastně napíše? My jsme s Helenou měly –“

„Jo, jestli to Tereza vezme takhle, tak mi nezbude, než abych zase začala u levné konfekce. Jak si představuje, že já můžu –“

„Lituju, miláčku, ale já toho norka nevyhodím. Už jsem říkala Tetičce –“

„Helena! Jo, takhle kdyby to byla –“

Veronika na vrcholu vzrušení řekla: „Beth, miláčku, tohle je můj strýček. Henry Tibbett.“

Úsečněji než chtěl, otázal se Henry: „Co ty tady děláš, Ronnie?“

„Mám tu práci, přirozeně,“ řekla Veronika, „Opakujeme jeden snímek se slečnou Mastersovou a pak dělám jedny mladistvé bavlněné šaty tady s Beth. Tohle je Beth Connollyová, redaktorka Mladého stylu.“

„Těší mě, pane Tibett,“ řekla Beth Connollyová, pokrčila svůj miniaturní nosík a podívala se na Henryho jako neviňátko. „Obávám se, že jste nás zastihl ve špatný den. Je tu ještě větší zmatek než obyčejně.“

Věnovala mu okouzlující úsměv a Henrymu kleslo srdce. Mezi těmito ztřeštěnými mláďaty, jakkoli jsou půvabná, bude zřejmě těžko něco vážně vyšetřovat. Právě když mu tato myšlenka procházela myslí, Beth Connollyová se otočila k vysoké blondýně a řekla jí dokonale věcným tónem: „Marylin, jdi a hned zavolej do Barrymodes, že rušíme tu bílou krajku. Pošli někoho ke Gardellovi pro to modré hedvábí číslo 872 a sežeň mi spoustu zlatých náramků a nějaké říční perly. Pan Howard z klenotnictví Mayfair už o tom ví – mluvila jsem s ním. A budeme potřebovat modré kozinkové lodičky pro Veroniku od firmy Fairfeet. Pak jim řekni v ateliéru, že začneme až po dvanácté, a zajisti si, aby na nás měl Michael po obědě čas. Když ne, zamluv to u něho na co nejdřív a ať jsou manekýnky připravené.“ Obrátila se opět k Henrymu: „Promiňte, prosím vás,“ řekla. „Musela jsem si promluvit se svou sekretářkou. Musím si celou práci přeorganizovat kvůli Paříži.“

Henry se zastyděl za svůj nedávný odhad. Tahle dívka, jakkoli je mladá, je znalec ve svém oboru a zdaleka není ztřeštěné mládě. Řekl: „Můžu si na pár minut vypůjčit Veroniku?“

„Samozřejmě. Budu ji potřebovat až v poledne.“

„Díky.“

Beth se usmála a zašla do módního oddělení.

Henry a jeho neteř seděli naproti sobě u stolu v temné kanceláři.

„Kde ty se tady, prosím tě, bereš?“ řekl Henry.

„Já? Já teď přece hodně dělám pro STYL. Strýčku Henry – je to opravdu pravda – chci říct, je opravdu mrtvá?“

„Obávám se, že ano.“

„Zavražděná?“ Veroničiny oči byly jako talíře.

„To ještě nevíme určitě,“ řekl Henry diplomaticky. „Vlastně bys mi mohla ve všeličem pomoct.“

„Vážně?“

„Ty se tady s těmi lidmi znáš osobně.“

„Ne se všemi. Se slečnou Pankhurstovou jsem se nikdy nesetkala – všichni říkají, že byla hrozná semetrika. Ale to říkali také o slečně Fieldové, a nakonec se ukázalo, že je docela milá. Já vlastně znám jenom Beth a slečnu Mastersovou a Michaela.“

„Michaela Healyho, toho fotografa?“

„Jo, toho. Až do včerejška jsme byli všichni společně v Paříži. Jo, a ovšem znám tak trochu Tetičku – toho zná každý.“

„Kdo je to Tetička?“

„Patrik Walsh, výtvarný redaktor. Je to zlato. Každý mu říká Tetička, ale ne do očí. On na lidi hrozně řve,“ dodala Veronika.

„To už vím,“ řekl Henry procítěně. Podíval se do poznámek. „Znáš jeho asistenta Donalda MacKaye?“

K Henryho úžasu se Veronika začervenala. „Jo,“ řekla a se zbytečným zájmem se podívala na špičky svých střevíců.

„A co –“

Zazvonil telefon. Henry zvedl sluchátko. „Je tady Ernest Jenkins,“ řekl seržant. Jeho hlas zněl vyčerpaně. „Výborně,“ řekl Henry. „Pošlete mi ho hned nahoru.“ Zavěsil a řekl Veronice: „Chci s tím chlapcem hned mluvit. Tak radši jdi. Uvidíme se zase později.“

„Můžu jít ven?“

„Ovšem. Ale musíš být zpátky ve dvanáct na fotografování, ne?“

„To tu musím být dřív. V půl dvanácté. Musím se nalíčit.“

„Mně se zdá, že už jsi nalíčená dost,“ řekl Henry poněkud škrobeně.

Veronika se na něho útrpně usmála. „Všechna děvčata v Paříži,“ řekla, „mají bílé obličeje a začouzené oči a hnědé, černě obtažené rty. Přivezla jsem si odtamtud nové rtěnky.“

„Zní to odporně.“

„Je to báječné. Jen počkej a uvidíš.“

„Jestli si myslíš, že se budeš víc líbit…“ začal Henry, který se zarajtoval do pompézního strýčkovství a teď toho litoval. Avšak dál se nedostal, protože venku na chodbě propukl ukrutný křik.

Předcházelo mu zvučné zaklepání na dveře. Než měl Henry čas říci „Dále“, zaburácel kdesi v chodbě Patrikův hlas. „Olwen! Co tě to ksakru napadlo?“

„To je Tetička,“ řekla Veronika.

„Já vím,“ řekl Henry chmurně.

Hluboký dívčí hlas s mírným irským přízvukem říkal: „Chci mluvit s inspektorem a říct mu –“

„Opovaž se!“

„Dále!“ řekl Henry hlasitě.

Dveře se pootevřely, a ihned nato je někdo zvenčí přibouchl za doprovodu zvuků zápasu.

„Pusť mě, ty surovče!“ Olwenin hlas se nyní zvyšoval a zněl jako na pokraji slz. „Pusť mě! Já tam chci!“

„Ty nevíš, co děláš, huso jedna!“

„Ba jo, vím to. To ty –“

„Tak mě chvilku poslouchej, holka pitomá!“

„Pusť, to bolí!“

Dveře se opět počaly otvírat a zase je někdo přibouchl. Jenže tentokrát už se pochopitelně začaly otvírat i další dveře a chodba se naplnila Masy – zlobnými, hysterickými, chlácholivými.

„Tak myslím,“ řekl Henry Veronice, „že bych se měl podívat, co se tam děje. Ty počkej tady.“

Uchopil kliku, stiskl ji a ze všech sil za ni zatáhl. Henryho váha v kombinaci s tlakem zvenčí zřejmě převážila a přemohla i Patrikovu sílu. Dveře se rozletěly a Olwen Piperová doslova padla Henrymu k nohám. Za ní se zjevil obrovitý a rozzuřený Patrik, který ji stále držel za ruku. Dál za ním byla změť tváří a brebentění hlasů, mezi nimiž ještě Henry rozeznal vysoký, aristokraticky mečivý ženský hlas, který opakoval: „Já to nedovolím. Zadrž ji, Tetičko! Já to nedovolím!“ Jediný další rozeznatelný hlas byl mužský, mladý a s kockneyským přízvukem, který mlel dokola: „Seržant říkal, že mám jít nahoru. Prej mám jít nahoru. Povídal, že prej –“

„No tak, no tak,“ řekl Henry svým nejvybranějším policajtským hlasem, „copak se to tady děje?“

„Já chci jenom zabránit bláznivé holce, aby neprovedla blbinu,“ řekl Patrik.

„Prosím vás, nerušte,“ řekl Henry. Pomohl Olwen na nohy. „Vy jste slečna Piperová, kulturní redaktorka, viďte?“

„Ano, jsem,“ řekla Olwen vyzývavě, jako kdyby očekávala, že jí to nebudou věřit.

Henry se na ni podíval. Uviděl tentýž vážný mladý obličej, tytéž brýle, zápasem mírně posunuté, tutéž krátkou postavu a nedostatek elegance, které způsobily minulou noc Margery Frenchové tak bolestivý okamžik pravdy. Také si všiml, že Olwen je uplakaná a že se patrně co nejdřív rozpláče znovu.

Olwen ho uchopila za paži. „Já s vámi musím mluvit, pane inspektore,“ řekla.

„Prosím, mluvte.“

„Olwen,“ řekl Patrik. „Já tě varuju. Jestli řekneš –“

„Pane Walshi,“ řekl Henry, „proč myslíte, že víte, co mi chce slečna Piperová říct?“.

„Můžu si to domyslet.“

„No, a co je to?“

„Prachsprostá lež.“

„Ne!“ zvolala Olwen. „To není pravda!“

„Ty nechápeš –“

„Tak já si teď se slečnou Piperovou promluvím,“ řekl Henry pevně. „Pane Walshi, jestli neodejdete, budu muset zavolat svoje lidi a dát vás násilím odvést. Je tam Ernest Jenkins?“

„Tady jsem,“ pípl Ernie. „Seržant říkal, že prej –“

„Já vím,“ řekl Henry. „Promiňte, ale budu si s vámi muset promluvit později. Počkejte v laboratoři, já vás zavolám. A teď vy všichni – zmizte!“

Na okamžik zůstal Patrik stát proti Henrymu, velkou hlavu nebezpečně skloněnou. Henry vážně očekával, že ho napadne. Ale okamžik minul. Patrik zvedl hlavu a řekl: „Neříkejte, že jsem vás nevaroval.“ Nato se otočil na podpatku a odešel. Ostatní, nyní zkrotlí, se mlčky rozešli do svých kanceláří.

Henry se vrátil do své místnosti.

„Ronnie…“ začal. Ale jeho neteř zmizela.

kapitola IV.

Olwen Piperová se posadila na židli naproti Henrymu a dala se do pláče. Henrymu jí bylo líto a podal jí kapesník. Olwen energicky zavrtěla hlavou a vytáhla vlastní kapesník z dosti ošumělé kabelky. Hlučně se vysmrkala a řekla: „Prosím vás, odpusťte mi to.“

„Ale to nic,“ řekl Henry. „Už je vám natolik líp, že můžete mluvit?“

„Ano,“ řekla Olwen poněkud nejistě. Nastala pauza. „Musel to být pro vás velký otřes,“ pokračoval Henry. „Vy jste přece bydlela společně se slečnou Pankhurstovou, viďte?“

Olwen mlčky přisvědčila.

„A dobře jste se spolu snášely?“

„To ano… Aspoň… většinou.“

„Ne vždycky?“

„Ne tak, od té doby, co Michael…“ řekla Olwen a znovu se rozplakala.

„Proč jste se mnou chtěla tak nutně mluvit? Co jste mi chtěla říct?“

Když na to nedostal jinou odpověď než posmrkávání a vzlyky, řekl Henry pevně: „Podívejte se, slečno Piperová. Řeknu vám rovnou, že o Heleniných vztazích s Michaelem Healym vím všechno.“

Olwen samým překvapením tak strnula, že přestala plakat a podívala se na Henryho široce otevřenýma očima. „Vy víte všechno? Jak jste se to dověděl?“

„Na tom nezáleží. Hlavní je, že to vím. Nevím ale, jestli to nějak souvisí s její smrtí. Můžete mi v tom nějak pomoci?“

„Samozřejmě, že to s ní souvisí.“ Slova z ní téměř vyletěla. „On ji zabili Zabil ji právě tak, jako kdyby ji vlastníma rukama zavraždil.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že Michael se zachoval jako podlec a sprosťák, a že Helenu dohnal k zoufalství. Proto to udělala. Slyšela jsem ji, jak říká, že si vezme život.“

„Slečno Piperová,“ řekl Henry, „Helena se téměř určitě sama nezabila. Někdo ji zavraždil.“

„Zavraždil?“ Olwen se zajíkla. „Ne, ne. To není možné. Kdo by proboha chtěl Helenu zavraždit?“

„To právě bych rád věděl,“ řekl Henry. „A teď mi prosím řekněte, co víte o Heleně a Michaelu Healym.“

„Začalo to asi před půl rokem. Helena začla chodit večer ven a mně o tom nic neřekla – a to předtím nikdy nedělala. Samozřejmě, já bývám večer většinou v divadle, protože je to moje povolání, a tak jsem si toho zpočátku ani nevšimla. Ale bylo to pořád horší a horší. Mě… mě to trápilo. Já jsem totiž Helenu hrozne obdivovala a vždycky jsme byly takové přítelkyně…“

„Ona byla o hodně starší než vy, viďte?“

„To byla. O víc než deset let – ale na tom nezáleželo. Byla takový báječný člověk… dokud to nezačlo.“

„Kdy se seznámila s Michaelem Healym?“

„To je na tom to divné,“ řekla Olwen. „Ona Michaela a Terezu znala už léta – dávno předtím, než poznala mě. Když jsem se Heleny začala vyptávat, kam večer chodí, řekla mi, že jenom na večeři s Healyovými, a i když mě to zlobilo a bylo mi smutno a těžko, nikdy mi nenapadlo, co za tím je. Jenom jsem na ně měla vztek, že si na ni dělají monopol. Až pak jednou večer, když říkala, že je u nich na večeři, jsem přišla do divadla a tam jsem viděla Terezu s nějakou partou lidí. A hned jsem věděla, že Helena je určitě někde sama s Michaelem.“ Olwen popotáhla. „Když tenkrát v noci přišla domů, prohodila jsem jen tak něco o Tereze, jako jak se jí daří a Helena řekla: ‚Výborně. Uvařila nám báječnou večeři.‘ Zeptala jsem se jí, co ten večer dělali, a ona mi řekla: ‚Ale nic. Jen jsme jedli a povídali si.‘ To bylo hrozné! Řekla to tak přirozeně – a já jsem si uvědomila, že už mi takhle lže celé měsíce.“

„Věděla paní Healyová – totiž slečna Mastersová – co se děje?“

„Já… já nevím. Někdy jsem si myslela, že to musí vědět, a jindy zas byly spolu v kanceláři takové kamarádky, že jsem nevěřila, že by…“ Olwen se odmlčela a znovu se vysmrkala. „Vy nevíte, jak byla Helena báječná, pane inspektore. Jestli nenechala žádný vzkaz, tak to nechtěla udělat Tereze žalost.“

„Já mám pocit, slečno Piperová,“ řekl Henry nikoli nelaskavě, „že všechny ty řeči, které v redakci kolovaly o Heleně a Michaelovi, možná pramenily od vás.“

Olwen se to nepokusila popřít. „A proč ne?“ řekla. „Myslela jsem si, že by to Tereza měla vědět a zarazit to. Ale mám dojem, že se ty řeči z nějakého záhadného důvodu k ní nikdy nedostaly. Nemohla jsem dost dobře jít a říct jí to rovnou. Ale teď už na tom beztak nezáleží. Vy nevíte, jaké to bylo peklo…“

„Co bylo peklo?“

„Když jsem viděla Helenu tak zoufalou a nešťastnou, jak byla poslední měsíc. A pak nakonec – zkrátka, já jsem věděla, že to takhle dopadne.“

Henry si všiml, že Olwen zavrhla jeho zmínku, že to mohla být vražda, jako zcela nedůležitou. Začínal si v duchu klást otázku, zda to nakonec přece jen nebyla sebevražda. Margery Frenchová si to nemyslela. A jiný důkaz pro to neměl. Ale i kdyby se nakonec ukázalo, že to byla sebevražda, rozhodně to není tak jasný případ, jak se zpočátku zdálo. Uvědomil si, že Olwen opět mluví.

„A to jsem vám ještě neřekla to nejhorší,“ řekla, „ale lékař na to samozřejmě přijde. Patrně to už touhle dobou víte.“

„Chcete říct, že Helena byla v jiném stavu?“ otázal se Henry.

Olwen žalostně přitakala…

„Ví o tom ještě někdo jiný?“

„Ano. Někdo to ví.“

„Kdo?“

„Já nevím. Michael to není. Totiž jemu to ona musela určitě říct, ale řekla to ještě někomu. A mně neřekla nic!“ Byl to výkřik bolestivého pocitu urážky. „Proč mi to neřekla?“

„A jak to tedy víte?“

„Včera,“ řekla Olwen, „se Helena vrátila z redakce brzy – hned po obědě – protože měla pak v noci tu práci. Přišla jsem domů asi v půl sedmé, abych se převlékla do divadla, a ona právě mluvila s někým do telefonu. Slyšela jsem, jak říká: ‚Doktor to tvrdí docela určitě. Já nevím, co si počnu. Ty víš zrovna tak dobře jako já, že on ji nikdy neopustí. Na mou duši – nejradši bych umřela.‘ Pak mě uslyšela a řekla: ‚Teď nemůžu mluvit. Na shledanou.‘ – a zavěsila. Když jsem vešla do pokoje, chtěla jsem jí říct… totiž zeptala jsem se jí, jestli jí nic není, a ona se jen usmála a řekla: ‚Nic mi není, jen mám tu protivnou rýmu.‘ Pak odešla do redakce a víc o ní nevím, až tohle…“

Aby předešel další bouři slz, kterou tušil nablízku, Henry řekl: „To jste ji viděla naposled? Měl jsem dojem, že jste sama také přišla do redakce pozdě večer si něco napsat, není to tak?“

„Ano. To jsem Helenu jen zahlídla. Řekla jsem jí dobrou noc na cestě k výtahu. Měla totiž otevřené dveře. Nechtěla jsem ji vyrušovat. Nikdo se nikdy neopovážil ji vyrušovat, když pracovala.“

„Kolik to bylo hodin?“

„Já na mou duši nevím. Pozdě. Řekla bych tak někdy po třetí. Všichni ostatní už odešli.“

„Takže po třetí hodině byla ještě živá a zdravá. Všimla jste si termosky v její kanceláři?“

„Neviděla jsem ji. Vzpomínám si teď, že jsem si říkala, kde asi je – vždycky ji mívala na stole, když pracovala v noci.“

„Jak jste se tak pozdě v noci dostala domů?“

„Šla jsem pěšky.“

„Až do Kensingtonu? V tom dešti?“

„Byla jsem tak nešťastná,“ řekla Olwen prostě. „Potřebovala jsem přemýšlet. V divadle jsem zažila tak báječný večer, že jsem na Helenu málem zapomněla. A pak, když jsem ji viděla, všechno jsem si to zas připomněla. Chtěla jsem si rozmyslet, co mám dělat… jak bych jí mohla pomoct…“

„Slečno Piperová,“ řekl Henry, „jak jste se dostala po divadle sem do redakce? To nebyl vchod zamčený?“

„Copak o to, já mám klíč.“ Olwen se začala hrabat v kabelce a vytáhla stříbrný patentní klíč velkého formátu. „Tady je. Já často pracuju do noci.“

„Kdo má ještě klíč?“

Olwen se zamyslela. „Samozřejmě slečna Frenchová. A Tereza a Patrik a slečna Fieldová. A Helena ho měla.“

„Nikdo jiný?“

„Myslím, že ne.“

„Nu,“ řekl Henry, „děkuji vám, že jste mi všechno tohle řekla. Správně jste udělala. Prozatím si to nechte pro sebe.“

„Samozřejmě!“

Henry se povzbudivě usmál. „Dovedu si představit, jak je to pro vás zlé,“ řekl.

„To se spraví,“ řekla Olwen. „Mám spoustu práce.“ Olwen vstala a Henry z ní měl dojem směsi mládí, zranitelnosti a houževnatosti. Olwen Piperová byla vášnivá a citlivá jako pravá Irka, ale měla také sílu.

„Hodná,“ usmál se Henry. Pak dodal: „Někdy k večeru bych se rád podíval k vám do bytu, jestli se vám to hodí.“

„Samozřejmě, pane inspektore. V kolik hodin?“

„Těžko říct přesně. Můžu vám zatelefonovat?“

„Dobře. Budu doma tak od pěti až do doby, kdy půjdu do divadla.“

Olwen mu napsala své telefonní číslo energickým čitelným písmem. Když odešla, čekala Henryho rozmluva s Ernestem Jenkinsem.

Ernest Jenkins byl vysoký hubený výrostek s bledou tváří a ostrými, živými rysy. Ochotně potvrdil, že je jedním z laborantů fotografického oddělení a že předešlý večer měl službu a pomáhal panu Healymu.

„Ne že bych se přetrh,“ přiznal. „On si pan Healy rád zvětšuje sám, když je to něco důležitýho. Ani člověka nepustí do temný komory, když tam pracuje.“

Potvrdil, že asi v půl jedenácté připravil Heleně do termosky čerstvý čaj, ale že jí ho nezanesl do kanceláře. Michael Healy se prý hrozně zlobil, protože odešel od zeslabování snímku, aby ten čaj zavařil, a přitáhl ho zpět k práci. Slovo „zeslabování“ něco Henrymu připomnělo. „Nepoužívá se při zeslabování kyanidu draselného?“

„Jo.“

„Co to ‚zeslabování‘ přesně je?“

„To se dělá, aby byla kopie světlejší,“ řekl Ernie. „Když je negáč moc kontrastní, tak na kopii nevyjdou světla tak, aby stíny nebyly moc tmavý. Tak se to musí změkčit.“

„Jak?“

„Tak, že se stíny potřou cyankálim.“

„Kolik ho bylo v láhvi, když jste ho použil?“

„Víc než polovička,“ odpověděl Ernie bez váhání.

„Jaká je obvyklá procedura, když potřebujete kyanid draselný ze skříně?“

„Úplně jednoduchá,“ řekl Ernie. „Fred má klíč – to je vrchní laborant – a my ho požádáme o to, co potřebujeme, a podepíšeme to. Jenže, chápete, včera to byla Paříž.“

„A kdo měl klíč?“

„Pan Healy. Totiž zkrátka skříně byly všechny otevřený a já jsem si prostě vzal, co jsem potřeboval.“

„A zamkl je pan Healy zase, než odešel?“

„Já nevím, kdy odešel. Poslal mě domů kolem půlnoci.“

„Jak jste se dostal z budovy ven? Máte klíč?“

„Já? Kdepak! Ven se člověk dostane snadno – je to patentní zámek a zevnitř se dá vždycky otevřít, a pak se jen dveře zabouchnou.“

„Aha,“ řekl Henry. „Děkuji vám, Ernie. Prozatím to bude všechno. Možná, že vás budu ještě potřebovat později.“

„Budu v laborce, pane inšpektor, bohužel,“ zasmál se Ernie a odešel.

Když Henry osaměl, urovnal si poněkud rozházené myšlenky. Uvědomil si, že v napjatém ovzduší výbušných temperamentů mu vyšetřování jaksi vypadlo z rytmu. Zatelefonoval seržantovi a požádal ho, aby mu přinesl kabelku mrtvé. Seržant ho ujistil, že už byla pečlivě daktyloskopicky prozkoumána, ale že – stejně jako na termosce – nebyly na ní shledány jiné otisky než Heleniny. Na láhvi po kyanidu draselném, dodal seržant, se nenašly vůbec žádné otisky.

Obsah Heleniny kabelky mnoho neříkal. Zlatá pudřenka a luxusní rtěnka; dva špinavé a dva čisté velké kapesníky; hřeben, plnicí pero a kroužek s třemi klíči, z nichž jeden poznal Henry jako dvojče klíče Olwenina. Vepřovicová peněženka obsahovala osm liber a nějaké drobné, spolu s útržky několika lístků do divadla, pokladní lístek od nákupu střevíců, pár navštívenek a nepoužitou půlku zpátečního lístku z Londýna do Hindhurstu v Surrey. Malé slonovinové pouzdro obsahovalo Heleniny profesionální navštívenky, stejné jako byla navštívenka na jejích dveřích. Také tu byl malý kalendář a Henry ho otevřel s jistou nadějí, ač vzápětí byl zklamán, neboť stručné poznámky se týkaly výhradně pracovních schůzek. Přesto však upoutaly jeho pozornost dva záznamy – jeden měsíc starý a druhý z posledního dne Helenina života. V obou případech sestával záznam z jediného slova – ‚Doktor‘. Henry si znovu prohlédl zpáteční lístek. Datum jeho vydání odpovídalo datu schůzky s lékařem – v sobotu. Tady bylo něco k dalšímu prozkoumání, ale vzhledem k tomu, co řekla Olwen Piperová, zdálo se, že vysvětlení je trapně banální. Henry si vzdychl, vrátil Heleniny věci do kabelky a poslal si pro Terezu Mastersovou.

Tereza vešla do kanceláře zcela klidně a jakmile pronesla „Dobré jitro, pane inspektore“, Henry poznal mečivý aristokratický hlas, který nedávno zaslechl na chodbě. Dokonce si Henry uvědomil, že Tereza má to, čemu Margery říká „čich pro módu“. Teprve když si ji prohlédl zblízka, zjistil, že není zvlášť hezká, ačkoli první pohled působil úchvatně. Byla velice vysoká, měla postavu jako manekýnka a na sobě měla rovné šaty z červeného úpletu, které vypadaly nesmírně jednoduše, ač ve skutečnosti byly velice důmyslně střiženy a vypracovány. Kolem krku jí viselo asi deset dlouhých zlatých řetězů různého kalibru a jedno štíhlé zápěstí bylo uvězněno v množství zlatých náramků. Odbarvené vlasy měla půvabně načesané a obličej dokonale upravený. Fakt, že má obličej poněkud příliš kulatý a baculatý, oči příliš blízko u sebe a čelo příliš nízké, se prostě ztrácel. Sedla si a přehodila přes sebe elegantní nohy.

„Mohu si zakouřit, pane inspektore?“

„Ovšem.“

Tereza vytáhla zlaté pouzdro z obrovské krokodýlí kabelky. Se svými křehkými kotníky a zápěstím, svým vyloženě aristokratickým zjevem a svými lehce trhavými nervózními pohyby připomínala Henrymu čistokrevného závodního koně. Zřejmě se s velkou námahou ovládala. Henry, aby pokračoval v analogii, ji mírně převedl přes první překážky. Potvrdila mu to, co už o včerejším večeru věděl – pracovní schůzku v redakci, Goringův příchod a pozvání, krátký večírek se šampaňským, jízdu domů. Mírně poplašeně přiznala, že několikrát během večera zašla do temné komory za Michaelem a že si všimla termosky v předsíňce.

„Mimochodem, pane inspektore,“ dodala Tereza, „můžeme si s Michaelem odnést kufry domů? Bez nich je to hrozně nešikovné. Michael si včera večer přinesl domů kartáček na zuby v aktovce, ale moje líčidla a tak jsou –“

„Zcela chápu,“ řekl Henry. „Ano, můžete si je vzít.“

„Díky.“

Henry se zhluboka nadýchl a přistoupil k ošemetné části rozhovoru. Proběhla však překvapivě snadno.

„Vy jste byla se slečnou Pankhurstovou velice zadobře, viďte?“

„Ano, byla.“

„Váš manžel taky?“

„Ano. Oba.“ Řekla to bez sebemenšího zaváhání. A pak náhle překvapivě dodala: „Samozřejmě hlavně Michael.“ Henryho to zaujalo. „Proč to říkáte?“

Tereza se na okamžik zamyslela. „Já nevím, co vám Olwen Piperová napovídala…“

Henry neřekl nic. Tereza pokračovala velice rychle: „O Heleně a Michaelovi kolovaly nejrůznější hloupé klepy. Možná, že jste některé už slyšel. Nebyla to pravda. Nebo spíš jen napůl pravda. Helena byla hrozně inteligentní a já, jak vám každý potvrdí, jsem pitomá. S Michaelem si ohromně rozuměli. Chodili spolu na večeře. A do divadla a na koncerty a podobně. Snad si i mírně zaflirtovali. Já jsem o tom nevěděla a nezajímalo mě to. I kdyby to tak bylo, nikdo z nás by z toho nedělal aféru. V takovém malém světě, jako tady u nás, se všechno hrozně přehání. Moje manželství je dokonale šťastné a vždycky bylo. Helena byla moje přítelkyně.“ Tereza mluvila v krátkých stručných větách, oddělených pauzami, které zněly jako vykřičníky.

„Když jste ji tak dobře znala,“ řekl Henry, „můžete mi něco říct o jejím soukromém životě a jejích přátelích – mimo vás a vašeho manžela?“

Tereza se zatvářila poněkud polekaně. „Ne,“ řekla. „Pokud vím, neměla Helena mimo redakci žádné přátele. Tetička – totiž pan Walsh – ji svým zvláštním způsobem po léta zbožňoval. A ovšem Olwen byla do ní zblázněná, jak mladé žáby bývají.“

„Je to dost zvláštní, že ty dvě bydlely spolu.“

„Ano. Došlo k tomu jen proto, že Helena měla tak dobré srdce. Olwen přišla před rokem přímo z university jako pomocná redaktorka naší kulturní hlídky. Neměla kde bydlet a nikoho v Londýně neznala a Helenina sestra, která s ní předtím bydlela, se vdala a odjela do Austrálie. A tak se Heleně Olwen zželelo a vytáhla ji z nějakého odporného ženského domova a dala jí pokoj ve svém bytě. Mělo to být jen prozatím, než si Olwen najde něco jiného. Stejně by to bylo na ni moc drahé. Ale potom naše kulturní redaktorka náhle odešla a Olwen povýšila na její místo a dostala větší plat, takže se mohla s Helenou o výdaje rozdělit. Prosila Helenu, aby ji tam nechala, a Helena byla moc velký dobrák – a stejně to bylo pro ni finančně neúnosné držet si ten byt sama pro sebe. A… bylo to.“

„Napadlo vás, slečno Mastersová,“ otázal se Henry náhle, „že Helena mohla spáchat sebevraždu?“

Nastalo hrobové ticho. Otázka zřejmě Terezu zaskočila, a Tereza se nemohla rozhodnout, jak na ni odpovědět. Henry měl silné podezření, že Terezino váhání není způsobeno pochybnostmi, zda její závěr bude správný, jako spíš úvahami o tom, která z mnoha odpovědí by byla nejvhodnější.

Po chvíli řekla: „Upřímně řečeno, to mě nenapadlo. Všichni si byli zřejmě tak jisti…“ Zarazila se. „Teď, když to tak říkáte, snad by to nebylo vyloučeno –“

„Proč to říkáte?“

„Ale, jen tak. Lidi přece páchají sebevraždu z nejpodivnějších důvodů, ne? Když říkáte, že to udělala –“

„Já jsem nic takového neřekl. Jen jsem se vás ptal na mínění.“

Tereza zvedla ruce a zase je nechala klesnout v rozpačitém gestu. „Jak bych to, prosím vás, mohla vědět?“ řekla.

„Byla jste její dobrá přítelkyně.“

„Rozhodně mi nikdy neřekla nic, co by…“

„Několik lidí už mi řeklo,“ pokračoval Henry, „že byla poslední dobou nervózní a něčím se trápila. Vy jste si toho nevšimla?“

Tereza sama vypadala velice nervózně a utrápeně. „No… totiž… Ano, zdálo se mi, že je trochu unavená…“

„Nemyslíte,“ pokračoval Henry, „že její přátelství s vaším manželem mohlo být hlubší, než jste tušila? Že ji mohl trápit vnitřní konflikt mezi přátelstvím k vám a vzrůstající náklonností k vašemu manželovi?“

„Ano, to je docela možné.“ Tereza to pronesla pevně a s jistou úlevou. Zřejmě dospěla k nějakému rozhodnutí. „Ano. Čím víc na to myslím, tím mi to připadá pravděpodobnější. Samozřejmě, nebyla to Michaelova vina. Jak to mohl vědět? Helena nechodila se srdcem na dlani, ale byla hrozně citlivá a opravdu se poslední dobou něčím trápila. Ano, teď, když jste mi to vysvětlil, jsem si jistá, že to tak bylo.“

Henry se na ni díval se značnou skepsí. Nebylo to poprvé za dnešní dopoledne, co měl pocit, že tu pracuje jakési organizované spiknutí, aby před ním skrylo nějaký nepohodlný fakt. Patrik to svým hromotluckým způsobem dal jasně najevo; Margery Frenchová z toho obratně vymanévrovala; Tereza Mastersová dělala, co mohla, ale neměla dost inteligence ani vtipu, aby dovedla improvizovat, když byla zaskočena. Otázka nyní zněla, koho z těch tří lze nejsnáze přimět, aby řekl pravdu, a jakou metodou toho dosáhnout. Henry se rozhodl, že nebude spěchat. Koneckonců, musí si ještě promluvit s Michaelem Healym.

***

Emmy pohlédla starostlivě na svou krásnou neteř. „Mně se to nelibí, Ronnie, že jsi v tom všem zapletená,“ řekla.

„Strýček Henry říkal, že mu můžu pomáhat.“

„Na to neměl právo,“ řekla Emmy přísně. „Musíš jít co nejdál od toho. Vraždy jsou Henryho věc, a ne tvoje.“

„Ale teto Emmy, ty nechápeš – všichni vědí, kdo je strýček Henry, a když někdo něco tají, tak se před ním nikdo neprozradí. Já jsem takové nic, že si přede mnou nikdo nebude dávat pozor na jazyk, a tak se můžu dozvědět spoustu věcí, na které on nikdy nepřijde.“

„Touhle dobou už všichni vědí, že jsi Henryho neteř.“

„Ne. Ví to jenom Beth a ta mi slíbila, že o tom neřekne ani slovo. Beth je zlato.“

„Zlato nezlato, stejně to roztroubí po světě,“ poznamenala Emmy s úlevou. „Tak vidíš, stejně bys nebyla nic platná. A rozhodně si nepřeju, aby sis hrála na detektiva. Vražda není nic krásného. Je to ošklivá, morbidní a nebezpečná věc. Co by tomu tak řekla tvoje maminka?“

„Dělala by, že je zděšená, ale celá by se třásla na nejnovější šťavnaté detaily,“ řekla Veronika s krutou upřímností. Podívala se na hodinky. „Proboha, musím letět. Ve dvanáct mám stání. Přijdu zase večer a řeknu strýčkovi Henrymu, co jsem se dověděla.“

„Ovšem, moc ráda tě večer uvidím, holčičko, ale –“

„Jen si představ ty titulky!“ řekla Veronika s rozkoší. „Manekýnka rozluštila záhadu vraždy. – Nemohli jsme z místa, připouští vrchní inspektor Tibbett ze Scotland Yardu –“

„Ronnie!“ Emmy byla vážně pohoršena. „Jen se opovaž –“

„Musím běžet. Na shledanou večer.“

„Ronnie –“

Veronika poslala tetě hubičku. „To budeš koukat,“ řekla zlověstně. A byla pryč.

***

Než Henry skončil předepsaný, ač neproduktivní výslech Alfa Samsona, který mu pouze potvrdil to, co už věděl, ukazovaly hodiny v kanceláři dvanáct hodin deset minut. Henry vytočil číslo fotoateliéru, kde mu Ernie stručně sdělil, že pan Healy právě fotografuje a nesmí být rušen. „Dobrá,“ řekl Henry přívětivě. „Půjdu tam za ním.“

„Návštěvy se nepřijímají,“ prohlásil Ernie rezolutně.

„Já nejsem návštěva,“ řekl Henry. „Jestli vy nebo pan Healy proti tomu chcete něco namítat, zeptejte se pana Goringa.“

Jméno velkého muže mělo okamžitý účinek. „No, jak chcete,“ řekl Ernie odevzdaně a dodal: „Pan Healy se bude zlobit, to si pište.“

„Lituju,“ řekl Henry. Zavěsil a vydal se chodbou k ateliéru.

Ateliér byl obrovská vysoká ratejna. Tato část starého domu byla zřejmě vybourána a přizpůsobena novým potřebám. Reflektory, zástěny, elektrické kabely a spínací krabice činily přístup podobný běhu přes překážky.

Celá místnost byla temná, až na jasně osvětlený prostor na jednom konci, kde před pozadím ze zkrabatělého staniolu stála v kruhu ostrého bílého světla dívka, v níž Henry jen stěží poznal svou neteř Veroniku. Její medově zbarvený obličej byl zamalován bílým líčidlem a oči měla ostře obtažené tmavohnědou čárou: věrna své hrozbě, použila téže tmavohnědé barvy k obtažení sépiově zbarvených rtů. Na sobě měla dlouhé přiléhavé černé šaty a nesmyslnou spoustu diamantů a vypadala o dobrých deset let starší. Ale snad nejotřesnější na tom všem byl fakt, že držela v pravé ruce tenký řetízek, připevněný k obojku veliké a nebezpečně vyhlížející číty. Šelma právě očichávala a škrabala podlahu ve zjevném projevu špatné nálady.

Proti Veronice stál vysoký štíhlý muž s vykasanými rukávy, hlavu skloněnou v zasvěceném soustředění nad malým fotoaparátem na stativu. Kdesi v pozadí rozeznával Henry matně dvě další ženské postavy – Beth Connollyovou a Terezu Mastersovou.

Aniž zvedl hlavu, muž řekl: „Expozici, Ernie!“

Ernie vyskočil ze stínu s malým expozimetrem v ruce. Přistoupil neochotně k Veronice a čítě a přidržel expozimetr na palec od Veroničina nosu.

„Setina na pět šest,“ řekl.

„A na čítu?“

Ernie váhavě natáhl ruku a zavadil expozimetrem čítě o nos. To se zvířeti zřejmě nelíbilo, neboť si sedlo a divoce zamručelo. Ernie uskočil do stínu jako žába a Tereza tiše vypískla. Veronika se ani nepohnula, jako by se jí to netýkalo. Fotograf rozmrzele zvedl hlavu a uviděl Henryho.

„To je dost, že jste tady,“ řekl podrážděně. „Prokrista, udělejte něco s tím svým zvířetem.“

„Ale –“

„Ať se postaví a vykročí směrem ke kameře.“

„Já nejsem –“

„Ernie!“ zařičel Michael. „Udělej něco, ať ta potvora vstane a vykročí na kameru!“

„Já bych, pane Healy, nerad…“ zakvílelo to ze stínu. „Tak vstávat, kočičko! Na procházku,“ řekla Veronika sladce. Aniž změnila pózu, lehce se dotkla zadku číty ostrou špičkou střevíce. Číta se převalila na záda a začala příst. „Ohromné!“ zvolal Michael. „Drž to tak. A trochu se usměj, Veroniko. Hlavu trochu doleva… tak! Báječné! Fantastické! A teď tu potvoru nakopni ještě jednou!“ Kamera cvakala jako teletyp.

Veronika znovu vysunula nohu a zkusila zvíře ještě postrčit. Tentokrát to však přestalo čítu bavit, a patrně pod vlivem tepla z reflektorů, prostě usnula.

„Ona nám usnula,“ hlásila Veronika ochotně.

„To nevadí,“ řekl Michael. „Na chvíli ji nech na pokoji. Ernie! Nový film! Tohle, pane, budou fotky.“ Znovu se obrátil k Henrymu. „Na příští film chci, aby stála,“ řekl. „Umí stát na zadních?“

Henry byl ušetřen nutnosti odpovědět náhlým příchodem udýchaného drobného muže s červenou tváří, v manšestrových kalhotách a špinavém zeleném svetru. V ruce nesl starý plátěný pytlík.

„Ježíši kriste!“ zvolal muž. „Co jsem se nahledal, než jsem to našel! Víte, že dole stojí policajt? Tak copak dělá moje Pusinka?“ Sedl si na zem vedle hlasitě chrápající číty. „Doufám, že byla hodná. Poslední dobou nebyla docela ve svý kůži… Měla zácpu a skoro nežrala.“ Muž vytáhl z tlumoku nevábně vyhlížející kost. „Koukej, Pusinko, kostička.“ Číta zacukala nosem. Pak se rozkošnicky protáhla, posadila se a jala se hlučně kost hryzat. „No vidíš!“ pravil drobný muž hrdě. „Jo, policajt tam stojí, to byste nevěřili. Oni prej dostali tady Pusinku dovnitř zadním vchodem, ale ten polda ne a ne pochopit takovou jednoduchou věc, jako že hledám svoji čítu, která se tady fotografuje.“

Henry si představil seržanta a nezdržel se úsměvu. Zato ho zaujala zmínka o zadním vchodu, a umínil si, že to prozkoumá.

„Byla hodná jako andílek,“ řekla Veronika. „Viď, kočičko?“ Shýbla se a zašimrala zvíře za ušima.

„To jsem opravdu rád,“ řekl majitel Pusinky. „Ale tohle bych, slečinko, nedělal.“

Ernie se vrátil s nabitým aparátem.

„Tak,“ řekl Michael, „a jedeme dál. Veroniko, miláčku, stoupni si kousíček víc doprava.“

„To mě tam asi budeš muset odnést,“ řekla Veronika líbezně a jala se belhat krůček za krůčkem přes ateliér. Henry s trpkým rozčarováním zjistil, že hladké přiléhavé linie černých šatů bylo dosaženo tím, že byly vzadu staženy obrovskými svorkami na papír tak pevně, že prakticky znemožňovaly pohyb.

„To stačí,“ řekl Michael. „Teď ať se ta číta postaví na zadní jako heraldický lev a dívá se doleva.“

„Tak počkat,“ ohradil se muž v zeleném svetru, „to byste toho chtěl trošku moc.“

„Já toho vždycky chci moc,“ řekl Michael roztomile, „a obyčejně toho dosáhnu.“

„No, já to teda zkusím,“ pravil zelený svetr nejistě. „Snad kdybych si stoupnul na štafle a podržel jí nad hlavou tu kost…“

„Mně je to fuk, jak to uděláte, jen když mi nevlezete do obrazu.“ Michael si prohrábl rukou vlasy. „A ta vlečka od těch šatů musí vlát ven z obrazu vpravo, jako kdyby foukal do ní vítr. Terezo, přivaž ji na provázek a zvedni ji, a až řeknu, tak s ní zatřepej. Ernie, postav mi semhle reflektor, a přidej světlo na obličej…“

„Nejdřív jí ale musíme tu kost vzít,“ řekl zelený svetr bez velkého nadšení. „Psi to někdy nemají rádi. A my tady nechceme žádný maléry, že jo?“

Nakonec to dokázali. Trpělivě odlákána vybranými kousky z tlumoku, dala si číta říct a kost pustila. Henry přidržoval rozviklané štafle, zelený svetr stojící vratce na poslední příčce rozhoupal kost nad čítinou hlavou. Tereza držela konec vlečky na provázku a třásla s ní podle Michaelových pokynů. Ernie stál na židli a držel desku polepenou staniolem tak, aby rozptylovala světlo na Veroničině bledé tváři. Beth se držela v pozadí mezi elektrickými kabely a reflektory a upravovala Veronice svorky na zádech. Byl to bizarní, přímo groteskní pohled; ale kamera z toho všeho viděla a zaznamenávala pouze nádherné vzpínající se zvíře, hrdou bledou dívku, jejíž přiléhavé šaty za ní vlály ve větru, a slabě světélkující pozadí, které mohlo představovat neklidné moře v měsíčním světle. Byla to jedna z fotografií toho roku.

Když bylo po všem a Veronika s Beth a Terezou odešly do šatny k převleku, Henry přistoupil k vysokému fotografovi a řekl: „Mohl byste mi věnovat pár minut, pane Healy?“

„Jestli je to kvůli té čítě,“ řekl Michael, „tak si to vyřiďte se slečnou Fieldovou. Ona ji objednala.“ Otřel si čelo kapesníkem.

„Není to kvůli cítě. Jakživ jsem to zvíře předtím neviděl.“

„Jo tak, to budete od Nevilla Knighta kvůli těm šatům. To zas vyřizuje slečna Mastersová. Mě s tím neobtěžujte.“ Michael usedl na štafle a zapálil si cigaretu. Vypadal velice unaveně.

„Já nejsem od Nevilla Knighta. Jsem ze Scotland Yardu.“

„Prokrista,“ řekl Michael, ale neznělo to překvapeně. „To asi kvůli Heleně, co?“

„Ano.“

„Jenomže teď o tom rozhodně nemůžeme mluvit. Já mám zrovna sezení.“

„Máme aspoň takových pět minut,“ řekl Henry, „a spěchá to. Chci znát pravdu o vašich stycích se slečnou Pankhurstovou.“

Michael si chvíli prohlížel konec cigarety. „Je to oficiální rozhovor?“ řekl posléze.

„Oficiální potud,“ řekl Henry, „že jsem tady úředně a že všechno, co mi řeknete, použiji, jak uznám za vhodné. Neoficiální potud, že tu není nikdo se zápisníkem, který by zaznamenal všechno, co řeknete, aby z toho vzniklo písemné, vámi podepsané prohlášení.“

„No, tak co byste rád věděl?“

„Už jsem vám to řekl.“

„Helena,“ řekl Michael pomalu, „byla dost zvláštní osoba. Dělala dojem, že má velice tvrdou povahu a že jí nezáleží na nikom a na ničem. Ve skutečnosti ale byla citově zranitelná jako školačka a všechno strašně prožívala. Bylo hrozně snadné jí nějak nevědomky ublížit. Helena nikdy neječela ani nenadávala, ani neházela věcmi jako Tereza. Všechno to držela v sobě, až to nakonec vybuchlo.

Předpokládám, že jste slyšel všelijaké řeči o ní a o mně. Můžu jen říct, že jsou přehnané. Byli jsme kamarádi – a nic víc. Nesměl jsem nikdy vědět, co se děje pod tou její uhlazenou intelektuální skořápkou.“

„Ale musel jste ovšem vědět,“ řekl Henry tiše, „že byla v jiném stavu.“

Otřes, který tato poznámka u Michaela Healyho vyvolala, byl zcela nepochybný. Upustil cigaretu a vyskočil na nohy.

„To není možné!“ řekl. „To je lež. Nemohla být v jiném stavu.“

„Ale byla,“ řekl Henry.

„Prokrista!“ řekl Michael a příšerně zbledl. „Já tomu nevěřím… a přitom… snad je to přece jen možné.

Na to jsem nikdy nepomyslel. Panebože, to je hrůza!“

„Tak vidíte,“ řekl Henry, „nemůžete na mně chtít, abych vám věřil, že mezi vámi nebylo nic vážného.“

Michael jako by ho neslyšel. Opět si sedl a pomalu zavrtěl hlavou ze strany na stranu, jako by se snažil strávit to, co slyšel.

„Patrně vám to neřekla,“ pokračoval Henry.

„Mně? Samozřejmě že ne. Totiž… ne. Je to prostě příšerné. Má holčička nešťastná!“

„Teď už snad nebudete dál popírat, že jste byli milenci?“

Michael se pokusil o chabý a žalostný úsměv. „Zřejmě by nemělo velký smysl to popírat, co?“ řekl.

„Správně,“ řekl Henry. „Teď se aspoň dostaneme o kus dál. Povězte mi, je to pravda, že jste jí poslední dobou začínal mít dost a že jste se snažil z toho vyplést?“

„Tady nebylo z čeho se vyplétat…“

„Prosím vás, pane Healy. Když už jste přiznal…“

Michael řekl poněkud bezmocně: „Asi to všechno brala vážněji než já.“

„Pro vás to nebylo nic tak vážného?“

„No… ani ne.“

Henry to ponechal bez komentáře, ale řekl: „Teď mi povězte něco o tom cyankáli a o klíčích od skříní ve skladu.“

„Jak to myslíte?“

„Měl jste je včera v noci u sebe?“

„Měl jsem je v kapse,“ řekl Michael. „A mám je tam pořád.“

„A odešel jste domů a nechal skříně otevřené?“

„Bohužel, pane inspektore.“

„To bylo od vás dost neopatrné, nemyslíte?“

„Drahý inspektore,“ řekl Michael s lehkou ironií, „kdybyste musel někdy připravovat pařížské vydání pro tisk přímo po nabitém týdnu pařížských kolekcí… a vůbec v takovémhle podniku člověk sotva očekává násilnou smrt mezi svými kolegy.“

Henry to ponechal bez poznámky. „Kdy jste si naposled všiml láhve s cyankálim?“ otázal se.

