Josef Škvorecký a Jan Zábrana

Vražda pro štěstí

vyprávění

v „Horské krásce“ začíná

Skleněnou stěnou hotelové kavárny jsme se dívali na mlhy, válející se v horských údolích, do nichž sveřepě a s vytrvalou rozkoší bil déšť, jako kdyby někdo v nebi kropil „Horskou krásku“ gigantickou zahradní konví.

Mlhy a zase mlhy. Nemám to nerad – tak dva tři dny. Člověka to uklidňuje, vytváří to všelijaké estetické tvary v hloubce údolí a příjemně se do toho kouká. Ale po dvanácti dnech už i mlha vystřídá svůj kompletní repertoár tvarů a začne se opakovat. A pak už to člověka nebaví, tím spíš, že rekreace ROH trvá jen čtrnáct dní a my všichni, kteří jsme se tu ponuře shromáždili za sklem, měli jsme se už zítra s „Horskou kráskou“ rozloučit, aniž jsme zhlédli cokoli z jejího malebného okolí.

Mlhy a jenom mlhy. A hustý, vytrvalý, nepřestávající déšť. Vystačil by na tisíc blues. Proto jsem se také nedivil, když jedna z těch půvabných, trošku odbarvených majolének z party mládeže od pingpongového stolu s citem pravila:

„Tady je ale votrava!“

„To je!“ ozvali se ostatní téměř sborově. Přelétl jsem je pohledem. Seděli v řadě vedle sebe, barevná, pěkná mládež, dobře živená, hezky oblečená. Stříknutá chuligánskou estetikou, pravda, trošku moc křiklavé jsou ty pantalóny s perleťovými knoflíky u dívek a ty kostkované košile na mládencích, ale kterápak mládež taková nebyla.

„A pozejtří zas do tý díry!“ postěžovala si jiná majolénka, ostříhaná á la Marie Tomášová. „Čáslav! Jak já k tomu přijdu, že mně dají umístěnku do Čáslavi, když jsem z Prahy! Proč tam nedaj ty z venkova?“

„Fakt,“ řekl mládenec ve svetru na způsob želvího krunýře. „Já taky. Mě frknou do Lysý nad Labem, teď abych denně dojížděl.“

A už to šlo. Zachmuřil jsem se. Ukázalo se, že skoro každé z těch štěňat je postiženo nějakým strašlivým údělem. Ta z Prahy dostala místo sice u svého oboru, ale v Čáslavi. Ten, co dojížděl do Lysé nad Labem, nerad brzo vstával, ale musel na vlak, protože v takové díře přece on, obyvatel velkoměsta Satalic, bydlet nebude. Pak tam byl jeden nešťastník, který zas byl přinucen prožít život v díře jménem Plzeň, a když chtěl po vychození školy do Prahy, dali mu umístěnku do jiné díry, Budějovic. Jedna si stěžovala, že chtěla být sestrou na chirurgii a vrazili ji na gynekologii. Jiná říkala, že v kanceláři sedí – představte si! – po třech. Jeden velice silný mládenec nadával, že mu při nástupu v technické kanceláři dali jen dvanáct set a teď, po pěti letech, nemá pořád víc než čtrnáct. Zkrátka, byli to samí ubožáci, pronásledovaní osudem, štvaní po čertech ďáblech naší rozlehlé vlasti, placení tak špatně, že po pěti letech zaměstnání nebyl nikdo z nich s to koupit si spartaka a jenom šest jich mělo motocykly a jenom čtyři dívky byly o minulé dovolené u moře a z těch pouze jedna už podruhé. A teď se jim, chudákům, ke všemu ještě pokazí to jediné, co v tomto bídném životě mají: dovolená.

Podíval jsem se na ně, na ty emany a římany a hamlety, a jak se všelijak říká umným výtvorům Hygie, a lítost mi zalomcovala srdcem, které je tak jako tak poznamenané infarktem.

A pak jsem si najednou uvědomil, že to asi není lítost nad nimi, ubožáky, ale nad sebou, Jaroslavem Pivoňkou, nad majorem Veřejné bezpečnosti předčasně pro ten infarkt ve výslužbě, jenž měl to štěstí, že prožil příliš dobrodružný život, a který kdysi byl taky takovýmhle mládenečkem, i když v mládí zůstal ušetřen jejich krutého osudu a byl postižen toliko nezaměstnaností, ale který stejně zaujatě plašil sukně podobným majolénkám, jenže se jmenovaly Julie Patrochová a Boženka Skovajsová a místo římana nosily ofinu a místo pruhovaných pantalónů charlestonový ropsak.

Takže vlastně nevím, jestli jsem jim ten příběh o Julce a Frantovi, o inspektoru Vodičkovi a o panu továrníkovi Ivo Zdeborském vypravoval proto, abych jim aspoň trochu zpříjemnil poslední odpoledne jejich nepovedené rekreace, nebo z notorické sentimentality penzistů, jejichž mládí bylo vždycky krásné, protože je ztracené, naprosto a nenávratně, a na tom bohužel nezmění nic ani revoluce. Nevím. Ale vyprávěl jsem jim o tom o všem a oni poslouchali, o Julii, o Tereze, o Paláci elegantních mužů, o detektivní kanceláři Ostrozrak, a vůbec jak to všechno bylo, jak to všechno bylo před těmi dávnými a dávnými časy…

Kapitola první

…v níž se věci začínají dít.