„Kolem půlnoci jsem požádal Ernieho, aby mi zeslabil jeden snímek. Patrně ho tehdy použil.“

„Ale kdy jste láhev opravdu viděl?“

„Neviděl jsem ji. Aspoň ne vědomě. Vždycky tam stojí. Sám jsem ji neměl v ruce.“

„Nemáte ponětí, kolik v ní bylo?“

„Ani nejmenší ponětí.“

Michael zahodil cigaretu a vstal. „A jedeme dál,“ řekl se zřejmou úlevou.

Henry se otočil a zjistil, že Veronika opět vyšla ze šatny. Proměna, která s ní nastala, byla pozoruhodná. Bílá maska zmizela a Veronika už zase byla děvčátko ze sousedství – prosté, naivní, mladé. Zlaté vlasy byly vysvobozeny ze zavinutého uzlu a dětsky jí splývaly na opálené tváře. Na sobě měla bělorůžové pruhované bavlněné šaty a sandály bez podpatků. Beth Connollyová za ní nesla obrovský proutěný koš plný čerstvých květin. Když Veronika míjela Henryho, šťouchla do něho a zašeptala: „Uvidíme se večer.“ A zaujala své místo v záři reflektorů.

„Proč muselo dneska k sakru pršet,“ stěžoval si Michael. „Tohle chce přírodu a rybníček s kachnami.“

„Já vím,“ řekla Beth. „Udělala jsem pro tebe, co jsem mohla. Nemáš ponětí, co to je, shánět v lednu jarní kvítí.“

Michael se kriticky podíval z Veroniky na květiny a zase zpátky. Nakonec řekl: „Mohla bys někde sehnat mladé telátko a venkovská vrátka?“

Laskavě, ač pevně Beth řekla: „Ne, miláčku, nemohla.“

„Ale nějaké mládě tam musím mít. Co takhle kotě?“

Beth si vzdychla. „Z Knightbridge to bude trvat taxíkem půl hodiny.“

„Nevadí. Pošli tam někoho. A ať je hodně malé a načechrané a pokud možno šedivé. To potom ty kytky rozházíme po zemi a Veronika si na ně lehne na záda a bude držet kotě nad hlavou. Co bys tomu řekla?“

Henry opustil svou neteř, ležící na bílém papíru na podlaze ateliéru uprostřed květů jako umírající Ofélie. Vrátil se do své kanceláře.

Když vstupoval do místnosti, zazvonil telefon. Henry zvedl sluchátko.

„Pan inspektor Tibbett? Tady Godfrey Goring. Tak jak to pokračuje?“

„Pomalu, ale jistě,“ řekl Henry.

„Výborně. Výborně. Nechtěl byste se mnou poobědvat? Chodívám obvykle do Oranžérie kolem jedné hodiny. Je to přímo přes ulici. Tam si můžeme v klidu pohovořit.“

„Děkuji vám,“ řekl Henry. „S radostí.“

„Tak se tam tedy sejdeme za deset minut,“ řekl Goring a zavěsil.

Telefon ihned zazvonil znovu. Tentokrát volal zasmušilý policejní lékař. „Něco pro vás mám, Tibbette,“ řekl truchlivě.

„Já vím, že máte,“ řekl Henry.

„Jasná otrava kyanidem draselným, jasně požitým v čaji. Doba smrti mezi čtvrtou a půl šestou ráno. Stáří mrtvé asi třiatřicet let, dobře živená a –“

„Nenapínejte mě,“ řekl Henry. „Já už to vím.“

„Co už víte?“

„Že byla těhotná.“

„Těhotná?“ Pro jednou vyvedl otřes lékaře z truchlivé jednotvárnosti. „Co to k čertu povídáte? Těhotná?“ Henry byl zmaten. „Co… copak nebyla?“ otázal se chabě.

Patrně poprvé za mnoho měsíců se doktor zasmál. „Ne, kamaráde, nejenže nebyla těhotná,“ řekl, „ale byla dokonce panna. A jestli se vám to nelíbí, tak za to já nemůžu.“ Znovu se uchechtl a zavěsil. Henry zůstal stát se sluchátkem v ruce a hleděl na ně se smíšenými pocity.

kapitola V.

Oranžérie je jedna z nejnóblesnějších londýnských restaurací, se světoznámou kuchyní a vinným sklepem a s cenami prakticky nedostupnými pro lidi bez reprezentačních fondů. Henry si připadal jako nápadný vetřelec, když stál ve vestibulu a hleděl na temně oranžovou a zlatou výzdobu, řasnaté sametové záclony přidržované zlacenými drápy, a lesklé listy malých pomerančovníků, tak zázračně obsypaných plody uprostřed anglické zimy. Teprve později zjistil, že každý ten zlatý pomeranč je pečlivě připevněn k větvi slabým drátem. Sálem se vznášela slabá vůně drahých parfémů a doutníkového dýmu a hlasy, které uvítaly Henryho sluch, hovořily ve zdvořilých a tlumených tónech finančního úspěchu.

Jako obvykle v době oběda byla většina hostů mužského pohlaví, středního věku, dokonale oblečená, přívětivá a sebejistá. Zde, za fasádou jídla, pití a anekdot, se uzavíraly vážné obchody. Herci a impresáriové se dohadovali o smlouvách a tantiémách; delikátně se zde formulovaly nabídky na sloučení firem; neúnavní propagační odborníci se snažili přesvědčit cynické uši novinářů o výtečnosti svého zboží; mazaní reklamní agenti obratně přesvědčovali své klienty výrobce o výhodnosti nákladných reklamních kampaní.

K Henrymu přistoupil bezvadně oblečený vrchní číšník. „Máte zamluvený stůl, prosím?“ otázal se ho. Jeho chování bylo bezvadně zdvořilé, ale Henry ihned vycítil onen lehký chlad vyhražený těm, kdo nejsou pravidelnými hosty, jejichž oblek nepochází ze Savile Row a jejichž finanční zařazení je proto předmětem pochybností.

„Obědvám s panem Goringem,“ řekl Henry.

Chování se ihned nenápadně změnilo. „Ale ovšem. Pan Goring již přišel. Víte, kde obvykle sedává?“

„Ne.“

„Ach, to vás tedy zavedu. Tudy, prosím…“

Henry vstoupil za vrchním číšníkem do vlastní restaurace, osvětlené temně zastíněnými lucernami a vyzdobené bohatým výběrem skleníkových květin, mísami uzeného lososa a exotickým ovocem. Bylo zcela nepředstavitelné, že by do tohoto chrámu labužnictví kdy pronikl paprsek denního světla.

Godfrey Goring seděl u vzdáleného rohového stolu a četl TIMES. Když se Henry přiblížil, Goring zvedl hlavu a usmál se.

„Jsem rád, že jste přišel, pane Tibbette,“ řekl. „Sedněte si. Co budete pít?“

Henry si sedl a odmítl aperitiv. „Máte pravdu,“ pochválil ho Goring. „Já sám ho nevezmu do úst. Ale k jídlu si jistě dáte trochu vína?“

Henry řekl, že velice rád. Následovala zasvěcená porada nad jídelním a vinným lístkem a v obou oborech se Goring ukázal jako autorita a znalec. Henryho proto překvapilo, že když jídlo přinesli, Goring – který číšníkovi zašeptal: „Pro mě jako obyčejně“ – se spokojil skromnou porcí studeného kuřete, hlávkového salátu a lahví minerálky, zatímco si Henry pochutnával na domácí paštice, kachně na pomerančích a na znamenitém burgundském. Henry ovšem znal natolik společenská pravidla obchodních obědů, že ho nepřekvapilo, že se Goring pečlivě vyhýbá předmětu jednání, dokud nepřinesou kávu. Až do té doby podnikový ředitel vydavatelství STYL hovořil plynně a zábavně o rozličných přednostech francouzské a italské kuchyně, o současných směrech v londýnských a pařížských divadlech, o výhodnosti dovolené na jižním slunci a o evropském vlivu na poslední modely britských aut. Nakonec však, když číšník nalil kávu a odešel, Goring řekl: „A teď mi řekněte, jak bych vám mohl pomoci v té tragické události s Helenou Pankhurstovou.“

„Prozatím se pokouším,“ řekl Henry, „doplnit si pozadí. Když vás pošlou k takovému případu, hlavní potíž je v tom, že jste neznal mrtvého osobně. Doufám, že z rozhovorů s jejími přáteli a kolegy se mi podaří si učinit postupně představu o slečně Pankhurstové – o její povaze, zájmech a způsobu života. Odtud musím začít.“

Goring přikývl. „Velice rozumné,“ řekl. „Sám bych na to šel taky tak.“ Zřejmě to byla nejvyšší pochvala, kterou mohl někomu udělit. „Helena byla moje zaměstnankyně. Mohu vám přirozeně dát jen ryze odborný posudek.“

„Vy jste ji neznal osobně… nestýkal jste se s ní společensky –?“ otázal se Henry.

„Každý dobrý zaměstnavatel,“ řekl Goring, „se samozřejmě musí zajímat o život svých vedoucích zaměstnanců. Ale v Helenině případě mohu říct jen tolik, že byla plně zaujata svou prací. Z tohoto hlediska je to pro podnik katastrofální ztráta. Nevím, jak ji nahradíme.“

„Povězte mi o ní něco ze svého hlediska.“

„Helena u nás nastoupila jako sekretářka skoro před deseti léty,“ řekl Goring pomalu. „Po dvou letech na mě přišla Margery Frenchová, abych Helenu povýšil na redaktorku. Margery byla přesvědčena, a právem, že má Helena mimořádné schopnosti. Tenkrát jsem si s Helenou promluvil osobně a nesmírně mě zaujala. Byla inteligentní a schopná a k tomu měla – jak bych to řekl – ono savoir faire a… nedovedu to vyjádřit jinak než jako dobré vychování, které je pro naše redaktory zcela nezbytné. Ze začátku se stala pomocnou redaktorkou, pak redaktorkou a nakonec jsme ji jmenovali zástupkyní šéfredaktorky. Mohu vám důvěrně svěřit, že kdyby zůstala naživu, stala by se téměř určitě šéfredaktorkou. Teď je pravděpodobné, že až Margery půjde do penze, převezme její funkci Tereza Mastersová. Nemyslete si, že snad mám něco proti Tereze – naopak, ona a její rodiče jsou mými osobními přáteli. Ale stejně, ať si Margery říká, co chce, nemyslím, že se hodí za šéfredaktorku. Jenže…“ Goring se odmlčel. „Promiňte, že mluvím o svých starostech.“

„Neomlouvejte se,“ řekl Henry. „Mě to všechno zajímá. To tedy půjde slečna Frenchová brzy do penze?“

Nastala krátká odmlka a pak Goring řekl: „Říkám vám to přísně důvěrně, Tibbette. Margery je nemocná osoba. Nerada to přiznává, ale je to tak. Lékaři jí totiž nařídili, aby do dvou měsíců nechala práce. Jak si dovedete představit, otázka jejího nástupce je pro mě poslední dobou největší starostí. Časopis jako je náš, stojí a padá se svým šéfredaktorem. Margery byla ideální případ. Nepovažuji za vhodné si brát někoho zvenčí, a tak bylo třeba volit mezi Helenou a Terezou. Nepokusil jsem se před vámi skrýt, že já jsem byl pro Helenu. A proto z tohoto hlediska je pro mě její smrt velkou“ – Goring zaváhal – „velkou osobní tragédií.“

„Bylo mi řečeno,“ řekl Henry a pečlivě volil další slova, „že se nějak citově zapletla s jistým členem redakce.“ Goringův obličej ztvrdl. „To s tím nemá nic společného,“ řekl. „Já jsem se zajímal jen o Heleninu práci.“

„Ale přesto, když máte v úmyslu svěřit někomu tak odpovědné místo –“

„Margery mi o tom říkala,“ řekl Goring. Tento předmět mu byl zřejmě krajně nepříjemný. „Ona samozřejmě chtěla, aby šéfredaktorkou byla Tereza a… ne, to bych jí křivdil. Docela správně mě upozornila na něco, co by případně mohlo ohrozit hladký chod redakční práce. Mám ale dojem, že jsem ji přesvědčil, že taková věc se dá srovnat, když se vezme za správný konec. Bohužel jsem se zřejmě mýlil. Ale –“

Rozhovor náhle přerušil příchod další osoby – štíhlého mladíka menší postavy, jehož oblek byl poněkud příliš dobře střižený a vlasy poněkud příliš dlouhé. Spěchal k nim přes sál, podivným, téměř hopkujícím krokem a volal přitom vysokým hlasem: „Godfreyi, dušinko! Co to slyším? Právě jsem…“ Spatřil Henryho a zarazil se. „Buď zdráv, Neville,“ řekl Goring, zřejmě rozmrzen. „Dušinko, právě jsem si koupil STANDARD. To je otřes! Desný otřes! Já tomu pořád nemůžu věřit –“

„Pane inspektore,“ pronesl Goring s mírným důrazem, „dovolte, abych vám představil pana Knighta. Neville, toto je vrchní inspektor Tibbett ze Scotland Yardu.“ Mladík si náhle sedl. Byl velice bledý. „Och,“ řekl. „Ano, ovšem. Velice mě těší.“

„Pan Knight,“ řekl Goring, „je jeden z našich nejnadanějších módních návrhářů.“

„Já jsem už o vás slyšel, pane Knighte,“ řekl Henry.

„O… o mně? Snad… totiž, vážně? Doufám, že jen samé hezké věci,“ dodal Knight s nuceným nervózním úsměvem.

„Vy jste byl včera v noci u pana Goringa, viďte?“ otázal se Henry.

„Včera v noci? Totiž… ano, ovšem. Bylo to báječné, Godfreyi, báječné. Je to hrůza, když si člověk pomyslí, že… no… tak abych zase běžel. To víte, do roboty. Na shledanou, pane inspektore.“

Knight vyskočil ze židle a začal se proplétat nazpět mezi stoly.

„Pane Knighte,“ řekl Henry hlasitě. Knightem to škublo, zastavil se a neochotně se otočil. „Rád bych si s vámi někdy popovídal. Nemohl byste se odpoledne zastavit v redakci STYLU?“

Mladík byl vyplašený jako králík. Ohlédl se přes rameno, jako kdyby se bál, že ho někdo uslyší, a pak řekl téměř šeptem: „Nemohl. Přijďte za mnou k nám do salónu. Spousta práce, chápete? Tady v domě. První patro. Zeptejte se kohokoli.“ Knight ladně zmizel za sametovými záclonami v zadní části restaurace.

„Velice nadaný mladý muž,“ řekl Goring, když Knight odešel. „Nedejte se mýlit jeho… jeho poněkud výstředním chováním. Lidé z jeho oboru se často chovají podivně. Knight je ve skutečnosti velice schopný obchodník, ale snaží se to všemožně utajit.“

Henry si vzpomněl na poznámku, kterou dopoledne učinil Patrik Walsh, a rozhodl se vystřelit poslepu. „Ale přesto, nebyl on nedávno zapleten v nějakém skandálu?“

Goring šlehl po Henrym okem. „Knight?“ řekl. „O tom já nic nevím. Určitě ne.“

„Promiňte,“ řekl Henry. „Asi jsem si ho spletl s někým jiným. Obávám se, že toho o světě módy vím moc málo.“

Nastalo ticho. Henry trpělivě čekal, jaký bude Goringův příští tah. Byl přesvědčen, že o skutečném důvodu tohoto oběda nepadla zatím ještě zmínka. Konečně Goring řekl: „Svět módy. Je to podivný svět, pane inspektore. Než s případem skončíte, zažijete ještě nejedno překvapení. My jsme… my jsme, obávám se, zvláštní druh lidí.“ Henry zaznamenal, nikoli poprvé, jak téměř každý z členů redakce STYLU si dal zvlášť záležet na tom, aby zdůraznil, jaká jsou podivná parta; a přitom, až na Patrikovy teatrální výstupy, připadali mu nápadně podobní ostatním lidem. Tázal se v duchu, není-li to u nich jakási póza nebo nemístná domýšlivost, že se považují za odlišné od ostatních smrtelníků. Anebo se snad pod jejich vnější normalitou skrývají nějaké hlubší výstřednosti? Patrně se na to brzy přijde.

Goring pokračoval: „Vždycky mi dá spoustu práce, abych našel vhodné mužské spolupracovníky. Nemám na mysli ryze obchodní stránku věci – teď mluvím o umělecké stránce. Moji výtvarníci a fotografové musí být zcela mimořádní lidé. Předně musí mít skutečný talent a originalitu; za druhé musí být připraveni na to, že budou pracovat v podstatě v ženském světě a pod vedením žen – ale aniž by přitom ztratili svůj mužský charakter, který je v naší práci nesmírně důležitým prvkem. Odmítám,“ dodal Goring bojovně, „zaměstnávat homosexuály, ať jsou sebegeniálnější. Není to otázka morálky. Je to prostě proto, že jen málo mužů se účastní na tvůrčí stránce časopisu a že každý z nich musí přispět svou stoprocentní mužskostí, aby působil jako protiváha ženskému prvku. Je vám to jasné?“

„V zásadě ano,“ řekl Henry opatrně.

„Ideálně vzato,“ pokračoval Goring, „by muži měli být v tom pomíjivém světě módy baštou zdravého rozumu, nezatížení temperamentem a citově pevní, ač zároveň tvořivě odvážní. Bohužel, takto dokonalí muži jsou vzácní. Nemohu tvrdit, že všichni moji mužští zaměstnanci zcela vyhovují těmto požadavkům.“

Henry si vzpomněl na Patrika, usmál se a řekl: „Chápu vaše obtíže.“

„Jediný člověk, jehož jsem vždycky považoval za dokonalý příklad toho, jak si to představuji, byl Michael Healy,“ pokračoval Goring. „Důvodem, proč jsem ho zaměstnal, když odešel ze SVĚTA ŽEN, byl právě tak jeho charakter jako jeho talent. Tím jsem ovšem porušil jedno ze svých nejpřísnějších pravidel, protože už tehdy byl ženatý s Terezou Mastersovou – byla tehdy pomocnou redaktorkou – a já jsem byl vždycky proti tomu, aby se v mém podniku současně zaměstnávali manželé. Udělal jsem to výhradně z hlediska charakteru a talentu a po řadu let jsem se domníval, že moje důvěra je naprosto opodstatněná. Ale v nedávné době mi to začalo dělat starosti a začal jsem pochybovat, jestli jsem tehdy jednal správně.“

Henry si pomyslel: „Tak teď jsme konečně u toho.“ Goring se odmlčel a zatímco číšník naléval kávu, zapálil si doutník.

„Svým způsobem jsem rád, pane inspektore,“ pokračoval, „že jste začal o té nešťastné epizodě mezi Helenou a Michaelem, protože bych o tom byl nerad začínal sám, a přitom považuji za svou povinnost vás na něco upozornit. Michael není – alespoň po řadu měsíců už není – tím vyrovnaným a rozumným člověkem, jakým se na první pohled jeví. Jeho tvorba, ačkoli je čím dál brilantnější, je zároveň čím dál výstřednější a jaksi horečnější. A sám osobně jako by také propadal stejným tendencím k výstřednostem. Před několika lety by nějaká milostná aféra mezi ním a Helenou nebyla myslitelná. Teď zřejmě ztratil všechen smysl pro odpovědnost. Možná že jeho manželství prochází nějakým obtížným obdobím. A možná že to jen souvisí s jeho uměleckým vývojem. Já nevím. Můžu vám říct jen jedno – a upozornit vás –, že v těchto dnech má sklon dělat a říkat věci… které, jak bych to řekl?… nejsou v souladu s realitou.“

„Chcete říct,“ otázal se Henry bez obalu, „že mu nemám věřit ani slovo?“

„To rozhodně říct nechci,“ opravil se honem Goring. „Jen jsem myslel… abyste jeho výpověď bral s rezervou. Myslím si totiž, že je s to sám sebe přesvědčit, že něco je pravda, když se mu to hodí nebo když ho to umělecky uspokojuje. Jen vám radím, abyste byl opatrný.“

„Možná že máte pravdu,“ řekl Henry. Vzpomněl si na rozpor mezi Michaelovým přiznáním a lékařským nálezem.

Goring se opřel a jal se míchat kávu. „Helena si ovšem,“ řekl, „neuvědomovala změnu, která se s Michaelem dála. Uvědomovala si jen tolik, že to, co po léta bývalo upřímným přátelstvím, se náhle a jaksi oslnivě změnilo v romantický milostný poměr. Obávám se, že je to otázka ženské psychologie, že žádná žena – ani Helena – by nepřikládala takovou proměnu ztrátě duševní rovnováhy. Naopak, myslela si, že každá změna v Michaelově chování je výsledkem jeho lásky k ní, a nikoli naopak. Když bylo zřejmé, že se mýlila a že jeho projevy lásky jsou stejně pomíjivé jako jeho ostatní vrtochy, byl to pro ni strašlivý otřes. Byla zoufalá. Vyčítám si to, ačkoli už je pozdě. Jsem přesvědčen, že kdybych byl Michaela načas poslal pryč a Helena se stala šéfredaktorkou, její láska k práci a její ctižádost vyrovnat se s novým úkolem, by jí byly zabránily, aby… Víte jistě, kam mířím, pane inspektore?“

„Chcete mě přesvědčit, že Helena spáchala sebevraždu,“ řekl Henry.

„Předkládám vám svůj uvážený názor na to, co se stalo,“ řekl Goring. „Jiné vysvětlení není možné. Neměla žádné nepřátele. Není na světě jediný člověk, který by ji chtěl zabít.“

„Až možná na Michaela Healyho – nebo jeho ženu.“

„Ne, ne. Milý příteli, tohle jsem rozhodně nechtěl naznačit. Je to vyloučeno.“

„I v současném Michaelově duševním stavu?“

„Vyloučeno,“ opakoval Goring. Zřejmě ho taková myšlenka pobuřovala a bolela. „Zmínil jsem se o tom jen proto, že…“

Znovu byli vyrušeni. Goring, který seděl tváří do sálu, náhle zmlkl a prudce vstal. Henry se ohlédl a uviděl, jak k jejich stolu míří velice krásná, asi čtyřicetiletá žena. Byla prostovlasá a dlouhé rudé vlasy jí splývaly přes límec nádherného norkového kožichu. Henry si ihned všiml kontrastu mezi touto ženou a redaktorkami STYLU. Zatímco ony byly svědomitě upravené jako živoucí důkazy správnosti svých vlastních novinářských pokynů, tato bytost byla prostě krásná a bohatá, nedbalá a patrně trochu šmudla. S kožichem zacházela, jako by to byl starý montgomerák; vypadala neučesaná a karmínová rtěnka se tloukla s rumělkově červenými šaty; STYL by byl jistě odsoudil jako vulgární a nevkusné vystavovat na odiv tři řady pravých perel zároveň s dvěma velkými diamantovými brožemi; a k dovršení všeho neměla punčochy a podpatky jejích krokodýlích střevíců byly mírně sešlapané. Přesto však to byla nádherná a živoucí bytost, a Henry si byl jist, že už ji někde viděl.

„Lorno,“ řekl Goring, „co tady proboha děláš?“

„Ale broučku, já jsem musela přijet.“ Její hlas byl hluboký a vzrušující. „Slyšela jsem –“

„Lorno,“ řekl Goring, „toto je inspektor Tibbett ze Scotland Yardu. Pane inspektore, moje paní.“

Zatímco Henry mumlal něco na pozdrav, Goring pokračoval. „No, tak si u nás sedni. Už jsi něco jedla?“

„Samozřejmě že ne. Jakmile jsem se to dověděla, skočila jsem do vozu…“

„Tos neměla dělat,“ Goring byl zřejmě rozmrzen. „Co si s tebou celý den počnu?“

„Ty jsi velice nezdvořilý, broučku, to se musí nechat,“ řekla Lorna Goringová. „Snad mě nechceš poslat zpátky do Surrey bez jídla?“ Aniž vyčkala odpovědi na tuto ryze řečnickou otázku, obrátila se k číšníkovi, který stál uctivě opodál, věnovala mu okouzlující úsměv a řekla: „Dala bych si uzeného lososa a kuře supreme, Petře, a k tomu trochu chablis, – víte, které mám ráda.“ Goringovi řekla: „Tak, broučku, a teď mi to všechno pověz do nejmenších podrobností, a já pak budu strašně hodná a už tě nebudu otravovat. Zajdu si do divadla Lyric podívat se na Madge. Ona dneska odpoledne hraje.“

Při zmínce o divadle si Henry vzpomněl. Toto je Lorna Vincentová, herečka, která se před nějakými patnácti lety stala velice slavnou, nashromáždila jmění a pak se provdala a prohlásila, že odchází z divadla a hodlá se napříště věnovat domáckému životu. Překvapující na tom bylo, že to skutečně udělala. O Lorně Vincentové víckrát nikdo neslyšel, až na občasnou fotografii ve společenské rubrice. Henryho prostě nikdy nenapadlo, že Godfrey Goring je muž, kterého si Lorna vzala. Jejího manžela, jak si Henry vzpomněl, označily noviny jako „obchodníka“ – bezbarvou postavu vedle ohnivé osobnosti Lomy Vincentové.

„Kdo to byl?“ pokračovala Lorna dychtivě. „Některá z těch lineálů?“ Lorna se obrátila k Henrymu. „Já vždycky říkám, že ta děvčata ze STYLU vypadají přesně jako lineály. Rovné švy na punčochách, rovné černé šaty, rovně posazené černé klobouky, rovná záda a nalakované vlasy. Člověk nerozezná jednu od druhé. Když jich jde pár po ulici pohromadě, vypadá to jako přehlídka olověných vojáčků.“

Ačkoli mu Lorniny poznámky připadaly nezasloužené, Henry se musel usmát zrnku pravdy, které obsahovaly. Zato Goring se rozzlobil.

„Helena Pankhurstová je mrtvá,“ řekl vyrovnaným zlým hlasem. „A nemusela bys urážet moje zaměstnance.“

„On je na svoje děvčata hrozně pyšný, viď, broučku?“ řekla Lorna dobromyslně. „Která Helena? Myslíš tu černovlasou s tím velkým nosem?“

„Ano,“ potvrdil Goring úsečně.

„Ale, co se jí stalo? Je to strašně zajímavé. Někdo ji zavraždil? V novinách stojí –“

„Lorno,“ řekl Goring. „Proboha, najez se a pak běž do divadla. Inspektor Tibbett a já se musíme vrátit do práce. Zůstaneš dneska v Londýně přes noc?“

„Mně se to zdá jedině rozumné,“ řekla Lorna.

„Tak dobře. Uvidíme se večer doma.“

„Zastavím se pro tebe v kanceláři.“

„Ne,“ řekl Goring. „Nikdo cizí tam nesmí. Policie tam provádí pátrání.“ Vstal a náhle se sklonil a políbil ženu. „Neblázni, holčičko, neblázni,“ řekl. „Všechno ti to večer povím.“

Když odcházeli z restaurace, Goring řekl tiše Henrymu: „Kdyby moje žena přišla odpoledne do kanceláře… návštěvy jsou přece zakázané, viďte? Snad byste mohl svým lidem dát instrukce…“

„Kdyby si vaše žena přála jít za vámi, zajisté by se dalo –“

„Ne, ne,“ pojednou nemohl Goring nalézt slova. „Raději bych… Lidé by si mohli myslet… zkrátka, já bych byl radši, kdyby ji nepustili.“

„Jak si přejete,“ řekl Henry. „Upozorním seržanta.“

A vstoupili do budovy STYLU.

***

Henry se znovu usadil ve svém temném království a vytočil číslo kanceláře šéfredaktorky. Ihned se mu ozval břitký věcný hlas.

„Kancelář slečny Frenchové. Dobrý den.“

„Je to slečna Fieldová?“

„U telefonu. Přejete si?“

„Tady inspektor Tibbett. Rád bych si s vámi na okamžik promluvil.“

„Zajisté, pane inspektore.“

„Teď hned?“

„Prosím.“

„Jsem v té malé kanceláři vedle módní redakce,“ řekl Henry.

„Ano?“

Nastala krátká pomlka, věstící nedorozumění. Pak Rachel Fieldová řekla: „Prosím? Co byste se mě rád zeptal?“

„Obávám se, že po telefonu to nejde, slečno Fieldová. Nemohla byste přijít za mnou?“

„Ach, to ne, to by nešlo,“ odpověděla Rachel ihned. „Slečna Frenchová není v kanceláři. Nemohu to tu tak nechat.“

„Uklidněte se,“ řekl Henry. „Policejní vyšetřování má absolutní prioritu.“

„Obávám se, že nemohu…“

„Když mi nevěříte,“ řekl Henry, „zeptejte se pana Goringa.“

Opět mělo Goringovo jméno kouzelný účinek. „Ach… v tom případě… Přijdu hned, pane inspektore.“

Jako většina lidí, kteří se s Rachel setkali poprvé, pocítil i Henry obdiv smíšený s bázní před tímto zosobněním výkonné sekretářky. Sice si s sebou nepřinesla těsnopisný blok, ale jak seděla naproti Henrymu, s nohama způsobně zkříženýma a s rukama složenýma v klíně, bylo těžko si představit, že nečeká uctivě na diktát. Na sobě měla čistý praktický kostým z tmavomodrého flanelu včetně oněch „malých bílých doplňků“, tak drahých srdcím módních časopisů lidovějšího rázu než byl STYL. Také její střevíce byly praktické a dokonale vyleštěné, nehty krátce ostříhané a nalakované bezbarvým lakem a vlasy upravené s větší pečlivostí než smyslem pro módu. Jednu jedinou vlastnost sdílela s Lornou Goringovou. Obě žily v okruhu STYLU, ale na žádnou z nich neměl tento arbiter elegantiarum nejmenší vliv.

Rachel se projevila jako znamenitý a přesný svědek, jak si to také Henry představoval. Vylíčila, jak se předešlý den vrátila z Paříže s Terezou a Michaelem a Veronikou, jak proběhla noční šichta i večírek u Goringa.

„Líbilo se vám na tom večírku?“ otázal se Henry náhle. Napadlo ho, že Rachel musela vypadat dost cize uprostřed té nádhery na Brompton Square.

„Bylo to od pana Goringa velice laskavé, že mě pozval,“ řekla Rachel odměřeně. „Já jsem tam vlastně nechtěla jít,“ dodala v náhlém záchvatu sdílnosti, „ale on na tom trval, a tak jsem dost dobře nemohla odmítnout.“

„Vyrozuměl jsem, že vás potom pan Knight zavezl domů vozem.“

„Ano. Měl to při cestě.“

„Kde bydlíte, slečno Fieldová?“

„Blízko Holland Road.“

Henry lehce povytáhl obočí. „Pan Knight bydlí tady v Earl Street,“ řekl. „Holland Road, to je pro něho úplně opačným směrem.“

„On stejně napřed vezl pana Barryho do Kensingtonu,“ řekla Rachel úsečně.

„Aha,“ řekl Henry. „A teď, dovolíte-li, bych si s vámi rád promluvil o vašem kufru.“

„O mém kufru? Co je s ním? Ráda bych ho dostala nazpět.“

„Vy jste si ho včera večer nechala u slečny Pankhurstové, viďte?“

„Ano. Nechtěla jsem zakrámovat kancelář slečny Frenchové.“

„Co bylo v tom kufru, slečno Fieldová?“

Rachel se zatvářila překvapeně. „Copak to nevíte?“ řekla. „Myslela jsem, že už jste ho touto dobou jistě prohledal. Byly v něm jen moje věci, co jsem měla s sebou v Paříži – šatstvo a podobně.“ Podívala se zpříma na Henryho.

„Nic jsem nepašovala, pane inspektore, ujišťuji vás. Když běží kolekce, nemáme čas na nákupní orgie.“

„To rád věřím,“ řekl Henry. „Takže v kufru byly jen vaše osobní potřeby?“

Rachel se zatvářila rozpačitě. „Přivezla jsem lahvičku parfému jako dárek pro jednu přítelkyni.“

Henry se usmál. „To je docela přiměřené,“ řekl. „A teď, proč myslíte, že někdo vaše zavazadlo celé zpřeházel?“ Rachel slabě vyjekla. „Zpřeházel? Jak to myslíte?“

„Víte co, pojďte se mnou a přesvědčte se sama,“ řekl Henry.

Henry vstal a zavedl ji k Helenině kanceláři, před níž stál na stráži policista. Rachel zaváhala.

„Je tam –“ řekla nesměle. Byla velice bledá.

„To je v pořádku,“ ujistil ji Henry. „Není tam nic než – no, však uvidíte.“

Otevřel dveře a vešli. Když spatřila chaos uvnitř, Rachel rozšířila oči a na tváři se jí objevil hněvivý výraz.

„Moje věci!“ řekla. „Jak se opovážil –“

„Proč říkáte opovážil?“ otázal se Henry bleskově.

Rachel vypadala zmateně. „No, přece to musel být muž, ne? Totiž –“

„Nemusel to být muž,“ řekl Henry. „Chtěl bych od vás, abyste si překontrolovala, jestli něco nechybí – cokoli.“ Rázem začala být Rachel praktická. Klekla si na zem a jala se třídit rozházené šatstvo. Na okamžik se zarazila a podívala se na Henryho. „Co otisky prstů?“

„Žádný strach,“ řekl Henry. „To už jsme zařídili.“

„Aha. To je dobře.“ Rachel systematicky probrala rozházený obsah kufru a řekla: „Zdá se, že nic nechybí.“ Henry se zamyslel. „Takže,“ řekl, „buď někdo hledal něco, co tam nebylo, nebo…“ Odmlčel se. „Slečno Fieldová, neměl někdo v Paříži příležitost něco do toho kufru strčit bez vašeho vědomí?“

Rachel řekla bez váhání: „Ale ovšem. Při těchhle zájezdech používám hotelového pokoje jako kanceláře. Snažím se, aby mi do mého pokoje moc lidí nechodilo, abych měla klid na práci… ale každou chvíli tam někdo zajde se na něco zeptat a podobně. Ostatně Veronika Spenceová tam byla prakticky po celou dobu, co jsem balila.“

„Opravdu?“ otázal se Henry pomalu. Nelíbilo se mu, jak je jeho neteř do případu zapletená, ale přesto ho bezděčně napadlo, že by mohla být cenným zdrojem informací. Na okamžik pocítil bodnutí strachu, že by mohla být zapletena nějakým zlověstným způsobem – ale tu myšlenku rezolutně odmrštil. To bylo nemyslitelné. Pak řekl: „Nu, předpokládám, že časem přijdeme na to, co tam kdo hledal. Zatím si to můžete sbalit a kufr si odnést.“

„Děkuji vám,“ řekla Rachel.

Spěšně se jala balit a Henry si všiml, že se jí mírně třesou ruce. Na tak pečlivou osobu cpala věci do kufru páté přes deváté, boty a prádlo a šaty házela bez ladu a skladu na sebe. Nicméně bylo celkem pochopitelné, že i tak flegmatická povaha, jako byla Rachel Fieldová, mohla být v podobném okamžiku rozčilená.

Když Rachel kufr zavřela, poděkoval jí Henry za její pomoc, požádal ji, aby sdělila svou adresu seržantovi, a poslal ji nazpět do její kanceláře. Když osaměl, znovu se dlouze rozhlédl kolem sebe. Někde tady v této místnosti, říkal si, vězí klíč k celé záhadě – ale neviděl nic. Zopakoval si fakta, která se zatím dozvěděl. Rada svědků něco zatajuje, to je jasné. Ale co? Něco, co patrně souvisí s Heleniným soukromým životem – se soukromým životem, který byl nerozborně spjat s její prací. Snad mu poskytne odpověď návštěva v Hindhurstu. Henry si vzdychl a šel si prohlédnout zadní vchod do budovy STYLU.

Nebylo na něm nic zvláštního. Vedl k němu starý otlučený výtah v zadní části domu – výtah, který podle Alfa sloužil k dopravování těžkých předmětů, jako třeba nábytku, do fotografického ateliéru. Dveře vedly na špinavý dvůr a zavíraly se na patentní zámek. Alf ujistil Henryho, že oba klíče k němu má on. Jeden z nich nosí stále na kroužku. Druhý visí na hřebíku v jeho vrátnici jako rezerva. Když někdo přiveze nějaké zboží, zazvoní u zadních dveří. Zvonek se ozve v Alfově vrátnici u hlavního vchodu a Alf pošle někoho, aby otevřel. Poněkud zahanben se přiznal, že dopoledne dal souhlas k vpuštění číty, protože na tom neviděl nic špatného.

„Já jsem věděl, že na ni čekají pro ty snímky pana Healyho,“ vysvětloval. „A nechtěl jsem nechat takový nebezpečný zvíře na dvoře.“

„Měl jste požádat seržanta o dovolení,“ řekl Henry, „ale už se stalo.“

Opustil Alfa uprostřed proudu ospravedlňování a přešel přes ulici, aby si promluvil s Nevillem Knightem.

kapitola VI.

Vedle vchodu do Oranžérie nalezl Henry dveře s úhlednou černou tabulkou, na níž bylo bílým písmem napsáno Neville Knight. Haute couture. První patro. Vystoupil po úzkém schodišti a octl se před lítacími dveřmi, na nichž byla podobná tabulka se stejným textem. Otevřel dveře a vstoupil. Závan teplého navoněného vzduchu, který ho uvítal, mu náhle nepříjemně připomněl místnost, v níž zemřela Helena.

Celé patro budovy zabíral dlouhý salón. Podlaha byla potažena bílým kobercem, černé atlasové záclony byly zachyceny silnými bílými šňůrami a v prázdném ohništi krbu stála obrovská váza s bílými liliemi a rudými růžemi. Podél jedné stěny byly rozestaveny malé zlacené židličky a větší část další stěny zaujímalo velké zrcadlo. Hned u dveří stál starožitný dubový stůl, za nímž seděla nemožně světlá blondýna a lakovala si nehty na stříbrno. Když Henry vstoupil, blondýna vstala a malátně se zavlnila směrem k němu.

„Cím vám mohu posloužit?“ otázala se tak afektovaně, že jí bylo sotva rozumět. Podívala se na Henryho obnošený plášť pohledem, jakým hledí zahradník na housenku. „Rád bych mluvil s panem Knightem, prosím,“ řekl Henry a podal dívce svou navštívenku.

„Račte přijmout místo,“ pravila blondýna. „Podívám se, je-li volný.“

Odbalancovala na druhý konec místnosti na vysokých jehličkách a zanechala Henryho nepohodlně usazeného na krajíčku zlacené židličky. Za minutu byla nazpět.

„Pan Knight vás může přijmout ihned,“ řekla. Nyní zněl její hlas daleko uctivěji. „Račte za mnou.“

Henry prošel za ní černou portiérou na konci místnosti a po točitých schůdcích vystoupil do dalšího patra. Zde, stejně jako v redakci STYLU, všiml si Henry prudké změny kulis, jakmile se překročila mez mezi veřejnou fasádou a pracovní částí. Schodiště bylo nevzhledné, bílý nátěr se loupal a hustý bílý koberec salónu vystřídalo ošlapané linoleum.

Když vystoupil po schodech, zaslechl Henry štěbetání ženských hlasů, které zřejmě zaznívalo z pootevřených dveří vlevo. Vpravo byly dveře označené Kancelář.

„Pan Knight je v dílně,“ řekla blondýna. „Můžete dál.“ První Henryho popud, sotva vstoupil, bylo dát se honem na útěk. Octl se v rozlehlé místnosti plné lidí, v níž vládl fantastický nepořádek. Balíky látek, cívky, špendlíky, pohozené odstřižky, krejčovské centimetry a šňůry korálů tvořily jen zlomek předmětů přispívajících k šílenému zmatku. Ze vzdálenější části místnosti doléhalo nepřetržité vrčení šicích strojů, u nichž půl tuctu bledých děvčat v hnědých pracovních pláštích šlapalo a obratnýma rukama vedlo drahocennou látku pod jehlami.

Nic z toho však Henryho nepoplašilo; to, co ho vyděsilo, se odehrávalo v jeho bezprostřední blízkosti. Neboť zde, na yard od jeho zděšeného nosu, stálo – pokud to dovedl odhadnout – sto dvacet překrásných dívek, oblečených v minimálních kalhotkách a podprsenkách. Teprve když uviděl nekonečnou řadu Nevillů Knightů, jak ubíhají do dálky jakousi nekonečnou chodbou, uvědomil si Henry, že tento efekt působí dvě obrovská zrcadla, postavená tak, aby se jedno v druhém odráželo. Ve skutečnosti tu byly jen tři minimálně oblečené slečny, ale i to bylo až dost. Neville Knight právě řasil zelený atlas kolem úzkých boků čtvrté manekýnky – černovlásky s hlavou jako Nefretete, která stála odevzdaně jako socha a prohlížela si své fialové nehty s větším zájmem než potěšením. Také ona byla nahá od pasu nahoru, až na kousíček bílé podprsenky.

„Jen pojďte dál,“ řekl Knight nesrozumitelně ústy plnými špendlíků.

„Snad abych radši…“ začal Henry nervózně a chystal se k ústupu.

„Hned to bude. Podejte někdo panu Tibbettovi židli.“ Jedna z polonahých krásek zvedla roli temněmodrého sametu, pod níž se objevila dřevěná stolička. Jiná nymfa stoličku přitáhla, formálně ji oprášila kouskem zlatého brokátu a přistrčila ji Henrymu. Henry jí poděkoval a sedl si, značně uklidněn. Okouzloval ho fakt, že příchod cizího muže nepřivedl dívky ani trochu do rozpaků. Knight vzal další kus zeleného atlasu, nařasil ho kolem poprsí manekýnky a přichytil ho špendlíkem.

„Pomalu se toč, Renée, buď tak hodná,“ řekl.

Aniž změnila výraz, dívka se počala graciézně otáčet. Knight ji pozoroval kritickým okem. „Dál. Ještě kousek. A ještě kousek. Stop!“ Něco na ní upravil. „Správně. Tak dál, kočičko. A teď pár kroků dozadu.“ Renée vláčným krokem s lehkým vlněním boků zamířila k šicím strojům. Knight ji pozoroval přivřenýma očima. „Ano. V pořádku. Stop. To stačí, kočičko. Marto!“

„Prosím, Neville?“ Po Knightově boku se zjevila baculatá starší žena v černém.

„Sundej to z Renée a dej to střihačkám,“ řekl. „Na spodničku vezměte kaliko číslo 18 a přes to tyhle drapérie. Spěchá to. Lady Pendergastová.“

Připlula mladá Číňanka v nejpodivnějším úboru, jaký kdy Henry viděl. Tvarem to byly večerní šaty s širokou sukní, ale byly celé ušity z tuhé nažloutlé bavlněné tkaniny, hustě zdobené tužkou nakreslenými značkami.

„Oblékla jsem si kaliko číslo 24, jak jste říkal, pane Knighte,“ pravila dívka s půvabným cizím přízvukem. „Ježíši,“ řekl Knight rozmrzele. „Úplně jsem na to zapomněl. No, to bude muset počkat. Mám teď práci.“

„Slečna Marta říkala –“

Neville Knight dupl elegantně obutou pravou nohou. „Ať si Marta říká, co chce,“ rozzlobil se. „Já mám poradu. Teď zmiz.“

Dívka pokrčila rameny na znamení, že to není její věc, a vzdálila se. Knight se obrátil k Henrymu.

„Hrozně se omlouvám, že jsem vás nechal čekat, pane inspektore,“ řekl. „Ale tohle je u našeho řemesla nejhorší doba. Příští týden tu mám přehlídku letní kolekce, zimní společenské události jsou v plném proudu, a v celém Londýně není jediná žena, která by si neumínila, že chce nové šaty. Od vánoc jsem si mohl ruce upracovat. Doslova upracovat.“

Ačkoli o tom Henry pochyboval, nicméně si všiml, že Knight vypadá unaveně a uštvaně. Vzhledem k ovzduší nervového napětí spolu s nedostatkem organizace, v němž pracoval, nebylo čemu se divit.

„Pojďte ke mně do kanceláře,“ vyzval Knight Henryho. „Tam snad budeme mít aspoň trochu klidu.“

Vyvedl ho na odpočívadlo a odtud do dveří označených Kancelář. V kanceláři Nevilla Knighta byl snad ještě větší zmatek než v dílně, patrně proto, že byla daleko menší. Stůl a stěny byly pokryty odvážně a přitom odborně provedenými náčrty modelů. K většině z nich byly přišpendleny různé vzorky látek. Zbytek místnosti mizel pod závějí papírů a fotografií, mezi nimiž Henry zahlédl obrázek Veroniky, zřejmě na seskoku s Eiffelovky. Neville smetl ze židle na zem haldu papírů a naznačil Henrymu, aby si sedl. Sám pak usedl do otáčivé židle za stolem, nabídl Henrymu ze zlatého pouzdra černou cigaretu, sám si jednu vzal a řekl: „Tak a teď si můžeme pohovořit.“

Henry začal téměř zdráhavě. „Patrně mi toho nebudete moci mnoho říct, pane Knighte,“ řekl, „ale mám pocit, že váš názor jakožto – abych tak řekl – nezúčastněného pozorovatele může být velice cenný.“

Neville se zeširoka usmál. „Jsem vám plně k službám…“ řekl s výrazným gestem. Zřejmě se už vzpamatoval z nervozity, kterou projevil v restauraci.

„Začneme tedy s tím: znal jste slečnu Pankhurstovou?“

„Neznal. Totiž skoro ne. Znal jsem ji ovšem z doslechu, ale její práce se soustřeďovala hlavně na redakci. Samozřejmě, módní redaktorky STYLU znám velice dobře, jako třeba Terezu a Beth a ty ostatní.“

„Mě by hlavně zajímal,“ řekl Henry, „skutečný obraz vztahů mezi jednotlivými lidmi.“

Knightův úsměv náhle zmizel a z neznámého důvodu ho vystřídalo zděšení. „Jak to myslíte, pane inspektore?“

„Například,“ řekl Henry, „jaké byly vztahy slečny Pankhurstové k ostatním členům redakce.“

„Ach tak.“ Knightovi se zřejmě ulevilo. „Řeknu vám všechno, co o tom vím.“ Odmlčel se, jako by pečlivě volil slova. „Zajisté si uvědomujete, že svět módy je velice zvláštní.“

„To slyším už od rána,“ řekl Henry.

„Ne snad že by lidé nebyli tím, čím se zdají,“ pokračoval Neville. „Naopak, oni mají sklon přehánět až do absurdity to, čím jsou.“

Henry přikývl. „Toho jsem si všiml,“ řekl.

„Vezměte si třeba Tetičku,“ pokračoval Neville. „Předpokládám, že už jste se s Tetičkou setkal.“

„Setkal,“ řekl Henry procítěně.

„Tak tedy,“ pokračoval Neville zlomyslně, „Tetička je prostě pozér, a ještě k tomu velice nechutný pozér. V podstatě není nic víc než obyčejný paličatý Ir. Docela obyčejný,“ dodal jakoby s lítostí. „Ale okolnosti ho donutily, aby ze sebe udělal originála. Velkou předností Heleny Pankhurstové bylo, že ona tuhle hru nehrála – byla vždycky svá a nic víc. Alespoň tak jsem to slyšel.“

„Od koho?“

„Ale to bylo všeobecně známo,“ řekl Neville a mávl štíhlou rukou. „Pak si vezměte Terezu a Michaela. Jaké je tohle manželství, prosím vás?“

„A jaké to je?“ otázal se Henry.