Začalo to v sobotu a v detektivní kanceláři Ostrozrak, kde jsem seděl a předstíral, že mám velkou fušku. Stylizoval jsem propagační brožurku, kterou si šéf usmyslel pozvednout beztak již kvetoucí obchody pátracího ústavu. Znal mé literární vlohy, a tak mě na to půldne osvobodil od otravného stopování jedné zaručeně věrné paničky, jejíž manžel si však vzal do hlavy, že ho podvádí se šoférem, a pověřil mě sestavením atraktivního textu. Seděl jsem nad papírem, na němž jsem zatím krasopisně vytvořil lákavý nadpis POLICIE JE PŘETÍŽENA, a právě jsem se za hojné pomoci zbytků sofistiky, kterou jsem se dřel k velkému rigu z filozofie, snažil přesvědčit budoucí zákazníky, že detektivní kancelář Ostrozrak, která už prokázala řadu chvalně známých služeb v oblasti diskrétního pátrání a zjišťování informací, rozšiřuje svoje služby p.t. veřejnosti i o oddělení kriminální: sleduje tím nejen dobrý cíl pomoci zločinností postižené (majetné) veřejnosti, ale i pokud možno ještě lepší cíl odlehčení státní a městské policii, která nyní, v dobách krize, musí zvládati zvýšené a vlastně neúnosné úkoly, kladené jí na bedra stoupající zločinností nižších společenských vrstev. Text měl podle šéfových instrukcí nenápadně naznačit, že jako všude, i zde předčí pružné soukromé podnikání těžkopádnou státní organizaci a je s to vypátrali zloděje šperků, lupiče pokladen, vykrádače bytů a eventuálně i vrahy mnohem promptněji než policie. Šéf byl hlava otevřená a znal své pappenheimské. Věděl, že takto úlisně sestavená reklama zapůsobí na soukromopodnikatelské pudy těch, z jejichž řad se vzhledem k našim cenám jedině rekrutovali naši zákazníci, a věděl taky, že já, který jsem mu prodal svůj doktorský diplom (firma inzerovala, že v jejich službách pracují akademicky vzdělaní psychologové), prodám mu stejně ochotně i své pero, protože – protože mi nic jiného nezbývalo.

A tak tedy smolím to lákadlo, a najednou zazvoní telefon, zvednu ho a ozve se hlas Honzy Petráčka.

„Hele, co je s Frantou?“ praví.

„Co má bejt?“ pravím já.

„Zvoním tam už půl hodiny a nikdo to nebere.“

„Asi zaspal, ne?“

„Prosím tě, vždyť je čtvrt na deset!“

Podíval jsem se na hodinky.

„Asi to včera někde natáh.“

„Ale že se tam nehlásí nikdo. Ani Carmen.“

„Asi to natáhla s ním.“

„Prosím tě. Kdybys řek s Ivošem – ale s Frantou?“

„Proč ne,“ řekl jsem. „A zabírá Ivoš?“

„Ach jo,“ vzdychl Honza. „Ty ses v ženských nikdy nevyznal. Ale koukej, když už tě mám na drátě, můžu to vlastně povědět tobě zrovna tak. Já chtěl Frantovi říct, že zítra se nemůžu dostavit na první sobotní, Ivo si žádá mé přítomnosti v Kubelicích. Telefonovala mi včera odpoledne Julie, abych mu tam dopravil jeho brontosaura, kterýho musím vyzvednout z autodílny, protože roadstera, s kterým tam jel, chce půjčit Mistru Kalendovi. Koukej, jestli budeš mít čas, zkus mu to brnknout, já to budu taky zkoušet, ale mám tady nějakej fofr.“

To bylo Honzovi podobné. Byl to prima kluk, kde mohl, pomohl, ale kde to šlo, tam taky člověka využil. Inu, každý máme své chyby, já jsem zas poněkud lenivý, prý mírně řečeno, jak říká Julie, to jest bývalá Frantova milá, nyní milenka nebo, lépe řečeno, metresa pana továrníka Ivo Zdeborského, našeho ochránce, příznivce a z velké většiny chlebodárce.

„A to ses z toho nemoh vyzout?“ řekl jsem. „V poslední době se už skoro neznáme.“

„Nemoh,“ řekl Honza. „Vzpomněl jsem si na to, až když to pověsila. Tak jsem ji kvůli tomu volal znova, ale řekla mi, že to je absolutně vyloučený.“

„No dobře,“ řekl jsem tedy Honzovi dost otráveně. „Tak teda fofruj, já mu cinknu,“ a oddal jsem se dalšímu spisování.

Psal jsem právě větu: „… a naši detektivové, využívajíce své civilní nenápadnosti, která v povědomí podsvětí nepojí se se zákonem, pronikají i tam, kamž policie proniknouti nemůže, do tajných brlohů organizovaného zločinu, a využívajíce svých rozsáhlých známostí v polosvětě, jsou za pomoci nejmodernějších psychologicko-kriminalistických metod s to zachytit stopy, které nutně unikají i čuchacím psům –“, když vtom jsem opět spočinul zrakem na hodinkách a zjistil, že je půl jedenácté. Vzpomněl jsem si na Honzův vzkaz, a docela se mi to hodilo, protože ani já neměl moc chuti jít na naši pravidelnou jednoměsíční schůzku, kterou jsme konali každou první sobotu v měsíci, já, Franta Procházka a Honza Petráček, tři mušketýři, nebo spíš tři P z Pěti Pé, které jsme tvořili s Julčou Patrochovou a panem továrníkem Zdeborským.

Zvedl jsem tedy telefon a vytočil číslo Frantovy redakce. A pak se to stalo. V telefonu se ozval hlas, hrozně povědomý hlas:

„Slyším.“

Tohle Franta nikdy neříkal. Ten se vždycky hlásil neutrálním, nic neříkajícím haló.

„Moh bych mluvit s panem šéfredaktorem Procházkou?“ řekl jsem.

„Kdo volá, prosím?“

„A s kým to mluvím já, prosím?“

„Okamžik,“ řekl hlas a pak ve sluchátku slabě prasklo, jako když někdo hystericky připlácne dlaň na mikrofon a hlásí něco šéfovi. Že by si Franta opatřil tajemníka? Inu, od jisté doby jsem měl dojem, že Frantovi stoupla šéfredaktorská sláva do makovice. Nějak se nám vyhýbal. Nějak se stahoval do sebe, dělal tajemného a nasával nějak moc anglické whisky. To si konečně mohl dovolit. Ale stejně.

Pak najednou ve sluchátku zase luplo a ozval se hlas slečny Carmen Nosákové, starší slečny zvané Carmen Ohnivá, která se v přítomném období svého života snažila přijít o věneček, ovšem pod žalovatelným slibem manželství.

„Haló,“ řekla nějak zadýchaně, zajíkavě, skoro jako vyděšeně.

„To jste vy, Carmen?“ řekl jsem.

„A-ano. Kdo vo-volá?“

„Tady doktor Pivoňka,“ řekl jsem, a vtom začala slečna Carmen do telefonu tak řvát, že jsem ho musel dát kousek dál od ucha, protože to práskalo do bubínku jako krátké spojení.

Když jsem ho zas k uchu přiblížil, uslyšel jsem opět ten první, mužský, ten neznámý hlas.

„Pan doktor Pivoňka?“

„Ano,“ řekl jsem a zase se mi zdálo, že ten hlas odněkud znám.

„Tady inspektor Vodička. Pane doktore, buďte tak hodný a přijeďte sem.“

„Co se stalo?“ lekl jsem se. Inspektor Vodička byl totiž pán z oddělení – přejel mě mráz. A vzápětí to přišlo.

„Pan šéfredaktor Procházka byl váš kamarád, že ano?“

A to už jsem to věděl.

„Co je s ním?“ vykřikl jsem do telefonu a hlas mi přeskočil.

„Uklidněte se,“ řekl inspektor Vodička, což v té chvíli, uznáte, nebyla poznámka příliš duchaplná. „Pan šéfredaktor byl – zavražděn.“

Zatmělo se mi před očima a musel jsem si sednout.

Teprve za chvíli jsem si uvědomil, že sluchátko v mé ruce vytrvale, slabounce a udiveně opakuje Haló?! Haló?! Haló?!

„Ano, pane in-inspektore,“ zabreptal jsem jako předtím slečna Carmen. „H-hned tam jedu.“

A zavěsil jsem sluchátko.

Kapitola druhá

…v níž si detektiv doktor Pivoňka vzpomíná na svoje poslední setkání s Frantou Procházkou, a tím pádem se představují některé osoby.

Seděl jsem zhroucený na židli a neodpovědně jsem porušoval slib, daný inspektoru Vodičkovi, že totiž tam hned pojedu.

Ježíšmarjá! Zavraždili Frantu! Frantu Procházku! Toho kluka, který z nás ze všech měl nejvíc filipa a vůbec byl nejlepší kluk a nejlepší kamarád, jakého jsem kdy měl. Já vím, před chvilkou jsem si říkal, že v poslední době nějak zpychnul, nějak mu vlezlo na mozek to šéfredaktorování a straní se nás, ale teď to bylo v mžiku zapomenuto. A byla to hloupost. Samozřejmě hloupost. Kdo by se nestranil, když to jsou sotva dva měsíce, co ho ta potvora Julča, ta sladká Julinka, krůta proradná, nechala a vyměnila ho za bubřinu Zdeborského. Kdo by nešel do sebe a nezmorousovatěl. Ach bože! A oni teď chudáka Frantu odkrouhnou! Oni – ale kdo? Kdo si moh vzít na svědomí toho zlatýho člověka?

Oči mi zabloudily sklem výkladní skříně, zrak mi pronikl velikým zeleným okem, reklamní ochrannou značkou kanceláře Ostrozrak na podzimní Václavák, kudy se táhli ošumělí ludráci kolem košů na papíry a dámy v krátkých sukních a podzimních modelech, a spočinul na skleněném průčelí obchodního paláce, na němž se skvěl, ve dne ovšem zhasnutý, neónový nápis PALÁC ELEGANTNÍCH MUŽŮ.

Bylo to čtrnáct dní, co jsem Frantu viděl naposled, ve vile Mistra Kalendy, vlastně ne ve vile, ve villegiatuře, přesně řečeno v loveckém zámečku pana hraběte Mamselsteina, který Mistr zakoupil z honorářů.

Abych vám ho zrovna představil: Mistr Radim Kalenda se vlastně jmenoval Rudolf Kopecký, což však se mu nezdálo dost literární. Měl různá nadání – hlavní z nich, že ve svých dílech nadhazoval problémy, které zrovna nikoho zvlášť nepálily, zato však zajímaly zejména ženy koupěschopných občanských tříd.

Svou kariéru započal již za mocnářství románem „Hrabě Loužecký“, v němž zachytil tragédii muže, jehož majetek, nashromážděný vytrvalými sňatky a děděním mnoha generací, počíná ničit moderní doba, vyznačující se vzrůstem kapitálové moci nevzdělaných a neurozených továrnických nul.