„Drahý pane, je to fraška.“ Neville se zasmál. „Když se brali, Tereza už byla pomocnou redaktorkou STYLU, ale Michael si teprve zařizoval vlastní ateliér – takovou díru v Charlotte Street. Fotografoval vyšívané dečky po třech guinejích za kus. Takže je docela jasné, proč si ji bral. Z mnoha důvodů.“

„Jak to myslíte?“

„Víte přece, kdo je Tereza, ne?“ otázal se Knight. „Nevím.“

„Je to totiž dcera lorda Clandona,“ řekl Knight. „Peněz jako smetí. Doslova jako smetí. Tereza šla dělat jen pro zábavu, a pak se ukázalo, že má ten fantastický čich pro módu. A tak Michael nelenil a přiživil se. Bez Terezy by se jakživ nikam nedostal. Clandonovi prý byli bez sebe zlostí, když si ho vzala. Ovšem ironií osudu se to teď obrátilo.“

„Jak to?“

„Drahý pane,“ řekl Knight, „Michael je teď comme il faut. Kdyby nebyl náhodou jejich zetěm, Clandonovi by se mohli přetrhnout, aby ho dostali k svému stolu. A nedostali by ho tam.“

Henry o tom v duchu pochyboval, ale neřekl to. Pouze poznamenal: „Ale tohle všechno ještě neznamená, že jejich manželství je fraška.“

„Nechci vypadat zlomyslně,“ řekl Neville jízlivě, „ale Tereza má prostě místo mozku piliny. Čisté piliny. Skvělý čich pro módu, ale víc nic. A Michael měl vždycky spousty různých zájmů.“ Řekl to tónem, který až mrazil svou jedovatostí. Henrymu nebylo jasné, co tím Neville přesně míní, a zeptal se ho na to.

Knight však náhle uhnul. „Ale to víte, člověk všelicos slyší.“

„A týkalo se něco z toho, co jste slyšel, Heleny Pankhurstové?“ otázal se Henry.

Neville projevil upřímný údiv. „Heleny?“ řekl. „Ne, Heleny ne… totiž…“ Zaváhal a pokračoval zcela zjevně nepravdivě: „Já si na klepy nepotrpím, pane inspektore. Je docela možné, že se něco někdy povídalo o Heleně a Michaelovi. Já jsem prostě náhodou nic takového nezaslechl.“ Vypadalo to, jako by ho to tak trochu mrzelo.

„A co jste to tedy slyšel?“ naléhal Henry; ale nedonutil Knighta k určitější odpovědi. Michael má prý umělecké a intelektuální zájmy. Nemá s Terezou nic společného – nikdy neměl. Michael se pohybuje v jiných kruzích. Teď například se Michael zajímá daleko víc o divadlo a balet než o módu. Henry se vzdal. Umínil si, že se k tomuto předmětu vrátí jindy, a zeptal se Knighta na události předešlého večera.

„Pracoval jsem tady dlouho do noci,“ řekl Knight. „Musela už být půlnoc, když jsem se rozhodl, že si zaskočím dolů do hospody na něco na dobrou noc.“

„Tou hospodou dole míníte Oranžérii?“

„Ano. Hrozný podnik, nezdá se vám? Vulgární. Ale užitečný, když tady člověk bydlí.“

Henry se podíval z okna a zjistil, že se dívá přes Earl Street přímo na budovu STYLU.

„Všiml jste si, že se tam naproti svítí?“ otázal se.

„Ne že bych si toho přímo všiml,“ řekl Neville. „Věděl jsem, že tam budou dlouho kvůli pařížským kolekcím. Patrně bych si byl všiml, kdyby se tam nesvítilo, jestli mi rozumíte.“

„A tak,“ řekl Henry, „jste sešel do Oranžérie a tam jste potkal pana Goringa s panem Barrym.“

„Správně. Zrovna končili večeři. Musím s lítostí konstatovat, že oba byli v obrovské náladě. Horace vykládal nekonečné anekdoty, a všechny tak nezábavné, že je to až k nevíře. Godfrey si hrál na bodrého kumpána, což byl od něho výkon, když pil jen minerálku. Já bych tak soudil, že s Horacem uzavřel nějaký kšeft a že ta večeře to měla korunovat. Já jsem byl vyčerpaný – absolutně vyčerpaný. Ani nevím, jak jsem to vydržel.“

„Tak proč tedy,“ otázal se Henry, „jste přijal pozvání pana Goringa?“

Neville upadl poněkud do rozpaků. „Já sice vždycky tvrdím,“ odpověděl, „že nehodlám podlézat lidem, které nemám rád jen proto, že jsou nějak důležití. Ale, nedá se nic dělat – nemohu si dovolit být se STYLEM ve špatných stycích. To prostě nejde. To jistě chápete, viďte?“

„Ano, chápu,“ řekl Henry. „Takže vy jste s panem Barrym jeli napřed na Brompton Square, zatímco pan Goring vyzvedl ostatní v redakci. Mimochodem, byla přítomna také paní Goringová?“

„Lorna? Ne, nebyla. Ta byla na venkově. Oni totiž mají vedle domu v Londýně ještě vilu v Surrey. To máte dalšího chytrého pána, který vyženil peníze.“

„Povězte mi, nepřipadal vám někdo z členů redakce nějak zvlášť rozčilený nebo nervózní nebo jinak nenormální?“

„Nenormální?“ Neville vypískl smíchem. „Nikdo z nich není nikdy zvlášť normální, ani když se nic neděje. Tetička se choval neomaleně jako vždycky – dokonce vyloženě sprostě. Michael si hrozně utahoval z chudáka Horace a musím se přiznat, že mi to dělalo dobře. Tereza mi připadala trochu zamlklá a Margery párkrát vypadala na omdlení.“

„A co slečna Fieldová?“

„Slečna Fieldová? Kdo je to?“

„Sekretářka slečny Frenchové. Vezl jste ji domů.“

„Jo tak, ta předměstská svůdnice. Proč se ptáte?“

„Vypadala stejně jako obvykle?“

„Nemám ponětí,“ řekl Neville. „Jakživ jsem ji předtím neviděl. Chudinka, ta sotva mohla vypadat obvykleji, jestli mi rozumíte.“

„A tak jste zavezl slečnu Fieldovou a pana Barryho domů a vrátil jste se sem?“

„Ano. Bydlím tady v podkroví v elegantní bídě. Nechcete si prohlédnout moje hnízdečko?“

„Ne, děkuji,“ řekl Henry pevně. „Všiml jste si, kolik je hodin, když jste se vrátil?“

„Bylo kolem třetí,“ řekl Neville. „Přesně vám to říct nemohu. Vím, že jsem vyjel od Goringa v půl třetí.“

„A když jste se sem vrátil,“ pokračoval Henry, „nevšiml jste si ničeho neobvyklého? Neviděl jste nikoho přicházet nebo odcházet?“

„Jedné věci jsem si všiml. Když jsem zatahoval v ložnici záclony, viděl jsem, jak z budovy STYLU vychází nějaká slečna. Takový podivný zjev v příšerných oranžových šatech, s bílou šálou a brýlemi. Hned jsem si řekl, že tohle není nikdo z módní redakce.“

Henry přikývl. „To patrně byla slečna Piperová, kulturní redaktorka,“ řekl. „Co udělala potom?“

„Odešla.“

„A nikoho jiného jste neviděl?“

„Zahlédl jsem Helenu za oknem. Psala na stroji jako o závod. Tehdy byla ještě zaručeně živá. Pak jsem zatáhl záclony a lehl si do postele a spal jako zabitý.“

„Hm,“ řekl Henry. „Děkuji vám.“ Podíval se do zápisníku. „Myslím, že si budu muset někdy promluvit s panem Barrym,“ řekl. „Mohl byste mi říct, jak bych se s ním mohl spojit? Vy se s ním zřejmě dobře znáte.“

„Pracuji pro něho,“ řekl Neville stručně.

„Vy pro něho pracujete?“ podivil se Henry. „Ale já jsem myslel, že… totiž, vy přece pracujete na velmi vysoké úrovni a on…“

„On vyrábí masové šatečky a prodává je na předměstí. To jste měl na mysli, viďte?“ řekl Neville pobaveně.

„No…“ řekl Henry na rozpacích.

„Máte úplně pravdu, pane inspektore,“ řekl Knight, „a přitom se strašlivě mýlíte. Vy jste si zřejmě neuvědomil zvrat v lidovém vkusu. Co je na předměstí špatného? Takové předměstí není možná ukazatelem světové módy – to obstarává Paříž – ale předměstí je dneska elegantní a kráčí přímo ve šlépějích Paříže. A pracující děvčata mají spousty peněz na výdaje.“ Knight se naklonil dopředu. Nyní, když se pustil do svého vlastního tématu, částečně ho opustila jeho afektovanost a Henry si vzpomněl na Goringovu zmínku o Knightově obchodním talentu. „Lidé jako já jsou anachronismus,“ pokračoval Neville. „Dneska jsou peníze v konfekci, a pro tu by měli dobří návrháři pracovat. A také pracují. Každé velké jméno ve světě módy má dneska už svůj odbyt v konfekci. To dá zdravý rozum. Pět tisíc šatů po desíti guinejích vynese víc, než jedny šaty za sto guineji. Smysl takového salónu, jako je můj, záleží v tom, aby se moje jméno a moje modely staly známými – a to stojí za nějakou tu oběť. Za každou oběť.“ Neville se odmlčel, poněkud stísněn. „Měl jsem štěstí. Moje… moje konexe mi získaly peníze, abych mohl začít. Teď už mě lidé znají. Věděl jsem, že jsem dosáhl cíle, když mě Barry před půl rokem požádal, abych mu navrhl celou kolekci. Já totiž mám jistý… čich, chcete-li… že dovedu přetlumočit pařížské modely pro své zákazníky. Posledně jsem už navrhl polovinu Barryho kolekce, a příště ji budu navrhovat celou sám. Barry sám je vulgární a otravný, ale v podnikání se vyzná dokonale.“

„Kde ho najdu?“ otázal se Henry.

„Dvě stě osmdesát šest, Pope Street. Kousek od Poland Street. Tam je soustředěna většina konfekčních firem, pánbůh s nimi,“ řekl Knight.

Když už byl Henry na odchodu, něco ho napadlo. „Mimochodem,“ řekl s rukou na klice, „byl jste minulý týden v Paříži?“

K jeho údivu Knight strašně zbledl a když odpověděl, zazníval v jeho hlase vysoký tón hysterie. „Nebyl!“ zvolal. „Rozhodně ne. Já nikdy nejezdím do Paříže. To každý ví. Celý týden jsem byl tady. Každý vám potvrdí –“

„Nemusíte se tak rozčilovat,“ řekl Henry, značně překvapen. „Jen mě tak napadlo, jestli jste tam nebyl, když jste mi říkal, že tlumočíte pařížské modely –“

„Mám pro to oko,“ vypískl Neville. „Podívám se na fotografii, a vidím střih. Vidím každý šev. Nepotřebuji na to žádné kaliko.“ A náhle se odmlčel.

„Co je kaliko?“ otázal se Henry.

Neville se poněkud uklidnil. „Pamatujete se na tu Číňanku v dílně, jak měla šaty z bavlněné látky?“ řekl. „To bylo kaliko. Samozřejmě, moje vlastní. Je to model přesně ušitý a střižený jako originál, jenže z levné bavlny. Výrobci je nakupují v Paříži – a platí za ně velice draho. Takové kaliko vás může přijít na několik set liber. Ale jakmile si výrobce kaliko koupí, může je rozmnožit, kolikrát chce.“

„Aha,“ řekl Henry. „Děkuji vám. Velice jsem se poučil. Takže vy tedy děláte kopie pařížských modelů, a přitom si nekupujete kalika.“

„To přece není zakázané,“ ohradil se Knight. „Už jsem vám říkal, že na pařížské přehlídky ani nepáchnu. Pracuju podle fotografií, podle oka.“

„Tím musíte ušetřit spoustu peněz,“ řekl Henry nevinně. Otevřel dveře a vyšel ven. Na odpočívadle se na okamžik zastavil – natolik dlouho, aby slyšel, jak Knight zvedl sluchátko a řekl: „Dejte mi Barrimodes.“

V tom okamžiku paní jménem Marta vyšla z dílny a Henry byl nucen s lítostí nechat poslouchání za dveřmi. Pomalu sestoupil se schodů, neboť měl věru o čem přemýšlet.

Když vyšel na ulici, podíval se na hodinky. Bylo půl páté. Ve STYLU už mu zbýval jen jeden rozhovor – a od toho si mnoho nesliboval. Chtěl si promluvit s Donaldem MacKayem, asistentem hlavního výtvarníka, o něhož se Veronika tak zajímá. Henry pochyboval, že by mu toho mohl mnoho říci. Nicméně, jak už to bývá, shledal svůj rozhovor s Donaldem nečekaně podnětným.

Pokud šlo o události předešlé noci, neměl Donald, co by k nim nového dodal. Všiml si termosky v laboratoři a potvrdil, že tam ještě stála, když o půl druhé odcházel domů. Celou dobu se nehnul od práce, protože kreslil pro Patrika návrhy zrcadel, a láhve s cyankálim si vůbec nevšiml. Jako všichni ostatní věděl, kde je uložena. Popsal Henrymu svoje setkání s Goringem před domem a dodal, že pak s velkou námahou sehnal taxíkáře, který byl ochoten ho zavézt do Battersea.

Když Henry začal o Heleně a Michaelovi, Donald zůstal naprosto klidný a zřejmě ochotně se rozhovořil. „Jo tohle,“ řekl. „Ano, ovšem, slyšel jsem o tom. Olwen se o to postarala. Ale jedno vám povím – mně se na tom něco nezdá. Neptejte se mě. Já jsem tady jenom řadový zaměstnanec. Časopis řídila velice úzká klika – Margery, Tereza, Tetička a Helena.“ Odmlčel se. „Jistě si uvědomujete, že by kterýkoli z nich, až snad na Tetičku, vydělal celé jmění, kdyby se dal na obchodní propagaci?“

„Co tím přesně míníte?“ otázal se Henry.

„Přesně to, co říkám,“ odpověděl Donald. „Chtěl jsem tím taky naznačit, že dovedou mistrně přesvědčovat lidi, aby uvěřili tomu, čemu chtějí, aby uvěřili.“ Naklonil se dopředu. „Tady nemáte co dělat s amatéry, pane inspektore. Máte co dělat s profesionály. Opravte mě, jestli se mýlím,“ dodal vážně, „ale já si představuju, že se při svém povolání většinou setkáváte s lidmi, kterým vaše oficiální postavení nahání strach a kteří vám řeknou čistou pravdu, leda když mají na svědomí něco, co chtějí utajit. A to tady prostě neplatí.“ Odmlčel se. „Nemám sice sám ponětí, oč tady jde, až na to, že se mi celá ta historie o Heleně a Michaelovi nechce a nechce líbit.“

„Myslíte,“ řekl Henry, „že je to jakási kouřová clona, která má zakrýt něco jiného?“

„Ano,“ řekl Donald. „To si právě myslím.“

„Mě už to taky napadlo,“ řekl Henry, „ale co?“

„Nemám ponětí,“ řekl Donald.

„Pan Walsh,“ řekl Henry, „měl Helenu velice rád, viďte?“

„To jistě,“ odpověděl Donald okamžitě. „My všichni… totiž každý ji měl rád. Až na slečnu Fieldovou.“

„Bylo to nějak důležité?“ otázal se Henry. „Chci říct, že slečna Fieldová je jenom sekretářka, ne?“

Donald se zašklebil. „Trochu víc než to,“ řekl. „Je svým způsobem velice vlivná osoba. Až Margery půjde do penze – a to bude brzy – bude pro slečnu Fieldovou velice důležité, kdo se stane šéfredaktorkou. Neměla Helenu ráda, protože se jí Helena značně podobala. Kdyby se Helena stala šéfredaktorkou, chtěla by mít v evidenci všechno, i spisy. Nebyla typ osoby, která by dovedla rozdělit odpovědnost. Slečna Fieldová Terezou osobně pohrdá, ale ví, že kdyby šéfredaktorkou byla Tereza, přenechala by celou administrativu své sekretářce, a slečna Fieldová by měla ještě větší moc než předtím. Chápete, jak to myslím?“

„Ano,“ řekl Henry. „Ano, chápu.“

***

Bylo šest hodin, když Henry opustil redakci STYLU. Zašel do nejbližší telefonní budky a zavolal do bytu Olwen Piperové v Kensingtonu – do bytu, který býval Helenin. Olwen se ihned ozvala a zřejmě neměla velkou radost. „Musím být v půl deváté v divadle,“ řekla. „Moc se mi to nehodí, myslela jsem, že zavoláte dřív.“

„Můžu se k vám dostat do půl sedmé,“ řekl Henry. „Kdybyste mi mohla věnovat aspoň půl hodiny…“

„No tak dobře.“

Henry byl zvědav na Helenin domov. Věděl už, že nebyla bohatá. Kromě nábytku a osobních předmětů zdědí její sestra v Austrálii pár set liber z bankovního účtu a výnos životní pojistky. Henry hádal, že jako tolik neprovdaných žen vydávala Helena téměř všechny peníze na šatstvo a na byt. Stačil zběžný pohled, aby mu to potvrdil…

Byt byl v sedmém patře moderního domu a zařízen byl dobrým, jednoduchým moderním nábytkem, který svědčil o výtečném, ač poněkud strohém vkusu jeho bývalé majitelky. Výrazně tu chyběly volánky a různé ty drobné předměty, které tak často bují v čistě ženské domácnosti. Pár kousků skandinávského skla a keramiky čistých tvarů a několik reprodukcí Kandinského a Kleea byly jediným Heleniným ústupkem bytové výzdobě.

Olwen přijala Henryho ne právě vlídně. „Jestli si to tady chcete prohlídnout,“ řekla, „tak si poslužte. Já se musím převléct. Kdybyste mě potřeboval – jsem ve svém pokoji.“

S tím pak zmizela otevřenými dveřmi vlevo, jimiž Henry zahlédl malou ložnicí, v níž panoval nesmírný nepořádek. Šatstvo a knihy a papíry a gramofonové desky se povalovaly po celém pokoji. Kontrast mezi Olweninou ložnicí a ostatním bytem ještě zdůrazňoval skutečnost, že tu žila značně nesourodá dvojice. Olwen za sebou zavřela dveře a Henry začal svoji obhlídku.

Kromě Olwenina pokoje sestával byt z miniaturní předsíně, velkého obývacího pokoje s balkónem, Heleniny ložnice, kuchyně a koupelny. Obývacím pokojem se Henry dlouho nezabýval; byl spořádaný a neosobní jako výkladní skříň a Henry usoudil, že tady by Helena nic soukromého nechovala. Zašel proto do její ložnice.

Zde se opět setkal s jistým nedostatkem ženskosti. Gauč měl přísný tmavomodrý potah, toaletní stolek byl z prostého dubového dřeva a nesl jen nejnutnější kosmetické přípravky – ačkoli si Henry všiml, že všechny byly nejdražších a nejexkluzivnějších značek. Zásuvky v hladkém moderním prádelníku obsahovaly úhledné hromádky čistého prádla a kapesníků a ve skříni byl stejně dokonalý pořádek. Jen značný počet špinavých kapesníků v pytli na prádlo svědčil o skutečnosti, že Helena byla obyčejná křehká smrtelnice, zachvácená pořádnou rýmou. Henryho přepadla deprese. Byl tu však ještě jeden kus nábytku: malý roletový psací stůl. Nebyl zamčený a Henry jej otevřel.

První, co upoutalo jeho zrak, byl nedopsaný dopis, který ležel na podložce uprostřed stolní desky. Dopis byl napsán perem, precizním ležatým písmem a byl nadepsán pouze „Úterý“. Henry ho vzal do ruky a četl:

„Myslím, že už jsem konečně dostala to pravé. Není to docela totéž, co se prodává v Paříži, ale požádala jsem Terezu, aby mi přivezla vzorek, abychom to mohli porovnat. Myslím skoro určitě, že to budou ty modré šaty – ty, co Beth chtěla dát ofotografovat. Doufám, že za několik dní se to definitivně rozhodne.“

Zde dopis končil. Protože nekončil v půli věty, usoudil Henry, že Helenu z psaní nikdo nevyrušil, ale že jej jen odložila, aby jej dopsala později – snad proto, že si uvědomila, že musí spěchat na schůzku s lékařem. V levém horním rohu bylo zezadu něco připíchnuto velkým špendlíkem a Henry list otočil a očekával, že tam nalezne vzorek látky, neboť dopis byl zřejmě určen Helenině švadleně. Byl však dosti překvapen, když zjistil, že k dopisu je připíchnut jen další list čistého papíru. Už chtěl dopis položit zpět, když ho napadlo, že nemá vzorek Helenina písma – v redakci psala výlučně na stroji. Proto papír složil a strčil do kapsy.

Jinak byl sekretář stejně beznadějně spořádaný jako celý Helenin život. Byly tu pečlivě založené účty, bankovní výkazy a domácí účetnictví. Jedny desky byly nadepsány „Dopisy k vyřízení“.

Při pohledu na obsah sekretáře se Henry až zachvěl nad ledovou neosobností, která z něho čišela. Nebyly tu žádné pozvánky, žádné banální pohlednice od přátel z dovolené, žádné načmárané poznámky o dojednaných nebo zrušených schůzkách. A zejména tu nebyly žádné dopisy. Je to snad tím, tázal se Henry v duchu, že nikdy žádné nedostávala? Nebo snad proto, že je ničila?

Henry si umínil, že se na to zeptá Olwen. Naposledy se rozhlédl po pokoji, ale pokoj dál nic neprozrazoval. V malé knihovničce stálo několik detektivek, dvě nejnovější úspěšné biografie, proslavené, ač nevědecké dílo o archeologických objevech v Egyptě, sebrané spisy A. A. Milneho a pár románových bestsellerů – jeden z nich napsal universitní profesor a druhý bývalý zloděj kapsář. Spodní přihrádka byla vyplněna starými ročníky STYLU. „Mírně intelektuálské sklony,“ pomyslel si Henry, „poněkud snobské.“

Celkem vzato, největší pečeť individuality ze všech předmětů v tomto pokoji nesly Heleniny šaty. Henry nebyl znalec módy, ale přesto si všiml, že obsah šatníku poukazuje na výrazný a odvážný smysl pro barvy, spojený se zálibou v prosté klasické linii. Nebyly tu žádné klobouky z načechrané krajky ani z umělých květin, žádné šaty v něžných pastelových barvách a hlavně žádné módní výstřelky. Henry v duchu souhlasil s Margeryinou charakteristikou. Helena byla elegantní žena – její výchova ve STYLU to zaručovala; ale držela se příliš při zdi, než aby se hodila za šéfredaktorku velkého módního časopisu. Bezděky napadlo Henryho ono tak často vyslovené slovo „čich“. Pojednou měl dojem, že začíná chápat, co znamená. Henry vyšel z ložnice, zamířil do bíle kachlíčkované kuchyně a podíval se na odpadové zařízení. K svému zklamání zjistil, že byt je vybaven moderním spalovacím systémem. Veškerá korespondence, kterou Helena zahodila, byla touto dobou nenávratně proměněna v prach a popel. Vrátil se do předsíně a zaklepal na Olweniny dveře.

„Ano? Co byste rád?“

„Už jsem si prohlédl, co jsem potřeboval, slečno Piperová,“ řekl Henry. „Teď bych si ale rád pohovořil ještě s vámi, jestli už jste hotová.“

„No dobře. Hned to bude.“

Pár minut nato za ním Olwen přišla do obývacího pokoje. Převlékla se do růžových hedvábných šatů, ozdobených lehce nabíranými volány, které byly poslední výkřik, a vypadala hrozně. Kdokoli z redakce STYLU by jí mohl říci, že móda nemóda, člověk nemá nosit volánky, když na to není typ; a že když už volánky nosí, je katastrofální kombinovat je s několika řadami falešných perel, jasně růžovými atlasovými střevíčky a těžkopádnou bílou kabelou. Budiž řečeno, že redaktorky STYLU tyto pravdy Olwen opakovaly do omrzení, ale pokaždé se jim dostalo buď vyzývavé odpovědi: „Ale mně se k tomu perly zrovna libí,“ nebo roztržitého zabručení: „No jo… já vím…“, jež svědčilo o tom, že je Olwen duchem na míle vzdálená. Pokud jde o Henryho, neměl sice odborné oko, aby dovedl rozebrat Olweniny nedostatky v oboru odívání, ale poznal katastrofu, když ji viděl. Přesto se přemohl, usmál se a řekl: „Á, tady jste. To vám to sluší.“

„Hezké, viďte?“ řekla Olwen s uspokojením. „Beth je dávala před několika měsíci fotografovat na Veronice Spenceové pro STYL MLADÝCH. Tak se mi na tom obrázku líbily, že jsem si je koupila.“

„Aha. Hm.“ řekl Henry.

„Tak co pro vás můžu udělat?“ otázala se Olwen. „Předně,“ řekl Henry a vytáhl z kapsy dopis, který našel v Helenině stole, „je tohle Helenin rukopis?“

Olwen se podívala na dopis. „Ale ovšem. To psala Helena.“

„Výborně. Jenom jsem si chtěl být úplně jistý. A teď mi povězte, jestli Helena dostávala hodně dopisů.“

„To vám opravdu nepovím, pane inspektore.“

„Ale vy přece musíte –“

„Helena vždycky vstávala ráno první a vařila kávu. Já jsem skoro každý večer v divadle, tak můžu chodit do redakce trochu později, ledaže bych měla zvlášť moc práce. Helena… zkrátka Helena s některými věcmi dělala hrozné tajnosti. Už to byl takový zvyk, že dopisy ze schránky vždycky vybírala ona a svoje dopisy si vzala s sebou do kuchyně a tam si je četla, než se káva uvařila. Všechno, nač nebylo třeba odpovídat, házela rovnou do spalovače – však víte, jak byla pořádná.“

„Jak to myslíte, že dělala tajnosti?“ otázal se Henry.

„No…“ Olwen zaváhala. „Jednou ráno jsem čekala důležitý dopis, tak jsem vstala dřív a vybrala schránku a zanesla jsem jí její poštu do ložnice a ona se strašně rozzlobila. Jako kdybych jí otvírala soukromé dopisy nebo co. Beztak tam ten den pro ni nic nebylo, až na pár tiskopisů. Ale musela jsem jí slíbit, že napříště přenechám vybírání pošty jí. To přece bylo dost divné, nezdá se vám? Nesrovnávalo se to s její povahou.“

„Vskutku zvláštní,“ souhlasil Henry. Začínal mít na Helenu Pankhurstovou zlost. Jestliže dostávala nějakou záhadnou korespondenci, úspěšně po ní zahladila všechny stopy. Henry si se steskem připomněl detektivní příběhy, v nichž v hromádce popela v krbu vždycky zůstane ohořelý kousek papíru s několika významnými slovy. Trpce si pomyslel, co by si asi takový Sherlock Holmes počal s elektrickým spalovačem. A tu si uvědomil, že Olwen něco říká.

„… co nejdřív. To jistě chápete, že ano?“

„Promiňte. Říkala jste?“

„Heleniny věci a šaty. Chtěla bych je zabalit a co nejdřív je dát do úschovny.“

„Proti tomu nebudou žádné námitky,“ řekl Henry. Rozhlédl se po pokoji. „Předpokládám, že nábytek je všechen její. Co s ním hodláte udělat?“

„Napíšu její sestře,“ řekla Olwen, „aby mi sdělila, co s ním zamýšlí. Samozřejmě, budu se muset znovu zařídit, ale prozatím bych snad mohla dál užívat Helenin nábytek.“ Podívala se na své ryze užitkové hodinky, jejichž silný černý řemínek rozhodně neprospíval růžovým šatům. „Obávám se, že už musím jít.“

„Já taky,“ řekl Henry. „Děkuji vám za vaši pomoc.“

Ve dveřích se Olwen zastavila. „Tak můžu přes neděli její věci zabalit?“ otázala se.

„Jak si přejete.“

„Děkuju. Nedovedete si představit, jak… jak budu ráda.“ Olwenin hlas se na okamžik zlomil. „Ty její šaty… Jsou jako duchové… jako její dvojníci. Já bych je tu nesnesla.“

„To chápu,“ řekl Henry. „Jen je zabalte a pošlete je pryč.“

***

Henry přišel domů v půl sedmé. Byl unaven a venku pršelo. Zažil nepříjemnou cestu autobusem a pak ještě šel kus pěšky rozmoklými uličkami, a když zasunoval klíč do dveří svého bytu, byl plně zaujat vidinou pořádné sklenice whisky se sodovkou, pantoflí, klidné večeře a horké lázně.

Proto když vešel do předsíně, rozladil ho zvuk hlučného ženského smíchu. A také byl připraven nadávat, dokud nedošel ke dveřím do obývacího pokoje a nerozeznal v těch hlasech hlas své manželky Emmy a neteře Veroniky. Protože to byly jeho dvě nejmilejší osoby ženského pohlaví, byl ochoten jim mnohé prominout. Nicméně vstoupil do obývacího pokoje s pevným úmyslem Veroniku co nejdřív poslat domů. Jeho rozhodnutí poněkud ochablo, když zjistil, že si ho žádná z nich ani nevšimla.

Emmy klečela na zemi a podle papírového střihu stříhala z hrubozrnného tvídu něco, co vypadalo jako jednotlivé díly padáku. Veronika ležela na pohovce, s nohama přehozenýma přes zadní opěradlo, čímž odhalovala větší část svých půvabných nohou, navlečených v strakatých punčocháčích skotského vzoru.

„A tam stála ta nešťastná vévodkyně,“ říkala právě Veronika, „v přesně stejných šatech – jen si představ, teto Emmy, v úplně stejných šatech – a měla jsi vidět ten průšvih, co z toho vznikl. Ona si totiž koupila model u Monniera za fantastické peníze a najednou potká Felicity Fraserovou v přesně stejných –“

Henry za sebou poněkud hlučně zavřel dveře. Emmy provinile vyskočila. „Henry! Ty už jsi doma? Proboha, to ten čas utíká. Myslela jsem, že přijdeš kdovíkdy. Nechtěl by ses něčeho napít?“

„To bych chtěl,“ řekl Henry mírně dotčeně. „Co to tady děláš?“

„Sukni,“ řekla Emmy. „Ronnie říká, že tenhle tvíd v Paříži hrozně letí. A nemačká se. Sáhni si.“

„Nevadilo by ti, kdybych si prostě jenom dal tu whisky?“ řekl Henry. „Já jsem strašně unavený.“

„Chudák strýček Henry,“ usmála se na něho Veronika hlavou dolů. „Ten byl úplně báječný. Udělal na všechny úžasný dojem.“

„To bych si vyprosil,“ řekl Henry. „A teď, kdybyste laskavě –“

„Strýčku Henry, já jsem pro tebe vyslídila spoustu věcí. To budeš koukat.“

„Milá Veroniko,“ řekl Henry. „Scotland Yard ti bude určitě náramně vděčný. Ale prozatím mě zajímá jen jídlo a pití a koupel a postel.“

„Ale, strýčku Henry, ty jsi přece říkal –“

„Ronnie, holčičko,“ řekl Henry, „já nepochybuju, že nám budeš užitečná, ale prosím tě, teď ne.“

„Ohavo,“ řekla Veronika. „Já jsem zrovna vyprávěla tetě Emmy, jak tenkrát vévodkyně z Basingstoku přišla na ples v přesně stejných šatech jako –“

„To jsem slyšel,“ řekl Henry.

„Tady máš whisky, Henry,“ řekla Emmy. „Měl jsi těžký den?“

„Hnusný,“ řekl Henry. Už mu bylo daleko líp. Zabořil se do své oblíbené lenošky a odkopl střevíce.

„A strýčku Henry, to zvláštní na tom bylo –“

„Ronnie,“ pronesla Emmy varovně.

„No dobře,“ řekla Veronika poněkud uraženě, „když nechceš slyšet, co jsem objevila, je to tvoje škoda. Já už stejně musím jít. Donald pro mě přijde v osm hodin.“

„Donald MacKay?“ otázal se Henry z hloubi své pohodlné lenošky.

„No samo,“ Veronika přehodila nohy přes lenoch pohovky a vstala.

„Ty ho znáš, Henry?“ otázala se Emmy mírně starostlivě.

„Mluvil jsem s ním,“ řekl Henry.

„A jaký je?“

„Já bych řekl, že je to velice chytrý mladík,“ řekl Henry. „Je to zlatý kluk,“ řekla Veronika. Políbila Henryho na špičku nosu a zmizela v záblesku skotských punčoch. Emmy začala sbírat ze země šití. „Ronnie mi říkala…“ začala; ale Henry ji zarazil.

„Já jsem k smrti utahaný, Emičko,“ řekl. „Prosím tě, najezme se a pojďme spát.“ A tak si Henry přidělal spoustu práce a spoustu zbytečných starostí. Ale tohle člověk nikdy nemůže tušit.

kapitola VII.

Nazítří, po krátké zastávce ve své kanceláři na Scotland Yardu, zatelefonoval Henry k firmě Barrimodes a sjednal si návštěvu u pana Horace Barryho. Vzal si taxi a byl rád, že to udělal, protože pochyboval, že by Pope Street našel pěšky. Ačkoli Pope Street leží přímo za Oxford Street, je to část Londýna, kam Henry přišel jen málokdy. Fascinoval ho ten labyrint úzkých živých uliček, jejichž každý dům byl zřejmě hlavním stanem nějakého velkoobchodu spojeného s odíváním.

V uličkách se to hemžilo poslíčky s balíky látek a před nejedněmi dveřmi stál nákladní vůz se jménem některé slavné firmy. Henry nahlédl do jednoho z nich a zjistil, že je to vlastně jakýsi obrovský pojízdný šatník, v němž visí na tyčích řady šatů, které jsou připraveny k rozvozu do obchodů po celé Anglii. Tato čtvrť hlásala svou obchodní specialitu stejně nepokrytě jako Billingsgate nebo Covent Garden.

Číslo dvě stě osmdesát šest v Pope Street byl vysoký nevzhledný dům s řadou tabulek na stěně nehostinného vestibulu. Henry se z nich dověděl, že veškeré informace, týkající se firmy Barrimodes, lze obdržet v prvním patře; že ve čtvrtém patře sídlí firma Marcelle, dámské klobouky, a v pátém Beadcraft a Simon, výroba pasů; a rovněž, že podomní obchod je zakázán. Henry vystoupil po betonovém schodišti do prvního patra.

Předváděcí síň firmy Barrimodes byla přesným otiskem sta jiných předváděcích síní v sousedství. Velká místnost s béžovým kobercem zabírala větší část prvního patra a byla vybavena dlouhými řadami věšáků, na nichž visely ukázky z poslední kolekce Horace Barryho. Dvě energické starší ženy s inteligentními tvářemi seděly v křeslech, popíjely kávu a psaly si poznámky, zatímco se před nimi vykrucovalo několik unavených manekýnek. Některá z žen se občas naklonila dopředu, zachytila sukni modelu a znalecky promnula látku v prstech. Velice elegantní mladý muž s karafiátem v knoflíkové dírce stál ve střehu mezi nimi, napájel je cigaretami, kávou a vtipy a vychvaloval přednosti kolekce. Henry správně uhodl, že obě dámy jsou nákupčí z menších měst: zřejmě to byly vážené zákaznice, zvyklé na to, že jsou hýčkány. Přijímaly dokonce úsluhy mladého muže se zmrazujícím nezájmem, který, jak Henry usoudil, je patrně nutným obranným mechanismem u lidí, jejichž povolání vyžaduje pevný úsudek navzdory neustálému lichocení a přesvědčování, jemuž jsou vystaveni. Henryho přišla přivítat slečna v tmavomodrém kostýmu. „Ano ovšem,“ řekla, když se podívala na jeho navštívenku. „Pan Barry vás čeká. Dovedu vás k němu.“ Vyvedla Henryho z předváděcí síně a po schodech do vyššího patra. Toto patro bylo vlastně jedno veliké skladiště, nabité řadami oděvů. Slečna ho provedla mezi dvěma řadami plášťů a zaklepala na dveře označené „Kancelář“.

„Dále,“ ozval se zvučný hlas s výrazným středoevropským přízvukem.

Slečna otevřela dveře. „Vrchní inspektor Tibbett, pane Barry,“ řekla a ustoupila, aby Henry mohl vejít.

Horace Barry byl malý zavalitý člověk s řídkými šedivými vlasy a silnými kostěnými brýlemi. Vypadal spíš jako bankéř nebo burzovní agent než jako kapitán módy. „Ach, pane inspektore. Pojďte dál. Sedněte si, prosím. Hrozná událost, co? Vy jdete kvůli té vraždě ve STYLU, ne?“

„Ano,“ řekl Henry. „Promiňte, že vás obtěžuji –“

„Vůbec mě neobtěžujete. Ani trochu ne. Obávám se, že vám moc nepomůžu, ale jen se ptejte –“

Henry usedl na druhou stranu velkého lesklého psacího stolu a řekl: „Vy už zřejmě víte, co se stalo.“

„Četl jsem to v novinách.“ Jak Barry rozhodil rukama, připomněly jeho tupé prsty prsty hudebníka: byly silné a zároveň umělecky citlivé.

„Slečna Pankhurstová byla otrávena,“ řekl Henry. „Jdu za vámi, protože jste v úterý večeřel s panem Goringem a později jste byl u něho v bytě. Myslel jsem si, že byste mi mohl povědět své dojmy o lidech, kteří tam byli s vámi.“

„To zajisté… nedal byste si kávu nebo něco k pití, pane inspektore?“

„Ne, děkuji,“ řekl Henry. „Jen mi povězte, jak to bylo v úterý večer.“

„No, začalo to tím, že jsem večeřel s panem Goringem a domluvili jsme tu barevnou inzerci mojí firmy pro květnové číslo. Pak se k nám připojil Neville – Neville Knight. Znáte ho?“

„Mluvil jsem s ním,“ řekl Henry.

„Skvělý chlapec. Brilantní. Má čich. Dovede vyhmátnout samu esenci Paříže.“

„Říkal mi, že pracuje pro vás.“

„To je pravda. Navrhl část mé podzimní kolekce, a pro léto s ním mám velké plány. Moje nová reklamní kampaň bude vybudována kolem jeho jména. Připravuji nový sortiment na vyšší cenové úrovni, se zvláštní značkou kvality. Představuji si ji velice diskrétní – elegantní atlasovou stužku s bílými písmeny – ‚Pro Barrimodes navrhl Neville Knight‘. Je to decentní. Prosté. Moji reklamní agenti navrhovali takový laciný slogan – ‚Pařížská symfonie – Barrimodes‘ – nesmysl! Zamítl jsem to. Mně tady jde o distingované zákazníky. ‚Navrhl Neville Knight‘ – a dost. Ale já vás s tím otravuju.“

„Vůbec ne,“ řekl Henry, „ale rád bych se vrátil k tomu úterku. Předpokládám, že se s členy redakce STYLU dobře znáte.“

„S některými,“ usmál se Barry zeširoka. „Třeba slečna Connollyová, co dělá STYL MLADÝCH, si sem často chodí pro šaty, které chce fotografovat, protože vyrábím kvalitní šaty v její cenové úrovni.“

„Ale slečna Connollyová tam v úterý večer nebyla,“ řekl Henry trpělivě. „Co ti ostatní?“

„Slečna Frenchová – to je velká dáma. Silná osobnost. Mám tu čest, že chodí dvakrát ročně na moje velké přehlídky. Jo – to je autorita! Té se nikdo nevyrovná. A pak slečna Mastersová – ta se v módě vyzná. Ale vždycky se neshodneme. ‚Vy máte příliš dobrý vkus, slečno Mastersová,‘ říkám jí vždycky. ‚Váš vkus se hodí pro čtenářky STYLU. Správně. Ale já musím taky prodávat těm, co mají jiný vkus.‘ Jen počkejte, až uvidí moji novou knightovskou kolekci…“

„Abychom se vrátili k úterku,“ nedal se odbýt Henry. „Vy jste všichni odjeli na Brompton Square. Co bylo dál?“

Obvykle žoviální tvář pana Barryho se zachmuřila jakoby při nepříjemné vzpomínce. „Patrik Walsh a Michael Healy,“ řekl chmurně. „Hulváti. Tohle si na mě nikdo nesmí dovolit. Pak tam byla ještě jedna osoba, kterou jsem neznal… Tuším sekretářka slečny Frenchové. Nějaká slečna Fieldová. Bylo mi jí líto, protože… jak bych to řekl… nebyla tam jaksi ve svém živlu. Tak jsem si s ní povídal o kočkách, protože ona má kočky taky ráda. Michael Healy vykládal jako obyčejně o kumštu. Ten mladík by se měl držet fotoaparátu. Jako fotograf je geniální. Ale proto snad nemá ještě právo člověka urážet.“ Barry se doopravdy hněval.

„Zmínil se někdo za celý večer o slečně Pankhurstové?“ otázal se Henry.

„Nevzpomínám si. Asi ne. My jsme u Goringa nezůstali dlouho. Řeknu vám upřímně, pane inspektore, že se mi tam ani trochu nelíbilo, když mě Walsh a Healy pořád jenom uráželi. Já jsem pro ně, prosím, vulgární. A kdo jim strká peníze do kapes, co? Tak nač si stěžují? A tak jsem se šel bavit o kočkách se slečnou Fieldovou, která celou dobu s nikým nepromluvila. Byl jsem rád, když se Neville zvedl a řekl, že jdeme domů. Vzal taky s sebou slečnu Fieldovou, protože bydlí stejným směrem jako já. A bylo na ní vidět, že je taky ráda, že se odtamtud dostane. A věřte mi to nebo ne, pane inspektore, když si slečna Fieldová šla pro kabát… ten Walsh…“ Barry se odmlčel. „Teď si vzpomínám, že jméno slečny Pankhurstové přece jen padlo. Ten Walsh přišel za námi a začal urážet Nevilla.“

„Jak ho urážel?“

Barry se zatvářil rozpačitě. „Dělal narážky na… na jeho mravy,“ řekl nešťastně. „A tak povídá ‚Ty si myslíš, že tě STYL bude držet, ty…‘ a užil takové ošklivé slovo. ‚Tak si pamatuj, některým z nás se ty tvoje techtle mechtle vůbec nelíbí. Třeba zrovna Heleně a mně. My to na tebe víme a jdeme po tobě. Po vás obou.‘“

„Jak na to Knight reagoval?“ otázal se Henry.

„Chudák malý. Nezmohl se na slovo. Takhle ho napadnout… a tak neprávem. Ale než stačil něco odpovědět, vrátila se slečna Fieldová a odešli jsme. Viděl jsem na Nevillovi, že je hrozně rozčilený. Ve voze skoro nepromluvil. Složil mě před domem chvilku před třetí. A víc už toho nevím.“

„Děkuji vám,“ řekl Henry. „Znal jste slečnu Pankhurstovou osobně?“

„Jenom podle jména. Nikdy jsem se s ní nesešel.“

„Mimochodem, nebyl jste minulý týden v Paříži?“

„Ale ovšem.“ Barry se opět rozzářil, už zase v dobré náladě. „Přijde to draho, ale člověk si nemůže dovolit tam nejet. Přirozeně, koupil jsem si pár kalik pro svou kolekci, ale většinou zaplatím jen vstupné, abych se podíval na modely a zapamatoval si hlavní linii.“

„To musíte platit, abyste se mohl podívat na pařížské přehlídky?“ podivil se Henry.

„Samozřejmě… výrobce musí vždycky platit. Zadarmo tam může jenom tisk a soukromí zákazníci. Jak jinak by mohly existovat modelové domy?“

„Setkal jste se tam tehdy s pracovníky STYLU?“

„Kdepak! Přehlídky pro tisk a přehlídky pro nákupčí se konají odděleně. Ne, s nikým z nich jsem se tam nesetkal.“

„Hm,“ poznamenal Henry. Zmocnila se ho deprese. Nedovedl se rozhodnout, zda ty plynné a nic neříkající výpovědi, které hromadí ve svém zápisníku, jsou tak nevinné, jak se zdají, nebo – jak to nadhodil Donald MacKay – zda tu nemá proti sobě velice mazané spiknutí, které ho chce oklamat.

„Jak dobře znáte pana Goringa?“ otázal se Henry.

„Jak dobře? Obchodujeme spolu. Někdy s ním obědvám nebo večeřím. Občas spolu hrajeme golf. Vážíme si sebe navzájem.“

„A znáte jeho paní?“

„Ovšem, krásnou Lomu. Vídám se s ní, když k nim jezdím do Surrey na sobotu a neděli hrát golf.“

„Do Hindhurstu, viďte?“ řekl Henry.

Barry se zatvářil udiveně. „Do Hindhurstu?“ řekl. „Tohle jméno neznám. Ne, ne, Goringův dům je blízko Virginia Water. Odtamtud je to kousek na sunningdaleské hřiště.“

„Ale ovšem,“ řekl Henry. „Spletl jsem si to s někým jiným. Paní Goringová je pozoruhodná žena, viďte?“

„Ženská jako vítr,“ řekl Barry. „Osobnost příliš velká na vlastní život. Měla zůstat u divadla. Ta s ním, pane, mává! Řeknu vám, že bych nechtěl být v jeho kůži. Jenže on je do ní prostě blázen a dělá mu to dobře. Možná že někomu, kdo je ve svém podniku jako pánbůh, svědčí, když se s ním doma zachází jako se štěnětem,“ dodal moudře. „Pamatuji si, jak jsem jednou před léty byl v Praze se svým bratrem a jeho ženou. Ta byla jako Lorna Goringová – měla taky tak rudé vlasy a žádný smysl pro módu. A tenkrát jsme –“

Jeho vzpomínání nemilosrdně přerušil telefon. „Promiňte,“ řekl Barry a sejmul sluchátko. „Okamžik, já jen –“

„Já už stejně musím jít,“ řekl Henry. „Mnohokrát vám děkuji, pane Barry. Na shledanou.“

Rychle vyšel z místnosti a zanechal Barryho v živé diskusi s Manchestrem ohledně dodací lhůty na šantungové halenky.

Když se Henry vrátil do své kanceláře na Scotland Yard, sepsal dlouhou a promyšlenou zprávu o postupu vyšetřování. Na několika místech vyznačil na okraji otazník, který znamenal jistý rozpor v důkazovém materiálu, který vyžaduje přešetření. Pak zavolal seržanta.

„Kdyby mě někdo odpoledne hledal, nejsem k mání,“ řekl. „Mám Londýna dost a vyjedu si trochu na čerstvý vzduch. Buďte tak hodný a objednejte mi vůz. Řídit budu sám.“

„Prosím, pane inspektore,“ pravil seržant tónem, připomínajícím poněkud Jeevese, perlu komorníků. „Kam ráčíte mít namířeno?“

„Nejdřív do Virginia Water a pak do Hindhurstu. Leží na opačných koncích Surrey, ale snad stihnu oboje. Rád bych, abyste mi vyhledal adresu venkovského sídla pana Goringa nedaleko Virginia Water. Pak zavolejte policii v Hindhurstu a řekněte jim, ať se podívají po místních lékařích, jestli některého z nich nenavštívila slečna Pankhurstová. Ze tam přijedu k páté hodině. A potřebuju s sebou fotografii zavražděné.“

Když seržant odcházel, Henry dodal: „Neptejte se na Goringovu adresu ve STYLU. Podívejte se do místního seznamu.“

Henry si oblékl svrchník a šálu a chystal se zaskočit na oběd do své oblíbené hospůdky, když zazvonil telefon a na drátě se ozval dychtivě mazlivý hlas Veroničin. „Strýčku Henry, kde jsi byl celou dobu?“

„Jak to myslíš, kde jsem byl?“

„No, že jsi nebyl ve STYLU. Nikdo tam není, jen ten pitomý seržant.“

„Měl jsem jiné věci na práci, když to musíš vědět,“ řekl Henry.

„Doufám, že ti ten případ nevzali, nebo tak něco?“ otázala se Veronika starostlivě.

„Ale ne, kdepak.“

„To je prima, protože to mě potom můžeš pozvat na oběd, protože pro tebe mám úplně fantastickou zprávu.“

„No, tak dobře,“ řekl Henry. Prožíval onen uspokojivý pocit, který vždy následoval po sestavení zprávy, jakkoli prozatímní, a mimoto se těšil na odpoledne mimo Londýn. „Ale žádné dlouhé vysedávání. Mám málo času. Kde jsi teď?“

„V budce vzadu za STYLEM. Napadlo mě, že bychom mohli jít do Oranžérie.“

„Nepovídej! Vymysli si lepší nápad. Já nejsem samé peníze, i když ty snad ano. Sejdeme se za deset minut v restauraci na rohu Coventry Street.“

„Tak jo. A dáme si rostbíf a pečené brambory a zmrzlinu.“

„Dáme si, co budeš chtít,“ řekl Henry. „Jenom ať jsi tam včas.“

Samozřejmě nebyla. Zpozdila se o deset minut. Zjevila se rozevlátá a udýchaná, a jak běžela přes Leicester Square s vlajícími vlasy a ve víru červeného pláště, prozářila chladný šedivý lednový den jako Persefona uprchlá z podsvětí.

„Nemohla jsem nikde sehnat taxíka,“ hlásila, když si střásala vlasy z očí. „Musela jsem pěšky!“

Henry, který byl nerad středem pozornosti, ji vzal pod paží a pevnou rukou ji zavedl do restaurace. Kdo šel někam s Veronikou, musel se připravit na to, že neprojde nepozorován, a lidé už se za nimi otáčeli.

Veronika nebyla ještě dosti stará na to, aby respektovala konvence Godfreye Goringa, pokud jde o jednání při obědě. Překypovala zprávami a počala je na Henryho sypat, ještě než se usadili u rohového stolku.

„Je to určitě strašně důležité, strýčku Henry. Přišla jsem na to čirou náhodou. Jsem zvědavá, jestli ti to sama řekne –“

„Měli bychom si objednat,“ řekl Henry, který vytušil přítomnost vrchního.

„Rostbíf a pečené brambory,“ řekla Veronika stručně. „Ona si ho totiž Beth chtěla vypůjčit a napadlo ji, že nejlepší bude, když požádá slečnu Fieldovou, a protože já jsem byla s Beth kvůli jednomu snímku a –“

„Dvakrát rostbíf a pečené brambory,“ řekl Henry vrchnímu. K Veronice pak dodal. „Nemluv tak hlasitě, Ronnie. Co si chtěla Beth vypůjčit od slečny Fieldové?“

„Klíč.“ Veroničiny velké oči se ještě více rozšířily vzrušením. „Beth má spoustu práce, chápeš, protože ta vražda všechno zdržela a pařížské číslo se zpozdilo. A když jsme s Beth končily, přišla slečna Mastersová a řekla Beth, že musí svůj dubnový materiál celý předělat, což je od ní hrozné –“

„Mluv k věci,“ řekl Henry. „Beth Connollyová si uvědomila, že bude muset pracovat dlouho do večera, a tak požádala slečnu Fieldovou, aby jí půjčila klíč od hlavního vchodu. Je to tak?“

„Je,“ řekla Veronika. „A slečna Fieldová šla a podívala se do kabelky a…“ udělala efektní pauzu. „A vrátila se a řekla, že ho ztratila.“

„Ten klíč?“ otázal se Henry rychle.

„No. Byla z toho děsně rozčilená. Přísahala, že ho měla v kabelce v úterý, a teď byl pryč. Kdyby to byla slečna Mastersová nebo tak někdo, řekla bych si, že ho prostě někde zapomněla nebo že ho vytrousila. Ale slečna Fieldová prostě věci neztrácí. Určitě jí ho někdo ukradl. Jinak to není možné. Tak vidíš, že jsem objevila něco užitečného.“

„Je to velice zajímavé,“ řekl Henry. „Ale neřekl bych, že je to zvlášť užitečné. Tím se to všechno jenom víc zamotává. Jednal jsem v domnění, že jen někdo z těch, kdo měl klíč, mohl… no nic. Rád bych věděl, jestli měl v úterý večer někdo příležitost se dostat ke kabelce slečny Fieldové.“

„Řekla bych, že kdekdo. A přitom – já nevím. Ona ji má při práci vždycky na zemi vedle sebe a Donald mi říkal, že za celý večer nevyšla z kanceláře. Všichni ostatní se prý motali v laboratoři a po celé redakci, ale slečna Fieldová se prý nehnula z místa.“

„Margery Frenchová to taky říkala,“ pronesl Henry zamyšleně.

Rostbíf nastoupil, lahodný jako vždycky, a na několik minut se Veronika soustředila na jídlo s oním obrovským apetitem štíhlého mládí. Henry byl pohroužen v myšlenkách a z úvah ho probudil teprve Veroničin hlas, který říkal: „Ze jo, strýčku Henry?“

„Ze co?“ otázal se Henry nesrozumitelně plnými ústy. „Tys mě neposlouchal,“ pravila Veronika káravě. „Říkala jsem, že je to daleko zajímavější než ty Nevillovy šaty.“

„Daleko,“ souhlasil Henry. „Poslyš – Donald nemá vlastní klíč, že ne?“

„Ne, nemá. Ale jestli chceš nadhazovat, že –“

„Já nic nenadhazuju,“ řekl Henry. „Jenom myslím nahlas. Ernest Jenkins taky nemá klíč, viď?“

„Samozřejmě že ne. Podal bys mi, prosím, máslo?“

„Tady máš,“ Henry jí přistrčil talířek s máslem. „Neztloustneš po tolika bramborách?“

„Já netloustnu po ničem,“ řekla Veronika s uspokojením a podle pravdy. „A ještě něco jsem ti neřekla.“

„A co?“

„Margery Frenchová jde do penze,“ pronesla Veronika s výrazem kouzelníka, který právě vytáhl králíka z cylindru.

„To jsem věděl.“

Veroniku to zřejmě zklamalo. „Tos neměl. Je to hrozně tajné.“

„A jak to, že to víš ty?“

„Totiž – ono to bylo hrozně tajné až do dneška. Dneska to oznámili oficiálně. Slečna Frenchová jde v březnu do penze a slečna Mastersová bude šéfredaktorkou. Donald říká, že Tetička říká, že Olwen má hrozný vztek. Já nevím proč. Je tohle užitečné?“

„Velice užitečné, Ronnie,“ řekl Henry vážně, „ale…“ Zaváhal. „Myslím, že bys měla toho detektivování ve STYLU nechat.“

„Ale strýčku Henry! Ty jsi přece říkal –“

„Nechci tě strašit,“ řekl Henry, „jenže to, co zřejmě považuješ za hru, je ve skutečnosti velice vážné a mohlo by to být i nebezpečné. Máme co dělat s vrahem a já tě u toho nechci.“

„To myslíš, že by se mohl někdo pokusit zabít mě?“ Veronika se zasmála. „Prosím tě, neblázni.“

„Já neblázním,“ řekl Henry. „Nemohla bys na nějakou dobu vynechat STYL, dokud se tohle nevyjasní?“

„Já a vynechat STYL? To přece nejde. Je to nejdůležitější práce pro moji kariéru. A mimoto –“

„A mimoto je tu Donald MacKay,“ řekl Henry. Ale neusmíval se.

Veronika zrudla. „To s tím nemá nic společného.“

„Ale má,“ řekl Henry. „Patrně ti nemůžu poroučet, tvoje kariéra je tvoje věc. Ale prosím tě, Ronnie – už dost hraní na detektiva. Dělej svoji práci a nech mě dělat tu mou.“

„No, já o tom budu uvažovat,“ řekla Veronika.

kapitola VIII.

Red Field Farm v Downey u Virginia Water už dlouho nesloužila jako farma. To bylo Henrymu ihned jasné, když projížděl ozdobnými železnými vraty, po jejichž stranách stály dva kaštany, zvlhlé od deště. Ze zemědělské minulosti zbývalo již jen pěkné hrázděné tudorovské stavení. Stálo nyní uprostřed akru půdy, pečlivě upraveného jako anglický park, zatímco okolní pole a louky byly rozprodány jako parcely pro letní sídla úspěšných podnikatelů. Jak tu dřímala ve své skutečné, ač oplocené nádheře, vyjímala se mezi nimi Red Field Farm jako živý lev v hračkářském krámě plném plyšových medvídků.

Před tmavými dubovými dveřmi se příjezdní cesta rozšířila v polokruhový rozjezd. Henry pečlivě zaparkoval, přistoupil ke dveřím a zatahal za staromódní knoflík od zvonku. Melodické zacinkání zevnitř potvrdilo, že se jeho námaha setkala s úspěchem. Pohlédl vzhůru a zahlédl v jednom z horních oken ustaranou tvář, která si ho znepokojeně prohlížela. Byla to tvář Lomy Goringové. Veškerá starost a znepokojení však zmizely, když se po chvíli dveře rozletěly s bujně teatrálním gestem a Lorna zvolala: „Inspektore Tibbette! Pojďte dál. A omluvte mě, jak vypadám – neměla jsem tušení, že přijedete. Je to oficiální nebo přátelská návštěva?“

„Doufám, že obojí,“ řekl Henry, když se mu podařilo konečně pronést slovo.

„Pozor na hlavu – o tenhle trám se poprvé skoro každý praští,“ řekla Lorna a zavedla ho do pohodlné obytné haly s kretonovými záclonami, kde na pohovce před doutnajícími poleny v krbu hlučně spali dva kokršpanělové. „Sedněte si a napijte se něčeho. Co byste rád? Jen ty psy vyhoďte – oni jsou na to zvyklí. Čaj, kávu, whisky, šampaňské –“

„Šálek čaje, kdyby vás to příliš neobtěžovalo,“ řekl Henry a nesměle postrčil jednoho z kokršpanělů.

„Vůbec ne,“ řekla Lorna. „Tak a dolů. Poopsie, ty kůže líná!“ Popadla psa pevně za nohy a stáhla ho na zem. „Posaďte se,“ řekla Henrymu.

S nepříliš velkým nadšením tak Henry učinil. Volný potah pohovky byl špinavý a plný Poopsiných dlouhých zlatých chlupů – z nichž většina, uvažoval Henry chmurně, se přemístí na jeho kalhoty.

„Půjdu uvařit ten čaj,“ řekla Lorna. „Buďte zlato a přiložte do krbu další poleno.“ Otočila se a přitom zahlédla svůj obraz v zrcadle nad krbem. „Proboha, to vypadám! Hrozně se vám omlouvám.“

Ve skutečnosti vypadala Lorna krásně. Těžko tak mohla nevypadat, neboť příroda se postarala o to, aby ji obdařila jedním z nejdokonalejších klasických obličejů její generace a přidala k tomu jako zvláštní prémii ještě svižnou postavu s dlouhýma nohama a nádherné rudé vlasy. Dnes se však jevilo ještě nápadněji než tehdy v Oranžérii, že Lorna považuje dary přírody za dostatečně štědré, než aby potřebovaly vnější pomoc. Bujné vlasy měla rozcuchané a jediná stopa líčidla byla rudá skvrna nedbale nanesené rtěnky. Na sobě měla tmavozelené hedvábné kalhoty, v pase upevněné nápadně velkým zavíracím špendlíkem, a ušmudlanou košilovou blůzu. Když zvedla štíhlé paže v marné snaze upravit si vlasy, Henry si všiml, že má jasně červený lak na nehtech popraskaný a že se jí loupe. Vzpomněl si na bezvadně upraveného Godfreye Goringa a na dokonalou, neporušitelnou fasádu STYLU a jeho zaměstnankyň, a těžko si dovedl obojí srovnat s touto nádherně nedbalou bytostí. Mohl se jen domnívat, že Lornino bezstarostné opovržení všemi pravidly STYLU bylo pro Goringa vítanou změnou po vykonané práci. Vítaná či nevítaná, určitě to změna byla.

Lorna zmizela v kuchyni a zavolala na Henryho, aby si vzal cigaretu. Za pár minut byla nazpět s podnosem, na němž stála čajová konvice, zahalená v růžovém háčkovaném povlaku. Náklad doplňovaly dva šálky, oba otlučené, překrásná stříbrná cukřenka ve stylu krále Jiřího a půllitrová láhev s mlékem.

Lorna vyhnala druhého kokršpaněla, sedla si a nalila čaj. Pak řekla: „Samozřejmě jsem ohromně poctěná a potěšená, že jste mě přišel navštívit, ale jenom nevím, v čem bych vám mohla být prospěšná. V Londýně jsem už nebyla kolik měsíců – až včera, jak jsme se setkali v Oranžérii.“

„Závidím vám,“ řekl Henry. „A pro vašeho manžela to musí taky být příjemné, když si sem může z města zajet odpočinout.“

Lornin obličej se na okamžik zachmuřil. Pak se poněkud příliš hlasitě zasmála a řekla: „Copak Godfrey, ten venkov nenávidí. Ten žije celý týden v Londýně a jezdí sem jen na sobotu a neděli. Někdy. Samozřejmě,“ dodala, „musí zůstávat v Londýně kvůli své práci.“ Henry měl dojem, že Lorna teď lituje, že s tímhle nezačala.

Řekl: „Spousta lidí přece dojíždí do Londýna, ne?“

„Godfrey to nedělá,“ řekla Lorna stroze.

Henry dál nenaléhal, ale pokračoval: „Jak dobře jste znala Helenu Pankhurstovou, paní Goringová?“

„Já z nich nikoho neznám, leda od vidění,“ řekla Lorna. „Godfrey totiž neschvaluje, když se manželky pletou mužům do řemesla, a já s tím souhlasím.“ Při posledních slovech se v jejím hlase ozval zbytečně vyzývavý tón. „Musím se občas objevit na výročním večírku podniku a tak, ale jinak s nimi nechci nic mít. Mezi námi, mně děvčata ze STYLU nahánějí hrůzu. Jediná z nich, co za něco stojí, je malá Olwen, co bydlela s Helenou. Přirozeně, všechny ostatní jí pohrdají. Aby se na mě nevytahovaly, bráním se tím, že se jim směju, a Godfrey zuří.“ Podívala se na Henryho zpříma velkýma zelenýma očima a Henry se přistihl při tom, jak si v duchu říká, že ty drobné vrásky od smíchu kolem očí nijak jejímu obličeji neubírají na kráse a spíš mu dodávají osobitost. „Samozřejmě, s tou Helenou je mi to strašně líto,“ pokračovala Lorna, „ale nemá smysl předstírat, že s některou z nich dobře vycházím, protože to není pravda. Řekla jsem si, že bude nejlepší, když vám to řeknu rovnou, jinak byste se to dověděl jinde a mohlo by se vám to zdát podezřelé. Mám-li být docela upřímná, tak patrně žárlím – ne na některou konkrétní osobu, ale na to, jak mého muže ten časopis pohlcuje. Ujišťuji vás, že já jsem Helenu nezavraždila – na to jsem ji neznala dost dobře.“

„Mě ani na okamžik nenapadlo, abych –“ začal Henry. Lorna ho nenechala domluvit. „Já vím, že ne,“ řekla. „Taková hloupost by vás nikdy nenapadla.“

Aby změnil předmět rozhovoru, řekl Henry: „Nestýská se vám, když jste tu celý týden takhle sama?“

„Ani ne,“ Lorna pokrčila rameny. „Mám tady svoji paní Adamsovou, co mi sem chodí každé ráno pomáhat. A mám ty psy.“

„A patrně i spoustu sousedek.“

Lorna se zašklebila. „Příšerné ženské,“ řekla. „Bohaté a počestné. Všechny do jedné jsou čtenářkami STYLU. Jednoduché černé šatečky a jedna řádka perliček.“ Náhle se zazubila. „Nicméně,“ dodala, „jsou přece jen k něčemu dobré. Zrovna v úterý jsem musela tady uspořádat děsivý bridžový dýchánek – já občas musím udělat nějaké to pohostinné gesto na oplátku. Táhlo se to skoro do tří do rána. A tak mám alibi, pane inspektore. Můžu vám dát jejich jména. Byla tu paní Dankworthová se synem, lady Wrightová a Petersonovi…“

Henry si ta jména svědomitě poznamenal. Pak řekl: „Znáte Hindhurst, paní Goringová?“

Lorna se zatvářila udiveně. „Hindhurst?“ řekla. „Ne, jakživa jsem tam nebyla. Je to na druhém konci hrabství. Proč se ptáte?“

„Jen mě tak napadlo,“ řekl Henry, „že byste mi mohla v něčem poradit. Zdá se, že slečna Pankhurstová tam navštívila nějakého lékaře, a protože je to v Surrey, řekl jsem si, jestli to náhodou není někdo, koho jste jí vy nebo váš manžel doporučili. Teď právě se tam chystám, a ohromně by mi ušetřilo práci, kdybych věděl, který lékař to byl.“

„Ne, obávám se, že v tomhle vám neporadím. My máme svého lékaře v Harley Street a pak je tu místní lékař, ke kterému někdy chodím, když nejde o nic vážného. To tedy byla Helena nemocná?“

„Zřejmě nebyla,“ řekl Henry. „To je na tom právě to zajímavé. No, to byla u mne jen taková matná naděje. A teď už abych šel. Děkuji za čaj.“

„Ale nechcete –? Totiž vy jste se mě dohromady na nic neptal.“

„Zeptal jsem se na všechno, co jsem potřeboval,“ řekl Henry. „Velice jste mi pomohla.“

„Vážně? Prokrista, vždyť jsem vám nic neřekla.“

„Právě,“ řekl Henry. „Řekla jste mi, že jste mrtvou a její kolegy sotva znala a že jste už několik měsíců nebyla v Londýně. Takže k tomu už není co dodat, viďte?“ Lorna se zasmála. „Máte pravdu,“ řekla.

Teprve když už byl Henry ve dveřích, pronesla Lorna Goringová překvapující poznámku. Už chvíli předtím otálela, zdržovala Henryho drobnými konverzačními triky, jako kdyby se rozhodovala, má-li něco říci nebo ne. V poslední chvíli se zřejmě rozhodla.

„Tak pane inspektore,“ řekla tónem, který úspěšně napodobil nenucenost, „přeju vám ve vašem pátrání hodně zdaru.“ Odmlčela se. „Mimochodem, kdybyste toho lékaře náhodou našel… Jedna moje známá se právě přestěhovala do Hindhurstu a zrovna minulý týden mi volala a ptala se mě, jestli tam v okolí neznám nějakého dobrého rodinného lékaře. Tak kdyby vás to neobtěžovalo, byla bych ráda, kdybyste mi dal adresu toho Helenina doktora. Když k němu jezdila, bude určitě svědomitý.“

Henry si dal pozor, aby na něm nebylo vidět překvapení. „Zajisté,“ řekl zdvořile. „Dám adresu vašemu manželovi – určitě se s ním uvidím.“

„Ne, ne, to nedělejte… on je nemožný. Ten na to zapomene a nic mi nevyřídí. Zavolejte mě přímo sem. Číslo je v seznamu.“

„Jak si přejete,“ řekl Henry. „Zavolám vás. A teď na shledanou a ještě jednou děkuji.“

Henry nasedl do vozu a rozjel se, spokojen sám se sebou. Lorna Goringová mu toho řekla víc, než si uvědomovala.

***

Stále ještě mrholilo, když Henry dojel do Hindhurstu. Pod neúprosným deštěm vypadalo půvabné městečko šedivě a smutně. Henry byl rád, když se konečně dostal do poměrně útulného tepla policejní stanice. Tam ho uvítal usměvavý seržant dalším šálkem čaje, ale bez příznivých informací. Nikdo z místních lékařů na jméno Heleny Pankhurstové nereagoval.

„Přirozeně,“ dodal seržant, „ona mohla udat falešné jméno a my jsme neměli její fotografii.“

Henry se poškrábal vzadu na krku – což u něho bylo výrazem zamyšlení a znepokojení nad součástkou, která nezapadala na určené místo.

„Třeba byla… ehm… v jiném stavu,“ řekl seržant. „To mě hned napadlo. Proč by jinak jezdila za doktorem do cizího města? A jestli byla, tak by patrně neudala svoje jméno.“

„Já vím,“ řekl Henry. „Tohle vysvětlení je sice příhodné a samo se nabízí, jenže ona v jiném stavu nebyla.“

„Jo tak,“ řekl seržant bezbarvě. Byl zklamán, že jeho pronikavá analýza byla zamítnuta jako příliš nasnadě a za druhé jako mylná.

Henrymu ho bylo líto, a proto rychle řekl: „My jsme si to taky mysleli, ale lékařský nález ukázal, že jsme se mýlili.“

„Aha,“ pravil seržant, který pookřál.

Henry se usmál. „Povězte mi něco o těch místních lékařích,“ řekl. „Kolik jich je?“

„Tak počkejte.“ Seržant se pohodlněji usadil na židli. Bylo příjemné předvést své místní znalosti tak vynikajícímu návštěvníkovi. „Máme tu starého doktora Herberta nahoře na kopci, ten má samé lepší pacienty, a pak je tu na Hlavní ulici doktor Roberts – k tomu chodí většinou drobní živnostníci. Doktor Bland a doktor Tanner mají společnou ordinaci za městem na guildfordské silnici – v okolí jsou většinou samí zemědělci. A ovšem pak je tu mladý doktor Vance. Málem jsem na něho zapomněl. Je tu nový. Převzal ordinaci po doktoru Pearcovi, co nedávno umřel. Prý se mu moc dobře nedaří. Většina pacientů doktora Pearce přešla k doktoru Herbertovi. Zdejší lidi jsou už takoví. Nemají rádi nové tváře.“ Seržant se odmlčel. „A to je všechno,“ řekl. „A ani jeden z nich neznal slečnu Pankhurstovou – nebo to aspoň tvrdí.“

„Její fotografie prošla skoro všemi novinami,“ řekl Henry. „To ji nikdo z nich nepoznal?“

„Kdepak,“ řekl seržant. „Nezapomeňte, že podle takové fotografie je těžko někoho poznat.“

„Ty, co mám, nejsou o mnoho lepší,“ řekl Henry sklesle. „Zdá se, že se ta osoba nedala nikdy fotografovat.“ Vytáhl z kapsy obálku a podíval se na dvě malé fotografie, které obsahovala. První byla momentka, kterou vzala Olwen Piperová na balkóně jejich kensingtonského bytu; na té bylo vidět mírně neostrou postavu Heleny, jak zalévá begónii v květináči. Druhá byla několik let stará pasová fotografie. Henry si vzdychl. „Ach jo,“ řekl, „co můžeš udělat dnes… Vypravím se za těmi doktory raději hned.“

Henry se dostal zpět do Londýna až v devět hodin večer. U doktora Herberta musel vyslechnout nekonečné a rozvláčné příběhy o jeho aristokratických pacientech. Když s obtíží vyvázl, následoval stručný rozhovor s velice zaměstnaným a ustaraným doktorem Robertsem. „Lituji, pane inspektore, ale v tomhle vám nepomohu. V životě jsem ji neviděl. Promiňte, musím běžet.“ Poté Henry vtrhl do ordinace přeplněné lidem venkovským, kde doktoři Bland a Tanner bodře provozovali své řemeslo. A nakonec se Henrymu s jistou obtíží podařilo odmítnout naléhavé pozvání na skleničku doktoru Vanceovi, který přes své mládí projevoval veškerou melancholii a neodbytnost starého námořníka. Henry se rezolutně vyprostil a nasedl do vozu. Ze všech rozhovorů vyplýval jediný deprimující fakt. Žádný z lékařů Helenu nepoznal.

Když se vracel do Londýna v houstnoucím dešti, Henry si celou cestu znovu a znovu probíral daný problém. Tehdy v tu sobotu před měsícem měla Helena sjednanou návštěvu u lékaře. Proč? Zřejmě byla úplně zdravá. Týž den jela také do Hindhurstu. To ovšem nic nedokazovalo – mohla navštívit lékaře před odjezdem, ještě v Londýně. Na druhé straně to naznačovalo, že měla na venkově přátele nebo známé. Ještě zajímavější byl fakt, že se nevrátila vlakem, neboť půlka zpátečního lístku zůstala v její kabelce. Znamenalo to, že se vrátila buď autem, nebo tam neočekávaně zůstala přes noc, a tak si musela druhý den koupit nový lístek, protože zpáteční jí už neplatil. Obě možnosti naznačovaly něco osobnějšího, než je pouhá návštěva lékaře.

Henry pak přešel k Heleniným kolegům. Jeden (nebo jedna) z nich by jistě mohl věc osvětlit, kdyby chtěl. Ale který z nich? Byla tu ta další schůzka s lékařem den před Heleninou smrtí. Mohla sice cestu podniknout mezi obědem a šestou hodinou večer, ale i tak docházel Henry k závěru, že Hindhurst a lékař spolu nesouvisí. Usoudil, že lékař musí být v Londýně, a rozhodl se, že ho hned nazítří začne hledat.

Veden náhlým impulsem, Henry zastavil v Putney před telefonní budkou a vytočil jisté číslo.

Telefon dlouho zvonil a nikdo se neozýval. Až pak nevrlý hlas řekl: „Co chcete? Byl jsem ve vaně.“

„Tady je inspektor Tibbett, pane Walshi.“

„Tak vám povím, že jste si vybral pěknou dobu na telefonování. Měl jsem dojem, že mě máte za včerejšek dost.“

„Měl jsem vás naopak málo,“ řekl Henry rozmarně. „Můžu k vám na chvilku přijít?“

„Kdy?“

„Teď.“

Chvíli bylo ticho a pak Patrik řekl: „Prokrista, co zase máte? Proč bych vás měl přijímat v tuhle hodinu?“

„Je teprve devět,“ řekl Henry, „a celý den jsem měl strašně práce.“

„Já taky. Ne, já vás tady nechci, a basta.“

„Mohl bych vyvinout nátlak,“ řekl Henry, „ale doufám, že to nebude třeba. Vždyť přece oba máme zájem na tom, aby se zjistilo, kdo Helenu zabil, nebo ne? A každou zameškanou minutou stopa chladne.“

Na druhém konci se ozvaly váhavé zvuky. „No tak tedy přijďte, když to musí být. Víte, kde to je?“

„Já to najdu,“ řekl Henry. „Budu tam za půl hodiny.“ Henry zatelefonoval Emmy, stručně jí sdělil, že se zpozdí, a pokračoval v cestě na východ.

Ukázalo se, že Walshova adresa v Islingtonu je půvabný zchátralý georgiánský dům na náměstíčku nedaleko Essex Street. Hlad umělců a intelektuálů po přístřeší způsobil, že postupně zaplavovali čtvrť, o čemž svědčily modře nebo žlutě natřené domovní dveře a barevné truhlíky na květiny za okny, které tu a tam neočekávaně zpestřovaly dávnou sešlost ulic, a dům, v němž bydlel Patrik, patřil k těm sešlým.

Domovní dveře byly otevřené a Henry se octl v nevlídném vestibulu, jehož čokoládově hnědý nátěr se loupal a jehož podlaha byla pokryta vyšlapaným linoleem. Podle Patrikových instrukcí vyšel po rozvrzaných schodech do druhého patra, kde spatřil před sebou dveře, které byly nedávno přelakovány na černo. Na bílé kartičce na nich stálo inkoustem napsané jediné slovo: „Walsh“. Henry zvedl mosazné klepátko ve tvaru zaťaté pěsti. Klepátko dopadlo s jasným buchnutím.

Zevnitř se ihned ozvaly šouravé zvuky, dveře se otevřely a Patrik řekl: „Tak pojďte dál, kamaráde, pojďte dál.“ Patrik, který v červeném pyžamu, černém koupacím plášti a bačkorách z velbloudí srsti vypadal ještě větší a nemotornější než jindy, zavedl Henryho do bytu, který sestával vlastně z jediného obrovského ateliéru. Tohle, pomyslel si Henry, je ideál toho, jak by měl umělec bydlet, a pocítil náhlou pokoru. Uvědomil si v jakémsi záblesku pravdy, že jeho vlastní vkus v oblasti bytového zařízení – na němž si spíš zakládal – je umělý produkt maloměšťácké mentality, jak ho propagují časopisy a reklamy. Teď se octl v bytě, který zařídil někdo, kdo se spoléhal výlučně na svůj úsudek a kašlal na to, jak to dopadne. V trpkém okamžiku sebepoznání si Henry přiznal, že kdyby sám učinil totéž, výsledek by byl katastrofální. Tady to byl triumf.

Obrovská místnost byla prostě vybílena, až na náhodné barevné skvrny kolem oken nebo ve výklencích – oranžové, temně fialové, bledě modré. Byl tu neuvěřitelný nepořádek, ale dokonce ten nepořádek působil ladně. Malé florentské bronzové figurky sousedily s africkými dřevěnými plastikami a peruánskou keramikou. Na těžkém dubovém selském stole bylo mezi knihami a skicami uvolněno místo pro jedinou zlatou chryzantému v kameninové baňce od zavařeniny a na malířském stojanu u okna byla odvážně stylizovaná skica téže květiny, nahozená zářivými olejovými barvami. Na potřísněné podlaze ležely dva temně červené perské modláčky, černobílý norský rustikální koberec a několik pruhů obyčejného kokosového běhounu. Jedno okno bylo holé, druhé bylo zahaleno bohatou drapérií z oranžového hedvábí. Po stěnách bylo několik lavírovaných figurálních kreseb, zřejmě dílo Patrikovo, malá byzantská ikona v třpytivých tónech drahokamů a obzvlášť působivý plakát francouzských železnic. Místnost by byla měla vypadat nemožně, ale nevypadala. Všemi těmi nesourodými předměty se neomylně vinula nit osobního vkusu a spájela je v platný celek.

Patrik usedl na malou, gobelínem potaženou viktoriánskou židličku, ukázal Henrymu na pohodlnou pohovku, prohrábl polena v krbu a řekl: „Tak co, napijeme se něčeho?“

„Děkuju,“ řekl Henry. „S radostí.“

Patrik mu nedal na vybranou, ale rovnou nalil dvě štědré dávky irské whisky do těžkých pohárů. Sám svou sklenici obrátil jedním rázem do sebe, nalil si další a řekl: „Tak co?“

„Helena,“ řekl Henry, „vám telefonovala večer před smrtí.“

Patrik se nebezpečně naježil. „A co kdyby? Je to snad proti zákonu?“

„Proč jste mi to neřekl?“

„Vy jste se na to neptal. Ptal jste se mě, jestli jsem ji viděl, a já jsem vám řekl, že ne.“

„Přesto,“ řekl Henry, „by mi značně zjednodušilo život, kdyby lidi občas dobrovolně sdělovali informace. Co vám říkala?“

„Nic zvláštního. Jen jsme si tak povídali.“

Henry vytáhl zápisník a jal se v něm s přehnanou důkladností listovat. Nevzrušeným hlasem začal předčítat: „Lékař říká, že je to docela jisté. Já nevím, co si počnu. To víš, on ji nikdy neopustí. Na mou duši bych nejraději umřela.“

Mlčení, které následovalo, bylo tísnivé jako mlha. Potom Patrik řekl: „To asi ta husa Olwen musela –“

„Slečna Piperová mi velice správně sdělila, co zaslechla –“

„Velice správně!“ Patrik se sarkasticky zasmál. „Předpokládám, že naše roztomilá Olwenka za svůj krátký život nikdy neudělala nic, co by nebylo naprosto správné. To je u ní ten malér.“

Henry si toho nevšímal a pokračoval: „Nemyslím, že lhala, ale člověk nikdy neví. Kdybyste mi mohl přesně opakovat, co vám slečna Pankhurstová říkala –“

Patrik zvedl hlavu. Jeho obličej vypadal starší a vrásčitější, než jak si ho Henry pamatoval. „Vy mi říkáte, že Helenu někdo zabil,“ řekl. „Já o tom pochybuju. Já si myslím, že si chudinka zlatá vzala život, protože… protože měla velké trápení. Když je to tak, potom nemá smysl vám říkat, co ji trápilo. Když ji někdo zabil, pak to nemohlo mít nic společného s touhle konkrétní situací. Za těchhle okolností nevidím žádný důvod, proč by se to mělo zveřejňovat.“

„Když mi to řeknete, není to ještě zveřejnění,“ řekl Henry.

„Není?“ Patrik se na něho zpytavě podíval. „O tom bych pochyboval, vážený pane inspektore. Nemůžete dát na moje slova, že tady jste na falešné stopě, a nechat toho? Měl byste se porozhlédnout jinde.“

„A kde?“

„To já nevím,“ Patrik byl upřímně na rozpacích. „Jestli někdo Helenu zavraždil, pak pro to měl zřejmě důvod. Ale já o žádném nevím. Pokud jde o informace, tak tady jste na špatné adrese.“

„A kam tedy myslíte, že bych se měl obrátit?“

„Co já vím? Od toho jste detektiv.“ Patrik už opět začínal pěnit.

„Pane Walshi,“ řekl Henry, „copak nechápete, že chci jenom zjistit pravdu? Nebaví mě se šťárat v soukromých věcech cizích lidí, ale dokud budete dělat tajnosti kolem Helenina soukromého života, budu ho muset dál zkoumat, jestli nějak nesouvisí s její smrtí. Když nesouvisí, ujišťuji vás, že cokoli mi řeknete, nedostane se dál.“

V mlčení, které následovalo, Patrik znovu dolil obě sklenice. Pak řekl: „Vy dovedete mluvit náramně přesvědčivě, inspektore. Kdybych vám jen mohl věřit!“

„Prosím vás o to,“ řekl Henry.

Patrik se zamračil, a jako by se náhle rozhodl. „Dobrá,“ řekl. „Asi jsem starý trouba, ale řeknu vám všechno, co o tom vím. Je toho hrozně málo.“

Henry pln naděje čekal. Patrik se dlouze napil a pokračoval: „Helena byla zamilovaná. Neptejte se mě do koho, protože mi to nikdy neřekla a já jsem se jí na to neptal. Prostě mi vysvětlila situaci, ale nikoho nejmenovala – a byla to pro chudinku zatracená situace. Ten člověk – říkejte mu X – měl ženu, ke které byl připoután nejenom z důvodů cti, ale i z důvodů společenských a obchodních. Po čase začal Heleně slibovat, že až to bude možné, rozvede se se svou ženou a Helenu si vezme. Prozatím to všechno mělo zůstat přísně v tajnosti. Samozřejmě, Heleně se to nelíbilo, ale co mohla dělat? Musela se smířit s tím, jak to je. Ale před několika měsíci se to všechno strašlivě zkomplikovalo. Heleně začalo dělat zdraví pana X velké starosti – byla dcera lékaře a něco o tom věděla. Přemluvila ho, aby s ní šel k lékaři na prohlídku a své ženě o tom nic neřekl. Pak si soukromě promluvila s lékařem, který samozřejmě předpokládal, že ona je paní X, a dohodl se s ní, že až dostane výsledky zkoušek, řekne jí, jak se věci mají, když ovšem ona slíbí, že pacientovi nic neřekne, kdyby byl výsledek nepříznivý.

Helena věděla, že bude trvat několik týdnů, než se dozví ortel. Není divu, že měla chudák pocuchané nervy. Ten den, co umřela, tu zprávu dostala. Když mi volala, právě se vrátila z návštěvy u lékaře. Řekl jí, že X má nevyléčitelnou rakovinu a že mu zbývá sotva rok života. X sám to ovšem nevěděl a předpokládám, že to neví dodnes.

Když mi to Helena telefonovala, byla zoufalá. Všechny její naděje a sny o budoucnosti se zhroutily. Zbýval jí jenom rok, a ten chtěla strávit s ním. Teď už na rozvodu nezáleželo, šlo jen o to, aby mohli být spolu. A přitom ho chtěla ušetřit toho, aby se dověděl pravdu, ačkoli věděla, že když mu ji neřekne, on svou ženu nikdy neopustí. Teď už snad vám dává smysl to, co vám Olwen řekla? A divíte se, že si vzala život?“

Nastalo dlouhé mlčení. Pak Henry řekl: „Vy opravdu nevíte, kdo je ten X?“

„Nevím,“ pronesl Patrik upřímně.

„Tak proč,“ otázal se Henry, „jste se tak namáhal, abych nepřišel na to, co bylo mezi Helenou a Michaelem Healym?“

„Já jsem se nijak nenamáhal,“ řekl Patrik. „Já…“ Odmlčel se a pohlédl na Henryho s neskrývanou neláskou. „Vy mě chcete nachytat. Já jsem věděl, že vám nemám věřit. A měl jsem zatraceně pravdu.“

„Já se vás nesnažím nachytat,“ řekl Henry trpělivě. „Já se jenom ptám. Kdekdo mi přímo s rozkoší vykládal o Heleně a Michaelovi. Vy jste jediný, který –“

„Kdo vám co napovídal?“ Patrik byl zsinalý zlostí. „Patrně Olwen, co?“

„Nejenom Olwen,“ řekl Henry. „Slečna Frenchová a pan Goring a dokonce slečna Mastersová – paní Healyová – osobně. A pan Healy to nepopřel.“

„Co se dá dělat.“ Patrik si vzdychl. „Teď, když už je mrtvá, myslí si patrně, že už nemá smysl…“

„Vy přece víte velice dobře, že Michael Healy je pan X.“

„To mi nikdy neřekla,“ řekl Patrik zatvrzele. „Samozřejmě, mluvilo se o tom. To způsobila Olwen. Mohla to být pravda a taky nemusela. To je můj názor.“

„Aha,“ pronesl Henry zamyšleně. Vzpomínal si na Michaelovu ztrhanou tvář v ostrém světle reflektorů, vzpomínal na jeho horečnou energii, na jeho trpkou ironii. Vzpomínal na to, co říkal Godfrey Goring při obědě v Oranžérii i na narážky Nevilla Knighta. Bylo to tragické, i když nikoli nemyslitelné, že tento čtyřicetiletý nadějný fotograf je odsouzen k smrti – že je odsouzen a neví o tom, ačkoli to možná v hloubi duše tuší. To by vysvětlovalo mnohé. Je tohle ono tajemství, které se celá redakce STYLU snaží utajit? Co když o Michaelově nemoci kromě Patrika vědí ještě jiní? Helena je mrtvá, ale Michael je miláčkem všech a ještě žije, a jeho přátelé se možná obávají, aby Henryho pátrání mu příliš brutálně neodhalilo pravdu.

Henry se v duchu tázal, co by dělal na jejich místě. Jsou to všechno lidé inteligentní. Věděli, že se případ s Michaelem neutají, když je tu Olwen, která si nepřeje nic lepšího, než aby se to rozkřiklo. Lépe tedy bude hned se o tom zmínit, dokonce to zdůraznit, ale přejít to jako lehkomyslný rozmar; a za každou cenu utajit tragický aspekt věci. To všechno dávalo smysl – až na některá fakta, která tak vzdorují jakémukoli vysvětlení. A fakta, připomněl si Henry, jsou jeho obor. Fakta, a nikoli dohady.

Řekl: „Vy máte klíč od budovy STYLU, viďte, pane Walshi?“

„A co na tom?“

„Nic, jen jsem si to chtěl ověřit. Často pracujete přes čas?“

Patrik se krátce zachechtal. „Já ne,“ řekl. „Na to jsem moc chytrý a moc starý. Samozřejmě, je tu dvakrát do roka ten pařížský zmatek, ale jinak zásadně odcházím včas. Mám totiž svoji práci.“ Ukázal kolem sebe. „Snad si nemyslíte, že mě baví lámat stránky pro módní časopis, když bych měl vlastně malovat?“

„Ale ano,“ řekl Henry a zazubil se, „já vím, že vás to baví.“

Na to se Patrik hlasitě rozesmál. „A taky máte pravdu,“ řekl. „Nalejte si ještě. Samozřejmě, že to miluju, jinak bych to nedělal. Ale to není vlastně práce pro mě a já to vím. Když se to tak vezme, tak jsem vlastně prostitutka. Ubohá kurva, která prodává své zboží v Earl Street. Jedině mě utěšuje, že mám vysokou sazbu.“

„To vám věřím,“ řekl Henry. „No, a teď už vám dám pokoj. Děkuju za whisky a děkuju za upřímnost.“

„Už mě to mrzí,“ řekl Patrik. „Nikdy jsem neměl –“ Henry vstal. „Jen ještě jednu otázku,“ řekl. „Proč vám Helena neřekla, kdo je X?“

„Proč?“ Patrik, který právě vstával, se náhle zarazil. Pak se napřímil a řekl: „Tak tomuhle já říkám ryze metafyzická otázka. Otázka filosofická a psychologická. Jak jsem mohl k čertu vědět, co se děje v Helenině hlavě?“

„A nikdy jste o tom nepřemýšlel?“

„Já myslím, že se bála, že kdyby to někomu řekla, ta zpráva o jeho nemoci by se k němu nakonec donesla –“

„Ona vám o něm říkala dávno předtím, než věděla, že je nemocný – nebo aspoň tak jsem tomu rozuměl.“

„Pro mě to byla čest, že mi vůbec něco řekla.“ Patrik se napřímil ve svém županu důstojně jako starý Říman. „Nikdy jsem se na nic neptal, ani v duchu.“

„Vy sám jste ženatý, pane Walshi?“ otázal se Henry náhle.

Patrik zrudl. „To se rozumí, že ne.“

„A byl jste někdy ženatý?“ Patrik dlouze zaváhal. Henry dodal. „Já si to totiž můžu snadno vyhledat v matrikách v Somerset House.“

Patrik byl zřejmě na rozpacích. Nakonec pronesl prosebným hlasem, s přehnaným irským přízvukem: „Ale drahý inspektore, snad byste nechtěl dělat nepříjemnosti nevinnému člověku, který byl v mládí stejně bláhový jako každý z nás. Když vám to řeknu, dáte mi čestné slovo, že se to nedostane dál?“

„To záleží na tom, jestli to nějak souvisí s případem.“

„Vůbec ne. Ani trochu.“

„To posoudím sám,“ řekl Henry. „No tak, ven s tím.“ Patrik se shýbl a přihodil další poleno do plamenů. „To už bylo všechno tak dávno,“ řekl. „Utekli jsme spolu. Mně bylo jedenadvacet a jí devatenáct. Já jsem byl chudý student malířství bez haléře a ona byla z nóbl rodiny a studovala na universitě literaturu. Samozřejmě, bylo to šílenství a kdekdo nám to mohl říct. A taky nám to spousta lidí řekla, ale my jsme je neposlouchali. První rok; dokud jsme byli oba ještě v koleji, byl prima. A pak se to začalo kazit. Ona byla pekelně ctižádostivá – odjakživa. Chtěla dělat kariéru a chtěla, abych i já dělal kariéru. Já jsem chtěl žít někde v podkroví a malovat. Hádali jsme se čím dál víc, a po třech letech se sebrala a odešla. A tím to skončilo.“

„Rozvedli jste se někdy?“

„Ovšemže ne,“ řekl Patrik. „Jsme oba katolíci.“

„A kdy jste se s ní znovu setkal?“

Patrik se na něho zuřivě rozkřikl: „Jak to myslíte? Nikdy jsem neřekl –“

„Kdybyste s ní skutečně neměl od té doby žádné styky,“ řekl Henry, „nebyl byste dělal kolem vašeho manželství tolik štráchů.“ Nastalo zlověstné mlčení. Henry pokračoval. „No, když mi to neřeknete, povím vám to sám. Já myslím, že vaše žena je Margery Frenchová, slavná šéfredaktorka STYLU.“

Patrik mu věnoval dlouhý uznalý pohled. Pak řekl: „Prokrista, ale nechte si to pro sebe, ano?“

„Proč?“ otázal se Henry. „Proč to nesmí nikdo vědět?“

127

„To byste nepochopil.“

„Jak dlouho je už vaše paní ve STYLU?“

„Pětatřicet let. Dostala tam svoje první místo jako sekretářka, brzy nato, co ode mě odešla.“

„A vy?“

„Já jsem tam nastoupil před třemi léty,“ řekl Patrik. Pečlivě se vyhýbal Henryho pohledu.

„A vy jste patrně to místo dostal na základě vlivu vaší paní?“

„Ani nápad! Jestli si myslíte, že by Margery někoho zaměstnávala z nějakého jiného důvodu, než že se pro to místo skutečně hodí –“

„A co jste dělal vy těch pětatřicet let?“

Patrik se zamračil. „Maloval jsem.“

„S úspěchem?“

„Ne.“

„Takže jste musel být velice rád, když jste dostal místo ve STYLU,“ poznamenal Henry.

Patrik se na něho obořil. „Ven!“ zařval. „Ať už vás tady nevidím! A držte hubu, nebo vás uškrtím.“

Henry se na něho podíval s upřímným soucitem. „Bohužel už to patří k mému povolání, abych byl zvědavý,“ řekl. „Věřte mi, prosím vás, že to nedělám rád a že jsem celkem diskrétní; leda když některý fakt nějak souvisí s případem, na kterém pracuju. Děkuju vám za whisky. Otevřu si sám.“

Seběhl se schodů a vyšel na zamlžené náměstíčko. Když pomalu jel domů, mnoho otázek mu vířilo hlavou, a nejnaléhavější z nich byla – jak dalece může věřit tomu, co mu Patrik říkal? Neustále se mu vracela myšlenka, že kdyby se vynechala epizoda s nemocí, která může docela dobře být vymyšlená, hodil by se nejlépe pro úlohu pana X Patrik sám.

kapitola IX.

Příští den začal vyšetřováním před coronerem. Henry byl rozhodnut udržet je pokud možno bez konečného závěru a vyřídit celou věc co nejrychleji. Kromě Margery Frenchové, která ochotně souhlasila, že dosvědčí totožnost, a Alfa Salmona, nebyl přítomen nikdo, až na policejní svědky a hrstku soudních reportérů, z nichž Henry většinu znal a pozdravil jménem.

Jednání bylo vskutku stručné. Margery dosvědčila, že mrtvá je skutečně Helena, a ihned nato skočila do taxi a odjela do redakce. Alf vylíčil, jak mrtvolu našel. Lékař podal hlubokým nevrlým hlasem lékařský posudek. Sám Henry vystoupil jako svědek, aby sdělil, že policejní pátrání je v proudu, ale že dosud nepřineslo uspokojivé výsledky, a požádal o odročení. Jediný konkrétní výsledek bylo Henryho prohlášení, že ježto není nejmenší pochyby ani sporu o příčině smrti, policie dává souhlas, aby se konal pohřeb. Coroner ochotně podepsal povolení k pohřbu a jednání odročil. Všechno dohromady to zabralo sotva dvacet minut, a v deset hodin byl Henry opět v budově STYLU.

Alespoň na pohled redakce už opět pracovala svým normálním rytmem. Manekýnky, poslíčkové a sekretářky spěchali po chodbách, psací stroje pilně klepaly, a bylo slyšet Patrika, jak dobrosrdečně huláká na Donalda MacKaye. Henry nezašel do své vlastní kukaně, ale zamířil rovnou do kanceláře Olwen Piperové. Kulturní redaktorka seděla za stolem, na němž se vršily recenzní výtisky knih a porůznu ležely pozvánky na předvádění filmů a na vernisáže.