Za román byl poctěn literární cenou Františka Josefa, což mu však nijak nezabránilo, aby jeho třetí román (pomineme-li novelu „Bratři proti císaři“, inspirovanou vlasteneckým citem a zachycující příběhy roty dobrovolců na italsko-rakouské frontě, vylíčené věrně podle fantazie Mistrovy), román s názvem „Továrník Bedrna“, nezachycoval tragédii muže, jehož činorodou podnikavost, mající na paměti především zájmy průmyslového dělnictva, maří komplot šlechticko-monarchistického spiknutí v rakousko-uherském žaláři národů.

Vypořádav se takto s proměnlivými časy, věnoval se potom Mistr Kalenda románu společensko-psychologickému s mírně pornografickým nádechem (s jedinou výjimkou novely „Bráškové proti Říjnu“, z bojů ruských legií proti rudým) a v tomto oboru si založil slušně vynášející živnost. To byl Mistr Kalenda, takto vysoký, prošedivělý pán s podivně dračím úsměvem a s těkavýma očima neurotika. Ta neuróza se poslední dobou stupňovala. Říkalo se, že odbyt románů začíná povážlivě klesat a Mistr se čím dál víc uchyluje v jistá místa, kde lze snadno, byť ne zcela zákonně nabýt (nebo také pozbýt) značných peněžních částek za pomoci dvaatřiceti loupežníků, ale třeba to byly jen pomluvy.

Tak u toho jsem viděl Frantu naposled. Bylo to před čtrnácti dny, v sobotu večer, seděli jsme ve velkém obývacím pokoji okolo krbu, já, Honza, Franta a Carmen, a poslouchali jsme plácání pana továrníka Zdeborského. V krbu praskala velká smolná jasanová polena a jinak bylo v pokoji tma, jenom plameny vrhaly kolísavé stíny naší pětice přes rozlehlý peršan a masivní dubový stůl uprostřed, po pralese parohů se štítky, jimiž je kdysi dávno opatřil nebožtík pan hrabě Mamselstein, jiskřily a odrážely se o stříbro konvic a pohárů v příborníku, mazlily se s opalizujícím břichem velkého porculánového Buddhy a dopadaly až na druhou stranu pokoje na dvě postavy u domácího baru, na Mistra Kalendu a Julču Patrochovou, do níž Mistr naléval koktajly a úlisná donchuánská slova do jejích rubínových oušek. Vzpomněl jsem si, jak do toho únavného, jednotvárného kafrání Zdeborského zazníval její zvonivý smích, trošku už orosený alkoholem, ale Zdebora, její právoplatný milenec a vydržovatel, si toho nevšímal, protože byl, jako vždy, zaujat vlastní, zhola nesmyslnou výmluvností, a žvanil a žvanil.

Zato jsem si všiml, že si toho všímá Franta. A všiml jsem si, že i Honza si všiml, že si toho Franta všímá. Naše oči se setkaly. Franta seděl s uchem natočeným ke Zdeborskému, vedle Carmen, která se sepjatýma rukama sledovala idiotské výklady páně továrníkovy, ale ani to Frantovo ucho Zdeborského nevnímalo. Franta hleděl podél našich stínů k tomu domácímu baru, na štíhlá záda v lesklém taftovém kazaku černé barvy s plavým bubikopfem nahoře, a vypadal zamyšleně a zachmuřeně.

Pomyslel jsem si tehdy, jak mu asi je. Seznámili jsme se všichni před třemi lety v nouzové študácké kolonce na Letné a utvořili jsme nerozlučnou čtveřici Pěti Pé bez Jednoho – já a Franta filozofové, Honza právník a Julie kunsthistorička, samozřejmě, obor leda tak na vdávání, ale o tohle taky u Julinky nemohly být žádné strachy a ani její tatíček, úředníček z Frenštátu, o to nemusel mít obavy. Zatím byla Julča studentkou a měla si trošku užít mládí a později ulovit ženicha – ale Julka byla správná holka a táhla to s náma se všema, nejdřív jako kamarádka, a pak, asi tak za půl roku, si vybrala Frantu. A byla to docela fair volba, to jsme kamarádsky uznávali, i když nás to v duši trochu bodalo, že nesáhla trošku vedle; a teď jsme byli teda komplet Pět Pé.

Totiž ten její nynější milý – vlastně vydržovatel, ten, kvůli němuž zradila sama sebe, tu naši představu o ní, o kamarádce, o prima děvčeti do deštivého dne – ten vošoust napěchovanej, ten pan továrník Ivo Zdeborský se ve skutečnosti jmenoval Alois Pukrle, to bylo to páté Pé.

A bylo to číslo, tenhle pan továrník Pukrle-Zdeborský.

Ten pseudonym nezvolil kvůli literatuře (aspoň původně ne), ale kvůli ješitnosti. Pan továrník se totiž domníval, že je génius – a byl, jenomže tak to nemyslel: byl geniální pitomec. On se ale v různých dobách postupně domníval, že je vynikající malíř, hudebník, navrhovatel modelů, astronom, automobilový závodník, básník a spisovatel, a samozřejmě také milenec, neodolatelný sváděč žen.

A to byl. Měl totiž prachy. Prachů měl snad ještě víc než té oslovské geniality.

Seděl tam přede mnou a připomínal dokonalý tvar starých Řeků, sfairos, to jest kouli, oblečenou v oblečku podle nejposlednější a nejvýstřednější módy, ušitém u Knížete, kde prý místo figuríny používali pro zakázky pana továrníka jedenapůlmetrového míče. Ta móda byla myslivecká. Z pohodlné klubovky se klenula brčálová vesta, opatřená rohovými knoflíky. Krátké, tlusté nohy v hnědých kalhotkách se zelenými lampasy, složenými z vyšívaných dubových lístků, trčely k ohni, opatřeny hrubou teletinou a zelenými kamašemi. Kamizola se žaludy halila ramena pana továrníka, v tmavohnědé kravatě trčela jehlice s jelení hlavou ze čtyřiadvacetikarátového zlata. Sféru vesty křižovaly dva zlaté řetězy a na nich zažloutlé kančí zuby, zasazené rovněž ve zlatě. A nad všemi těmito drahými a kvalitními výrobky ruměněla mohutná, jovišská tvář s očima nevýslovně naivního výrazu, s růžovou, napapanou hubinkou, která sebou v jednom kuse mlela.

Tato zvláštní hříčka přírody holedbala se právě ranním honem na zajíce, třebaže jsme se ho jako hosté Mistra Kalendy všichni zúčastnili, a znali jsme tedy objektivní skutečnost, z níž za pomoci své básnické fantazie vytvářel pan továrník heroickou legendu o geniálním ostrostřelci.

Toho dne se Ivo strefil toliko do zadnic dvou nadháněčů a těžce zranil jednoho loveckého psa, jak kráčel majestátně po strništích, každou lichou minutu vydával ostrý hvizd na loveckou píšťalku, prý aby vyplašil zajíce, a každou sudou minutu pálil z obou hlavní brokovnice. Střelivo vezli za ním na trakaři. My ostatní jsme se drželi uvnitř mrtvého úhlu jeho dvojhlavňového kanónu a občas jsme bouchali pánubohu do oken, aby v panu továrníkovi nevzniklo podezření, že nestřílíme. Nejdůležitějším mužem na honu byl hajný, jenž měl za úkol v pravidelných intervalech přibíhat se zastřelenými zajíci a ukazovat je panu továrníkovi. Zdeborský je znalecky ohmatal a nepovšiml si pochopitelně té maličkosti, že jsou ty zaječí mrtvoly většinou úplně chladné a z ran jim prýští sedlá krev, neboť pocházely vesměs z honu, který se konal den předtím velmi neokázale, zato však ekonomicky, a jehož cílem bylo opatřit bohatý úlovek pro pana továrníka.

Tak to byl pan továrník Zdeborský. Každý mu udělal, co mu na očích viděl, neboť Zdeborský měl alespoň jednu skutečně velmi dobrou vlastnost. Krom toho, že byl bezedně prostoduchý, byl také bezedně štědrý. Svůj majetek zdědil po otci, Aloisů Pukrlovi starším, a počátky toho majetku byly zahaleny temnotou. Pukrle otec neměl, zdá se, osobní ctižádosti. Nevytvořil o sobě dokonce ani obvyklou legendu o chudém chlapci, jenž se vlastní podnikavostí stal milionářem. Stal se milionářem díky podivuhodné inspiraci, jež mu asi půl roku před začátkem světové války vnukla získat státní zakázky na výrobu plátna pro vojenské podvlékačky. A tak čím více pěšáků spěchalo pokládat životy za císaře a vlast v podvlékačkách značky Pukrle, tím více stavů a selfaktorů přibývalo v řadách pod skleněnou střechou továrničky a později továrny a pak dvou, tří a čtyř továren firmy Alois Pukrle a posléze Alois Pukrle a spol. v rozkošném městečku Unholci na Českomoravské vysočině, kde světlo světa spatřil jediný syn zakladatele firmy. Schopnostem a rozletu mladého muže ovšem Unholec nestačil. Na přání přísného otce studoval po dobu devíti let čtyřletou vysokou obchodní školu v Praze, ale právě když se chystal přistoupit k první státnici, zakladatel firmy zesnul. Tím se juniorovi otevřely možnosti svobodného života, které mu dosud přísný otec blokoval.

Prozíravý budovatel zanechal však po sobě jako obzvláštní dědictví věrného ředitele Huba, správce všech podniků firmy Pukrle, a jedině díky jemu stal se zázrak, že syn, přestože překypoval drahou a nákladnou fantazií, majetek otcův nezmrhal, ale dokonce, bůhvíjak, ještě rozmnožil. Podnikal kdeco a bůhvíco. Dělalo se to tak, že pan továrník měl nápad a pan ředitel Hub to vyčíslil. Jedině to umožnilo, že celý ten cirkus, v nějž se změnila ctihodná firma Pukrle a spol. a který nesl zajímavý titul MODEXPLOS, byl nejenom stále aktivní, ale dokonce stále aktivnější.

Byla to řada továren, továrniček, dílen a krcálků, kde se vyrábělo všechno, od dětských záchodků z vixlajvantu, které bylo lze napnout na normální klozetový rám a potom snadno omýt, až po elektrické odtučňovací strojky. Jakousi viditelnou korunou tohoto heterogenního kombinátu byl obchodní dvojdům na Václavském náměstí; na jehož jednu polovinu jsem právě zíral oknem Ostrozraku. PALÁC ELEGANTNÍCH MUŽŮ a PALÁC ELEGANTNÍCH ŽEN.

V PALÁCI ELEGANTNÍCH ŽEN obsluhovali výhradně elegantní a velmi pohlední mladí muži, kdežto žiletky, saka, košile a sportovní spodky, zaručeně sající pot, v PALÁCI ELEGANTNÍCH MUŽŮ prodávaly výhradně mladé ženy, připomínající sjezd královen krásy. Vlastní doménou pana továrníka bylo však zvláštní oddělení, nazvané v duchu vědeckého století LABORATOŘ MÓDY, které pan ředitel Hub předem prozíravě zanesl do účetní knihy pouze na stranu výdajů. Zde pan továrník Zdeborský vymýšlel stále nové fantasmagorie, které vždy pokládal za mezníky v nějakém vývoji, ať už ve vývoji podprsenek, závodních automobilů nebo výtvarného umění.