Když Henry vstoupil, Olwen právě telefonovala. Letmo se na něho usmála a poněkud nervózně pokračovala v telefonickém rozhovoru. „Ano, pane Hartley, ve tři hodiny se to báječně hodí… Fotografovat bude Michael Healy… ano, je ohromný, viďte? Myslela jsem, že on je na to ten pravý… Ne, stačí divadelní reflektory. Už jsem to dojednala s panem Deanem. Já vás chci hlavně v té masce z druhého jednání… Ano, z druhého… ale zajisté… ovšem, já doufám, že to bude celá stránka, ale slíbit to nemůžu… znáte přece výtvarné redaktory… Ale, pane Hartley, já vím, jak jste strašně zaměstnaný… samozřejmě, že nechci, abyste kvůli mně ztrácel čas… Buďte klidný, já myslím, že vám můžu slíbit, že z toho bude celá stránka… ano… samozřejmě, veliký detail… ano… a v masce z druhého jednání?… To je od vás velice laskavé. Velice si toho vážím… tak ve tři hodiny… Na shledanou…“

Olwen zavěsila, podívala se na Henryho a zašklebila se. „Herci!“ řekla s nesmírným opovržením. „Jsou všichni stejní. A přece jen jsem si myslela, že John Hartley je nad takovéhle věci povznesený. Já s nimi nedovedu jednat – vždycky šlápnu do porcelánu. V jednom příšerném okamžiku už jsem myslela, že odmítne se pro nás dát fotografovat.“

„A dostane tu celou stránku?“ otázal se Henry.

„To je ve hvězdách. Všechno to záleží na Tetičce. Ale určitě se o to budu muset prát. A když to nedokážu, Hartley mě bude do smrti nenávidět.“

„Můžu si na chvilku sednout?“ otázal se Henry.

Olwen se začervenala a provinile vyskočila. „Promiňte, pane inspektore. Posaďte se na tuhle židli.“

„Děkuju, tahle mi stačí,“ řekl Henry a přitáhl si kancelářskou židli ke stolu. „Nerad vás vyrušuju, když máte tolik práce.“

„Já mám pořád plno práce,“ řekla Olwen prostě. „Už jsem tu od sedmi hodin ráno a dělám korektury. Mám ještě dvě filmová předvádění a pak jednání při obědě, a to všechno musím nějak absolvovat před tím fotografováním Hartleyho ve tři.“

„Tak já budu co nejstručnější,“ řekl Henry. „Rád bych znal jméno Helenina lékaře.“

„Jejího lékaře? Jo tak, vy myslíte kvůli –“

„Mýlila jste se, slečno Piperová,“ řekl Henry. „Helena nebyla v jiném stavu.“

„Že nebyla?“ Olwen to úplně vzalo dech. „Tak… co to potom znamenalo? Co jsem to vlastně slyšela?“

„Nevím to jistě,“ řekl Henry, „a proto chci mluvit s jejím lékařem. Možná že bude něco vědět.“

„Helena skoro nikdy nestonala,“ řekla Olwen. „My obě jsme přihlášeny u doktora Markhama v Onslow Street, ale mám dojem, že u něho už hrozně dávno nebyla. Rozhodně by k němu nešla kvůli…“

„Už jsem vám řekl, slečno Piperová – Helena nebyla v jiném stavu.“

„Ale vždyť jiné vysvětlení není.“

„Však ono je, a já na ně hodlám přijít,“ řekl Henry. Poznamenal si doktorovo jméno a adresu. „Prozatím je to všechno. Mnohokrát vám děkuju.“ Henry vstal.

„Těší mě,“ dodal, „že už jste zase v lepší náladě. Věděl jsem –“

„Řekla jsem si, že trápit se kvůli tomu by ničemu nepomohlo,“ řekla Olwen rázně. „Helena je mrtvá a nic ji nevzkřísí. Napsala jsem její sestře do Austrálie a dala jsem si inzerát na spolubydlící. Víc udělat nemůžu.“

„Nemyslíte, že by bylo lepší, kdybyste se přestěhovala? Totiž –“

„Je to pěkný byt a činže je slušná,“ řekla Olwen. „Za tyhle peníze bych nic takového nenašla.“ Vstala, napřímila svou energickou postavičku a oblékla si plášť. „Omluvte mě, ale už opravdu musím jít, abych nepřišla pozdě.“ Když se vracel do své malé místnosti, uvažoval Henry o Olwen Piperové. Její středeční emocionální výbuch podivně kontrastoval s dnešní klidnou rozšafností. Je to snad tím, že nabylo vrchu hluboko zakořeněné dědictví venkova – nebo snad to byla bezcitnost? Byly její slzy a náběh k hysterii skutečné, nebo byly vypočítány na efekt? Henry si nebyl jist.

Stůl v jeho místnosti byl uklizen a oprášen a do podložky byl zasunut čistý piják. Na něm ležela obálka s jeho jménem. V ní byl úřední papír STYLU, na němž stálo: „Milý pane inspektore, ráda bych s vámi co nejdřív mluvila o něčem, co by 7nohlo být důležité. Rachel Fieldová.“ Henry vytočil číslo kanceláře šéfredaktorky.

„Kancelář slečny Frenchové… Ach, pan inspektor Tibbett. Konečně. Včera jste tu nebyl.“ Hlas slečny Fieldové zněl káravě.

„Lituji,“ řekl Henry, „měl jsem jinou práci.“

„Od včerejška vás sháním,“ řekla slečna Fieldová vyčítavě. „Musím vám sdělit něco velice důležitého.“

„Tak přijďte za mnou,“ řekl Henry.

„Přijdu, pane inspektore.“

Ačkoli bylo lákavé si zahrát na vševědoucího a prohlásit, že už ví, co mu slečna Fieldová chce říci, Henry tuto myšlenku zavrhl. Nechtěl, aby byla Veronika do celé věci zapletena víc, než je nezbytně nutné. Proto předvedl docela přesvědčivý údiv, když mu slečna Fieldová řekla: „Pane inspektore, někdo mi ukradl klíč od budovy.“

„Někdo vám ho ukradl? Víte jistě, že jste ho někde nezaložila?“

„Vím to docela určitě. Rozhodně jsem ho měla v kabelce, když jsem se v úterý vrátila z Paříže. Nosím ho na stejném kroužku jako své vlastní klíče.“ Slečna Fieldová vytáhla z černé kabelky kroužek s klíči. „Jak vidíte, kroužek se musí otevřít, aby se z něho klíč vyndal. Ostatní jsou tady všechny.“

„Kdy jste si poprvé všimla, že klíč chybí?“

„Včera ráno, když za mnou přišla slečna Connollyová a chtěla si ho ode mě vypůjčit.“

„A víte to určitě, že byl na kroužku v úterý večer?“

„Určitě. Domovní dveře už byly zamčené, když jsme se sem vrátili z letiště, a otevřela jsem je svým klíčem.“

„Měl někdo příležitost vám ho v úterý večer z kabelky ukrást?“ otázal se Henry.

Slečna Fieldová se zatvářila rozpačitě. „Ano,“ řekla. „Kdy?“

„Já… já mívám při práci vždycky kabelku vedle sebe na zemi…“

„Právě,“ řekl Henry. „A bylo mi řečeno, že jste za celý večer ani jednou nevyšla ze své kanceláře. Nemyslíte, že vám ho mohl vzít někdo později… například na tom večírku u pana Goringa?“

Rachel se poplašila. „U pana Goringa? – Ne, to určitě ne.“

„Okamžik, slečno Fieldová,“ řekl Henry. Otevřel zápisník a počal cosi dlouze hledat v poznámkách z předešlých dní. Rachel na něho hleděla s mírným opovržením rychlé a přesné pracovnice vůči pomalému a popletenému kolegovi.

Henry zvedl hlavu a řekl: „Když jsem mluvil s Horacem Barrym, řekl mi ohledně svého odchodu od pana Goringa…“ Henry se podíval do zápisníku a počal číst nahlas: „‚Zatímco slečna Fieldová si šla pro své věci.‘ Jaké věci, slečno Fieldová?“

„Pro kabát a rukavice. Nechala jsem je v předsíni.“

„A kabelku ne?“

„Ovšemže ne. Tu jsem měla při sobě.“

„Aha. Ale říkáte, že se mohl někdo do ní dostat předtím.“

„Ano.“ Poprvé se zdálo, že Rachel váhá. „Ono to není tak docela pravda, že jsem vůbec nevyšla z kanceláře. Odešla jsem asi na deset minut, brzy po jedné hodině.“

„A kde jste byla?“

„Nejdřív jsem šla do výtvarné redakce. Pan Walsh tam byl sám. Ptala jsem se ho, kde je slečna Frenchová, protože jsem se chtěla něco zeptat ohledně článku, který jsem přepisovala. Pan Walsh mi řekl, že je v laboratoři. Tak jsem otevřela dveře do laboratoře, tam co… tam, co stála ta termoska, víte?“ Henry přikývl. Rachel pokračovala: „Slečna Frenchová, pan Healy, slečna Mastersová a Donald MacKay tam byli všichni a prohlíželi si snímky, jak vycházely z lázně. Nechtěla jsem je rušit – můj dotaz nebyl zase tak důležitý, takže jsem si řekla, že to může počkat. Tak jsem prošla laboratoří a vyšla druhými dveřmi na chodbu a na…“ Rachel se odmlčela a zrudla. „Kam?“ naléhal Henry mírně.

„Na dámskou toaletu,“ řekla Rachel v rozpacích.

„Velice rozumné,“ poznamenal Henry. „Slečna Frenchová byla zaměstnána a chvíli vás mohla postrádat.“

„Právě. Ano,“ řekla Rachel vděčně. „Když jsem… zkrátka, když už jsem tam byla, řekla jsem si, že bych se mohla přičísnout, a to jsem si právě uvědomila, že jsem si nechala kabelku v kanceláři. Když jsem se vrátila, slečna Frenchová už tam byla a hned jsme se daly do práce. Moje kabelka stála na obvyklém místě vedle mého stolu. Nemohu říci, jestli s ní někdo pohnul nebo ne.“

„Povězte mi,“ řekl Henry, „viděli vás ti ostatní v laboratoři, když jste otevřela dveře?“

„Donald mě viděl,“ řekla slečna Fieldová s jistotou. „Byl obrácen ke dveřím, a když jsem je otevřela, zvedl hlavu. Ostatní stáli ke mně zády a prohlíželi si ty snímky. Nemyslím, že mě někdo z nich viděl.“

„Mohl vás pan MacKay poznat?“ otázal se Henry. „Totiž – vy jste přicházela z osvětlené výtvarné redakce do temné laboratoře. Byl by viděl jen váš obrys –“

„To by úplně stačilo,“ řekla Rachel s neočekávaným zábleskem humoru. „Už jen můj pouhý obrys se výrazně liší od siluety kterékoli redaktorky, pane inspektore.“ Henry se zazubil. „Tak tedy vezmeme na vědomí, že vás viděl,“ řekl. Vážněji pak dodal. „A Donald MacKay byl jediný člověk v budově, který neměl vlastní klíč od vchodu.“

„Mě nejvíc znepokojuje, pane inspektore,“ řekla Rachel, „proč si někdo ten klíč bral. Totiž – kdokoli z nás mohl nasypat to cyankáli do termosky. Vrah nepotřeboval klíč. Nemohlo to snad být proto, že měl ještě jiné úmysly –“

„Vrah potřeboval klíč, slečno Fieldová,“ řekl Henry. „On – nebo ona – mohl nasypat jed do termosky během večerní šichty; ale někdo – patrně vrah – se sem ještě potom vrátil. Daleko později. Když už byla slečna Pankhurstová mrtvá.“

„Cože?“ zajíkla se Rachel.

„Důvod, proč se sem vrah vrátil,“ pokračoval Henry klidně, „byl, že tu něco hledal… něco, co očekával, že najde ve vašem zavazadle.“

„V mém…“ Rachel, bledá jako stěna, sevřela opěradla křesla a na okamžik zavřela oči. Pak je opět otevřela, podívala se na Henryho a usmála se. „Promiňte, pane inspektore. Vylekal jste mě. Co mohl někdo hledat v mém zavazadle?“

Henryho udivovala její zjevná úzkost. „Věděla jste už předevčírem, že váš kufr někdo prohrabal,“ řekl.

„Ano, ale… nikdy mi nenapadlo… to ji někdo opravdu zabil jen proto, aby si něco vzal z kufru…?“

„Vypadá to tak,“ řekl Henry. „A fakt, že vám někdo ukradl klíč, zužuje pole. A teď dobře přemýšlejte. Já vím, že už jsem se vás na to ptal, ale potřebuji určitější odpověď. Kdo z těch, kdo byli s vámi v Paříži, mohl vám bez vašeho vědomí strčit nějaký malý předmět do kufru?“

Po nepatrném zaváhání Rachel řekla: „Jen jediná osoba, pane inspektore. Veronika Spenceová. Když si teď vzpomínám, tak za celý ten poslední den v mém pokoji nebyla ani slečna Mastersová, ani pan Healy, a když jsem začala balit, byl můj kufr úplně prázdný. Ale Veronika, ta běhala celý čas sem a tam, dokonce jsem ji nechala na chvíli v pokoji samotnou, když mě slečna Mastersová zavolala. To už jsem měla napůl spakováno…“

Henryho pojednou zamrazilo. Bylo směšné spojovat Veroniku s jakoukoli zločinnou činností, ale děsilo ho pomyšlení, že by mohla být nevědomky zapletena v něčem ilegálním… v něčem, co vedlo k vraždě.

„Děkuji vám, slečno Fieldová,“ řekl Henry. „Velice jste mi pomohla. Nemusím vás snad ani žádat, abyste si některé věci nechala pro sebe – jako například to, že se vrah do budovy vrátil a podobně.“

„Samozřejmě, pane inspektore, vážím si vaší důvěry,“ řekla Rachel.

Než se za ní zavřely dveře, Henry už držel v ruce sluchátko. Pocítil naléhavou potřebu promluvit si se svou neteří. Vytočil číslo módní redakce a vyžádal si Beth Connollyovou.

„Veronika?“ Beth měla poněkud uštvaný hlas. „Ne, dneska nedělá u nás… ano, to náhodou můžu… je u Knighta na zkoušce. Příští týden vystupuje na jeho přehlídce… musíte mi prominout, pane inspektore, ale mám tu dneska ráno hrozný blázinec.“

„Odpusťte mi, že jsem vás vyrušil,“ řekl Henry. „Pokusím se zavolat Veroniku k panu Knightovi.“

Telefon v Knightově předváděcí síni zvedla již známá vznešená blondýna a pevně, ač zdvořile pravila: „Obávám se, že vás dnes nemohu přepojit na dílnu. Připravujeme totiž přehlídku a mám příkaz je tam nevyrušovat. Veroniku Spenceovou? Jednu z manekýnek? Bohužel… to je naprosto vyloučeno.“

„Nemůžete mi aspoň říct, kdy bude hotová, a vyřídit jí vzkaz?“ Otázal se Henry. Neměl nejmenší chuť dovolávat se kouzelného slova Scotland Yard, aby se probojoval do dílny. Už ji jednou viděl za poklidného dne: pomyšlení na to, jak to tam asi vypadá, když mají plné ruce práce, by otřáslo i nejotrlejším mužem.

Blondýna neochotně řekla: „Mohla by skončit tak někdy kolem jedné, ale nemohu vám to zaručit, chápete?“

„Vyřiďte jí, že ji volal strýc Henry,“ řekl Henry. „A řekněte jí, prosím vás, že budu na obědě v Oranžérii, ať tam za mnou přijde. Budu tam od půl jedné do půl třetí.“

Zmínka o Oranžérii vyvolala jistou uctivou reakci. „Zajisté, vyřídím jí to. S radostí,“ pravila blondýna srdečně. Zřejmě odhadla Henryho na plutokratického strýčka a Veroniku na budoucí zákaznici. Dneska člověk nikdy neví, kdo tyhle manekýnky opravdu jsou.

Henry jí poděkoval a zavěsil. S jistou hrůzou si uvědomil, že má v kapse všeho všudy čtyři libry a deset šilinků, a že si bude patrně muset od Veroniky na oběd vypůjčit. Zatím však bylo teprve půl dvanácté a měl ještě všelicos k vyřízení v redakci STYLU. Henry vzal zápisník a vydal se do výtvarného oddělení.

Patrik Walsh stál zády ke dveřím a něco kreslil na prkně. Když se dveře otevřely, řekl hlasitě, aniž se ohlédl: „To neumíte číst? Jděte pryč. Sem nikdo nesmí.“

Donald MacKay, který u okna zakresloval zrcadla, zvedl hlavu a poněkud nesměle se na Henryho usmál. „Dobré jitro, pane inspektore,“ řekl.

„Jo, to už jste zase vy?“ řekl Patrik. Stále se ještě neohlédl. „Co zase chcete? Máme práci.“

„Chtěl bych, abyste si laskavě oba vzpomněli na úterní večer,“ řekl Henry. Podíval se na Donalda. „Vy, pane MacKayi, jste mi říkal, že slečna Fieldová za celý večer nevyšla z kanceláře slečny Frenchové. Trochu se nad tím zamyslete, a patrně zjistíte, že jste se mýlil.“

Donald se zamyslel. „V jednom okamžiku,“ řekl, „když jsme byli všichni tamhle vedle v laboratoři, se dveře na pár vteřin otevřely a hned se zase zavřely. Měl jsem dojem, že to byla Rachel – ale viděla, že máme práci, tak zase zmizela.“

„Podle ní,“ řekl Henry, „prošla laboratoří a druhými dveřmi vyšla na chodbu a dál do ženské umývárny.“

„Tak to určitě nebylo,“ řekl Donald. Jeho hlas zněl nervózně.

„Jaký dojem jste měl vy, pane Walshi?“ otázal se Henry. Patrik ani nezvedl hlavu a odpověděl: „Snad si nemyslíte, že jsem tu pařížskou šichtu trávil tím, že jsem se staral o to, jestli naše Rachel potřebuje uspokojit své tělesné potřeby. Já měl práci, člověče!“ Po krátké odmlce dodal:

„Jednou tudy prošla. Ptala se mě, kde je Margery. Řekl jsem jí, že je v laboratoři.“

„A co ona?“ otázal se Henry.

„Předpokládám, že zase odešla. Nevšiml jsem si.“

„Kterými dveřmi?“

„Vždyť vám říkám, že nemám ponětí. Já jsem pracoval dál a ona se prostě nenápadně vytratila jako vždycky.“ Henry řekl Donaldovi: „Slečna Fieldová si je jistá, že jste ji viděl a poznal.“

„Vždyť jsem vám taky řekl, že jsem ji viděl. Jenže ona jenom nakoukla do dveří a zase šla zpátky. Prokrista, pane inspektore…“ Donald byl zřejmě dopálen, ale zároveň mírně pobaven. „Proč bych vám v tomhle lhal? Co na tom záleží?“

„Záleží na tom velice,“ řekl Henry. „Totiž někomu, kdo se chtěl zmocnit klíče od budovy STYLU, velice záleželo na tom, aby věděl, kdy bude kancelář slečny Fieldové prázdná a její kabelka bez dohledu.“

Donald zprvu zbledl, pak zrudl, a když promluvil, jeho hlas zněl hněvivě: „Jestli vám dobře rozumím, tak to, co mi tady předhazujete, je hnusná lež.“

„Jen tak pro zajímavost,“ řekl Henry, „copak jste dělal vy – myslím potom, co slečna Fieldová nakoukla do dveří?“

Donald se zatvářil rozpačitě a řekl: „Myslím, že jsem se vrátil sem. Už si přesně nevzpomínám.“

„A ostatní ještě zůstali v laboratoři?“

„No… asi jo…“

„A když jste se tak vrátil sem, nezašel jste pak do kanceláře šéfredaktorky, protože jste věděl, že tam nikdo nebude?“

„Určitě ne. Sel jsem tam, Patriku?“

„Mě se neptej. Já nemám tušení, co jsi dělal.“

„Tak tedy,“ řekl Henry bodře, „rozmyslete si to. Kdybyste se rozhodl změnit svou výpověď, budu u sebe v kanceláři.“

Patrik řekl ledově: „Vypadněte a už sem nelezte.“

„S radostí,“ řekl Henry. Vrátil se do své místnosti, vytočil číslo slečny Fieldové a požádal ji, aby se zeptala slečny Frenchové, zda by mu mohla věnovat pár minut.

„Má velmi naléhavou práci, pane inspektore,“ pokusila se namítnout Rachel.

„Mohl bych s ní mluvit?“

Než mohla Rachel odpovědět, ozval se energický hlas: „Tady Frenchová. Co byste si přál, pane inspektore?“

„Nemohla byste mi věnovat chvilku svého drahocenného času?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Margery bez sebemenšího zaváhání. „Okamžik, jen co se podívám do diáře.“ Henry zaslechl přidušené hlasy a zcela zřetelně rozeznal hlas slečny Fieldové, jak říká rezolutně: „Ne, slečno Frenchová, to nemůžete odložit. Je to velice důležité.“ Po chvíli se Margery vrátila k telefonu a řekla Henrymu: „Mám přijít za vámi do kanceláře?“

„To by snad bylo nejlepší.“

Margery rázně vstoupila do malé místnůstky; pod kloboučkem lemovaným norkovou kožešinou se jí třpytily topasové náušnice, tmavohnědý kostým a krokodýlí střevíce byly dokonalé jako vždy. Sedla si a podívala se na hodinky.

„Prominete mi, že budu přitom sledovat čas, pane inspektore?“ řekla. „Obávám se, že jsem ve větší časové tísni než obvykle, protože vedle své práce musím dělat i práci Heleninu. Doufám, že ta nová síla bude k něčemu. Mám pocit, jako kdybych přišla o svou pravou ruku.“

„To vám rád věřím,“ řekl Henry. „Pokusím se být stručný. Už jste mi jednou řekla, že nemáte ráda klepy, a jsem přesvědčen, že je to pravda. Ale teď, když jsem se osobně seznámil s členy vaší redakce, bych vám byl velice vděčný za vaši pomoc.“

„V jakém směru?“ Margery jako by se nastražila.

„V posouzení jejich povahy.“

„Nu?“ Tentokrát zněl její hlas vyloženě nepřátelsky. Henry začal mírně. „Vezmeme jako první Olwen Piperovou,“ řekl. „Mám dojem, že je bystrá, ale ne zvlášť taktní: že měla slečnu Pankhurstovou velice ráda – snad ji přímo zbožňovala – ale že je natolik silná a odolná, že se dovede přenést i přes takovou tragédii, jaká ji potkala. Myslím, že je umíněná a impulzívní a že je i schopná násilí. Zda by byla schopná spáchat promyšlenou vraždu, to je jiná otázka. Co o tom soudíte vy?“

„Nebudu před vámi skrývat, pane inspektore, jak je mi tohle odporné,“ řekla Margery.

„Vražda je odporná,“ řekl Henry chmurně. Chvíli se na sebe oba upřeně dívali. Pak Margery řekla: „Pokračujte.“

„Nechtěla byste nic přidat k mému obrazu Olwen?“

„Je idealistka,“ řekla Margery. Jako by ji ta slova přímo bolela. „Je bezelstná, jak to dokáže jen skutečně skvělá osobnost. Nikdy se nezamyslí nad tím, jaký účinek bude mít její jednání – ať už politický nebo jiný. Jde rovnou kupředu a dělá to, co považuje za nutné, bez ohledu na následky.“

„Ano,“ řekl Henry. „Nebezpečná charakteristika. Má jistě dost nepřátel.“

„Neřekla bych nepřátel. Dopaluje lidi hlavně tím, že jimi pohrdá. Například neuznává, že Tereza musí občas uveřejnit obrázek šatů, které se jí nelíbí na sto procent, protože výrobce nám platí tisíce za reklamu. A pak tu byla ta příšerná scéna, kterou ztropila na večírku po Nevillově poslední přehlídce. Neville se jí ptal, jak se jí kolekce líbila, a ona mu řekla, že je to všechno buď ohavné nebo přímo kradené z Paříže. Možná, že to nebyla jeho nejzdařilejší kolekce, ale takovéhle věci se lidem neříkají. Myslím, že ve svém vlastním oboru se snaží být o trochu taktnější, ale jsem naprosto přesvědčená, že prostě nedokáže pochválit herce nebo dramatika za něco, co nepovažuje za dobré. Hrozně si tím ztěžuje život. Je tak hrozně… nesmiřitelná.“

„To je velice zajímavé,“ řekl Henry. „A teď, co Tereza Mastersová? Nebo spíš, co Tereza a Michael Healyovi?“ Nastala krátká pomlka a pak Margery řekla: „Proč se ptáte?“

„Kdekdo mi tu opakuje do omrzení,“ řekl Henry, „že Helena a Michael Healy spolu něco měli. Vzpomeňte si, že vy sama jste mě na to první upozornila. Proč?“

Henry vyštěkl poslední slovo přísně, po policajtsku. Jestli si však myslel, že tím Margery postraší, ošklivě se zklamal. Margery se pouze lehce usmála a řekla: „Protože jsem si myslela, že vám to pomůže při vašem pátrání, pane inspektore. Takhle se to správně říká, že ano?“

„Já myslím,“ řekl Henry, „že jste mi neřekla pravdu.“ Margery na něho klidně pohlédla. „Vskutku podivné tvrzení,“ řekla. „Proč bych vám, proboha, lhala?“

„Já jsem neřekl, že jste lhala,“ odpověděl. „Řekl jsem, že jste mi neřekla pravdu. Ne celou pravdu. Já totiž chci tuhle historii s Heleniným citovým životem jednou provždy vyjasnit, protože mi mate stopu.“ Odmlčel se. „Budu mluvit bez obalu, slečno Frenchová. Nevěděla jste už delší dobu, že Michael Healy je těžce nemocen – že vlastně umírá? Nebylo vám známo, že zatímco Helena a Patrik to věděli, Michael Healy ani jeho žena o tom neměli ponětí? Nechtěla jste zatušovat tuto vážnou a tragickou okolnost, abyste Michaelovi a Tereze ušetřila utrpení?“ Margery Frenchová hned neodpověděla. Dívala se na Henryho s úžasem, který vypadal naprosto upřímně. Nakonec řekla: „Nemám tušení, kde jste sebral tuhle neuvěřitelnou historii, pane inspektore, ale mohu vás ujistit, že na ní není ani slovo pravdy. Pokud vím, Michaelovi nic není, ledaže je snad trochu přepracovaný. Jestli někdo rozšiřuje nepodložené pověsti –“

„Tohle není nepodložená pověst,“ řekl Henry. „Pochází od samotné Heleny.“

„Od Heleny?“

„Říkala to do telefonu panu Walshovi večer před svou smrtí.“

Margery jako by nechápala smysl jeho slov. „Ona že řekla –“ opakovala.

„Řekla panu Walshovi, že muž, kterého má ráda, umírá na rakovinu, že on ani jeho žena o tom nevědí a že –“ Náhle, neočekávaně, se Margery na židli zhroutila. Pod ochrannou vrstvou líčidla jí obličej zbělel jako křída a norkový klobouček se jí směšně svezl přes oči. Henry, který si přes dlouholetou zkušenost nikdy nedovedl zvyknout na pohled na člověka, který při výslechu omdlí, se polekal. V okamžiku byl na nohou, ale než stačil udělat krok, Margery otevřela oči.

„Ne…“ pronesla chabým hlasem. „Nechte mě… Nic to není.“ Posadila se zpříma, sáhla si na čelo a automaticky si narovnala klobouk. „Byl byste tak hodný a přinesl mi z umývárny sklenici vody, abych mohla zapít prášek?

Bohužel se mi tohle občas stává. Ale není to nic vážného.“

„Samozřejmě – hned vám skočím pro vodu,“ řekl Henry, Fascinovala ho její statečnost; přímo cítil tu nesmírnou sílu vůle, která napřímila tu drobnou křehkou páteř a zarazila chvění těch štíhlých rukou. Zároveň s obdivem napadla Henryho méně vítaná myšlenka – že tady je někdo dokonale schopný spáchat vraždu, kdyby to považoval za oprávněné. Kladl si v duchu otázku, zda tak inteligentní a civilizovaná osoba by se cítila oprávněná vzít život bližnímu. A na to nedovedl odpovědět.

Když se vrátil se sklenicí vody, seděla Margery zpříma, držela v ruce zrcátko a pudrovala si nos. Usmála se, znovu se omluvila a rychle spolkla pilulku, kterou vzala ze stříbrné krabičky. Pak řekla: „Abychom se vrátili k svému rozhovoru. Ujišťuji vás, pane inspektore, že ta historie je čirý nesmysl, a prosím, abyste ji nerozšiřoval. Můžete si představit, jak by to mohlo ublížit nejen Michaelovi a Tereze, ale i časopisu. Nechápu, jak si takovouhle věc mohl Patrik vymyslet – ale to víte, je Ir a má bujnou fantazii. Dejte na mě… já ho znám velice dobře.“

„To byste opravdu měla,“ zazubil se Henry, „ačkoli přirozeně dvaatřicet let je dlouhá doba…“

„Tak vy o tom víte?“ Margery se dokonale ovládala. „Samozřejmě, dalo se čekat, že na to přijdete. Doufám, že budete diskrétní. Bylo by velice nemilé, kdyby se to rozkřiklo.“

„Jsem vždycky diskrétní, pokud to jen jde,“ řekl Henry. „Mě ale zajímá, proč s tím děláte takové tajnosti.“ Margery zaváhala. „Řeknu vám, jak to je,“ řekla nakonec. „Pan Goring velice nerad vidí, aby dva manželé pracovali v jednom podniku. Když si loni jedna naše redaktorka chtěla vzít zaměstnance našeho reklamního oddělení, bylo jim velice rázně řečeno, že jeden z nich musí pryč. Taková je zásada podniku.“

„Ale co potom –“

„Právě. Tereza a Michael. To je docela zvláštní případ, a mám pocit, že se s tím Godfrey dodnes nesmířil. Já jsem za nic na světě nechtěla ztratit Terezu, ale stejně jsem chtěla získat Michaela, který začínal být jedním z nejzajímavějších fotografů v Londýně. I tak jsem musela bojovat o souhlas pana Goringa skoro rok, a to ještě pochybuji, že by byl svolil, kdyby nebyl v tak přátelských stycích s Terezou a jejími rodiči. Právě jsem tuhle bitvu vybojovala, když – když jsem se znovu setkala s Patrikem. Brzy nato náš grafik dal výpověď. Věděla jsem, že Patrik je pro to místo jako stvořený, a věděla jsem, že se mi s ním bude dobře pracovat; ale také jsem věděla, že dost dobře nemohu jít za panem Goringem a navrhnout mu vlastního manžela jako výtvarníka. Tak jsme se rozhodli, že prozatím necháme minulost pohřbenou.“

Henry se naklonil dopředu. „Jak to myslíte, prozatím?“ otázal se.

„Mám Patrika velice ráda,“ řekla Margery. „Vždycky jsem ho měla ráda. Tohle je velké tajemství, pane inspektore – ale až půjdu v březnu do penze, budeme s Patrikem zase žít pohromadě. Pro veřejnost se za něho naoko znovu provdám. Nikdo nemusí vědět, že jsme byli celou dobu manželé.“

„Chápu,“ řekl Henry. Pak zaváhal. „Promiňte, že to tak řeknu – ale… předpokládám, že Patrik je tím plánem stejně nadšený jako vy?“

„Samozřejmě,“ pravila Margery s dokonalým klidem. Chvíli si prohlížela rudé nehty. „On je úplně neodpovědný tvor, ale já vím, co je pro něho nejlepší. Bude daleko šťastnější, když povede zdravý spořádaný život, než když bude dál bohémsky tábořit v tom svém ateliéru.“

„Na mě udělal jeho ateliér fantastický dojem,“ řekl Henry.

Margery se na něho podívala. „Vy jste tam byl?“

„Ano. Včera večer.“

„Pak mi jistě rozumíte.“

„Ano,“ řekl Henry zamyšleně. Pak dodal. „Pan Walsh měl velice rád Helenu Pankhurstovou, viďte?“

„Cistě platonicky,“ řekla Margery poněkud příkře. „Ovšem,“ řekl Henry. „Ovšem, o tom nepochybuju…“

kapitola X.

Přesně ve dvanáct hodin vstoupil Henry do Oranžérie. Vrchní číšník ho ihned poznal a s úsměvem mu vyšel v ústrety. V nezaslouženém odlesku Goringovy slávy zažil Henry na okamžik slastný pocit privilegované osoby. Uctivé ruce ho hbitě zbavily nepromokavého pláště; zapalovače se objevily jako kouzlem, než stačil otevřít pouzdro s cigaretami; odstrčili mu židli a roztřepali ubrousek a položili mu ho na klín. Henry si připadal jako podvodník, ale ohromně se bavil. Objednal si martini a poté obrátil svou pozornost k ostatním hostům.

Spatřil jen dvě povědomé tváře. U rohového stolu obědvala Olwen Piperová s šedovlasým mužem, jehož Henry znal z televizní obrazovky jako momentálně populárního spisovatele, satirika a účastníka kvízů. Ti dva byli ponořeni v živé diskusi, která začala docela přátelsky, ale po čase si Henry všiml, jak se Olweniny rty stiskly v umíněnou čáru a muž přešel od pobaveného škádlení k vyložené nakvašenosti. Olwenina upřímnost ji zřejmě dostala do situace, kdy šlápla do porcelánu. Henry tušil, že mu asi říká od plic, co si myslí o jeho posledním infantilním, leč neškodném vystoupení.

Přesně ve čtvrt na jednu vstoupil Godfrey Goring. Kývl hlavou Henrymu, ignoroval Olwen a zamířil k svému obvyklému stolu, kde zůstal sedět sám, ponořen do finanční přílohy TIMESŮ.

Těsně před jednou si Henry uvědomil, že od stolu za ním zaznívají známé hlasy. Noví příchozí byli před ním skryti – a on před nimi – drapérií z oranžového sametu a pomerančovníkem v květináči, ale drsnou angličtinu s cizokrajným přízvukem Horace Barryho a vysoký uhlazený hlas Nevilla Knighta nemohl nepoznat. Henryho zaujalo, že nevstoupili hlavním vchodem, který měl neustále na očích. Vzpomněl si na malé schodiště, které vedlo přímo do Knightovy dílny, a usoudil, že patrně existuje z něho přímý přístup do restaurace.

Mluvil Barry, zřejmě rozrušen. „Mluvím s vámi přece upřímně, ne?“ otázal se. Jeho vzrušení cizí přízvuk ještě zesilovalo. „Tak proč nejste ke mně taky upřímný? Copak vám snad dost neplatím –?“

„Opakuji vám, že nemám ponětí, co máte vlastně na mysli. Ani nejmenší ponětí.“ Knightův hlas se naříkavě zvýšil. „To vám něco namluvili ti darebáci ze STYLU. Dokonce Godfrey si onehdy večer dovolil nějaké narážky… nemyslete si, že jsem si toho nevšiml…“

„Nikdo mi nic nenamluvil,“ Barryho bručivý hlas zněl rezolutně. „Prostě vidím a slyším, co se děje kolem…“ Vtom nastalo přerušení, neboť k nim přistoupil číšník, a oba hosté si objednali. Jakmile se však číšník otočil, Knight začal znovu vzrušeně pištět. „Kdo vám to povídal?“ tázal se. „To chci vědět. Kdo vám napovídal tyhle ohavné lži? Jako kdyby nestačilo, že mám příští týden přehlídku a polovina materiálu mi ještě nedošla a podnik mám plný policajtů… to by každému tekly nervy…“

„Nikdo mi to neřekl,“ řekl Barry. „Řeklo mi to tohle.“ Ozvalo se plesknutí, jako když někdo hodí noviny nebo časopis na stůl.

„Tohle je Amerika,“ řekl Knight už klidněji. „To nemá s Londýnem nic společného.“

„Poslyšte, příteli,“ Barry si odkašlal a počal číst. „‚Vykrádá někdo pařížské modely? Tuto závažnou otázku rozvířily vytrvalé pověsti, že někteří výrobci konfekce vyrábějí podezřele přesné kopie pařížských modelů, aniž si zakoupili kalika, a dřív, než bylo dáno oficiální povolení k publikaci fotografií.‘“

Barry přestal číst a rozhostilo se mlčení. Pak Knight poznamenal: „No a proč se vlastně tolik rozčilujete? Sami říkají, že to není možné, takže nás se to netýká.“

„To sice říkají.“ Barry nyní mluvil tak tiše, že Henry sotva rozeznával jednotlivá slova. „Říkají sice, že to není možné, ale já náhodou vím, že to možné je.“

„Jak to myslíte?“ rozčileně vyjekl Knight.

„Ne tak nahlas,“ napomenul ho Barry. „Přestaňme o tom mluvit. Ale jedno vám povím. Já nechci žádné skandály. Já vás zaměstnávám, používám vašeho jména – a proto je vaše dobrá pověst zároveň dobrou pověstí firmy Barrimodes. Já vás z ničeho neobviňuju. Na nic se vás neptám.

Říkám vám jen – už žádné skandály, žádné řeči, nebo…“

V tom okamžiku spatřil Henry Veroniku, jak k němu míří přes sál, doprovázená rojem usměvavých číšníků, který vždycky jako by ze země vyrostl, kdykoli vstoupila do některého veřejného podniku. Vesele na Henryho zamávala a zahlaholila: „Ahoj, strýčku! Odpusť, že jdu tak pozdě. Něco jsem pro tebe vyslídila.“

Godfrey Goring u svého rohového stolu pomalu zvedl hlavu od novin a dlouze upřeně pohlédl na Henryho a Veroniku. Jeho tvář byla zcela bezvýrazná. Zato Olwen Piperová reagovala s větším vzrušením. Odmlčela se uprostřed věty, otočila hlavu a s bezostyšnou zvědavostí pohlédla na Veroniku. Její hranatý obličej silně zrudl a její pohled, ač těžko definovatelný, vypadal spíš zlobně. Veronika si zřejmě neuvědomovala senzaci, kterou vyvolala. Klesla na židli a hlasitě prohlásila: „Ježíši, já mám hlad. To zas byla práce s tím teploušem nahoře!“

Bez ohledu na Henryho varovná znamení si Veronika namazala kus chleba máslem a pokračovala: „Tady je nějaká levota, dej na moje slova. Nevím ještě přesně, co to je, ale brzy se to dozvím.“

„Veroniko,“ řekl Henry šeptem, „proboha, ne tak nahlas. Knight sedí přímo za tebou.“

„A sakra, vážně? Neville Knight osobně? Kde?“ odpověděla Veronika stejně hlasitě jako předtím. Henry chmurně uvažoval o podivném rozmaru přírody, která spojila tolik krásy s tak mdlým rozumem v osobě neteře jeho ženy.

„Prokrista, mlč už,“ zašeptal. „Objednej si oběd a jez a buď zticha. Pohovoříme si potom u mě v kanceláři.“ Veronika se usmála. „No tak dobře,“ řekla. „Stejně jsem ti nechtěla dneska říct, na co jsem přišla, protože to nevím ještě určitě, ale příští týden…“

„Veroniko!“ pronesl Henry přísně.

Veronika uchopila obrovský jídelní lístek a z úkrytu za ním na Henryho spiklenecky zamrkala. Henrymu se značně ulevilo, když se objevil číšník, a tím učinil rozhovoru konec. Rovněž byl vděčen Veronice, když prohlásila, že už nemá takový hlad, ačkoli mu nálada poněkud poklesla, když dodala, že by jí stačila porce uzeného lososa a snad ještě likérový nákyp. Avšak tím, že sám zůstal jen při studeném kuřeti, odmítl vinný list a odepřel si kávu, podařilo se mu odejít z restaurace ještě s šesti penny v kapse a s nedotčenou důstojností.

Když se vrátil do soukromí své kanceláře v redakci STYLU, Henry přednesl své neteři důkladné kázání. Dlouze jí vyložil, jak je od ní neodpovědné míchat se do kriminálních záležitostí, vyčetl jí její beztaktnost hraničící až s nepříčetností a varoval ji před nepříjemnými následky, které by ji mohly postihnout, kdyby si dál počínala, jako si počíná dosud. Požádal ji, aby se napříště vzdala jakékoli formy pátrání, a zakázal jí, aby vystupovala v Knightově přehlídce. Také jí několikrát položil otázku, co by tomu asi tak řekla maminka.

Veronika kajícně naslouchala, oči sklopené. Když se Henry odmlčel, aby nabral dech, prohlásila způsobně, že ji to hrozně mrzí, že ví, že se chovala hloupě, a že už to víckrát neudělá. Ochotně souhlasila, že se zachová podle všech Henryho rad – až na to vystoupení v Knightově přehlídce. „Teď už jsou všechny šaty vyzkoušené na mně,“ vysvětlovala, „a už ho nemůžu nechat ve štychu. To se v naší profesi nedělá.“

V tomto bodě se nedala zviklat žádnou Henryho námitkou, ale chovala se přitom tak zkroušeně, že se Henry rozhodl dál o tom nemluvit a přešel na téma Paříže a zavazadla Rachel Fieldové. To Veroniku pobouřilo.

„Ani jsem se toho jejího pitomého kufru nedotkla,“ prohlásila dotčeně, „a jestli to říká, tak lže.“

„Ona to neříká. Říká jen, žes to mohla udělat.“

„No, to přece není žádný důkaz.“

„Podívej se, Ronnie,“ řekl Henry. „Já tě z ničeho neobviňuju. Jsem přesvědčen, že ať jsi udělala cokoli, bylo to naprosto nevinné. Ale přesto, jestli tě někdo požádal, abys slečně Fieldové něco strčila do kufru, musíš mi to říct. Slibuju ti, že z toho nebudeš mít žádné nepříjemnosti. A v takhle vážném případě nesmíš mít pocit, že by to bylo donášení.“

„Vždyť ti říkám, že jsem se k tomu nešťastnému kufru ani nepřiblížila,“ řekla Veronika. „Je pravda, že jsem byla u ní v pokoji, když balila, ale nebyla bych se opovážila se něčeho dotknout. Však víš, jaká ona je – ve všem precizní, všechno krásně naskládané. To já když balím, tak prostě vezmu věci a nacpu je tam, jak to jde.“

„Slečnu Fieldovou ale někdo odvolal od toho balení, ne?“

„To jo. Tereza zaklepala na dveře, jestli by nemohla zajít k ní do pokoje něco překontrolovat. Byla tam asi deset minut.“

„A ty jsi po celou tu dobu zůstala v pokoji slečny Fieldové?“

„Ano.“

„A nikdo tam nepřišel?“

„Ani živá duše.“

„No,“ řekl Henry, „vypadá to zřejmě tak, že ten, kdo prohrabal kufr slečny Fieldové, nenašel to, co hledal. Leda,“ dodal Henry přísně, „žes mi něco zamlčela.“ Veroničiny velké oči se ještě zvětšily ve výrazu uražené nevinnosti. „Na mou duši, strýčku Henry. Řekla jsem ti všechno.“

„To pevně doufám,“ řekl Henry. „A teď zas radši běž. Musím telefonovat. Pamatuj si, co jsem ti řekl, a do ničeho nestrkej nos. Nezastavíš se u nás na chvilku k večeru?“

„Já nemůžu. Jdeme s Donaldem do biografu.“

Henry zaváhal. Měl o Veroniku větší starost, než jí chtěl dát najevo. Ale sotva jí mohl zakázat, aby si vyšla s chlapcem, proti němuž neměl žádné důvodné podezření, až na pocit, že mu neřekl celou pravdu. Nakonec řekl: „S nikým se o tom případu nebav, Ronnie. Ani s Donaldem. A hlavně mu neříkej, že si myslíš, že jsi na něco přišla. Mimochodem, cos to vlastně u oběda breptala za nesmysly?“

„Ale nic.“ Opět byla její nevinnost poněkud přehnaná. „Jen mě tak něco napadlo. No, a stejně když říkáš, že se nemám do ničeho plést –“

„Jestli jsi na něco přišla, musíš mi to říct.“

„Ne, na mou duši. Nic to není.“

Henry cítil jisté rozpolcení. Jako Veroničin strýc si přál, aby s případem neměla nic společného; jako policista si uvědomoval, že Veronika má neobyčejně dobrou příležitost, aby právě ona přišla na nějaký významný detail, který by mohl být neocenitelný. Nakonec řekl: „Přijď k nám zítra a promluvíme si o tom.“

„To bohužel nemůžu, strýčku Henry. Nemůžu. Slíbila jsem, že pojedu na víkend s Nancy k jejím rodičům – znáš přece Nancy Blakeovou, co se mnou bydlí?“

„No, takhle aspoň neprovedeš žádnou hloupost,“ řekl Henry. „Tak se uvidíme v pondělí.“

„V pondělí,“ řekla Veronika. Oblékla si kabát, políbila Henryho na špičku nosu a odešla.

Henry chvíli telefonoval a pak zajel autobusem do Onslow Street v Kensingtonu, kde bydlel doktor Walter Markham.

Doktor Markham, otcovsky vyhlížející padesátník, uvítal Henryho s ustaraným výrazem na obvykle žoviální tváři. „Taková tragédie,“ opakoval neustále, zatímco uváděl Henryho do své pohodlné pracovny s koženými klubovkami. „Taková tragédie. Taková milá osoba, a tak mladá. A přesto – těžko jí můžeme něco vyčítat. Když považovala za správné vzít si život…“ Doktor Markham si vzdychl.

Henryho to zaujalo. Zase narážka na možnost sebevraždy. „Proč to říkáte, pane doktore?“ otázal se.

„No…“ Doktor Markham zaváhal.

„Předpokládám, že jste při pitvě zjistili její zdravotní stav. Byla to vaše pacientka, pane doktore,“ řekl Henry. „Jaký byl její zdravotní stav?“

Doktor Markham se zatvářil překvapeně. „Předpokládám,“ řekl, „že měla nějaký zhoubný nádor.“

„Vy předpokládáte?“

„Musím vám to vysvětlit.“ Lékař se zaklonil v křesle. „Slečna Pankhurstová byla u mě přihlášena. Naštěstí jsem se s ní málokdy setkal úředně. Občas ke mně přišla s rýmou nebo nějakou maličkostí. Ale byli jsme sousedé a snad můžu říct i přátelé. Asi před dvěma měsíci ke mně přišla celá zoufalá,“ lékař se odmlčel. „Nechtěla se ode mě dát vyšetřit, ale důvěrně mě požádala, abych jí doporučil nejlepšího londýnského specialistu na rakovinu.

Samozřejmě, že mě to znepokojilo. Tvrdila mi, že se ptá kvůli někomu známému… to je velice obvyklé. Lidé, kteří si myslí, že by mohli mít rakovinu, se všemožně snaží to ututlat, dokud to nevědí jistě, aby zbytečně nedělali rodině a přátelům starosti. Helena moje podezření potvrdila tím, jak naléhala, abych nikomu o její návštěvě neříkal. Hlavně jí záleželo na tom, aby se to nedověděla slečna Piperová – to je totiž její spolubydlící. Také ke mně chodí. Nemohl jsem dělat nic víc, než jí poskytnout informaci, kterou ode mě žádala, a nechat ji zase odejít. Když jsem se o té tragédii dočetl v novinách, přirozeně jsem předpokládal –“

„Kterého specialistu jste jí doporučil?“ otázal se Henry. Doktor Markham upadl do rozpaků. „Já nevím, mám-li –“ začal.

„Pane doktore,“ řekl Henry, „slečně Pankhurstové vůbec nic nebylo a nespáchala sebevraždu. Někdo ji zavraždil.“

„Prokrista! Vražda! Ale to je strašné!“ Lékař byl zjevně hluboce otřesen. „Ale kdo –?“

„To se právě snažíme zjistit,“ řekl Henry, „a proto jsem se vás na to ptal.“

„No, když je to takhle… Poradil jsem jí, aby šla k siru Jamesu Braithwaitovi. Je to uznávaný odborník. Má ordinaci ve Wimpole Street, chápete. Proboha… zavražděná…“

„Děkuji vám za vaši ochotu, pane doktore,“ řekl Henry. „A prosím vás, nemluvte o tom. Některé věci, které jsem vám řekl, jsou přísně důvěrné.“

„Samozřejmě, pane inspektore. Samozřejmě. Vražda… taková tragédie… taková tragédie…“

Mladá čiperná černovláska v bílém plášti sdělila Henrymu, že sir James Braithwaite je nesmírně zaměstnán a že nemůže nikoho přijmout před koncem příštího týdne. Teprve dnes se vrátil z kongresu ve Vídni, dodala, a proto musí dohánět spoustu práce.

Když uviděla Henryho navštívenku, černovláska vyvalila oči a zatvářila se polekaně. Požádala Henryho, aby si sedl v čekárně, a zmizela téměř úprkem v těžkých dubových dveřích vedoucích z předsíně.

Henry se posadil. Jak seděl v čekárně sám s bronzovou sochou Diany lovkyně a haldou starých časopisů, čím dál víc na něho doléhalo tikání starožitných hodin na krbu a tlumený hukot z ulice.

Dveře se otevřely a černovláska řekla: „Sir James vám může věnovat pár minut hned, pane inspektore.“ Henry vstal a následoval ji do pracovny.

Místnost ničím nepřipomínala ordinaci, spíš záměrně uklidňovala. Velké arkýře hleděly do tiché zahrádky a slabé lednové slunce, které se snažilo proniknout bílými etamínovými záclonami, sem vnášelo dojem tepla a světla. Až na dvě zelené registratury a psací stůl s koženou vrchní deskou, vypadalo to tu jako v příjemně zařízeném obývacím pokoji. Když sir James Braithwaite vstal od stolu, aby Henryho pozdravil, bylo ihned patrno, jak i on sám působí týmž dojmem klidu a vlídnosti. Byl to vysoký hezký člověk s bílými vlasy, hladkým růžovým obličejem, který jako by se neustále usmíval, a s jiskrnýma modrýma očima za kostěnými brýlemi. Typ člověka, před nímž se zřejmě nepřekonatelné potíže musí rozplynout v niveč. Člověk budící důvěru.

„Milý inspektore, posaďte se, prosím vás,“ řekl. „Čím vám mohu posloužit? Doufám, že vaše návštěva nevěstí nic zlého?“ Modré oči vesele zablýskaly.

„Jste velmi laskav, že jste si na mě udělal čas, sire Jamesi,“ řekl Henry. „Máte prý spoustu práce.“

„Ano, obávám se, že mám. Slečna Bennetová vám patrně řekla, že jsem se právě vrátil z vídeňského kongresu, a snad vám nemusím povídat, pane inspektore, jak člověku práce narůstá, jakmile od ní na chvilku odejde.“

„Kdy jste odjel z Anglie?“ otázal se Henry.

„Na úsvitě ve středu ráno, letadlem,“ odpověděl sir James a lítostivě se pousmál. „Takový je život.“

„Takže,“ řekl Henry pomalu, „jste patrně neviděl od úterka anglické noviny. A nevíte, že slečna Pankhurstová je mrtvá.“

„Slečna –?“ Sir James se naklonil dopředu a hleděl na Henryho zdvořile, ale nechápavě. „Promiňte, pane inspektore, já jsem dost dobře nepochopil… Slečna Pankhurstová? Kdo je to?“

„Redaktorka STYLU,“ řekl Henry.

Sir James se bezradně zasmál. „Obávám se, že vůbec nevím, oč jde,“ řekl. „Moje žena samozřejmě STYL čte, ale já se v těchhle věcech nevyznám. Mám snad o té slečně něco vědět? Představuji si všechny módní redaktorky jako pětadvacetileté a úžasně krásné.“

„Ona tedy nebyla vaší pacientkou?“ otázal se Henry.

Sir James zavrtěl hlavou. „Nechci tvrdit, že si okamžitě připomenu každého pacienta, který mě kdy navštívil,“ řekl, „ale mohu vás ujistit, že se touto dobou u mě neléčila. Je docela snadné zjistit, jestli tu někdy byla…“ Lékař vstal, přešel k jedné ze zelených registratur a zkušenou rukou přejel přes kartotéční lístky. „Ne, nikdy jsem neměl pacientku toho jména.“

„Možná,“ řekl Henry, „že uvedla smyšlené jméno.“

Sir James si povzdychl. „To se často stává,“ řekl.

„A proto,“ řekl Henry, „jsem s sebou vzal pár jejích fotografií, abyste se na ně podíval. Doufám, že ji poznáte.“ Sir James si vážně prohlížel obě fotografie. Ani stopa údivu mu nepřelétla přes obličej, ale chvíli jen seděl a s lehce svraštěným obočím zkoumal snímky. Neříkal nic. „Tak co?“ řekl Henry. „Poznáváte ji?“

Aniž zvedl oči od fotografií, sir James řekl: „Ano.“

„Kdo je to?“

Sir James zvedl hlavu a podíval se Henrymu přímo do očí. Nyní nebyla na jeho tváři ani stopa úsměvu. „Vy říkáte,“ odpověděl, „že se jmenovala Pankhurstová a že byla svobodná. Já jsem ji znal jako paní Dodgsonovou. Ona nebyla mou pacientkou. Léčil jsem jejího manžela, pana Charlese Dodgsona… a dosud léčím.“

Henry zbystřil pozornost. „Charlese Dodgsona?“ opakoval.

„Ano,“ odpověděl sir James. „To jméno je vám povědomé?“

„Samozřejmě,“ řekl Henry. „Vám ne?“

„Vždyť vám říkám, že Charles Dodgson je můj pacient. Proč se usmíváte?“

„Mě vždycky potěší, když se setkám se smyslem pro humor, i když za tragických okolností.“

„Obávám se, že nechápu –“

„To nic. To není důležité. Povězte mi, jaká je vaše diagnóza stavu pana Dodgsona?“

„Ale, pane inspektore, já přece nemohu –“

„Vyšetřujeme vraždu,“ řekl Henry. „Můžete mluvit docela otevřeně.“

„Vraždu?“ Sir James se na něho zděšeně podíval. „Myslel jsem, že třeba… Ne. Ne, to by neodpovídalo její povaze. Považoval jsem ji za velice statečnou ženu. I když –“

„Prosím vás,“ řekl Henry. „Prozraďte mi svou diagnózu.“

„Pan Dodgson,“ řekl sir James pomalu, „trpí zhoubným nádorem na žaludku. Prozatím mu to působí jen mírné potíže, ale nádor je na takovém místě, že ho nelze operovat. Musel by se stát zázrak… a někdy se i stane… aby se dál nevyvíjel. Dávám mu asi tak rok života.“

„Řekl jste mu to?“

„Ne.“ Sir James se zamyslel. „V takovém případě se vždycky radím s některým blízkým příbuzným, mám-li to pacientovi říci či nikoli. Poprvé jsem ho vyšetřoval… okamžik, zjistím si datum přesně.“ Lékař se vrátil k registratuře a jal se hledat mezi lístky. Na okamžik se zatvářil nechápavě a pak se usmál. „Já hlupák. Zapomněl jsem, že kartu pana Dodgsona tady nemám. Okolnosti byly poněkud neobvyklé. Paní Dodgsonová – promiňte, že jí tak ještě říkám – mi telefonovala, aby domluvila návštěvu, ale zdůraznila mi, že její muž i ona jsou zaměstnáni a že mohou přijít jen v sobotu nebo v neděli. Vysvětlil jsem jí, že trávím víkendy na venkově – v marné snaze si zachovat soukromí. Na to mi řekla, že se to ohromně hodí. Ze její manžel netuší, že má rakovinu a že ho nechce poplašit. Už ho přesvědčila, že potřebuje všeobecné lékařské vyšetření, a snadno by to mohla zařídit, aby strávili víkend někde nedaleko nás. Tak by mi ho mohla přivést jaksi neformálně, aby měl dojem –“

„Vy máte venkovský dům někde u Hindhurstu, viďte?“ řekl Henry.

„Ano. Přesně řečeno, hned za městem.“

„Nevím, kdy jste poprvé vyšetřoval pana Dodgsona,“ řekl Henry, „ale určitě jste ho prohlížel asi tak před měsícem – dvacátého osmého prosince.“

„To je pravda.“ Sir James se zatvářil překvapeně. „Teď si na to vzpomínám, protože to bylo o vánočních svátcích. To u mě byl poprvé.“

„Paní Dodgsonová přišla první, patrně jela taxíkem, a mluvila s vámi napřed,“ řekl Henry. „Patrně vás žádala, abyste svou diagnózu před jejím manželem zatajil. Vy jste ji upozornil, že nebudete moci odpovědět ihned – že bude napřed třeba provést různé zkoušky a podobně.“

Sir James se usmál. „Vy jste ale jasnovidec,“ řekl. „Zřejmě toho o tom víte víc než já. Pokračujte.“

„Pan Dodgson přijel o něco později autem, vy jste ho vyšetřil a oni pak oba odjeli společně. Je to tak?“

„Je to tak.“

„Kdy jste ho viděl podruhé?“

„Přišel se dát rentgenovat asi za čtrnáct dní potom. Tehdy už jsem si byl svou diagnózou jist, ale chtěl jsem si to ověřit na rentgenu. Paní Dodgsonová s ním tenkrát nebyla. Pan Dodgson byl velice znepokojen svým zdravotním stavem, a proto jsem dodržel slib a řekl jsem mu, že má žaludeční vředy. To ho úplně uklidnilo.“

„A pak,“ řekl Henry, „tento týden v úterý přišly rentgenové snímky a potvrdily vaše obavy.“

„Vlastně už přišly v pondělí večer,“ řekl sir James.

„Tak tedy v pondělí večer, promiňte. Zatelefonoval jste paní Dodgsonové a požádal jste ji, aby za vámi přišla.“

„V zásadě to tak bylo. Jenomže ona telefonovala mně.“

„Ale proč –?“

Sir James se poněkud smutně usmál. „V podobných případech,“ řekl, „je tu vždycky nebezpečí, že k telefonu přijde nepravá osoba. Paní Dodgsonová se té možnosti velice bála. Ona totiž nechtěla, abych ji volal do kanceláře – dokonce se snažila, abych se nedověděl, kde pracuje – a večer zas mohl přijít k telefonu její manžel. Tak jsem jí řekl, ať mě zavolá do Hindhurstu v pondělí večer, to že už pro ni budu mít určitě zprávu.“

„A tak,“ řekl Henry. „Takže když vás zavolala, vy jste jí řekl, že byste s ní rád co nejdříve mluvil; přirozeně, že jste jí to nechtěl říkat po telefonu. Řekl jste jí, že budete v Hindhurstu do úterka večer a že odjíždíte ve středu ráno do Vídně.“

„Přesně tak. Ten večer jsem byl pozván na večeři, kterou pořádala hindhurstská nemocnice, kde jednou týdně ordinuji.“

„Paní Dodgsonová vám řekla,“ pokračoval Henry, „že může za vámi přijet do Hindhurstu v úterý odpoledne. To také udělala a vy jste jí řekl, že případ je beznadějný.“

„Ano. Tak přesně to bylo. A víc toho nevím. Co bylo dál?“

„Vrátila se do Londýna,“ řekl Henry, „a nastoupila na noční směnu v redakci. Všichni ostatní odešli asi o půl druhé a nechali ji tam pracovat samotnou. Druhý den ráno ji našli mrtvou, otrávenou cyankálim v čaji.“

Sir James chvíli neříkal nic. Pak se otázal: „A vy to považujete za vraždu?“

„Ano, za vraždu.“

Sir James kývl hlavou. „To rád slyším.“

„Proč to říkáte?“

„Protože vzhledem k okolnostem byste mohl být v pokušení to považovat za sebevraždu, a já jsem přesvědčen, že by to byl těžký omyl.“ Sir James se odmlčel a pečlivě vážil slova. „Nejsem psychiatr, pane inspektore, ale mívám smutnou povinnost oznamovat lidem kruté skutečnosti – někdy velice kruté. Naučil jsem se dosti přesně odhadovat jejich reakce. Paní Dodgsonová reagovala skvěle. Nejdřív se zhroutila, a to je vždycky dobře. Čím dřív se dostaví emocionální bouře, tím dřív se utiší. Hned na to se vzpamatovala a položila mi spoustu velice inteligentních otázek. Chtěla znát do všech podrobností zdravotní stav svého manžela a chtěla vědět, jak by se o něho mohla co nejlíp starat, aby mu co nejvíc zpříjemnila poslední měsíce života. Zkrátka, její postoj byl konstruktivní. Nemohu uvěřit, že by spáchala sebevraždu.“

„Nic takového neudělala,“ pronesl Henry důrazně.

„Ale…“ Sir James zaváhal. „Je tady ta nesrovnalost s jejím jménem. Ona se tedy ve skutečnosti nejmenovala paní Dodgsonová?“

„Nejmenovala.“

„Potom – promiňte, že se na to ptám, ale je to jen ze zájmu o mého pacienta – kdo se teď bude o něho starat?“

„Váš pacient má ženu,“ řekl Henry. „Nedovedu posoudit, bude-li stejně chápavá a rozumná jako slečna Pankhurstová, ale rozhodně ji za vámi co nejdřív pošlu.“

„To bude pro mě dost delikátní situace,“ řekl sir James nešťastně. „Ví paní Dodgsonová… myslím ta pravá paní Dodgsonová… že…?“

„To vám nepovím,“ řekl Henry. „Aspoň ne prozatím. Ale mohu vám říct, že za vámi určitě přijde a že ani ona se nejmenuje Dodgsonová.“

kapitola XI.

Sobota a neděle se vyznačovaly nejchladnějším počasím této chladné zimy a nejčernější depresí Henryho. Nyní už si byl prakticky jist, že ví, kdo je vrah, ale dospěl k tomuto závěru jen kombinací drobných faktů a instinktem, jak tomu říkal, „po čichu“. To mu zdaleka neskýtalo solidní důkaz, který potřeboval, a mimoto tu byly mezery, které nedovedl vyplnit. Nadto ještě cítil celou složitost situace, v níž se nalézali Tereza a Michael. Stále si nedovedl vyjasnit, kde leží jeho odpovědnost a je-li jeho povinností říci Tereze pravdu. Dokonce začal pochybovat o správnosti své vlastní rekonstrukce případu a často vzpomínal na to, co mu říkal Donald MacKay, a kladl si otázku, zda se nedal vmanévrovat skupinou odborníků na propagaci k názorům, které nebyly v žádném směru jeho vlastními.

K dovršení těchto chmurných nálad šel Henry v sobotu na Helenin pohřeb, který se svou typickou velkorysostí a taktem zorganizoval Godfrey Goring. Kromě upřímné snahy vzdát mrtvé poslední poctu byl Henry zvědav, zda členové STYLU skutečně mluvili pravdu, když říkali, že Helena měla mimo redakci jen málo přátel.

Rozhodně to tak vypadalo. Margery Frenchová a Patrik Walsh tu seděli vedle sebe; stejně tak Tereza a Michael. Godfrey Goring seděl sám, s příslušně vážným výrazem ve tváři. Beth Connollyová byla ve společnosti malé blondýnky, kterou představila Henrymu jako Heleninu sekretářku. Jediný další smuteční host byla rozložitá paní mateřského vzhledu; ukázalo se, že je to paní Sedgeová, Helenina posluhovačka, která pro ni pracovala dobrých deset let. Henry si v duchu zaznamenal nejenom, kdo je přítomen, ale i kdo není.

Když smuteční obřad skončil, Goring navrhl, aby všichni společně zajeli k němu na čaj. Srdečně zahrnul do pozvání i paní Sedgeovou a po zřetelném zaváhání i Henryho. Shromáždění to bylo neveselé. Jediná osoba, která je patřičně ocenila, byla zřejmě paní Sedgeová. Necítila se ani trochu stísněna prostředím a její upřímná chvála čaje a čokoládového dortu byla příjemně bezprostřední. Bylo také zřejmé, že měla Helenu velice ráda a že upřímně želí její smrti.

„Taková skvělá dáma,“ říkala Henrymu, když upíjela čaj z jednoho z Goringových míšeňských koflíků a přitom svědomitě zvedala malíček. „Opravdu skvělá dáma, a bylo radost pro ni pracovat. Byla tak ohleduplná. Samozřejmě, vyžadovala dobrou práci. Žádný lajdáctví při utírání prachu a spodky hrnců se musely jen blejskat. Ale já vždycky říkám, že člověk rád dělá, když to někdo dovede ocenit. No nemám pravdu?“

Henry něco zamumlal na souhlas a paní Sedgeová pokračovala: „To zase slečna Piperová…“ a diskrétně ztlumila hlas. „To je zas ouplně jinej případ. Ta nerozezná čistý od špinavýho, to byste nevěřil. Jenže ono je to ještě takový mládě. Chtěla by, abych u ní zůstala, ale já si to ještě rozmejšlím. Bez slečny Heleny už to není ono.“

„Stejně,“ řekl Henry, „jste asi jednu ani druhou moc často neviděla, viďte. Když byly obě celý den v práci…“ Paní Sedgeová se na něho vyčítavě podívala. „To snad není to nejdůležitější,“ pronesla mírně káravě. „Děkuju, ještě kousíček dortu bych si vzala. Ne, já jsem chtěla říct, že pokoj slečny Heleny byl vždycky v pořádku a uklizenej, jenom jednou ne, a to mělo svůj důvod. A vždycky mi na papírek hezky přesně napsala, co mám dělat. A tak člověk věděl, na čem je. Ale pokoj slečny Piperové – jo, to byste musel vidět! A ta o to nestojí, abych jí tam uklízela.“

Henry řekl: „Slečna Helena mi připadá až příliš dokonalá. Rád slyším, že jednou taky nechala v pokoji nepořádek.“

„Jenom jednou,“ řekla paní Sedgeová. Při vzpomínce na to se mírně usmála. „Ano, co se pamatuju, stalo se to za těch deset let jenom jednou. Bude to asi tak měsíc. Otevřu dveře – a zůstala jsem, jako když mě mosazem poleje. Věci roztahaný po celým pokoji – samej papír a tak.“

„Papír?“ opakoval Henry se zájmem.

„No, když říkám papír, tak nemyslím dopisy a podobně. Hedvábnej papír. Jenže to jsem si měla hned domyslet.“

„Co jste si měla domyslet?“

„No, že to asi má nějakej důvod,“ řekla paní Sedgeová. „Já jsem totiž tenkrát, když jsem přišla, šla rovnou do pokoje slečny Heleny. A když jsem se pak podívala do kuchyně, taky že tam ležel od ní lístek, abych u ní v pokoji dneska neuklízela, že má rozpakováno, protože odjíždí. Tomuhle já teda říkám ohleduplnost.“

„Ona někam odjížděla?“ řekl Henry. „Před měsícem?“

„No jo. Asi na ouřední cestu. To bylo v pondělí. Když jsem tam zase přišla v pátek, už byla zpátky.“

„Ještě trochu čaje, paní Sedgeová?“ Objevil se vlídný a pohostinný Godfrey Goring. Henry ho opustil, když doléval šálek paní Sedgeové, a přešel na druhý konec místnosti, kde Michael Healy hovořil s Beth Connollyovou. Beth se na Henryho letmo a poněkud nervózně usmála a řekla: „Je to od vás hezké, pane inspektore, že jste dneska přišel.“

Michael vrhl na Henryho cynický pohled. „Já bych řekl, že už to patří k vašim povinnostem, co, inspektore?“

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl Henry. „Někdy je těžko přesně rozlišovat mezi povinností a…“ Henry zaváhal.

„Jste nesmírně prozíravý, inspektore,“ řekl Michael zlomyslně. „Ale za to jste přece placen, ne?“

Nastalo trapné ticho a Henry počínal oceňovat názor pana Horace Barryho na Michaela. Henry sice s tím, co věděl, byl ochoten hodně prominout; ale i tak se musel přiznat, že slavný fotograf je mistr v umění urážet.

Beth promluvila první se svou typickou přímostí: „Tohle byla ošklivá a poťouchlá poznámka, Michaeli. Já bych řekla, že si inspektor Tibbett počíná skvěle. Musí to být zatracená práce vyšetřovat vraždu v takovém blázinci, jako je STYL.“

Michael se ihned zatvářil kajícně. „Promiňte… Mně… mně není poslední dobou nějak dobře, a ta Paříž mi dodala. Jakmile pozoruju, že začínám být na lidi sprostý, vím, že je načase, abych si vzal dovolenou. Rád bych strávil pár týdnů na Kanárských ostrovech, až… až tohle skončí.“

„Asi bych se neměla ptát,“ řekla Beth, „ale jak to pokračuje, pane inspektore?“

„Obávám se, že pomalu,“ řekl Henry. „Málokdy jsem dostal úkol, při kterém by bylo těžší se dopídit pravdy.“

„Opravdu? Proč?“

Henry se podíval přímo na Michaela Healyho. „Protože,“ řekl, „mám co dělat s velice chytrými lidmi.“

Michael jeho přímý pohled opětoval. „Měl jste snad dojem, že vám nějak překážíme nebo že jsme neochotni odpovídat?“

„Ne,“ řekl Henry. „Všichni jste mluvili až moc otevřeně a ve zjevné snaze mi pomoct. A v tom je právě ten háček.“

Michael se pousmál. „Však vy sám taky nejste žádný hlupák, co, inspektore?“ řekl. A když Henry neodpověděl, dodal: „Nebylo by to pro všechny daleko jednodušší, kdybyste usoudil, že Helena spáchala sebevraždu?“

„Ano,“ řekl Henry. „Bylo. Jenže by to nebyla pravda.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Jsem právě natolik chytrý,“ řekl Henry, „abych vám tohle neřekl.“

Brzy nato se společnost začala rozcházet. Margery prohlásila, že musí jít, a nabídla Helenině sekretářce, že ji sveze. Patrik okamžitě zasáhl a prohlásil, že slečna bydlí jeho směrem a že ji nejenom odveze domů, ale že ji ještě po cestě pozve na skleničku. Margery to zřejmě dopálilo, ale neřekla nic. Mezitím Michael a Tereza se nabídli, že dovezou paní Sedgeovou aspoň k stanici podzemní dráhy, odkud pak ona pojede dál do Putney. Henry už se chtěl rozloučit, když mu Goring položil ruku na rameno a řekl tiše: „Prosím vás, pane inspektore, zůstaňte ještě chvilku na jednu whisky. Rád bych si s vámi promluvil.“

V elegantním salóně přiložil Goring další poleno do krbu, nalil Henrymu whisky a sobě sodovku a řekl: „Půjdu rovnou k věci, pane inspektore. Rád bych věděl, jak s případem pokračujete. Nemá smysl mi říkat, že nemám právo se na to ptát, protože já si myslím, že na to právo mám. Čím déle se to táhne, tím depresivněji to působí na moje zaměstnance – a když jsou lidé deprimovaní, špatně pracují.“ Odmlčel se. „Jistě pochopíte, že mi to dělá starosti.“

„Ano,“ řekl Henry. „Chápu.“

„Onehdy,“ pokračoval Goring, „když jsme spolu obědvali, řekl jsem svůj uvážený názor a nevidím důvod, proč bych na něm něco měnil. Upřímně řečeno mě výsledek vyšetřování před coronerem zklamal. Odročení jen prodlužuje utrpení všech. Je docela jasné, že Helena spáchala sebevraždu. Nemůžete to nechat při tom?“

Henry řekl opatrně: „Je na coronerově porotě, aby rozhodla, pane Goringu. V žádném případě nemohu předbíhat jejímu rozsudku.“

Goring se na Henryho spiklenecky usmál. „Všichni víme,“ řekl, „že porota bude tak či onak ovlivněna svědectvím policie. Nemůžete se schovávat za coronerovy sukně, pane inspektore.“

„Mohu vás ujistit,“ řekl Henry, „že v případě jako je tento, kdy je tu prvek pochybnosti, může být rozsudek snadno překvapením pro nás pro všechny. My můžeme pouze předložit fakta, jak je vidíme.“

„A jak je vidíte?“

Henry se na okamžik zpytavě podíval na Goringa. Pak řekl: „Jak jste zdůraznil, pane Goringu, vaše postavení v tomto případě je docela zvláštní. Myslím, že se vám mohu s něčím svěřit, když mi ovšem slíbíte, že se ani slovo z toho, co vám řeknu, nedostane dál.“

Goring, zřejmě uspokojen, vážně přikývl. „To zcela chápu.“

„Zajisté víte,“ pokračoval Henry, „že zavazadlo slečny Fieldové, které bylo v Helenině kanceláři, někdo během noci prohrabal?“

„Slyšel jsem o tom. Ale nechápu, co… Nemohla to Helena udělat sama, než…“

„Ne,“ řekl Henry. „Helena se zhroutila na svůj psací stroj uprostřed rozepsané věty; ale klávesy byly poprášeny pudrem z krabičky ze zavazadla slečny Fieldové. Pudr byl na všech klávesách až na ty, na nichž ležely Heleniny prsty. Toto spolu s faktem, že se slečně Fieldové ztratil klíč od budovy, znamená prakticky jistotu, že se někdo do redakce později vrátil, když už byla Helena mrtvá, a zavazadlo prohrabal.“

Goring chvíli mlčky uvažoval: „Jsem nucen s vámi souhlasit, pane inspektore. Přesto to není žádný důkaz, že Helenu někdo zavraždil. Co když spáchala sebevraždu a pak teprve přišla ta záhadná osoba a našla ji mrtvou?“

„A nespustila poplach?“

„To by si takový člověk netroufal. Nemel v budově co dělat. Chtěl něco ukrást z toho zavazadla. Samozřejmě, musel to být pro něho otřes, když tam našel mrtvolu, a tím by se vysvětloval ten horečný spěch, s kterým zavazadlo prohrabával.“

„Znělo by to přesvědčivě,“ řekl Henry, „kdyby tu nebyl důkaz otisků prstů.“

„Jakých otisků prstů?“

„Těch, co tam nebyly. Na termosce byly jen Heleniny otisky a na láhvi s cyankálim nebyly žádné. Chápete, co to znamená?“

„Že osoba, která nalila cyankáli, měla na rukou rukavice?“

„Je to ještě o něco složitější. Víme, že Ernest Jenkins, fotografický laborant, měl termosku v ruce, když do ní naléval čaj, tak by na ní musely být jeho otisky – kdyby je nebyl někdo později setřel, potom, co do ní nasypal cyankáli, a než si ji odnesla Helena do kanceláře. A Ernest ten večer pracoval s cyankálim, takže by na láhvi musely být i jeho otisky. Myslíte, že kdyby se byla Helena skutečně sama otrávila, byla by napřed termosku důkladně otřela a otiskla na ní vlastní prsty, a byla by setřela své otisky s láhve s cyankálim?“

Po delší pomlce Goring řekl: „Tak taková bude výpověď policie, až se coronerovo vyšetřování obnoví?“

„Ano – mimo jiné. Doufám, že do té doby budeme mít důkazů daleko víc.“

„Nu,“ řekl Goring, „v tom případě nám zbývá jen trpělivost. Směl bych se vás zeptat, jestli máte… na někoho podezření?“

„Zeptat se zajisté můžete,“ řekl Henry s úsměvem, „ale obávám se, že vám to nemůžu říct.“

„Ovšemže ne. Chápu.“ Goring zaváhal a pak řekl poněkud nejistě: „Mimochodem… až se přelíčení obnoví… bude se tam mluvit o vztahu mezi… mezi Helenou a Michaelem?“

„Jen když to bude naprosto nutné,“ řekl Henry. „Já osobně doufám, že k tomu nedojde.“

Goringovi se zřejmě ulevilo. „To opravdu rád slyším,“ řekl. „Tomuhle druhu reklamy bych se rád vyhnul.“

„Ale,“ řekl Henry, „nemůžu vám to zaručit, že se o tom nebude mluvit později, na jiném místě. Myslím při procesu s vrahem. Když toho nepoužije obžaloba, obhajoba se toho skoro určitě chytí.“

„Než dojde k procesu, musíte vraha zatknout.“

„Samozřejmě.“

„Tak se mi zdá,“ řekl Goring, „že jste přesvědčen, že to bude brzy.“

Henry se usmál. „Doufám,“ řekl.

Náhle Goring řekl. „Moje žena mi říkala, že jste ji navštívil.“

„Ano,“ řekl Henry. „Chtěl jsem ji jen jednou provždy zbavit podezření tím, že dokážu, že v době vraždy byla mimo Londýn.“

„Zbavit ji podezření? Ale člověče, snad nechcete spojovat Lomu s…?“

„Ne, ne. Ovšemže ne,“ řekl Henry spěšně. „To bylo jen v rámci policejní rutiny. V každém případě má dokonalé alibi – hrála bridž až do rána se spoustou svědků.“

Goring vydechl úlevou. „To jsem rád,“ řekl. „Totiž v takovýchhle situacích se člověk vždycky bojí, aby do toho nějak nezatáhli jeho rodinu.“

„Mně to budete povídat!“ řekl Henry procítěně. Byl ze srdce rád, že Veronika je bezpečně z cesty, i když jen přes víkend. Pak dodal: „Máte tam v Downley překrásný dům, pane Goringu. Jistě vás mrzí, že tam můžete trávit tak málo času.“

„Bohužel, práce je práce,“ odpověděl Goring. „Ale stejně doufám, že se tam ještě dnes večer dostanu aspoň na zbytek víkendu. Moje žena je tam tak sama… Musím jí opravdu domluvit, aby si častěji zajela do Londýna.“

„Pane Goringu,“ řekl Henry náhle, „co víte o pašování modelů z Paříže?“

Goringa to zřejmě na okamžik přivedlo z konceptu, ale pak se usmál. „Mně se zdá, pane inspektore, že jste slyšel nějaké klepy.“

„Ano, slyšel.“

„No…“ Goring prohrábl oheň. „Já tomu sám nevěřím, ale takové věci škodí celému oděvnímu průmyslu a měly by se vyjasnit. Já samozřejmě bych se velice rád dostal na kořen věci, ale v mém postavení, chápete, je mi zatěžko…“

„Ano,“ řekl Henry. „To chápu.“

Za několik minut se Henry odporoučel. Byl chladný sychravý večer a na Knightsbridgi nebyla ani stopa po taxi. Henry nakonec musel do fronty na autobus a dorazil domů promrzlý na kost.

Emmy v kuchyni připravovala večeři. Protože kuchyň byla zdaleka nejteplejší místnost v bytě, Henry s radostí uvítal její výzvu, aby se tam usadil, zatímco ona dodělá večeři. Henry se postavil tak blízko k plynovému sporáku, jak bylo možno, aniž si propálil šaty, a vyprávěl ženě o pohřbu a stručně jí zopakoval svůj rozhovor s Goringem.

„Mně je ho hrozně líto, chudáka,“ řekla Emmy. „Musí mu to dělat velké starosti. Henry, nemyslíš –?“

Přerušilo ji zvonění telefonu. Henry zvedl sluchátko.

„Pan inspektor Tibbett? Tady Lorna Goringová.“

„Dobrý večer, paní Goringová,“ řekl Henry.

„Promiňte, že vás obtěžuju… Jenom jsem chtěla vědět, jestli jste našel toho doktora v Hindhurstu. Moje přítelkyně se mě na to už zase ptala. Našel jste ho?“

Henry zaváhal. „Ano a ne,“ řekl. „Zjistil jsem, kdo ten doktor je, ale je to londýnský doktor a jezdí do Hindhurstu jen na víkendy. Jednou týdně tam ordinuje v nemocnici, ale pochybuju, že by si bral soukromé pacienty.“

„No… člověk nikdy neví. Mohl byste mi pro všechny případy dát jeho adresu?“

„Já opravdu nevím, jestli to má smysl, paní Goringová,“ řekl Henry. „Vy jste mi totiž říkala, že se vaše známá zajímá o praktického lékaře a tohle je specialista.“

„Ach tak. No to nic, jen mě to tak napadlo.“ Lorna se odmlčela. „Jaký byl pohřeb?“

„No, zrovna veselé to nebylo,“ řekl Henry. „Což je taky přirozené. Ale váš manžel byl velice laskavý a všechny nás potom pozval na znamenitý čaj.“

„Ach,“ Lorna jako by si spokojeně vydechla. „A nezmínil se náhodou o tom, jestli přijede sem na víkend? Snažila jsem se ho zavolat, ale nebyl doma.“

„V tom případě je asi na cestě k vám,“ řekl Henry. „Říkal mi, že tam kvečeru pojede.“

„Dneska večer? Ale to je ohromné. No, tak já vás už nebudu zdržovat, pane inspektore. Nezlobte se, že jsem vás otravovala. Na shledanou.“

Henry se vrátil do kuchyně hluboce zamyšlen. Emmy lisovala brambory na kaši.

„Kdo to byl?“ zeptala se.

„Paní Goringová.“

„Prokrista. A co chtěla?“

„To nevím docela jistě,“ řekl Henry, „ale tuším, co by to mohlo být.“

kapitola XII.

V pondělí ráno, místo aby zašel přímo do redakce STYLU, zastavil se Henry napřed na Scotland Yardu, aby odevzdal Helenin lístek i s jeho dodatkem k prozkoumání odborníkům. Pak zatelefonoval do STYLU a smluvil si s Terezou schůzku na dopoledne a potom si zavolal Paříž a měl dlouhý rozhovor s jedním ze svých kolegů z pařížské Sureté, který byl zároveň jeho osobním přítelem. Francouzského detektiva velice zaujalo to, co mu Henry řekl, a slíbil, že věc na místě přešetří. Rovněž mu slíbil, že koupí jistý malý předmět a pošle mu ho poštou do Londýna.

Za deset minut jedenáct byl už Henry opět v budově STYLU, kde ho přátelsky uvítal vrátný, který ho tou dobou už zřejmě považoval za stálého člena osazenstva. A Henry již měl také pocit, jako by sem patřil. Vyjel výtahem nahoru.

Dveře módní redakce byly otevřené a vládl tu obvyklý zmatek. Před dlouhým zrcadlem stála manekýnka jen v nejnutnějším prádle a právě svlékala jedny šaty, aby si oblékla další.

Během doby si již Henry zvykl na tyhle polonahé krásky. Vstoupil do místnosti a řekl Beth: „Rád bych vás požádal o laskavost. Mohla byste mi obstarat vstupenku na zítřejší Knightovu přehlídku pro tisk?“

„Samozřejmě, že můžu.“

„A můžete mi říct, ke kterému datu jsou letošní fotografie pařížských modelů uvolněny k publikaci?“

„K sedmadvacátému únoru. To my právě…“ Beth se odmlčela, neboť k ní přistoupila její sekretářka. „Co je?“

„Telefon, slečno Connollyová.“

„Hrom do toho,“ řekla Beth. „Počkejte okamžik, pane inspektore, hned jsem tady.“

Beth vzala sluchátko. Její hlas zněl na výsost dopáleně. „Ne, Neville… Už jsem vám to říkala – nemám nejmenší ponětí, kde je. Měla tu být v deset hodin, ale ještě se neukázala… Ovšem že mám taky vztek, ale co můžu dělat? Však ty holky znáte… Ano, máte pravdu, do Veroniky bych to nikdy nebyla řekla, ale jak je vidět, člověk se může mýlit… Ovšem, volala jsem k ní do bytu… Nancy o ní taky nic neví… Ano, ozvu se, kdybych se něco dověděla. Na shledanou.“

Henryho srdce sevřela ledová ruka. Když Beth zavěsila, řekl: „Mohla byste na chvilku jít se mnou vedle, Beth, rád bych si s vámi promluvil.“

Beth vypadala na pokraji zoufalství. „Prokrista, nebude to dlouho trvat? Musím naaranžovat jeden snímek a všechno se nám popletlo kvůli…“

„Na mou duši, jen na minutu.“

„Tak dobře.“ K manekýnce Beth dodala: „Sundej tyhle šaty a oblékni si ty žluté s jantarovými korály a tím velkým slamákem. Hned jsem tady.“

Jakmile se dveře Henryho kanceláře zavřely, Henry řekl: „Copak je to s Veronikou?“

„Mám na ni hrozný vztek,“ řekla Beth. „Nechala mě ve štychu –“

„Jak to?“

„Měla jsem ji objednanou na snímek na dneska ráno a ona nepřišla. Dalo mi hroznou práci, než jsem sehnala za ni náhradu, ale ta se pro ty šaty vůbec nehodí.“

„Ale kam se mohla Veronika podít?“ Henry doufal, že jeho hlas neprozrazuje stupeň znepokojení, který se ho zmocnil.

„Asi se rozhodla, že ještě zůstane venku. Říkala mi, že jede na víkend do Hampshiru.“

„Měla jet s Nancy k jejím rodičům,“ řekl Henry. „A z toho, co jste říkala, jsem vyrozuměl, že Nancy už je zpátky.“

Beth se na něho zpytavě podívala a pak řekla: „Já bych si nedělala starosti, pane inspektore. Neville sice vyvádí, protože měla dneska ráno vyzkoušet šaty na tu jeho zítřejší přehlídku, ale já bych si o Veroniku nedělala starosti.“

„Patrně se jenom ulejvá,“ souhlasil Henry, „ale myslím, že si přece jenom promluvím s Nancy. Kdybyste se něco dověděla, dejte mi vědět.“

Nancy Blakeová mu v telefonu odpověděla svým lahodným zastřeným altem. „Ne, není tady… Kdo volá?… Ach, to jste vy, pane inspektore? Dobrý den. Už jsem vás hrozně dávno neviděla… Ne, obávám se, že nemám ponětí… Odjela v sobotu dopoledne k nějakým známým na venkov. Ne, neříkala kam… K našim? Ale co vás vede. Totiž, oni jsou právě v Indii… Asi jste jí špatně rozuměl… Můžu vám říct jen tolik, že odtud odjela v sobotu ráno taxíkem… Ano, měla na sobě ten svůj béžový kostým s bílým svetrem a ten červený jelenicový plášť… klobouk neměla… Ano, měla s sebou modrý kožený kufřík… Prokrista, pane inspektore, snad to přece není tak tragické… Určitě je úplně v pořádku… Ano, ovšem, dám vám vědět…“

Henry zavěsil nesmírně rozrušen. Viděl dvě možnosti, a žádná z nich se mu nelíbila. Předně mu Veronika vědomě lhala. Proč? Podniká snad nějakou ztřeštěnou akci na vlastní pěst a hraje si na detektiva? Nebo měla smluvený tajný víkend se svým milým? Ať to bylo tak nebo onak, proč se nevrátila? Henry znal svou neteř natolik, aby věděl, že má ve své práci značný smysl pro profesionální závazky.

Zavolal do módní redakce a nechal tam vzkaz, že se na svou schůzku se slečnou Mastersovou dostaví o něco později. Pak zavolal Donalda MacKaye a drsně ho vyzval, aby za ním ihned přišel. Uvědomoval si, že na něho bude muset spustit hezky zostra, aby z něho dostal pravdu. Když Donald vstoupil, bylo na něm vidět, že je znepokojen. Henry nasadil patřičně výhrůžný výraz. Nevyzval Donalda, aby si sedl, ale vyštěkl: „Tak, pane MacKayi. Copak je to mezi vámi a Veronikou?“

Donald zrudl a řekl: „Já… já nechápu, co myslíte, pane inspektore…“

„Ale jo, chápete to docela dobře. Kde je?“

„Nemám ponětí… Ona není doma?“

„Je nezvěstná,“ řekl Henry. „A mohlo by to být velice vážné. Jestli víte, kde je, nebo kde strávila víkend, musíte mi to okamžitě říct.“

„Nezvěstná?“ Zdálo se, že Donald je upřímně překvapen.

„Kdy jste ji viděl naposled?“

„Ve středu večer. Den po… no, však víte. Byli jsme spolu na večeři.“

„Nelžete,“ řekl Henry. „Sama mi říkala v pátek večer, že jde s vámi do biografu.“

Znovu se Donald trapně začervenal. „Já… totiž ano. Vlastně ne. Měli jsme smluveno, že spolu půjdem do biografu, ale já jsem to pak musel odvolat. Maminka se náhle rozstonala… Otec mi volal po obědě, a já jsem odešel dřív z práce a rovnou jsem se tam rozjel. Vrátil jsem se teprve včera v noci. Teď už je jí líp… myslím jako mamince.“

„Říkala vám Veronika, kam se chystá na víkend?“

„Ona… totiž… ne, neříkala. Nemluvil jsem s ní. Jen jsem jí zatelefonoval, že nebudu moct večer jít s ní, a víc nic.“

„Kde žijí vaši rodiče, pane MacKayi?“

„V Essexu.“

„Byl byste tak laskav a dal mi jejich adresu a telefonní číslo?“

Na okamžik se zdálo, že Donald propadl panice. Pak se vzpamatoval a řekl dosti rezolutně: „Zajisté, pane inspektore, když to musí být, ale nechápu, nač to potřebujete. Tohle nemůže mít nic společného s Heleninou vraždou.“

„Ale mohlo by to mít něco společného s vraždou Veroniky, když si nedáme pozor,“ pronesl Henry chmurně. „Prokrista! To nemyslíte vážně?“

„Myslím,“ řekl Henry. „Tak a dělejte. Adresu a telefonní číslo vašich rodičů.“

„Rabbit End Farm, Hockton, Essex. Číslo je Hockton 18. A budete se divit, ale jmenují se také MacKayovi.“

„Počkejte tady,“ řekl Henry. „Já tam zavolám. A jestli zjistím, že jste mi neřekl pravdu –“

„Ale já jsem vám ji řekl!“

„Uvidíme,“ řekl Henry a zvedl sluchátko.

Do telefonu se ozval drsný, ač vlídný mužský hlas s nápadným skotským přízvukem. „Tady MacKay, Rabbit End,“ řekl.

„Tady je inspektor Tibbett ze Scotland Yardu,“ řekl Henry. „Mohl byste mi říct, pane MacKayi, kdy jste naposled viděl svého syna Donalda?“

„Donalda? Doufám, že se mu nic nestalo? On nám tady vyprávěl o té vraždě…“

„Ne, nic s ním není. Nedělejte si starosti. Jen chci vědět, kdy jste ho viděl naposled.“

„No, byl tady až do včerejška večer. Odjel vlakem v 8.15. Já jsem ho tady původně nečekal, ale manželce se udělalo v pátek špatně… ona má slabé srdce, chudinka. Tak jsem volal Donaldovi a on řekl, že hned přijede. Přijel kolem páté hodiny a zůstal tu přes celý víkend. Teď už je jí líp, zaplať pánbůh. S takovou srdeční vadou člověk nikdy neví. Jednou to přejde za pár hodin a jindy musí zůstat ležet kolik neděl.“

„Ano. Mnohokrát vám děkuji, pane MacKayi. Jen jsem si to chtěl ověřit… Ano, úplně v pořádku. Je tu právě se mnou… Ano… Ano, vyřídím mu to… Na shledanou.“

Henry zavěsil a zazubil se na Donalda. „Omlouvám se,“ řekl. „Zřejmě jste mluvil pravdu. Váš otec vám vzkazuje, že jste si tam zapomněl kartáček na zuby. A že si nemáte kupovat nový, že vám ho posílá.“

Donaldovi se zřejmě ulevilo. Usmál se. „No, to jsem rád, že jste mi konečně uvěřil,“ řekl. „Ale teď – kde je Veronika?“

„Právě,“ řekl Henry. Usilovně se snažil zachovat si smysl pro míru. Koneckonců Veronika ho vědomě oklamala a někam se dobrovolně vypravila na vlastní pěst. I když mu to nemůže připadat nemístné, zřejmě to vylučuje možnost únosu.

Vtom znovu zazvonil telefon. „Inspektor Tibbett?“ ozval se známý sametový hlas. „Tady je ještě jednou Nancy. Můžete přestat pátrat po Veronice.“

„Opravdu? Proč?“

„Protože vím, kde je. A když jste říkal, že byste ji dal hledat policií…“

„Ano, ano, ale dál. Kde je?“ Henryho přecházela trpělivost. Měl Nancy docela rád, ale bylo někdy k zbláznění, než se dostala k věci.

„Je v hotelu U bílého jelena v Porchesteru.“

„V Porchesteru? Proč jste mi to neřekla dřív?“

„No…“ Nancy zaváhala. „To víte, ona tam není sama…“

„Ale, ale?“ řekl Henry zlověstně. Pomyslel na hrozící brzký rozhovor s Veroničinou matkou a vůbec se na něj netěšil. „S kým tam je?“

„No totiž,“ řekla Nancy. „Já jsem to celou dobu věděla. Když jste před chvílí volal, nevěděla jsem, co vám mám říct, tak jsem volala Beth – ta to totiž taky věděla – a ta mi říkala, že taky nevěděla, jestli vám to má říct nebo ne, a nakonec jsme se dohodly, že vám to radši přece řekneme. Beth říkala, že jste děsně fajn a že to určitě pochopíte.“

„Já to chápu čím dál tím míň,“ řekl Henry. „Nechápu například, jak Donald MacKay dokázal být zároveň v hotelu U bílého jelena v Porchesteru a u svých rodičů v Essexu.“

Donald, který si prohlížel špičky bot, vylekaně zvedl hlavu a začal něco říkat. Henry ho netrpělivě pohybem umlčel.

Nancy řekla: „Na tom není nic divného. To vám můžu vysvětlit.“

„Nepovídejte! To by mě zajímalo.“

„No, zkrátka,“ řekla Nancy, „ona dostala telegram…“

„Jaký telegram?“

„Radši to vezmu od začátku. V pátek večer jsem byla na koktejlovém večírku, a když jsem se vrátila, našla jsem Veroniku celou smutnou. Řekla mi, že se s Donaldem smluvili, že pojedou na víkend do Porchesteru, ale že jí telefonoval, že z toho nic nebude, protože se jeho maminka rozstonala a on musí za ní jet do Essexu. Ale hned v sobotu ráno přišel telegram. Takový ten noční, myslím, že zůstal u Veroniky v pokoji. Mám pro něj dojít a přečíst vám ho?“

„Prosím vás,“ řekl Henry. Zakryl mluvítko rukou a řekl Donaldovi přísně: „Měl byste se stydět, mladý muži. Za chvilku si to s vámi vyřídím.“

„Haló? Jste tam? Už ho mám.“ Henry zaslechl šustění papíru, jak Nancy vytahovala telegram z obálky. Pak začala číst: „Matce lépe, čekej v sobotu u vlaku do Porchesteru nádraží Waterloo 11.18 líbá Donald.“

Henry se zeptal: „Odkud byl odeslán?“

„Okamžik, podívám se.“ Nastala krátká pomlka. „To je zvláštní.“

„Co je zvláštní?“

„Byl odeslán v 20.14 v pátek z Londýna.“

„Nancy,“ řekl Henry, „buďte tak hodná a skočte do taxíku a ten telegram mi přivezte sem, do STYLU.“

„Ale já na sobě nemám ani niť.“

„Tak si něco oblečte. A pospěšte si. Tohle může být vážné.“ Henry na okamžik zaváhal a pak řekl: „Pořád jste mi ještě nevysvětlila, proč se Veronika nevrátila.“

„No, oni si to asi rozmysleli a zůstali tam dýl. Asi se jim tam líbí,“ řekla Nancy rozumně.