Hlavní ideou LABORATOŘE MÓDY byla motorizace odívání. Prodávaly se tu sukně, poháněné elektromotorem skrytým v kabelce, které se kolem své nositelky se sympatickým vrčením otáčely, přičemž vlivem odstředivých sil vytvářely obrazce podobné sukýnkám krasobruslařek, když vytáčejí piruetu; dále otáčející se klobouky a dmoucí se elektrická ňadra, výrobek, který na pravidelných přehlídkách laboratoře působil obzvlášť rozkošně.

Modely se bohužel kromě karnevalové sezóny nekupovaly, a když pak na maškarním plese průmyslníků došlo k té nehodě, že otáčivý elektrický klobouk jedné maskované dámy navinul na své voskové ozdoby paruku známého filmového tragéda, a vesele ji roztočiv vrhl do mísy s punčem, byl Zdeborský k velké své rozmrzelosti nucen připoutat svou fantazii k nudným možnostem, jaké skýtaly rukavice s různobarevnými prsty a neviditelná ramínka přes příliš smělá dekolté. Zato tím více počal motorizovat pánskou módu, kde se mohl osobně stát svým vlastním propagátorem. Vrcholem a zároveň tragickým koncem „motorizovaného období módní laboratoře“ byl model večerního pánského oděvu, nazvaný „Fiat Lux“. Zdeborský jej předvedl osobně na premiéře nového dramatu Mistra Kalendy v Národním divadle. Aby myšlenka toho revolučního odění co nejvíce vynikla, dostavil se asi deset minut po začátku, neboť potřeboval tmu.

Premiérovému obecenstvu, s jistými obtížemi právě se vžívajícímu do nejasných problémů neukojené manželky jakéhosi bankéře Bora, naskytla se omračující podívaná na temnou kulovitou postavu, kráčející střední uličkou, jíž po knoflíkách vesty přejíždělo elektrické bílé a červené mihotání a na jejíchž střevících se při každém kroku rozsvěcela a zase zhasínala různobarevná světla. Klidným jasem v barvě trikolóry zářily trojice knoflíků na rukávech a v klopě dosti pronikavě světélkovala průsvitná plaketa s portrétem dámy, která se právě produkovala na jevišti.

Pochopitelně, pozornost v hledišti i pozornost herců na scéně soustředila se na ten div moderní iluminační techniky. Herci přestali odříkávat role, ale nikdo si toho nevšiml. Nikdo také neví, zda by premiéra byla vůbec dohrána, nebýt nehody, která vzápětí představení asi na půl hodiny přerušila.

Pan továrník Zdeborský se totiž vzňal. Když dosedl na sedadlo v první řadě, uvedl v činnost jakýsi reostat, který způsobil, že mezi tučnými koleny přelétl nafialovělý blesk, v oblečku došlo ke krátkému spojení, a jedině hasič, který přispěchal s minimaxem, zabránil katastrofě.

Tím skončila „elektromotorizace módní laboratoře“ a Ivo Zdeborský se pak věnoval automobilismu, hudbě, malířství, astronomii a nyní poezii.

Průběžně také milování žen, vlastně hlavně vydržování žen, a tak jsem tu sobotu před čtrnácti dny seděl naproti němu a poslouchal, jak plácá nesmysly, zatímco Julie, na níž právě uplatňoval erotické kouzlo svých peněz, koketovala u domácího baru s Kalendou a její bývalý milý, který to s ní táhl tři roky ve slunci i v nepohodě, zapíjel její proradnost těžkým a hustým malaga a plameny z krbu iluminovaly celé to svinstvo přísvětlím anglické pohody a tepla loveckých zámečků, jaké já do té doby znal leda v krásných snech o někdejších časech.

A Franta Procházka teď ležel bradou vzhůru!

Kapitola třetí

…v níž se doktor Pivoňka vypravuje na místo činu a zároveň se čtenář blíže seznámí s detektivní kanceláří Ostrozrak.

Probral jsem se ze vzpomínek a vykročil jsem rychle ke dveřím.

Když jsem byl u nich, něco mě napadlo, a zase jsem se vrátil.

Musel jsem si na to sednout. Nohy mi repetily jako struny na kytaře; měl jsem před sebou těžký a nepříjemný úkol. Byli jsme totiž, jak už jsem řekl několikrát, byli jsme tři mušketýři, táhli jsme to spolu v dobách zlých, a teď, sotva se na nás usmálo štěstí, musí jeden oznámit druhému, že ten třetí už není mezi živými.

Vytočil jsem číslo vily pana továrníka Zdeborského a čekal jsem. Po chvíli se ozval hlásek komorné Růženky:

„Vila Julie.“

Kdysi to byla „Vila Rita“, později „Vila Polly“, ještě později, rychle za sebou, „Vila Emilka“ a „Vila Jenny“, a nyní, už asi dva měsíce, „Vila Julie“. Jistá osoba už asi měsíc usilovala o to, aby se vile co nejdříve a definitivně dostalo jména „Vila Carmen“. Ale na to jsem nemyslel.

„Dobrý den. Růženko, moh bych mluvit s panem tajemníkem?“

„Pan tajemník je zrovna na zahradě,“ řekla komorná. „Hned ho zavolám.“

To bylo ovšem Honzovi podobné. Takhle vypadal jeho pracovní den často. Ráno si obtelefonoval známé a každého požádal o nějakou laskavost ve městě, a pak si šel číst do kuřáckého pokoje nebo do altánku na zahradě, zatímco jeho známí vyřizovali ty laskavosti. Měl tam vytápěný altánek s palmami. Místečko k ulejvání jako stvořené.

V telefonu se ozvalo vzdálené ‚Pane tajemníku, telefon‘, jak Růženka volala na tu důležitou osobnost z okna, a pak silněji:

„Počkejte okamžik u aparátu, pane doktore.“

„Děkuji, počkám,“ řekl jsem.

Pak mi hlavou rychle proběhly vzpomínky na spoustu věcí, které jsme zažili s Frantou. Na ty šťastné dny, kdy bylo ještě v budoucnosti růžovo a kdy nás tři Julinka učila shimmy a charleston v restauraci „Akademia“ na Letné, kde Honzu nechávali třískat do rozladěného pianina a zpívat ten populární šlágr našeho nedávného mládí:

V baru když zazní saxofon

a jazz a hrčivý gramofon,

tu každý vzkřikne charleston,

toť on!

A Julinka si to vytáčela na prkenné podlaze s Frantou Procházkou, jen jí krátké sukýnky poletovaly, a já s Honzou jsme zpívali refrén:

Tento tanec je tancem mládí,

každý při něm skáče a pádí,

pánům srdce se chvějí v touze,

v líce dívek brejlí dlouze.

A brejlili jsme, a bylo to mládí. Měli jsme každý pár švestek, já a Honza stípko, Julie a Franta spartánskou apanáž od svých tatíků. A potom ještě Frantovi tatík zemřel, a tak jsme se stali majiteli (prakticky všichni čtyři, i když před zákonem pouze on) sídla tohoto starého pána, domku o celých dvou místnostech v slepé Kozí uličce na petřínské stráni na pomezí Smíchova, a tam jsme trávili nejeden z těch mnoha veselých flámů mládí, kdy člověk houby ví, zač je toho loket.

A pak jsme najednou neměli ani těch pár švestek, jenom doktorské diplomy, já a Franta filozofický, Honza právnický a Julinka ani ten diplom.

Tak jsme začali chodit po chůdách pro Schichtovo mýdlo s jelenem a tak.

Po chvíli ve sluchátku zaharašilo a ozval se Honzův hlas.

„Honzo,“ řekl jsem a hlas mi přeskočil. „Franta Procházka je po smrti.“

„Nežvaň!“

„Nežvaním,“ řekl jsem. „Je to bohužel fakt.“

„A –“ ozvalo se po chvilce chraptivě a pak si Honza odkašlal. „A jak se mu to stalo? To – to bylo nějaký neštěstí?“

„Ne,“ řekl jsem. „Byl zavražděn.“

„Cože!“ vykřikl Honza.

„Někdo ho zavraždil v redakci. Proto nebral telefon.“

„Panebože,“ vydechl Honza.

„Právě jsem mluvil s inspektorem Vodičkou,“ řekl jsem.

„To je ten náš člověk na bezpečnosti, znáš ho. Jedu tam. Zatím nic bližšího nevím.“

„Člověče,“ ozvalo se z telefonu mdle. „Člověče, já – já nevím, co bych řek – to vypadá jako špatnej vtip – to snad není ani možný. Zavolám Zdeborovi, co se stalo, že do Kubelic nemůžu. A přijedu do redakce.“

„Tak přijeď,“ řekl jsem.

Pak mi znovu bleskla hlavou Julie. Lidské myšlenky se často ubírají po absurdních cestách. Teď to máš, patří ti to, Julčo!, napadlo mi, skoro mi to zahřálo srdce, jako kdyby se tím Franta nějak velkolepě pomstil té zmiji napajcované, té zrádné muchomůrce, a pak jsem si uvědomil, že to je teda pěkná pomsta, když ho to stálo život.

A hned nato mi napadlo, a trochu mě přitom píchlo u srdce, pro ty staré časy a pro to, jaká Julie byla, že by ta kočka falešná mohla doznat úhony na svém jemném nervovém systému, kdyby ji zpráva o Frantově skonu zastihla moc zprudka, a tak jsem řekl Honzovi:

„Heleď – radši zajeď přece do těch Kubelic a nějak opatrně to řekni Julii.“

„Julii?“

„No, já vím,“ řekl jsem. „Možná že je to zbytečný. Ale přece jen – ještě to nejsou ani dva měsíce a ona Julča – třeba přece jen není tak špatná – bůhvíco ji k tomu vlastně vedlo.“

„Pro mě je to svině,“ řekl Honza rozhodně. „Udělat něco takovýho, to dokáže jenom –“

Měl asi pravdu. Ale já měl pro Julii vždycky měkký místo v srdci, asi vůbec pro ženské, a byl jsem hotov jim skoro všechno odpustit.

„No snad je,“ řekl jsem, „ale tohle je přece jen něco mimořádnýho. Víš, jestli má v sobě ještě aspoň něco dobrýho, tak s ní tohle šeredně zacloumá. Měl bys tam zajet.“

Honza mlčel.

„Bůhví,“ řekl potom. „Koneckonců jsme křesťani a možná že je tohle trest za to, co mu provedla. Tak já jedu. Vyzvednu toho brontosaura z autodílny. Můžu bejt zpátky tak za dvě hodiny nejdřív. Kdybysme se tam minuli, přijeď hned, jak to tam bude hotovo, sem.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem a zavěsil jsem telefon.