„Donald je už nazpět v redakci,“ řekl Henry.

„Vážně? A sakra. Tak kde je Ronnie?“

„Kdybych tohle věděl,“ řekl Henry, „bylo by mi daleko líp. Na shledanou za čtvrt hodiny.“

Henry zavěsil a otočil se k Donaldovi. „Prozatím vám nepovím, co si o vás myslím,“ řekl. „To počká. Teď mi řekněte, jestli jste v pátek večer posílal Veronice telegram.“

„Ne. Určitě ne.“

„Kdo ještě věděl o tom, že je vaše matka nemocná?“

„Řekl bych, že to v redakci věděl kdekdo. Otec mé volal sem a já jsem požádal pana Walshe, abych mohl odejít dřív, abych chytil vlak v 16.40 z Liverpool Street. On mi řekl, abych se dovolil slečny Frenchové, což jsem taky udělal. Pak jsem zašel do módní redakce s nějakými stránkami a zmínil jsem se o tom. Beth tam zrovna nebyla, ale všichni ostatní to museli vědět.“

„A kolik lidí,“ pokračoval Henry, „vědělo o vašem původním plánu jet s Veronikou na víkend do Porchesteru?“

Donald se opět začervenal. „To nebylo tak, jak si myslíte, pane inspektore,“ řekl. „Já mám Ronnie hrozně rád. Ale nikdy bych –“

„O tom teď nemluvím – aspoň prozatím,“ řekl Henry. „Chci vědět, kolik lidí kromě Nancy Blakeové a Beth Connollyové o tom vědělo?“

„Obávám se, že skoro všichni.“

„Jak to myslíte?“

„No… však znáte Ronnie. Nedovede si nic nechat pro sebe. Breptala o tom po celé redakci.“

„Hm,“ řekl Henry otráveně. „Takže kdekdo tady – až na mě – věděl, že vy s Veronikou si jedete na to, čemu se za mých časů říkalo nemravný víkend?“

„Ano… totiž ne.“ Donald jako by opět nabýval odvahu. „Promiňte, pane inspektore, ale vy jste opravdu strašně staromódní.“

„V tomto případě se za to nestydím.“

„Ne… vy mě nechápete. Chci říct, že dneska spousta lidí jezdí spolu na víkendy a prázdniny a přitom spolu nespí. Na mou duši. Podle toho, že si myslíte, že jsme… zkrátka, tak se mi zdá, že za vašich časů museli být lidi značně zpustlí. A to mě doslova šokuje.“

„Vás to šokuje?“ Již podruhé Henry nenalézal slova. Měl také podvědomý pocit, že když v ničem jiném, tak v tomto ohledu Donald možná mluví pravdu. „No,“ řekl, „tato stránka věci může počkat. Hlavní je to, že jste spolu nikam nejeli, leda že by váš otec lhal, o čemž pochybuji. Vy jste zůstal v Essexu, zatímco Veroniku někdo záměrně odlákal z domu podvrženým telegramem; telegramem, který poslal někdo, kdo znal vaše plány, to znamená někdo z redakce. Teď můžete jít, ale zůstaňte v budově. Patrně vás budu ještě potřebovat.“

Když Donald odešel, Henry se vrhl do víru činnosti. Alespoň tak trochu odvedl svou mysl od děsivých představ. Nejprve informoval Emmy a poslal ji hned na Scotland Yard se sérií Veroničiných fotografií. Pak zavolal sám na Scotland Yard a zařídil, aby ihned rozeslali popis jeho neteře, včetně šatů, které měla na sobě, a aby věc byla zařazena mezi naléhavé případy. Uvedl do pohybu pátrání po taxíkáři, který naložil Veroniku ve Victoria Grove, a vyslal detektivy na nádraží Waterloo, aby vyzpovídali personál. Nancy přijela s telegramem, a ten byl ihned vtažen do jícnu policejní mašinérie. Poštovní úředník, který ho přijímal, bude co nevidět vypátrán.

Spíš jen pro formu zavolal Henry také do hotelu U bílého jelena v Porchesteru. Bylo mu řečeno, že pan MacKay si zamluvil dvoulůžkový pokoj na sobotu večer, ale že v pátek odpoledne telefonoval a objednávku zrušil. Nikdo toho jména se tam neobjevil a rovněž nebylo stopy po nikom, kdo by odpovídal Veroničině popisu.

Když měl pocit, že udělal vše, co mohl ve věci Veroničina zmizení, Henry uskutečnil svůj tak dlouho odkládaný rozhovor s Terezou Mastersovou.

Tereza seděla za psacím stolem, stejně půvabná a neurčitá jako obvykle.

„Tak co byste rád, pane inspektore?“

Henry si sedl, zapálil si cigaretu a řekl: „Slečno Mastersová, kam se poděl ten balíček, který jste měla přivézt slečně Pankhurstové z Paříže?“

Tereza se zatvářila zaraženě. „Prokrista,“ řekla, „na ten jsem úplně zapomněla! Vidíte, jak jsem roztržitá. Víte, co v něm bylo?“

„Vím,“ řekl Henry a pověděl jí to.

Tereza přikývla. „Lituju, že jsem na to zapomněla,“ řekla, „ale to přece nemohlo být tak důležité, ne? Taková hloupost…“

„Není vyloučeno,“ řekl Henry, „že to Helenu stálo život v případě, že se věci odehrály tak, jak si myslím. Kde je teď?“

„Mám ho doma… vlastně ne. To je ale zvláštní. Jsem si jistá, že jsem ho dávala do kufru, ale když si teď vzpomínám, tak když jsem ve středu ten kufr rozbalovala, nebyl tam. Kdyby tam byl, samozřejmě bych si na to vzpomněla a řekla vám to.“

„Nebyl tam,“ řekl Henry, „protože ho někdo vzal.“

„Ale to snad ne. Asi jsem ho nechala v hotelu. Však víte, jaká jsem bezhlavá.“

„Jen v některých věcech,“ pomyslel si Henry. Nahlas pak řekl: „Předpokládám, že váš kufr nebyl zamčený.“

„Nebyl. Já ho nikdy nezamykám.“

„To jsem si myslel. A váš kufr stál celý večer v laboratoři – vlastně celou noc.“

„Ano. Ale to je neuvěřitelné! Vy myslíte, že někdo ukradl –?“

„Myslím, že to můžeme říci přesněji,“ řekl Henry. „Ona to nebyla krádež v pravém slova smyslu. Ten někdo byla Helena.“

„Helena? A kam se poděl?“

„Hádal bych, že už neexistuje,“ řekl Henry. „Ale to zatím nechme stranou. Chtěl jsem si jen u vás ověřit, jestli moje domněnka je správná. A teď mi povězte ještě něco: Jaké jsou to záhadné pověsti, které se šíří o Nevillu Knightovi?“

Tereza zbledla jako stěna a Henry si všiml, jak pevně stiskla pěsti. „Pověsti? Jaké pověsti? Nevím, co máte na mysli?“

„Já myslím, že to víte,“ řekl Henry. „Myslím ty pověsti o vykrádání pařížských modelů.“

„Jo tohle.“ Tereza jako by si poněkud oddychla. „To jsou jen takové drby v naší profesi. To vás nemůže zajímat.“

„Ale mě to zajímá.“

„No – tak abyste věděl pravdu: Neville má totiž fantastický čich pro módu a dovede vám napodobit pařížskou linii jen z pouhého pohledu na fotografii modelu.

Není levný, ale jeho modely nejsou zdaleka tak drahé, jako kdyby si je někdo pořizoval u Diora nebo Monniera podle původního modelu. A tak spousta žen chodí k Nevillovi, aby jim ušil takzvané „pařížské speciality“, které jsou daleko nákladnější, než šaty z jeho normální kolekce. Nešije je pro každého, jen pro vybrané zákaznice.“

„A tají se s tím nějak?“ otázal se Henry.

Tereza se usmála. „On se s tím netají,“ řekla. „Tají se s tím jeho zákaznice. Přirozeně chtějí, aby si lidi mysleli, že šijou v Paříži, a ne, že si pořizují zlevněné kopie. My jsme se o tom tady ve STYLU dověděli vlastně teprve nedávno. Když se ty pověsti začaly šířit, lidi začali říkat, že ty kopie jsou tak dokonalé, že je musel šít podle originálních kalik. Já myslím, že je to nesmysl. Já si myslím, že Neville prostě nějak podloudně získává fotografie dřív, než byly uvolněny k tisku – ale to není žádný smrtelný hřích. Je jisté, že se vyskytlo několik trapných případů, když se setkaly dvě ženy, a jedna z nich měla na sobě originální model a druhá Knightovu kopii – ale k opravdovému skandálu došlo až asi před měsícem, když se na nějakém dobročinném plese objevila vévodkyně z Basingstoku v přesně stejných šatech jako herečka Felicity Fraserová. Vévodkyně měla na sobě původní model, který jí ráno přišel letecky z Paříže od Monniera. Felicity měla šaty od Knighta.“

„A proč byl z toho větší skandál než v těch dřívějších případech?“

„Protože,“ řekla Tereza, „vévodkyně prostě soptila – ne proti Knightovi, ale proti Monnierovi, který ji ujistil, že její šaty jsou zcela exkluzívní model. Když mu to vyčetla, Monnier jí potvrdil – a mohl to doložit svědectvím spousty lidí – že model její toalety nikdy ani na okamžik neopustil jeho salón a že ho také nikdy nikdo nefotografoval. Jakmile si vévodkyně toaletu po přehlídce vybrala, dali ji stranou a celou dobu ji měli pod zámkem.“

„Co na to říká Knight?“

„Říká, že někdo, kdo byl na přehlídce pro tisk, mu toaletu popsal a že si prostudoval její střih podle fotografií podobných modelů.“

„Myslíte, že je to možné?“

Tereza pokrčila rameny. „Pochybuju,“ řekla.

„Existují ovšem,“ řekl Henry, „různé miniaturní fotoaparáty – v podobě zapalovačů a tak. Ale to by předpokládalo zkušeného fotografa.“ Tereza se zatvářila rozpačitě, ale neřekla nic. „No,“ dodal Henry, „patrně jednou vyjde pravda najevo. Tohle je jen jedna nit v té spletité historii. Mimochodem, jaké číslo pokoje jste měla v hotelu Crillon? Rád bych si jen u nich ověřil, jestli jste si tam nezapomněla nějaký balíček.“

„Já ale určitě…“ začala Tereza. Pak se její tvář rozjasnila. „Já už vím, kdo by si to mohl pamatovat.“

„Kdo?“

„Veronika Spenceová. To víte, ten poslední den jsme měli hrozný blázinec, tak mi to šla tenkrát sama koupit. Možná že to má ještě u sebe.“

„Pevně doufám,“ řekl Henry, „že se mýlíte.“ Zanechal za sebou vyjevenou Terezu a zamířil do výtvarné redakce. Donald mlčky pracoval v koutě a snažil se vypadat nenápadně. Henry si ho nevšímal a přešel ke stolu u okna, kde Patrik si něco čmáral na papír.

„Mohl byste mi věnovat okamžik?“ otázal se Henry. „Třeba jo,“ řekl Patrik nerudně. Odstrčil židli. „Tady na mě leze klaustrofobie. Pojďme se něčeho napít.“

„Beze všeho,“ řekl Henry. „Kam?“

„Tady za rohem je taková zaplivaná hospůdka,“ řekl Patrik a poněkud ožil. „Nemusíme se bát, že by se tam objevil někdo ze STYLU. Na ně je to moc sprosté.“ Hospůdka byla prostá, pohodlná a prázdná. Henry se s Patrikem usadil na dubové lavici a Patrik si objednal velkou whisky a Henry rajčatový džus. Patrik se na něho starostlivě zadíval.

„Tahle břečka vám moc neprospěje,“ poznamenal. „Dejte si něco silnějšího.“

„Já nerad piju ve službě.“

„Vypadáte na to, že by vám pořádné dva frťany neuškodily,“ řekl Patrik moudře. „Co se děje?“

„Veronika Spenceová se ztratila,“ řekl Henry.

„Ta hezká manekýnka? To je zvláštní. Kam se poděla?“

„Kdybych to věděl, nebyla by nezvěstná,“ řekl Henry. „Ovšem. Chápu, jak to myslíte.“ Patrik se náhle krátce zasmál. „Patrně si našla nového rytíře náhradou za ztracený víkend s Donaldem.“

„Vy jste o tom věděl?“

„Předpokládám, že to věděl kdekdo. V pátek o tom štěbetala po celé redakci.“

„Husička hloupá,“ pronesl Henry trpce.

„Proto jste se mnou chtěl mluvit?“

„Ne,“ řekl Henry, „ale proto vypadám, jako bych se potřeboval něčeho napít.“

„Tak co tedy po mně chcete?“

„Proč jste mi neřekl,“ zeptal se Henry, „co jste s Helenou věděli o pašování modelů z Paříže?“

Patrik se zatvářil poněkud zaraženě. „Jak jste se o tom dověděl?“ otázal se.

„Jsem detektiv,“ odpověděl Henry. „Za to jsem placen – abych se věci dozvídal.“

„No, předně jsem vám o tom neřekl,“ řekl Patrik, „protože jsem sám o tom nic nevěděl.“

„Jak to myslíte?“

„Helena za mnou přišla a požádala mě, abych jí opatřil jisté věci a provedl jisté zkoušky. Nevěděl jsem, proč to chce. Teprve později mi došlo, k čemu by se to dalo použít… a pak jsem ovšem mlčel.“

„Proč?“

„Myslíte, že bych byl schopen z něčeho obviňovat svou drahou Helenu, teď, když je mrtvá? To tak. A mimoto… zkrátka… to vlastně nebyl původně Helenin nápad. Ona to dělala pro někoho jiného.“

„A pro koho?“

„Pro pana X,“ řekl Patrik.

***

Když se Henry vrátil do STYLU, našel tam vzkaz, aby zavolal na Scotland Yard. Poslal si pro pár sendvičů a zvedl sluchátko.

Hlášení zřejmě už začala docházet. Telegram byl odeslán z poštovního úřadu na Charing Cross Road – jednoho z mála v Londýně, který je otevřen po celou noc. Poštovní zaměstnanec si byl jist jedním – že telegram podávala žena. Ne, nepoznal by ji: právě proto si ji pamatuje, dodal protismyslně. Když na něho naléhali, aby to blíž objasnil, prohlásil, že vypadala tak divně, celá zachumlaná v plášti do deště, s velkou šálou kolem krku a v klobouku staženém do očí, a že tak divně sípala. Říkala, že prý má hroznou rýmu. Když se ho ptali, nemohl-li to být přestrojený muž, poštovní úředník to kategoricky zamítl. Měla prý krásné ruce s dlouhými, červeně nalakovanými nehty a jediná věc, na kterou se pořádně podíval, když odcházela, byly její nohy, a ty byly prostě fantastické. Přitom měla střevíce s vysokánskými podpatky, co se jim říká jehly, a úžasně špičaté. V tomhle umí chodit jen ženská, která k tomu má vrozené nadání. Henry si byl nyní jist, že to nebyl muž.

Vystopovali taxíkáře, který potvrdil, že naložil Veroniku ve Victoria Grove a vyložil ji na nádraží Waterloo. Samozřejmě, dobře se na ni pamatoval. Takovou hezkou holku v červeným kabátě a s divně do hněda namalovanou pusou si člověk zapamatuje. Připadala mu náramně veselá a vzrušená a prý mu celou cestu něco povídala. Říkala mu, že ta její rtěnka je poslední pařížský výkřik; taky mu říkala, že jede do Porchesteru na víkend se svým chlapcem. Naposled ji viděl, jak vchází do nádraží a míří k odjezdu vlaků.

Zato výběrčí lístků na desátém nástupišti si byl naprosto jist, že taková osoba do porchesterského vlaku nenastoupila. Jistě, lidí bylo hodně, ale určitě by si byl zapamatoval takovou hezkou dívku. Mimoto podle taxíkářovy výpovědi bylo zřejmé, že Veronika přijela na nádraží v jedenáct hodin, když nástupiště právě otvírali a lidí bylo ještě málo. Zdálo se tedy, že mezi vchodem do nádraží Waterloo a vstupem na desáté nástupiště se Veronika Spenceová prostě vypařila.

Henryho čekala ještě další informace. Odborníci na písmo pečlivě prozkoumali Helenin dopis a jednomyslně se vyjádřili v tom smyslu, že oba listy byly napsány stejnou rukou.

kapitola XIII.

Do večera muselo na devadesát procent obyvatel Velké Británie vědět, že Veronika Spenceová je nezvěstná. Henry usoudil, že jeho jedinou nadějí je celostátní tisková, rozhlasová a televizní kampaň. Zároveň se silně obával, že už je na to vše možná pozdě. Veronika zmizela v sobotu ráno a poplach spustil teprve v pondělí. Jediné mu ještě dodávalo naději: znal lépe než kdo jiný charakteristickou tendenci vrahů používat stejné metody; a Veroniku nikdo neotrávil. Celý ten složitý plán napovídal spíš únos než vraždu. Přesto Henry neztrácel ze zřetele fakt, že má co činit s velice chytrými lidmi.

Pondělí večer strávil na Scotland Yardu u telefonu. Emmy se statečně starala o Veroničiny rodiče, kteří přijeli z Devonshiru a byli ihned uvítáni hordou novinářů a fotografů. Za pomoci několika rezolutních policistů se Emmy podařilo je bezpečně propašovat do taxi. Teď tam doma seděli smutně všichni tři v napjatém mlčení, nabitém výčitkami a zoufalstvím. Je třeba říci, že Janu ani Billa nenapadlo ani na okamžik Emmy říci: „Kdybys ji nebyla podporovala v jejím přání stát se manekýnkou, nemuselo k tomuhle nikdy dojít.“ Ale Emmy v jejím pocitu viny a zoufalství připadalo, jako by samy stěny vydechovaly nevyslovené výčitky. Všechna ta slova tiše kvílela Emmy v uších, až by byla nejraději vykřikla: „Tak začněte! Řekněte to, ať to mám odbyté! Řekněte to!“ Byl to neveselý večer.

Mezitím se na Scotland Yard dál trousily zprávy. Publicita ve večerním tisku a v televizi přinesla obvyklou úrodu pomatenců, exhibicionistů a skutečně pomýlených osob, jejichž všechny výpovědi bylo třeba trpělivě prozkoumat. Jakýsi vyšinutý beatnik z Claphamu tvrdil, že Veronika byla jeho zhrzená milenka a že ji vlastnoručně podřízl kapesním nožem. Jakási na pohled seriózní stará panna z Oxfordu prohlašovala, že se setkala s Veronikou v bufetu druhé třídy na nádraží Waterloo a že jí Veronika svěřila, že je v nebezpečí života, protože ji pronásleduje banda mezinárodních špiónů z Moskvy. Krátkozraký laskavý starý pán tvrdil, že seděl naproti Veronice ve vlaku podzemní dráhy… měl dojem, že to byla předměstská linka… nebo to byla centrální?… zkrátka měl dojem, že to bylo v podzemní dráze. Na naléhání však musel uznat, že ta dívka měla na sobě tmavomodrý kostým… nebo byl snad zelený?… kožešinovou čepici a kostěné brýle. Ale byla taková hezká, a byl by přísahal, že měla s sebou červený kufřík… Stále ještě promlouval sám k sobě, když ho vlídný strážník jemně vyváděl na ulici. První známka něčeho skutečně zajímavého se objevila v podobě telefonického rozhovoru asi v sedm hodin večer. Volala jakási paní Troutová ze Surbitonu. Hlas té paní nezněl ani pomateně, ani hystericky, a tvrdila zcela určitě, že viděla Veroniku na dámské toaletě na nádraží Waterloo v sobotu dopoledne několik minut před jedenáctou. „Pamatuji si čas přesně, protože jsem se vracela domů vlakem v 11.12 z návštěvy u očního lékaře a rozhodovala jsem se, jestli se mám ještě… ehm… trochu upravit. Všimla jsem si jí, protože byla tak hezká a měla tu divnou moderní rtěnku; a pak ten červený plášť. Určitě to byla ona. Zašly jsme do sousedících… ehm… zařízení. Když jsem vyšla, nebylo po ní ani stopy. Na dveřích jejího… zkrátka na vedlejších dveřích bylo ještě »Obsazeno«, tak jsem předpokládala, že tam ještě pořád je. Musela jsem spěchat na vlak. Už jsem ji pak neviděla.“

„Ničeho jiného jste si nevšimla, paní Troutová?“ otázal se Henry. „Čehokoli, co by nám mohlo naznačit…“

„No, všimla jsem si, že byla rozčilená. Taková celá červená a pro sebe se usmívala. Tohle děvče má rande s chlapcem, řekla jsem si.“

„Nic víc?“

„Ne, nic. Opravdu doufám, že ji najdete, pane inspektore. Taková krásná holčička.“

Na základě telefonu paní Troutové byl vyslán detektiv, aby promluvil s paní obsluhující dámskou toaletu, jménem paní Rileyová. Nebyla právě ve službě a proto ji vyhledal v jejím útulném podnájmu na Waterloo Road, zabořenou do lenošky před krbem. Vykládala si karty a popíjela pivo a srdečně ho přivítala.

Náhoda tomu chtěla, že paní Rileyová patřila právě k oné části britské veřejnosti, která si ten večer ani nekoupila noviny, ani nepustila rozhlas, a televizi nevlastní. V důsledku toho jí celý poplach úplně unikl. Potvrdila výpověď paní Troutové a ostrá hnědá vrabčí očka pod doškovitými šedinami jí čiperně tančila.

„To se ví, že jsem tu slečinku viděla,“ řekla. „Vy myslíte tu v tom červeným semišovým kabátě, ne? Ale neptejte se mě, mladej pane, kdy přesně přišla, protože to vám nepovím. Někdy tak během dopoledne to muselo bejt. Dala mi penny a já ji uvedla, jako uvádím všechny dámy – vždycky to ještě kapku otřu kolem, to víte, člověk nikdy neví. Měla s sebou kufřík, to si pamatuju, a byla hezká jako obrázek. Hned jsem si pomyslela, že to bude nějaká manekýnka nebo filmová hvězda.“

„Viděla jste ji, když odcházela?“

„To je právě to divný – já jsem ji totiž neviděla. Samozřejmě, v sobotu dopoledne bejvá velkej provoz, dámy bejvají utahaný od nákupů a potřebujou si odlehčit. Musela vyklouznout ven, když jsem uváděla jinou dámu. Nedáte si kapku piva, pane inspektore?“

Víc paní Rileyová zřejmě nevěděla, leda to, že si pamatovala, že Veronika použila poslední kabinu vlevo. Toaletu hned policejně uzavřeli, čímž způsobili značné potíže ženské polovině cestujících, a Henry se dostavil osobně, aby si prohlédl poslední místo, kde byla jeho neteř spatřena. Neměl valnou naději, že tam objeví něco zajímavého, ale aspoň ho to zaměstná.

Na komůrce, kterou Veronika použila, nebylo nic pozoruhodného. Byla stejně čistá jako ty ostatní. V koši na odpadky na vnitřní straně dveří byla obvyklá směs použitých papírových ručníků, kousků vaty a papírových obalů z čokolády. Vše to bylo vážně roztříděno a kus po kuse prozkoumáno. Náhle Henry řekl: „Tenhle je Veroničin.“ Seržant se na něho podíval se zbožnou úctou, jako kdyby Henry projevil nadpřirozené schopnosti. „Jak to proboha poznáte, pane inspektore?“ Henry zvedl použitý ručníček. Byl silně znečištěn podivným odstínem sépiově hnědé rtěnky, kterou viděl na Veronice v ateliéru ve STYLU. Na papíru byly i tmavší hnědé šmouhy a stopa zeleně. 179

„Přirozeně, nejsem si naprosto jist,“ řekl Henry, „ale pochybuju, že tenhle odstín rtěnky už je k dostání v Anglii. Byla by to podivná souhra okolností, kdyby si nějaké jiné děvče přivezlo tutéž rtěnku z Paříže a použilo stejné kabiny.“

„To tedy vypadá, že si tady upravovala obličej a taky vlasy,“ řekl seržant. „Vidím tady pár vlásniček – takových těch světlých, co užívají blondýny. Ne že by nám to bylo moc platné. My potřebujeme vědět, co dělala potom.“

„Právě,“ řekl Henry, ale vypadal nepřítomně.

Stopa jako by tady končila, dávno vychladlá. Co se stalo s Veronikou v tom rozmezí několika yardů, které dělí toaletu od vstupu na nástupiště? Nejpravděpodobnější by bylo, že tu se s někým setkala – s někým, koho znala a kdo věděl, že tam Veronika bude. Tato osoba jí namluvila něco, co ji přimělo, že do porchesterského vlaku nenastoupila, protože si myslela, že se setká s Donaldem před nádražím. Je možné, že jí ta osoba nabídla, že ji sveze do Hampshiru a že Donald už na ně čeká venku ve voze. Toto, říkal si Henry, je nejpřirozenější vysvětlení. Byly tu však ještě dvě možné alternativy, z nichž obě ho naplňovaly ještě vážnějšími obavami.

Když se vrátil na Scotland Yard, Henry si ještě jednou prohlédl výpovědi, které za odpoledne získal. Bylo životně důležité zjistit přesné místo pobytu všech lidí, kteří věděli o Donaldových a Veroničiných plánech, a to v jedenáct hodin v sobotu dopoledne. Otevřel zápisník a sestavil si dva seznamy jmen – těch, kdož mají alibi, a těch, kdo je nemají.

Donald MacKay byl v čele seznamu těch, jejichž pohyby byly uspokojivě dokázány. Ačkoli Henry nikdy vážně nepochyboval o pravdomluvnosti Donaldova otce, nicméně požádal pro jistotu místní policii, aby si věc ověřila. Donalda ve vesnici všichni dobře znali a výpovědi nádražního personálu i obchodníků ze sousedství plně potvrdily, že Donald přijel v pátek večer a zůstal až do neděle. Jeho otec ještě doplnil svou výpověď tím, že Donald v sobotu ráno brzo vstal a vydal se na dlouhou procházku a že ve čtvrt na jednu hrál „šipky“ v místní hospodě.

Hned po Donaldovi byla na seznamu Beth Connollyová.

V sobotu dopoledne seděla u holiče od půl jedenácté do dvanácti a odtamtud šla rovnou na oběd s jednou kamarádkou.

Tereza a Michael si poskytli alibi vzájemně, což už nebylo tak uspokojivé. Tvrdili, že byli doma. A že to jejich služebná může potvrdit. Ta to ovšem potvrdit nemohla. Poslední dva na seznamu, Neville Knight a Horace Barry, byli celkem bez problému. Henry je do seznamu zahrnul, protože si vzpomněl, že Veronika i Barry byli v pátek dopoledne v Knightově dílně a že oba také ochotně potvrdili, že samozřejmě věděli o plánovaném víkendu v Porchesteru. Oba rovněž prohlásili, že o Donaldu MacKayovi ani o jeho matce jim není nic známo, ale Henry se rozhodl, že si to přece jen radši ověří. Neville zřejmě pracoval v dílně od desíti ráno do pěti odpoledne a obědval jen sendvič, pro který si poslal; dobrý tucet jeho zaměstnankyň to mohl dosvědčit. Horace Barry pak trávil víkend u známých v Brightonu už od pátku večer.

Druhý seznam začínal Rachel Fieldovou, která prohlásila, že sobotní dopoledne strávila nákupy na neděli v Kensington High Street. Jediné obchody, které si pamatovala, byly samé velké samoobsluhy, a když si Henry představil sobotní návaly, nijak ho nepřekvapilo, že se na ni nikdo z prodavačů nepamatoval. Nedokazovalo to nic, tak ani tak; na rozdíl od Veroniky nebyla Rachel nápadná osoba.

Další jméno bylo Patrikovo. Říkal, že byl doma a maloval. Až na listonoše, který mu v půl desáté doručil balíček, nikoho neviděl. Stejně málo průkazná byla výpověď Margery Frenchové. Řekla Henrymu, že si vzala spoustu práce s sebou domů a že celé dopoledne psala články. V její výpovědi se však vyskytla jedna zvláštnost. Tvrdila, že během dopoledne se pokoušela několikrát telefonovat Patrikovi, aby si s ním domluvila, že půjdou společně na Helenin pohřeb, a že tam bylo soustavně obsazeno. Nakonec prý volala na poruchy a tam zjistila, že Patrik nechal telefon vyvěšený. Dovolala prý se Patrika až v půl druhé. Když se Henry na to Patrika ptal, Patrik mu prostě odpověděl, že když pracuje, obyčejně vyvěsí sluchátko, aby ho nikdo nevyrušoval. Vysvětlení to bylo na první pohled zcela rozumné, ale přesto ne docela přesvědčivé. Výpověď Olwen Piperové byla naprosto neuspokojivá. Ráno prý se pustila do pakování Helenina šatstva, ale tato neveselá práce spolu s pomyšlením na odpolední pohřeb ji prý tak deprimovala, že se rozhodla pro svůj obvyklý lék, toulku po městě. Zároveň dospěla k názoru, že by ten pohřeb prostě nervově nevydržela. Odešla z domu asi v půl jedenácté a šla, kam ji nohy nesly. Prý neví, kudy chodila… prostě šla a šla. Byla příliš rozrušena, než aby si všimla kudy. Ve tři hodiny najednou pocítila hlad a když se rozhlédla kolem sebe, zjistila, že se zatoulala do Kilburnu. Dala si vejce a smažené brambory v jednom bufetu a vrátila se podzemní dráhou domů. Čirou náhodou Henry ten bufet podle jejího popisu objevil a majitel si Olwen pamatoval. Ani to však nic nedokazovalo. Paní Sedgeová, která v bytě pracovala, potvrdila, že Olwen odešla v půl jedenácté a nevrátila se do dvanácti hodin, kdy ona, paní Sedgeová, šla domů.

Poslední osoba na Henryho seznamu osob bez alibi byl Godfrey Goring. Ačkoli Goring kategoricky prohlásil, že o Veronice Spenceové jakživ neslyšel, Henry si uvědomil, že Goring byl v sobotu v kanceláři, a že je proto třeba jeho pohyby přešetřit. Goring tvrdil, že celé dopoledne pracoval. Nikdo jiný tam nebyl – kancelář byla prázdná. Nicméně jako obvykle obědval v Oranžérii, což bylo plně potvrzeno. Zde se však opět vyskytla malá nesrovnalost. Vrátný v Oranžérii prohlásil, že Goring nepřišel do restaurace přímo z budovy STYLU, nýbrž že předjel před vchod ve svém bentleyi. Goring to odbyl jako nedůležité a řekl, že původně zaparkoval na místě, kde už mu docházela povolená parkovací doba, a že se proto rozhodl, že vůz přemístí a požádá v Oranžérii, aby mu našli jiné místo, kam vůz postavit.

Henry oba seznamy dlouze zkoumal. Pak na druhém z nich označil křížkem jména Patrik, Margery a Goring, což znamenalo, že tyto osoby vlastní automobil.

Pak se v myšlenkách soustředil na jednotlivé osoby. Na Veroniku a to, co říkala, a na stopy po její rtěnce. Přemýšlel o členech redakce STYLU, o ztraceném klíči a o Nevillu Knightovi a Horacovi Barrym a o balíčku, který Tereza přivezla z Paříže. A zejména přemýšlel o Donaldu MacKayovi.

Ve tři čtvrtě na deset zavolal Donaldovi domů. Jeho bytná mu řekla, že pan MacKay odešel z domu v šest a že neví, kam šel ani kdy se vrátí. Henry si oblékl plášť do deště a zajel autobusem na Piccadilly. Odtud se vydal pěšky do Earl Street.

Hustě pršelo a úzkou ulicí vanul studený vítr. Budova STYLU byla temná a zřejmě prázdná. Jen Oranžérie byla pohostinně osvětlená, ale vrátný se moudře schoval uvnitř a vynořil se, jen když před vchodem zastavilo taxi se zákazníky. Jediná lidská bytost v dohledu byl muž s košem růží, který stál osaměle stráž na chodníku. Z dílny Nevilla Knighta o dvě patra výš se linulo světlo na namoklý chodník.

Henry přistoupil k prodavači růží. „Co stojí půl tuctu?“ Muž si proti dešti vyhrnul límec ošumělého pláště téměř k nosu, takže se skoro dotýkal kostkované čepice stažené hluboko přes oči. „Deset šilinků, pane šéf,“ řekl muž drsně.

„Myslím,“ řekl Henry, „že by bylo načase, abychom si spolu promluvili, pane MacKayi.“

Než si Henry stačil uvědomit, co se děje, muž mu mrštil koš s růžemi do obličeje. Než se Henry vzpamatoval, ulice byla prázdná. Henry běžel k telefonní budce za budovou STYLU a zavolal na Scotland Yard.

„Ne,“ řekl. „Nezatýkejte ho. Ještě ne. Najděte mi ho a sledujte ho. A měli byste upozornit policii v Essexu, aby se podívali po…“

***

Doma v Chelsea nalezl Henry Emmy samotnou u krbu ve stavu hluboké deprese a výčitek svědomí. Konečně se jí podařilo přemluvit sestru a švagra, aby si šli lehnout, a nyní v tichém zoufalství popíjela whisky. Kdyby jen nebyla podporovala Veroniku v její touze po Londýně… kdyby jen na ni byla přísněji dohlížela… kdyby jen… kdyby jen… S nesmírným pocitem úlevy uslyšela, jak Henry otáčí klíčem v zámku.

Henry ji mohl alespoň trochu uklidnit. „Myslím, že je nesporná naděje, že Veronika je ještě naživu,“ řekl. „Nechci vyvolávat klamné naděje, ale podle mé teorie ji prozatím, jak se říká, dali k ledu. Když to zítra zahraju správně…“

„Nesnaž se ke mně být šetrný, Henry,“ odbyla ho Emmy. „Já osobně si myslím, že je od soboty mrtvá. Koneckonců, kvůli Heleně si vrah nedělal žádné skrupule.“

„Veroničin případ je docela jiný, Emmy.“

„Henry, řekni mi, oč vlastně jde…“

„To nemůžu,“ řekl Henry znaveně. „Opravdu nemůžu, Emičko. Musím jít spát. Zítra toho musím do půl třetí ještě spoustu udělat.“

„Co bude v půl třetí?“

„Módní přehlídka u Nevilla Knighta,“ řekl Henry. „Mám na ni pozvánku.“

Emmy úžasem málem ztratila řeč. „To se chceš jít koukat na nějakou přehlídku, zatímco Veronika…“

„Myslím,“ řekl Henry, „že to může být velice neobvyklá módní přehlídka.“

kapitola XIV.

Časně ráno už byl Henry na Scotland Yardu, kde pak měl řadu telefonických rozhovorů, místních i meziměstských. Rovněž dal svým podřízeným jisté instrukce a vyslal detektiva do Somerset House, aby tam cosi prozkoumal v matrikách. S potěšením nalezl v ranní poště spěšnou zásilku z Paříže. Zasunul ji do kapsy pláště. Pak se vypravil do Wimpole Street, kde měl krátký přátelský rozhovor se sirem Jamesem Braithwaitem.

Poté se odebral do redakce STYLU. Tam nejdřív soukromě pohovořil s Margery Frenchovou a požádal ji, aby zařídila jisté věci.

„Je to dost neobvyklé, pane inspektore, ale dá se to zařídit,“ řekla svým věcným tónem schopné organizátorky. Henry si však všiml, že přes pečlivé nalíčení má tmavé kruhy pod očima výraznější než jindy. Uvědomil si – jako tolik jejích kolegů – že si musí neustále připomínat, že tato žena je nemocná a že na příkaz lékaře musí odejít na odpočinek.

Henry si dál promluvil s Michaelem Healym. Nebyl to rozhovor příjemný, ale byl nutný. Potom se odhodlal k dlouhému a trapnému rozhovoru s Terezou. Byla zřejmě zdrcena, ale jak Henry správně vytušil, jeho sdělení ji příliš nepřekvapilo. Nakonec se vypravil do módní redakce, aby si od Beth Connollyové vyzvedl luxusně provedenou pozvánku, jíž se vrchní inspektor Tibbett zve, aby se zúčastnil tiskové módní přehlídky jarní kolekce Nevilla Knighta. Protože potřeboval trochu útěchy, zašel si pak na šálek kávy do jednoho z automatů v sousedství, kde si příjemně popovídal s blondýnkou, která seděla na sousední stoličce. A tak se na Scotland Yard vrátil již ve veselejší náladě.

S potěšením vyslechl, že pátrání v Somerset House vedlo přesně k výsledkům, které předvídal – neboť to byl pouhý dohad na základě nejistých faktů. Posílen nyní ve svém přesvědčení, že případ správně rozluštil, začal se těšit na odpoledne téměř příjemně vzrušen. V tom okamžiku přišla spěšná telefonická zpráva od essexské policie.

***

Když Henry vstoupil do módního salónu Nevilla Knighta, redakce STYLU už tu byla téměř v plném počtu, ačkoli do začátku přehlídky zbývalo ještě hodně času. Pár fotografů a novinářů sedělo na malých nepohodlných židličkách nebo postávalo ve skupinkách a hovořilo. Ale většinu tvořil STYL, který se shlukl, jakoby v sebeobraně, na vzdáleném konci černobílého salónu. Místnost měla zcela jiný vzhled, než když ji Henry uviděl poprvé. Nyní lemovaly tři ze čtyř stěn řady pozlacených židlí a středem místnosti běžela rampa, pokrytá černým sametem, která se na konci rozšiřovala v malou předscénu, než zmizela za černým závěsem, který, jak Henry věděl, vedl do dílny. Salón byl pro tuto příležitost vyzdoben kyticemi mimózy, chmýřité a žluté jako vylíhlá kuřátka, která byla za velké peníze letecky dopravena z jižní Francie. Tento nápad, který Nevillovi původně připadal tak skvělý, byl ve skutečnosti nešťastný – protože suchá atmosféra ústředního topení působila, že se z mimózy sypaly oblaky žlutého pelu na ty, kdo seděli pod ní, k velké škodě nejednoho elegantního kloboučku a kostýmu.

Když Henry vystoupil po schodišti, zastavil se a nahlédl otevřenými dveřmi do sálu. Jeho zájem se soustředil na skupinu STYLU. Byla početná, ale nervózní a zasmušilá. Také atmosféra zimničného vzrušení, která doprovází každou tiskovou přehlídku, jako by byla vybičována téměř do hysterie.

Jako obvykle nejklidnější z celé skupiny byla Margery Frenchová. Na hlavě měla norkovou čepici, na sobě tmavočervený kostým a s úspěchem udržovala plynulou konverzaci s mladšími členy redakce, aniž bylo na ní znát víc, než nepatrné napětí. Tereza, což nebylo divu, vypadala sklesle, a seděla sama opodál. Henry uviděl, jak k ní přistoupila Beth a něco jí pošeptala. Tereza se nuceně pousmála, ale dál si něco čmárala po zadní straně programu.

O něco dál v místnosti zahlédl Henry nesourodou dvojici v družném rozhovoru – Rachel Fieldovou a Horace Barryho. Rachel vypadala živěji než obvykle. Tváře měla lehce zrůžovělé a mluvila se zřejmým zájmem. Patrně o kočkách, usoudil Henry.

Zatímco Henry ještě otálel na prahu, uslyšel na schodišti za sebou zvučné mužské hlasy a když se ohlédl, spatřil Patrika Walshe a Michaela Healyho. Oba byli zřejmě ve výtečné náladě. Henry si pomyslel, že asi spolu obědvali, a to dobře, zejména pokud jde o tekuté občerstvení. Přicházeli nyní další lidé a Patrik s Michaelem Henryho minuli, aniž ho zřejmě poznali. Když vstoupili do sálu, Tereza rychle zvedla hlavu. Michaelova přítomnost ji zřejmě zaskočila, a když ho sledovala, jak se pomalu blíží ke skupině STYLU, v očích se jí zračil nesmírný zármutek.

Konečně se Henry rozhodl, že sám také vejde dovnitř. Netěšil se na to. Přistoupil k blondýně, která se na něho milostivě usmála na znamení, že ho poznává.

„Ach, pan inspektor Tibbett… správně… Slečna Connollyová nám telefonovala… všechno v pořádku… Jste tam vzadu na tom konci, s redakcí STYLU… odložíte si plášť?“

Henry jí odevzdal plášť a pomalu vstoupil do salónu. Vypadal odhodlaně a napjatě a také se tak cítil; věděl, že je nositelem katastrofálních zpráv, ale nezbývala mu jiná cesta. Měl pocit odpoutání jako člověk pod lokální anestezí, který se nevzrušeně dívá, jak ho chirurg kuchá. Margery přerušila rozhovor s Patrikem, obrátila se k Henrymu a řekla mu vlídným hlasem: „Ach, tady jste, pane inspektore. Jak vidím, začínáte se nějak zajímat o módu.“

„Slečno Frenchová,“ Henryho hlas zněl zcela vyrovnaně, ale k jeho vlastním uším jako by doléhal z velké dálky. „Slečno Frenchová, obávám se, že mám pro vás špatné zprávy. Myslím, že vy všichni si zasloužíte, abych vám to řekl dřív, než vyjde oficiální zpráva. Našli jsme Veroniku Spenceovou.“

„Vy jste ji našli?“ Margery se zachvěl hlas. Všichni ostatní zmlkli. Henry cítil, jak celá místnost tají dech. Téměř šeptem se Margery otázala: „Živou?“

„Ne,“ řekl Henry.

Beth se zajíkla, téměř zavzlykala. Nastal okamžik hrůzného ticha, a pak se všichni najednou začali vyptávat. Henry zvedl ruku a řekl: „Okamžik. Řeknu vám všechno, co vím, ale není toho mnoho. Dostal jsem zprávu v poledne a neměl jsem čas ji podrobněji prozkoumat. Jak většina z vás ví, je to pro mě zvlášť bolestivé, protože Veronika byla moje neteř.“

Ozvalo se soustrastné mumlání. Všichni přítomní nyní napjatě naslouchali a sám Neville Knight porušil nepsaný zákon, že tvůrce kolekce se nemá nikdy objevit, dokud není přehlídka u konce. Téměř vyběhl zpoza černé opony a rychlým krokem se přiblížil ke skupině kolem Henryho.

Henry pokračoval: „Zprávu telefonovala na Scotland Yard essexská policie. Našli Veroniku schovanou ve stohu poblíž Hocktonu. Uškrcenou. Zdá se, že ji napřed omámili, aby se nemohla bránit.“

„V Essexu?“ To promluvil Neville Knight pisklavým vzrušeným hlasem. „Kde se tam proboha vzala?“

„Místo, kde byla nalezena,“ řekl Henry, „je vzdáleno jen pár mi! od domu rodičů Donalda MacKaye.“

„Donalda…“ začal Patrik, a pak se náhle zarazil. „Pane inspektore, on tam ztrávil víkend. Já to náhodou vím.“

„Já taky.“

„A ráno nepřišel do redakce. Řekl jsem si, že je třeba nemocný. Panebože!… Zatracený lump! Už jste ho chytili?“

„Ještě ne,“ řekl Henry, „ale jsme mu v patách.“

„Ale jak… jak to dokázal?“ pronesla Tereza pomalým užaslým hlasem.

„Rozhodl jsem se,“ řekl Henry, „že když jste všichni zažili ošklivou zkušenost podezření z vraždy, zasloužíte si, abych vám přednesl přesnou rekonstrukci případu. Jediná světlá stránka této tragédie je, že konečně známe pravdu a že všichni se mohou v klidu vrátit ke své práci.“ Nikdo nepromluvil, ani se nepohnul. Henry pokračoval: „Veroniku zavraždit nebylo nic těžkého. Jak mnozí z vás vědí, Donald si s ní domluvil, že pojedou na víkend do Porchesteru, ale musel plán odvolat, protože se mu rozstonala matka. To všechno přesně odpovídá pravdě a zpočátku Donald musel mít dojem, že mu to zhatilo jeho plán; ale pak si uvědomil, že ho může přesto provést, a to s daleko menším rizikem.

Zajel skutečně do Hocktonu v pátek večer, ale když jeho rodiče šli spát, vyklouzl z domu a vrátil se do Londýna najatým autem. Mezitím poslala jistá osoba z Londýna Veronice jeho jménem telegram, že se přece jen bude moci vrátit a aby na něho čekala na nádraží Waterloo.“ Stísněným hlasem se Beth otázala: „Říkáte… jistá osoba, pane inspektore?“

„Ano, slečno Connollyová,“ Henry se jí podíval přímo do očí. „Jeho spoluvinice, která si určitě neuvědomovala, co dělá. Doufám, že teď už to ví.“

„Co bylo dál?“ pronesla Margery Frenchová rychle, netrpělivě, jakoby rozmrzena přerušením.

„Veronika přišla na nádraží,“ řekl Henry, „a tam na ni Donald čekal se zprávou, že má před nádražím vůz a že pojedou do Porchesteru autem. Jakmile vyjeli od nádraží, patrně ji pozval někam na kávu a nasypal jí do šálku nějaký prášek. Nato ji rychle odvedl zpět do vozu, a tam Veronika brzo upadla do bezvědomí. Zavezl ji na odlehlé místo v Essexu, uškrtil ji a mrtvolu schoval. Mohl klidně doufat, že ji po dlouhé měsíce nikdo nenajde. Jen proto, že nás jisté podezření vedlo k tomu, abychom zalarmovali essexskou policii… ale to všechno vám teď nebudu vysvětlovat. MacKay zašel do místní hospody, zahrál si tam několik partií »šipky« a vrátil se domů na oběd. Rodičům řekl předešlý večer, že chce ráno brzy vyrazit na dlouhou procházku, což oni v dobré víře řekli policii. Také mluvili čistou pravdu, když říkali, že Donald s nimi strávil celý víkend. Opravdu tomu věřili.“

„Máme tedy z toho vyvodit, pane inspektore…“ Michaelův hlas zněl lehce a rozjařeně úlevou, „máme z toho vyvodit, že Donald MacKay zabil taky Helenu?“

„To by z toho zřejmě vyplývalo, pane Healy.“

„Pevně doufám, že ho co nejdřív chytíte.“

„Chytíme,“ řekl Henry.

„Ale proč, pane inspektore?“ Horace Barry poprvé promluvil. „Proč ten MacKay zabil slečnu Helenu a pak slečnu Veroniku?“

„V tom,“ řekl Henry, „je hlavní jádro věci. Byl chytrý – na mě skoro až moc chytrý. Sám naznačil, že některé věci, které jsem o Heleně slyšel, jsou kouřová clona, která má zakrýt jinou historii, jiného muže. Dlouho mě nenapadlo, že ten druhý muž je sám Donald. Zamiloval se do Heleny s celou vášní mladého člověka, který je okouzlen starší ženou, a Helena ho nakonec rezolutně odmítla. Také mu řekla, že má ráda jiného. A Donald, než aby ji ztratil, ji zabil. A byly tu i jiné důvody… Mělo mě napadnout, že člověk, který je schopen přijít na geniální nápad, že někdo používá domnělého milostného vztahu jako kouřovou clonu pro jiný takový vztah, patrně takovou myšlenku zakládá na nějaké vlastní zkušenosti. A bylo to tak. Donald se dvořil Veronice pouze proto, aby zakryl svou vášnivou lásku k Heleně. Veronika byla ovšem bystré děvče a brzy si dala dohromady jisté souvislosti kolem Heleniny smrti, ale nedovedla je k logickému konci, který by jí byl prozradil jméno vraha. Přes moje varování se se svými závěry svěřila Donaldovi – a tím podepsala vlastní ortel smrti.“

„A na co přišla?“ otázala se k všeobecnému překvapení Rachel Fieldová. „A jak to bylo s mým zavazadlem?“

„To vám teď nemohu vykládat,“ řekl Henry. „Všechno to vyjde najevo před soudem. Řekl jsem vám toho tolik, kolik si zasloužíte vědět. A nyní bychom snad měli začít s přehlídkou.“

Margery Frenchová se lehce zachvěla a řekla: „Chudinka malá… Pane inspektore, myslím, že bychom měli požádat pana Knighta, aby přehlídku odvolal.“

„Je to od vás velice hezké, slečno Frenchová,“ pronesl Henry, nyní již opět dokonale klidný a rozhodný. „Nemohl bych připustit, aby se přehlídka odložila. Bylo by to krajně bezohledné vůči panu Knightovi a Veronika by si to jistě nepřála. Všichni víte, jak si potrpěla na profesionální etiku. A buďme upřímní – copak jsme všichni v hloubi duše nevěděli, že se sotva najde živá? Teď nemůžeme dělat nic jiného, než pokračovat v práci.“

Po jistém zdráhání uznali přítomní Henryho argument. Neville, který vypadal pochopitelně rozrušen tím, co se stalo, se nepokusil vrátit do dílny, ale přisedl si ke skupině STYLU. Blondýna s pomocí několika podřízených duchů zatáhla těžké černé záclony a místnost se ponořila do tmy. Na rampu byly zamířeny mocné reflektory. Tento nápad jevištního osvětlení přehlídky byl Knightův vynález a stal se tradicí jeho modelového domu.

Obecenstvo, dosud poněkud otřeseno tím, co vyslechlo, se usadilo na svá místa a ze zakrytých tlampačů se počala linout tlumená hudba. Velké dvoukřídlé dveře do předsíně se uzavřely, blondýna vystoupila na předscénu a postavila se pod růžový bodový reflektor. V ruce držela list papíru.

„Číslo jedna,“ ohlásila zpěvným hlasem. „Park Lane.“ Dívka jménem Renée, krásnější a podvyživenější než kdy jindy, proklouzla oponou a vykročila drobnými krůčky po rampě s malými občasnými přestávkami, aby se ladně otočila. Měla na sobě tmavomodrý jarní kostým se smaragdově zelenou nabíranou blůzou. Kolem dokola se otvíraly zápisníky a tužky se rozběhly po papíře. Práce znovu začala a tragédie Veroniky Spenceové pomalu ustupovala do pozadí.

„Číslo dvě. Čas šeříků.“

Číňanka ladně vyklouzla na jeviště a elegantně proplula v šeříkovém sametovém kompletu a obrovském bílém klobouku. Propukl nesmělý potlesk. Rychlým jistým pohybem svlékla manekýnka plášť, aby předvedla šaty, a vracela se po rampě k oponě.

„Číslo tři. Karamel.“

Přehlídka byla v proudu. Henry bezděky okouzleně přihlížel, jak kostýmy a pláště vystřídávají jarní šaty, od formálních k méně formálním. Jednou se podíval na hodinky a s překvapením zjistil, jak čas rychle utíká. Potlesky byly nyní častější. Sálem občas proběhl pochvalný šepot. Podle mínění znalců, Neville Knight se konečně prosadil. Tohle byl skutečný úspěch.

„Číslo dvacet osm. Tulačka.“

Opět Renée, tentokrát v růžových šifónových šatech se sukní ladně roztřepanou jako Popelka z dětského baletu. Propukl dlouhý potlesk. Knight skutečně ukázal, že jde v patách Paříže. Henry si všiml, jak se Tereza naklonila k Margery a něco jí zašeptala do ucha. Margery poněkud stroze přikývla.

„Číslo čtyřicet jedna. Bubák.“

Jak přehlídka pokračovala, přítomní se uklidňovali a atmosféra roztála do příjemné pohody. Henry to odhadl docela správně. Člověk nemusel být přehnaně senzitivní, aby vycítil nesmírnou úlevu, kterou přineslo odstranění břemene podezření, které po celý týden drtilo nejednoho z přítomných.

„Číslo šedesát šest. Mirabelka.“

Nyní už došlo na večerní šaty. „Mirabelka“ se pronesla mimo v oblaku načechraného tylu.

„Číslo sedmdesát jedna. Pomněnka.“ Na rampě se zatřpytil modrostříbrný brokát za doprovodu nadšeného potlesku.

Program už se blížil ke konci a světla byla ztlumena pro nástup posledního modelu – tradičního finále svatebních šatů.

„Číslo sedmdesát pět. Sladké tajemství.“

Zpoza černého závěsu osvětleného jediným bodovým reflektorem vystoupila manekýnka v éterickém bílém oblaku. Na hlavě měla věneček z umělých pomerančových květů, který přidržoval dlouhý tylový závoj zakrývající obličej. Propukla bouře potlesku.

Dívka jako by se přímo vznášela nad rampou. Pak se náhle zastavila a jediným ladným pohybem odhrnula závoj a odhalila obličej. Byla to Veronika.

***

Na okamžik se v sále rozhostilo zděšené ticho, rušené jen Mendelssohnovým svatebním pochodem. V polosvětle proplula Veronika až na konec rampy. Její tvář byla vážná a klidná.

Náhle někdo příšerně zavřeštěl: „Nepřibližuj se ke mně!

… Jdi pryč!… Odveďte ji! Je mrtvá… Vždyť vám říkám, že je mrtvá!“

Henry přiskočil k nejbližšímu oknu, rozhrnul záclonu a do místnosti proniklo denní světlo.

Ten, kdo vykřikl, byl Neville Knight. Nyní seděl, obličej skrytý v dlaních, jako by chtěl od sebe odehnat „vidinu“ Veroniky, která se k němu neúprosně blížila. Když ladně seskočila z rampy a přistoupila ke skupině STYLU, Neville se přikrčil a couvl co nejdál v jakési pověrčivé hrůze. Ale Veronika nemířila k němu, nýbrž k jeho nejbližší sousedce, Tereze Mastersové. Z tajného úkrytu ze středu svatební kytice vytáhla lahvičku s bezbarvou tekutinou a podala ji Tereze.

„Přišla jsem, abych vám odevzdala toto, slečno Mastersová,“ řekla. „To je to, co jste měla slečně Pankhurstové přivézt z Paříže. Bližší podrobnosti vám může podat slečna Fieldová. Říkala mi o tom, když jsem jí pomáhala balit.“ Nikdo kromě Henryho nebyl připraven na to, co následovalo. Neville Knight se vymrštil ze židle a v hysterickém záchvatu zuřivosti se vrhl na Rachel Fieldovou.

„Ty mrcho prolhaná!“ pištěl Neville. „Namluvilas mi, že ji musíš zabít a zatím jsi s nimi spřažená… Zradila jsi mě, ty… ty…“ Knight se zalykal zlostí a obrátil se k Henrymu. „Tady máte vraha! Ona zavraždila Helenu Pankhurstovou! Já to můžu dokázat – já můžu…“ Rachel Fieldová vstala. Byla dokonale klidná a hleděla na Nevilla s neskonalým opovržením a zároveň s jakousi mateřskou výčitkou. „Ty hlupáčku,“ řekla. „Copak tě nenapadlo, že je to trik, jak nás dostat?“

Než se Neville zmohl na odpověď, dveře na chodbu se otevřely a místnost zaplavily modré uniformy. Henry řekl: „Rachel Fieldová a Neville Fielde, alias Neville Knighte, zatýkám vás pro úkladnou vraždu Heleny Pankhurstové. Varuji vás, že cokoli řeknete, bude…“

Zbytek jeho slov zanikl v bouři hlasů. Rachel se otočila k Henrymu jako tygřice. „Já jsem ji zavraždila!“ zařvala. „Nevilla nechte na pokoji! On s tím neměl nic společného. To já…“

Dvě policistky ji musely uchopit, aby ji odvlekly. Neville jen usedavě plakal, když ho odváděli do policejního auta, které čekalo před domem.

„Strýčku Henry, ale to je příšerné!“ zavzlykala Veronika, jíž nervy náhle povolily. Vrhla se Henrymu kolem krku a hlasitě se rozplakala.

Henry ji něžně hladil po zádech. „Uklidni se, Ronnie. Už je to pryč. Byla jsi ohromná. Jsem na tebe hrdý.“

V tom okamžiku oponou nenápadně proklouzl bledý a přepadlý Donald MacKay. Henry jemně sňal Veroničiny paže ze svého krku a přenesl je na Donalda. „Myslím,“ řekl s mírným úsměvem, „že vy jí teď budete víc platný než já. Nechte ji, ať se vypláče, a pak jí kupte pořádnou dávku whisky.“

„Spolehněte se,“ řekl Donald. Veronika se nebránila, jen se ještě pevněji přivinula k Donaldovi, když ji vzal do náruče, včetně závoje a věnečku, a nesl ji ven.

Henry se obrátil k Tereze a Michaelovi, kteří seděli v strnulém mlčení a drželi se za ruce. „A vy dva teď jděte domů,“ řekl jim. „A už si nedělejte starosti.“

„Ale…“ začala Tereza.

„Ovšem, málem jsem zapomněl. Elvíra pro vás něco má. Elvíro!“

Blondýna k nim přistoupila, nezúčastněná a usměvavá jako vždycky. V ruce držela velkou obálku označenou „Opatrně, fotografie“.

„Elvíra tvrdí, že jsou všechny,“ řekl Henry. „Napříště bych doporučoval větší opatrnost, jak nabádá nápis.“ Podal obálku Michaelovi. „A teď, když vás slečna Frenchová omluví, myslím, že byste mohli jít rovnou domů.“

Tereza vstala. „Já nevím, jak vám mám poděkovat,“ řekla Henrymu. „Pojď, Miku, jde se domů.“ Michael ji bez odmluvy následoval ze dveří a po schodech dolů.

S pocitem značných rozpaků vystoupil Henry na pódium. „Pusťte sem trochu víc světla, Elvíro, prosím vás,“ řekl. Unylými pohyby rozhrnula Elvíra zbývající záclony. Henry pak oslovil přítomné, kteří se teprve pomalu zotavovali z otřesu. „Dámy a pánové,“ řekl, „nevím, jak bych se vám omluvil za to, jaké jsem vám uchystal ošklivé odpoledne. Jen bych vás rád poprosil, abyste mi věřili, že to byla jediná cesta, jak oba zločince usvědčit. Nemusím vám snad říkat, že obvinění proti MacKayovi, které jsem vám přednesl, je ryzí výmysl. Nejenže je pan MacKay zcela nevinen, naopak, velice nám pomohl. Stejně jako někteří další členové redakce STYLU –“ Henry se zazubil na Margery –„nemluvě o mé přítelkyni Elvíře, která mi byla nenahraditelnou oporou za nepatrnou odměnu pouhého šálku kávy.“

Elvíra pronesla afektovaně: „Bylo mi ctí a potěšením, pane inspektore.“

kapitola XV.

Henry se dostal domů teprve po desáté večer, ale nalezl byt rozzářený světlem a veselím. Emmy napájela hosty na oslavu dvou událostí – Veroničina návratu ze záhrobí a jejího zasnoubení s Donaldem MacKayem. Všichni byli v náladě a Henry jen stěží dokázal vložit patřičnou dávku přísnosti do svého hlasu, když řekl Veronice a Donaldovi: „Vy dva byste se měli stydět.“

„Stydět!“ vybuchla Veronika. „Tohle se ti povedlo. Bez nás bys je nebyl jakživ dostal, a ty to moc dobře víš.“ Vyskočila na pohovku a jala se deklamovat: „Manekýnka rozluštila záhadnou vraždu. Inspektor Tibbett ze Scotland Yardu přiznává: ‚Byli jsme v koncích.‘“

„V žádných koncích jsme nebyli,“ ohradil se Henry dotčeně. „Uznávám, že ten váš potřeštěný nápad se osvědčil, ale teprve když jsme ho vzali do ruky my.“

„Henry,“ řekla Emmy laskavě, ale důrazně. „Měl bys nám to radši všechno pořádně vysvětlit, než pukneme zvědavostí. Ronnie jen pořád něco mele o pařížských kalikách a neviditelném inkoustu a kostěných brýlích…“

194

„Chápete,“ řekla Veronika. „Já jsem totiž nevěděla, kdo to byl. Myslím, jako ta druhá osoba. A proto –“

„Snad by bylo nejlépe, Ronnie,“ řekl Henry, „kdybys vysvětlení přenechala mně. Kdybych se v něčem mýlil, můžeš mě opravit.“

„To si piš.“

„Předně bych rád řekl,“ začal Henry, „že doufám, že už nikdy nedostanu případ, při kterém bych měl co dělat s takovýmhle spolkem.“

„Copak se ti na nás nelíbí, strýčku Henry? Jsme přece taková slušná parta, a občas dokonce inteligentní.“ Veronika pocuchala Donaldovi vlasy.

„To je právě ten malér,“ řekl Henry. Vzal si sklenici, usadil se a pokračoval: „Sám nevím, odkud začít. Snad nejspíš od vztahu mezi Helenou a Godfreyem Goringem.“

„To… to myslíš panem Goringem?“ Veronika nadskočila na židli a vyvalila oči úžasem. „Ale já jsem si myslela, že to byl Michael –“

„Většina lidí si to myslela,“ řekl Henry, „až na ty, kterých se to přímo týkalo. Brzy jsem si uvědomil, že tady existuje nějaká tajná dohoda mezi Margery Frenchovou, Terezou, Goringem a samotným Michaelem a možná i Patrikem, že je třeba mi zabránit, abych se dověděl, jak se věci ve skutečnosti mají.“

„Tetička by nedokázal před nikým nic utajit,“ řekla Veronika opovržlivě.

„Na to jsem taky přišel,“ řekl Henry. „Patrik nepatřil mezi spiklence, protože ho Helena znala příliš dobře, než aby mu řekla pravdu. Byl to její dobrý kamarád a ráda by se mu byla svěřila, ale nevěřila, že by si to dovedl nechat pro sebe. Proto mu sice řekla, že má někoho ráda, ale neřekla mu koho. Tetička byl jedním z mála lidí, kteří byli přesvědčeni, že je to Michael.“

„Já jsem si celou dobu myslel, že je to Goring,“ řekl Donald.

„Nelži!“ napomenula ho Veronika něžně.

„Vlastně to bylo ze všeho nejpravděpodobnější,“ pokračoval Henry. „Už spolu chodili delší dobu. Goring nalezl v Heleně všechno, co u vlastní ženy postrádal – obchodního ducha, praktičnost, smysl pro pořádek, intelekt. Ale Lorna Goringová přece jen měla něco, co Helena neměla, a to byly peníze. Byly to samozřejmě Lorniny peníze, které pomohly Goringovi STYL sanovat, ačkoli se její jméno nikdy oficiálně neobjevilo v seznamu akcionářů podniku. Goring si netroufal Lomu opustit. A navíc je Lorna osoba značně temperamentní a žárlivá a Goringa přímo zbožňuje.

Musím ovšem dodat, že se Helena i Goring chovali naprosto korektně. Nebyl to poměr v obvyklém slova smyslu. Prostě se měli rádi a čekali, až Goring bude mít jistotu, že STYL je finančně zajištěný, aby se mohli vzít. Zatím Goring žil v Londýně celý týden – a podle Lomy tam často zůstával i přes neděli – a většinu večerů trávil s Helenou ve svém domě.

Všechno to dokonale klapalo, dokud se k Heleně nenastěhovala Olwen Piperová. Nejdřív mě překvapilo, že Helena vůbec něco takového připustila, ale pak jsem si vzpomněl, že v té době byl Goring právě na delší cestě po Americe a že Olwen u ní měla bydlet jen přechodně. Ale než se Goring vrátil, byla už Olwen v bytě pevně usazená a Helena, jak mi říkala Tereza, neměla to srdce ji vyhodit. Helena si ale uvědomila, že si teď bude muset vymyslet nějakou záminku, proč tak často tráví večery mimo dům. Po poradě s Goringem požádali o pomoc Terezu a Michaela. Goring se totiž dávno zná s Terezinými rodiči, a ti byli do věci již dříve zasvěceni.

Michael a Tereza ochotně souhlasili, že budou Helenu krýt a předstírat, že ji zvou na večeři a podobně. Jenže nikdo nepočítal s tím, že se Olwen do Heleny zamiluje jako školačka, a že bude na Healyovy strašně žárlit. Když pak náhodou přišla na to, že Helena nebyla u nich na večeři, jak říkala, okamžitě z toho usoudila, že Helena má něco s Michaelem, a aby jim to překazila, začala o nich šířit klepy. Tím se ovšem Healyovi, Helena i Goring dostali do trapné situace – ale nakonec se rozhodli, že se těm řečem budou jen smát. Poměr mezi Helenou a Goringem bylo nutno za každou cenu utajit v zájmu časopisu. Michael má beztak pověst záletníka – tak ať si lidi myslí, že Helena je jeho nejnovější akvizice.

Jenže před několika měsíci se situace vážně zkomplikovala. Goring začal mít žaludeční potíže. Svěřil se s tím Heleně, ale k doktorovi jít nechtěl, asi proto, že by se to mohla Lorna dozvědět a znepokojit se. Helena vytušila, co by to mohlo být, a proto ho nakonec přemluvila, aby navštívil specialistu. Šli k němu společně a představili se jako pan Charles Dodgson s chotí.“

„Jak na tohle jméno přišli?“ podivila se Emmy. A pak náhle dodala: „Ale nějak mi to něco připomíná.“

„Tohle je totiž charakteristické pro jejich smysl pro humor,“ řekl Henry. „Ve svém vztahu k Heleně se Goring skrýval za Michaela Healyho. Protože samozřejmě nechtěli Michaelovo jméno uvést, zvolili si jméno jiného slavného fotografa.“

„Charles Dodgson?“ řekla Veronika a pokrčila nos. „O tom jsem jakživa neslyšela.“

Henry se usmál. „On totiž už dávno umřel,“ řekl. „Byl to jeden z průkopníků fotografie, který se ještě víc proslavil pod pseudonymem Lewis Carroll.“

„Alenka v zemi divů!“

„Ovšem.“

„Ty jsi ale chytrý, strýčku Henry,“ řekla Veronika. „Jak jsi na tohle všechno přišel?“

„Tím, že jsem vyslídil toho doktora,“ řekl Henry, „a ten mi řekl, že Goring má rakovinu a že mu zbývá sotva rok života. Na Helenino naléhání jí řekl celou pravdu, ale Goringovi namluvil, že jsou to jen žaludeční vředy, a že musí držet dietu.“

„Ale jak jsi na to přišel, že je to pan Goring?“

„Přiznám se,“ řekl Henry, „že když lékař poznal podle fotografie Helenu jako paní Dodgsonovou, na chvilku mě to zmátlo. To jméno jako by přímo ukazovalo na Michaela.“

„Tak proč sis byl tak jistý, že to není on?“ otázala se Emmy.

„To už je u mne taková perverzita,“ řekl Henry. „Když mi lidi všichni začnou svorně vtloukat do hlavy stejnou věc, je mi to vždycky podezřelé. Donald mě v tom podezření utvrdil, když vyslovil názor, že je to všechno komedie. Samozřejmě, po Helenině smrti bylo ještě důležitější ochránit Goringa před jakýmkoli skandálem, a tak se řady spiklenců semkly ještě těsněji. Pro Michaela nebylo nijak příjemné, že ho předhodili vlkům, ale bylo to přece jen lepší, než kdyby se měl časopis zhroutit.“

„A jenom proto sis usmyslel, že to nemůže být Michael?“ otázala se Veronika. „Jenom proto, že máš tu perverzní povahu?“

„Ne tak docela,“ řekl Henry. „Měl jsem pro to daleko pádnější důvody, a to v první řadě Michaelovu reakci, když jsem mu oznámil, že Helena byla v jiném stavu.“

„V jiném stavu? A byla?“

„Nebyla,“ řekl Henry. „Ale tenkrát jsem si to myslel. A když jsem to Michaelovi oznámil, byl z toho úplně vyjevený. Vždycky byl přesvědčený – a právem – že Helena a Goring nejsou milenci v technickém slova smyslu, ale když jsem na něho vyrukoval s touhle bombou a obvinil ho z otcovství – co mohl dělat? Jednou se už k té komedii propůjčil, a tak ji musel hrát až do konce. Proto se přiznal. A já jsem pak zjistil, že Helena byla panna.

Michaelovo chování se dalo vysvětlit jen tím, že někoho kryje. Ale koho? Odpověď byla snadná, jakmile mi lékař řekl, že »panu Dodgsonovi« předepsal žaludeční dietu. A jak víte, znamená to lehkou stravu a žádný alkohol. Jediná osoba, která takovouto dietu dodržovala, byl Goring. Taky připadal v úvahu proto, že měl bohatou ženu. A navíc si po Helenině smrti dal zvlášť záležet na tom, aby mě varoval, že nemám Michaelovi věřit ani slovo. Doufal sice, že Michael bude svou úlohu hrát až do trpkého konce, ale přece jen měl hrozný strach, že Michaelovi jednou povolí nervy a že se podřekne.“

„Mně je pana Goringa strašně líto,“ řekla Veronika vážně. „Co s ním teď bude?“

„Jeho žena,“ řekl Henry, „není zdaleka tak zbrklá a bezcitná, jak si lidé myslí, a má Goringa opravdu ráda. Jí taky dělal jeho zdravotní stav starosti a přes veškerou jeho opatrnost vytušila jeho vztah k Heleně. Proto jakmile jsem se před ní zmínil o lékaři, pokusila se ze mě dostat jeho jméno. Když na mě dál naléhala, dal jsem jí dostatek stop, aby si ho sama našla, jestli jí na tom opravdu záleží.

Lékaře jsem pak upozornil, že ho Lorna patrně navštíví. A ona ho opravdu vyhledala a řekla mu, kdo je. Sir James mi říkal, že se chovala velice statečně a rozumně. Chce v nejbližší době vzít manžela na cestu lodí kolem světa. Je malá naděje, že by se uzdravil, ale alespoň se bude o něho obětavě starat.“

„Tohle je sice všechno strašně zajímavé,“ řekla Emmy, „ale pořád ještě nevíme, jak to bylo s Helenou a s tím neviditelným inkoustem a –“

„Promiň,“ řekl Henry. „Musel jsem vám napřed všechno tohle vysvětlit, abyste pochopili, co přijde dál. Ono to totiž spolu souvisí. Nikdy nebyla žádná pochybnost, jak Helena zemřela – otázka zněla proč? Hned od začátku jsem zamítl možnost sebevraždy.“ Henry stručně zopakoval argumenty, které přednesl Goringovi. „Zkrátka – Helenu někdo zavraždil. A z toho hlediska byl kufr Rachel Fieldové vlastně daleko zajímavější než Helenina mrtvola. Někdo ten kufr v horečném spěchu prohledal a obsah rozházel po zemi. Našel ten někdo to, co hledal? Chybělo něco? Zřejmě ne. Rozjasnilo se mi teprve po Helenině pohřbu, když mi ta bodrá paní Sedgeová vykládala o –“

„Hedvábných papírech!“ zvolala Veronika vítězoslavně. „Teď jsi mi zkazila pointu,“ řekl Henry.

„Ale já vůbec nechápu, Henry.“ Emmina sestra Jane se poprvé vložila do rozhovoru. „Když někdo balí, tak přece šaty vždycky prokládá hedvábným papírem.“

„Zajisté,“ řekl Henry. „Dnešní nezvedená mládež to možná nedělá,“ dodal s významným pohledem na Veroniku, „ale taková pečlivá osoba jako Rachel Fieldová určitě ano. Ostatně sama Ronnie mi říkala, jak si Rachel všechno prokládala hedvábným papírem.“

„Kdybys mě tam byl tenkrát pustil, byla bych si toho všimla na první pohled…“ řekla Veronika. „Měla toho hedvábného papíru ve svém hotelovém pokoji v Paříži celé haldy.“

„A druhý den ráno ho v Helenině kanceláři nebyl ani kousek,“ dodal Henry. „Vypadalo to nesmyslně, ale Helenu někdo zavraždil zřejmě proto, aby mohl vytahat všechen hedvábný papír z kufru Rachel Fieldové, a Rachel sama v tom musela být nějak namočená, protože se ani slovem nezmínila, že by nějaký papír zmizel. A pak se staly dvě věci: záhadně se objevilo písmo na kousku papíru, který byl předtím čistý; a vzpomněl jsem si, jak Emmy šila Veronice sukni.“

„Nech si ty rébusy, Henry,“ řekla Jane poněkud přísně. Její manžel Bill mezitím už dávno usnul na pohovce a nyní hlučně zachrápal jakoby na potvrzení Janiny výtky. „Já už jsem tenkrát mnohé pochytil ze života vysoké módy,“ pokračoval Henry. „Věděl jsem, že kalika – přesné kopie modelů z levné bavlněné látky – se v Paříži kupují za závratné ceny. Věděl jsem také, že někteří výrobci a návrháři – zejména Neville Knight – způsobili skandál tím, že přišli na trh s modely (jež byly přesnými duplikáty kalik), které nikdy neopustily pařížské dílny. Věděl jsem taky, že znalci považovali za vyloučené, aby někdo propašoval nějaké kaliko z pařížského modelového domu. A přesto se to stalo. Položil jsem si otázku, co se dá nenápadně vynést z pařížské krejčovské dílny, a jediná odpověď byla – hedvábný papír. Pak jsem si vzpomněl, jak Emmy stříhala tu sukni podle papírového střihu, a byl jsem doma.“

„Tak počkej, Henry,“ řekla Emmy. „Nejsem detektiv, ale o šití něco vím. To chceš říct, že někdo pořizoval papírové střihy podle kalika, nadělal na ně všechny krejčovské značky a klidně je vynesl s letmou poznámkou: ‚To si jenom nesu starý papír na balení.‘? To mi nevykládej.“ Veronika rozčileně poskakovala na pohovce. „Teto Emmy, copak nechápeš –“

„Buď zticha, Ronnie!“ okřikl ji Henry. „Za chvilku tě pustím ke slovu. Ne, Emmy, tohle jsem nechtěl říct. Střihy se dostaly z dílny v podobě dokonale čistých a neporušených archů papíru bez jakéhokoliv označení. Do nich se totiž balily šaty, které příslušný modelový dům půjčoval STYLU k fotografování.“

Emmy se pleskla do čela. „Ale ovšem! Já husa! Neviditelný inkoust!“

„To je dost, žes na to přišla,“ zvolala Veronika. „A víš, že jsem ten neviditelný inkoust vlastnoručně kupovala?“

„Ty? Snad jsi ne…“

„Ale kdepak. Já ho kupovala Tereze pro Helenu –“

„Ronnie!“ zamračil se Henry. „Neskákej lidem do řeči.“ Veronika se zahihňala a Henry pokračoval: „Systém pašování modelů byl nádherně prostý a vyžadoval jen spolupráci jediné osoby v každém modelovém domě. Prozatím máme jen jediný nezvratný důkaz, a to od Monniera. Jedna ze švadlen pod záminkou, že musí něco dodělat, zdržela se v dílně přes čas a přenesla neviditelným inkoustem střih z kalika na hedvábný papír včetně všech technických instrukcí. Archy si pak nenápadně označila a uložila je. Víme, že Rachel Fieldová měla na starosti vypůjčování modelů pro fotografa STYLU. Šaty dostávala zabalené v tom na pohled nevinném papíře. Nebylo nic lehčího, než je vrátit zabalené v obyčejném hedvábném papíře a označené archy si nechat pro vlastní balení. Jakmile se Rachel vrátila, posílala archy Nevillovi Knightovi, a stačilo je vystavit teplu, aby na nich značky vystoupily. Samozřejmě Neville nemohl získat víc, než pár střihů za sezónu. Ostatní kopie pořizoval, jak sám přiznal, od oka podle fotografií. A tady zase musíme trochu odbočit. Bylo zřejmé, že Knight také dostává z Paříže fotografie před datem jejich uvolnění pro tisk. Od koho? Jakmile jsem zahlédl na jeho stole fotografii Veroniky na Eiffelovce, věděl jsem, že dostává fotografie ze STYLU. Předešlou noc, když poslal svého laboranta domů, pořizoval si Michael vlastní zvětšeniny. A z redakce si vzal s sebou domů aktovku. Zřejmě dodával Knightovi podloudně fotografie sám Michael. Usoudil jsem, že něco podobného by dělal patrně jen pod nátlakem, a vzpomněl jsem si na některé Nevillovy velice nepěkné poznámky.

A tak jsem se sebral a šel za Michaelem a přímo jsem se ho na to zeptal. Michael už byl tak uštvaný, že mi řekl, jak to je. Kdysi před léty se zapletl do ošklivého skandálu se skupinou známých homosexuálů. Knight to věděl a vyhrožoval mu, že to řekne Goringovi – a ovšem i Tereze – když mu nebude dodávat fotografie z Paříže. Mluvil jsem do Michaela tak dlouho, až souhlasil, abych to řekl Tereze – a Tereza se k tomu zachovala výborně – a ujistil jsem ho, že už se Knighta nemusí bát. Taky se mi podařilo pro něho získat jeho letošní snímky z Knightovy pracovny. Myslím, že teď už bude mít pokoj.“

„Sice mi z toho všeho jde hlava kolem,“ řekla Emmy, „ale myslím, že jsem to zatím pochopila. Jenže jsi nám pořád ještě nevysvětlil, proč Helenu zabili a kdo ukradl ty hedvábné papíry…“

„Nikdo je neukradl,“ řekl Henry. „Vyzvedl si je jejich oprávněný majitel.“

„Další rébusy,“ poznamenala Jane přísně.

„Má to všechno ovšem i svůj tragický aspekt,“ řekl Henry. „Neville teď tvrdí, a já mu to věřím, že tohle byla poslední sezóna, kdy ještě chtěli s Rachel vykrást pařížské modely. Už se natolik vypracoval, aby se postavil na vlastní nohy – a dnešní přehlídka byla opravdový triumf. Neville je nesmírně nadaný chlapec, ale chtěl příliš brzy dosáhnout úspěchu.“

„Já pořád nechápu,“ řekl Donald, „jaká je souvislost mezi ním a mezi Rachel Fieldovou.“

„To mi ze začátku taky nebylo jasné,“ řekl Henry, „dokud jsem si znovu neprošel jednotlivé výpovědi a nezjistil jsem, že Knight lhal, když říkal, že se s Rachel sešel poprvé tehdy na tom večírku u Goringa. Všichni mi potvrdili, že s ní za celý večer nepromluvil ani slovo, až teprve když přišel za ní a za Barrym a – podle Barryho výpovědi – navrhl, že ho zaveze domů a zároveň sveze slečnu Fieldovou, protože bydlí stejným směrem. To znamená, že ji znal a věděl, kde bydlí, ale zapřel to. Proč? Pak jsem si taky vzpomněl, jak jsem s ním poprvé mluvil a jak jsem se mimo jiné zmínil, že chci prozkoumat vztahy mezi jednotlivými osobami; on tehdy div neomdlel strachem, a tenkrát mě najednou napadlo, jestli ti dva nejsou sourozenci. Poslal jsem svého člověka do Somerset House a vskutku, Neville Knight si před několika roky dal úředně změnit jméno. Původně se jmenoval Neville Field.“

Henry se odmlčel. „Teď už toho vím víc,“ řekl. „Mluvil jsem s nimi oběma. Jsou z počestné chudobné úřednické rodiny. Rachel je o osm let starší než Neville a starala se o něho od smrti rodičů, kdy jí bylo šestnáct a jemu osm let. Živila ho, vychovávala ho – a zbožňovala ho. Když projevil zvláštní nadání pro návrhářství, poslala ho na uměleckou školu. Rachel přijala místo ve STYLU, aby byla blíž jeho oboru.

Po celou dobu v ní narůstala fanatická touha, aby si bratr mohl zařídit vlastní modelový dům. A aby to byl nejexkluzivnější a nejvyhledávanější modelový dům v celém Londýně. Neville si musí udělat jméno. Neville s tím v zásadě souhlasil, ale uvědomoval si, že to znamená léta a léta perné práce. Když Rachel přišla na nápad s pašováním střihů z Paříže, ochotně to uvítal. Bylo ovšem nutné, aby mezi nimi dvěma nebyla žádná zjevná souvislost, a proto si Neville změnil jméno a styky se sestrou omezil na minimum. Rachel mu poskytla kapitál do začátku jeho salónu. Zbytek vykonaly pařížské modely a Nevillův talent. Neville získal smlouvu s firmou Barrimodes a úspěch byl již na obzoru… a najednou se to začalo kazit.“

„Jak se to začalo kazit?“

„Předně se začalo všelicos šuškat a pak došlo ke skandálu s toaletou té vévodkyně. Godfrey Goring si usmyslil, že tyhle podvody zarazí, a správně se dovtípil, odkud vítr fouká. Sám v tom nemohl mnoho podniknout, a proto požádal o pomoc Helenu. Ta se zas obrátila na Patrika, který jako malíř a grafik se v barvách a různých inkoustech vyznal líp než ona. Dopis, který jsem našel v Helenině sekretáři, byl zřejmě určen nikoli její švadleně, jak jsem původně myslel, ale Goringovi. K dopisu byl přiložen kus papíru, na který Helena napsala pár řádek inkoustem, který zůstává neviditelný, dokud se nevystaví teplu. V dopise psala, že to sice není přesně tentýž, jaký je k dostání v Paříži, ale že požádala Terezu, aby jí obstarala vzorek.“

„To je to, co jsem kupovala,“ vybuchla Veronika. „Když jsem se vrátila do hotelu, dala jsem ho slečně Mastersové.“

„A lahvička z jejího kufru zmizela,“ dodal Henry. „Helena zřejmě věděla, že tam je, vzala si ho sama a postavila si lahvičku na psací stůl. Tím zpečetila svůj osud – a taky tím, že náhodou otevřela kufr Rachel Fieldové a že tam zůstal odhalený kus hedvábného papíru a nakonec tím, že si zapnula elektrická kamínka…“

„Henry, prosím tě, ne tak rychle,“ ozvala se Emmy.

„Prosím. Tak se tedy vraťme ke Goringově večírku. Patrik trochu přebral. Nenáviděl Knighta a začal na něho dorážet. Asi ani nevěděl, co vlastně říká. Například: „Však my s Helenou víme, co provádíte,“ nebo tak něco. Knight se poplašil. Jakmile dovezl Barryho, svěřil se Rachel a spolu se radili, co dál. Neville ji požádal, aby mu odevzdala ty hedvábné papíry, a on že je spálí, protože teď už jsou příliš nebezpečné. Rachel se mu přiznala, že papíry jsou ještě v jejím kufru v redakci STYLU… a to v Helenině kanceláři. Knight na ni naléhal, aby se do redakce pro kufr ještě teď vrátila. Koneckonců by na tom nebylo nic divného. Stačí, když tam zajde a řekne, že si jde pro kufr. A tak zajeli do Earl Street a Rachel si odemkla vlastním klíčem. Neville se vrátil do svého bytu.

V budově STYLU byla tma a ticho, jen v Helenině kanceláři se svítilo a klepal psací stroj. Olwen právě odešla. Helena byla tak pohroužena do práce, že nevnímala zvuky zvenčí – a jestli zaslechla výtah, pak si asi myslela, že to Olwen jde domů. Když Rachel došla k otevřeným dveřím Heleniny kanceláře, strnula. Uviděla otevřený kufr a odhalený arch hedvábného papíru, na němž byly zřetelně znát krejčovské značky, vyvolané teplem elektrických kamínek. A na Helenině stole stála lahvička s neviditelným inkoustem z Paříže. Já osobně pochybuji, že si Helena všimla změny, která na papíře nastala, ale ráno by si toho byla určitě všimla. Rachel si uvědomila, že tohle by znamenalo konec všeho. Vší té práce a bojů a podvádění a tajných plánů, aby zajistila Nevillovi slávu… To všechno by teď mělo skončit skandálem a vězením? A tu si patrně vzpomněla na termosku a na cyankáli. Tiše proklouzla do laboratoře, nasypala do termosky jed, termosku otřela a seběhla po schodech dolů. Pak zřejmě telefonovala Nevillovi z budky za rohem a dala mu instrukce, co má udělat. Aby pozoroval Helenino okno z okna své ložnice, které je přímo naproti, a jakmile bude Helena mrtvá, aby se nenápadně dostal do budovy a odstranil papíry i lahvičku s inkoustem. Klíč od hlavních dveří, že mu dá, ale aby ho pak okamžitě zahodil. A protože musí teď načas spolu přerušit jakýkoli styk, aby jí ho rozhodně nevracel, ani poštou. Rachel měla v úmyslu ohlásit ztrátu klíče později, až rozruch pomine.

Je třeba Nevillovi přiznat, že provedl přesně, co měl nařízeno. Nervy musel mít v hrozném stavu a ani se mu nedivím. I pro duševně vyrovnaného člověka musí být příšerné vloupat se do místnosti, kde leží mrtvola člověka, kterého pomohl zavraždit a jehož smrti právě přihlížel. Není divu, že papíry z kufru prostě vytahal a všechno ostatní nechal rozházené po zemi. Ale když Rachel – která je velká puntičkářka – tu spoušť viděla, strašně ji to dopálilo. Takhle obrátit pozornost na kufr! Kdyby ho pěkně znovu zapakoval a zavřel, snad bychom nikdy nebyli zjistili pravdu.“

„Jak tohle všechno víš, strýčku Henry?“ otázala se Veronika. „Oni se přiznali?“

„Doplnili jen některé podrobnosti,“ řekl Henry, „ale v hlavních rysech jsem to vytušil sám. Rachel se prozradila.“

„Čím?“

„Měla smůlu,“ řekl Henry, „že ji Beth tak brzy po vraždě požádala, aby jí půjčila klíč. Rachel ho neměla, a proto musela přiznat, že ho ztratila, a zároveň tvrdit, že si toho nevšimla. Jenže ona ten klíč nosila na jednom kroužku s klíči od bytu a byl to velký těžký klíč. Nechtělo se mi věřit, že by si hned nevšimla, že jí chybí. A pak ji strašně rozrušilo, že jsem řekl, že se vrah musel do redakce vrátit po vraždě, aby kufr zpřeházel. To už věděla, že její kufr někdo rozhrabal. Dokonce to viděla na vlastní oči, a jediná její reakce byl hněv. Když jsem se jí o tom zmínil podruhé, dostala strach – protože jsem jí řekl, že vím určitě, že se vrah do budovy vrátil. To už jsem byl na dobré stopě a ona to věděla. Jenže jsem bohužel neměl dostatečné důkazy. Usvědčující střihy už Neville dávno spálil a lahvičku s inkoustem zničil. Neměl jsem s čím předstoupit před soud. A v tom okamžiku moje roztomilá, ač potřeštěná neteř si usmyslila, že zasáhne sama.“ Uklonil se Veronice. „Teď bys mohla pokračovat ty.“

„Jakápak potřeštěná,“ ohradila se Veronika. „Já bych spíš řekla mazaná. Já jsem totiž v Paříži ten inkoust kupovala… samozřejmě, slečna Mastersová nevěděla ani nač to je, ani jak je to důležité, jinak by to nikdy nesvěřila takové huse, jako jsem já. Pro ni to bylo jen něco, oč ji slečna Pankhurstová požádala, a protože mela sama moc práce, poslala pro to mě. Vůbec mě nenapadlo, že to může nějak souviset s tou vraždou, až když jsem přišla na zkoušku do Knigthova salónu. Tam jsem si najednou vzpomněla, že když jsem pro něj naposled předváděla, hned po posledních pařížských přehlídkách, viděla jsem, jak šijou jednu z těch takzvaných pařížských specialit a povalovaly se tam takové kousky papíru s těmi divnými značkami – a to mi něco připomnělo. Chtěla jsem to říct strýčkovi Henrymu, ale on byl tak protivný, že mě nechtěl poslouchat, tak jsem mu řekla, že mu ukážu a že to udělám sama – myslím samozřejmě s Donaldem.“

„Ty jsi zkrátka toho ubohého chlapce do toho zatáhla,“ řekla Veroničina matka. Nevychovala nadarmo čtyři hezké dcery.

„No, tak trochu jsem ho předhodila vlkům,“ připustila Veronika, „ale ty sis z toho moc nedělal, viď, brouku?“ Donald na ni hleděl s výrazem mladého muže, kterému by nevadilo, kdyby se bořil svět, jen když jistá základní situace zůstane zachována. Jane si vzdychla: „Tak pokračuj, cos udělala?“

„No,“ pronesla Veronika, pohodila rukou a zatvářila se vážně. „Mně totiž bylo jasné, že Knight je v tom namočený, ale věděla jsem, že mu musí někdo pomáhat, protože on sám do Paříže nikdy nejezdí. Tak jsem dostala nápad. Začala jsem hezky nahlas roztrubovat po dílně i jinde, že na něho něco vím. To se muselo rychle rozkřiknout – módní podniky jsou ideální místo pro drby. A pak jsem se rozhodla, že zmizím. Dramaticky. Ze se schovám někde v nějakém zapadlém koutě a že Donald bude mezitím hlídat Knightův podnik jako ostříž, protože ten jeho pomocník se tam musí objevit, jelikož Knight ani on nebudou vědět, kam jsem se poděla, a oba si budou myslet, že ten druhý podnikl, jak se říká, příslušné kroky.“

„Jakživ jsem neslyšel pitomější nápad,“ poznamenal Henry. „To tě nenapadlo, že když zmizíš, Knight a jeho pomocník si tím spíš dají pozor, aby je nikdo neviděl pohromadě? Když jsem objevil chudáka Donalda, jak hlídkuje před Knightovým domem…“

„Zaplatil jsem za to tomu květináři deset liber,“ poznamenal Donald chmurně.

„No, není úplný zlato?“ zavrkala Veronika jako hrdlička. „Ani jedinkrát si nepostěžoval, chudinka malá. A rozhodně to vyšlo.“

„Ale teprve,“ řekl Henry, „jak už jsem poznamenal, když se do toho vložil někdo se špetkou zdravého rozumu. Ale přece jen nám pověz, jak jsi to vlastně provedla.“

„No. My jsme původně chtěli zmizet v Porchesteru, ale pak se Donaldova maminka rozstonala, tak jsme si vymysleli jiný plán. Donald odjel domů v pátek, aby je na ten šok trochu připravil. Pak jsem já v pátek večer poslala sama sobě telegram a chovala jsem se při tom pokud možno podezřele… Doufám, že si mě ten chlápek pamatoval. Víc už jsem dělat nemohla, leda bych se postavila na hlavu.“

„On si nepamatoval tvoji hlavu,“ řekl Henry. „Pamatoval si tvoje nohy.“

„Zkrátka ten telegram přišel v sobotu ráno a já jsem ho dala přečíst Nancy, aby o něm věděla. Pak jsem se zmalovala po pařížsku a vzala jsem si ten červený plášť, abych byla co nejnápadnější. Vsadím se, že si mě taxikář pamatoval.“

„Taky že jo,“ řekl Henry.

„No a pak jsem se dala zavést na nádraží Waterloo a zašla jsem na dámskou toaletu. A když jsem byla pěkně zamčená na hajzlíčku, převlékla jsem se do tmavomodrého kostýmu a králičí čepice, úplně jsem se odlíčila a nasadila jsem si okuláry, které mi Donald koupil za pár šupů –“

„Tak jsi to přece jenom byla ty,“ řekl Henry.

„Kdo že jsem byla přece jenom já?“

„Existuje jistý roztomilý starý pán,“ řekl Henry, „kterému je Scotland Yard dlužen omluvu. Přísahal mi, že jel s tebou podzemní dráhou a přesně popsal, cos měla na sobě. My jsme mu nevěřili.“

„To byla ale klika,“ řekla Veronika s oslnivým úsměvem. „Musel mít o vás dost chabé mínění.“

„Jenže to se přece jen mýlil,“ řekl Henry. „Mně bylo jasné, že ses na toaletě převlékla a že jsi pak úmyslně zmizela. Taky sis rozpustila vlasy, co?“

„Jak to víš?“

„Nechalas tam válet plno vlásniček,“ řekl Henry, „a taky papírové ručníčky, pomazané tou tvou příšernou rtěnkou a maskarou. Zřejmě jsi to provedla důkladně. Tohle spolu s podivnou okolností, že si tě všichni všimli, když jsi přišla, ale nikdo si tě nevšiml, když jsi odcházela…“

„Mně to připadalo ohromně mazané,“ řekla Veronika, která netrpěla falešnou skromností. „Jednoduše jsem zajela podzemní dráhou na nádraží Liverpool Street a dál vlakem do Hocktonu, a tam jsem strávila báječný víkend u Donaldových rodičů. Ty ti jsou děsně prima.“

„A co když začala po tobě ta sháňka –?“

„Oni mě nepoznali,“ řekla Veronika s uspokojením. „Rozhodně ne podle těch příšerných fotek ze STYLU, co všude uveřejnili. Snažila jsem se, aby se radši do novin moc nekoukali, to se ví. Mám takový dojem, že zrovna začínali něco tušit, když jsi telefonoval.“

„Tys tam telefonoval?“ zeptala se Jane vyjeveně. „Tys tedy věděl, že tam je, Henry?“

„Už jsem vám říkal, jak jsem k tomu došel,“ řekl Henry. „Věděl jsem, že zmizela záměrně, a nejpravděpodobnější mi připadalo, že asi jela do Hocktonu.“

„Strýček Henry přímo zuřil,“ řekla Veronika. „Já myslela, že roztaví dráty, jak řval. No zkrátka, pak přišli takoví prima hoši od Chelmfordské policie a tajně mě propašovali ven. Zavolali jsme strýčkovi Henrymu na Scotland Yard, že už jsme na cestě a pak jsme si to hasili stopadesátkou do Londýna. Já byla vzadu na podlaze schovaná pod dekou a siréna ječela celou cestu. Úplná báseň.

Když jsme dorazili na Scotland Yard, strýček Henry se mě zeptal, jestli znám Elvíru od Knighta, a já to se ví že jo. Řekl mi, že se s ní domluvil, že mě tam propašuje zadním schodištěm z Oranžérie a že si od něho vyzvedne lahvičku s neviditelným inkoustem a strčí mi ji do svatební kytice. Pak mi řekl, co mám dělat a říkat… a… to je všechno.“

„V poslední chvíli mi pomáhala spousta lidí,“ řekl Henry. „Elvíra byla báječná a Margery Frenchová se postarala, aby tam všichni ze STYLU přišli o chvilku dřív, a taky vzala s sebou Rachel Fieldovou, ačkoliv to bylo neobvyklé, protože její sekretářka obyčejně na módní přehlídky

nechodí. Michaela a Patrika jsem nečekal, ale Margery zřejmě přemluvila Patrika, aby jí přišel poskytnout morální oporu, když tak jako tak půjde s Michaelem na oběd. Tak jsme inscenovali ten svůj menší dramatický výstup, a jak jsem doufal, Knightovi luply nervy. Jak by to bylo dopadlo, kdybych měl co dělat s dvěma lidmi Rachelina kalibru, na to radši ani nemyslím…“ Henry se rozhlédl kolem sebe s náhlým nepříjemným pocitem, že už ho nikdo neposlouchá. Donald líbal Veroniku s takovou vervou, že bylo jasné, že ty dva už nemůže delší dobu nic jiného zajímat. Ostatní všichni spali.

„K čertu s tím se vším,“ řekl Henry. „Já jdu spát.“