Franta Procházka.

To on přišel na ten nápad s Osvobozenou lyrou a pan továrník Zdeborský mu nadšeně poskytl kapitál. Už to bylo pomalu rok. Od té doby se z toho stal plátek, který měl pro intelektuálské snoby asi stejnou funkci jako Vilímkovy Humoristické listy pro pány domácí. A zařídil mu to Honza, stejně jako mně tohle teplé místečko v detektivní kanceláři Ostrozrak, všechno přes vlivy a neodolatelné kouzlo peněz Ivo Zdeborského.

A byl to kapitální nápad, ta Osvobozená lyra. Plátek, který tisknul vše, co mu kdo z oboru krásné prózy a poezie zaslal a co jiné literární časopisy odmítaly – pokud měl na tučný honorář. Celý nápad spočíval totiž v tom, že honoráře platili autoři časopisu, ne časopis autorům, a tím jim odpadla starost s administrativními komplikacemi při vydávání „vlastním nákladem“. A teď Frantu křísli, zrovna když se chystal založit vedle časopisu ještě nakladatelství, které by „osvobodilo“ hlasy těžších, rozsáhlejších kalibrů, jež i Osvobozená lyra spoutávala omezeným rozsahem. Totiž osvobodilo od „pout literárních klik, od komplotu kritiků, kteří zuby nehty brání novým talentům v úplatnění, jsouce zaslepeni předsudky oficiálního stejně jako avantgardního písemnictví“, jak napsal Franta v úvodníku prvního čísla. Byl to velmi realistický úvodník, realistický v tom, že správně naznačil, že lyru v těch dobách bylo možno skutečně osvobodit jedině pomocí peněz.

Ovšem lyra obdařená nadbytkem peněz bývala, co svět světem stojí, obvykle dosti rozladěná. Osvobozená lyra nebyla v tom směru výjimkou.

A její tvůrce teď ležel bradou vzhůru.

Vstal jsem znovu, prošel jsem chodbou kolem čekárny a zamířil ke dveřím, tlustě polstrovaným kůží a označeným diskrétním mosazným štítkem s nápisem

Tom Lomal

šéf sboru detektivů

To byl majitel Ostrozraku, takto pan šéf.

Na stěnách chodby visely „úspěšné“ případy Ostrozraku, dodané jednou známou firmou, vyrábějící jinak školní pomůcky. Ve skutečnosti se úspěšné případy Ostrozraku týkaly hlavně manželských nevěr a úspěšné byly hlavně po stránce finanční, ale podle té pinakotéky na stěnách se zdálo, že specialitou Ostrozraku jsou vraždy, únosy a penězokazectví. V úhledně zasklených skříňkách visely tu „případy“ s příslušnými fotografiemi, otisky prstů, chomáčky zkrvavených vlasů, noži se stopami rzi po krvi, fiólami, kde býval jed, tramvajovými lístky, které usvědčily pachatele, protokoly o výsleších, grafikony stop a grafickými znázorněními chronologie a jiné, víceméně nezajímavé a víceméně nechutné předměty. Vedle dveří byla chromovaná vitrínka s nejslavnějším případem a nesla nápis

Záhada uzavřeného pokoje

a pod tím menším, ale tím nápadnějším písmem

Rozřešil šéf sboru detektivů kanceláře Ostrozrak

a zase větším písmem

Tom Lomal

Případ vznikl kombinací dvou detektivek, jedné anglické a jedné francouzské, a byv přenesen z Paříže, resp. Londýna do „jednoho letoviska poblíž Prahy“, hýřil jinak lokálním koloritem. Vévodily mu dvě veliké fotografie mužských obličejů, z nichž ten evidentně strašnější nesl popis JEHO OBĚŤ, zatímco tvář muže úhlednějšího se jmenovala VRAH. Šlo o to, že v přepychové vile B. v letovisku N. poblíž Prahy byla nalezena mrtvola dědice továrníka T. W., zavražděného otrávenou dýkou. Dědic továrníka T. W. právě dědil, při kteréžto transakci byl vyděděn jeho mladší bratr. Podezření přirozeně padlo na něho. Ukázalo se však, že tento muž má perfektní alibi, neboť v době vraždy seděl s početnou společností v jídelně vily svého šťastnějšího bratra, a nadto bratr, stižený bolestmi hlavy, uzamkl se ve svém pokoji, před nímž od chvíle, kdy se odebral dovnitř, až do chvíle, kdy naň marně klepal komorník, aby jej přivolal k večeři, pracovala komorná, která čistila stříbro a utírala prach na oknech, brněních a parozích. Přitom okna pokoje smrti byla opatřena hustou mříží.

Případ byl velice složitý a při jeho řešení octl se šéf sboru detektivů kanceláře Ostrozrak několikrát v nebezpečí života. Krátce a dobře, vyřešil to tak, že čin vykonala cvičená opička, patřící mladšímu, vyděděnému synovi, která se do pokoje spustila krbovým komínem. Tento motiv byl převzat z třetího díla a nahrazoval přece jen příliš nepravděpodobnou kobru francouzské předlohy. Jelikož toto dílo pocházelo z péra takového génia, jako byl sám patron všech detektivů Edgar Allan Poe, působilo i řešení Toma Lomala na zákazníky, ubírající se k jeho dveřím, geniálně. S důvěrou mu potom svěřovali stopování svých manželek.

Octl jsem se tedy před těmito dveřmi, na nichž zářilo velké skleněné oko na znamení, že šéf sboru detektivů je uvnitř. Zmáčkl jsem tlačítko umístěné pod oknem a téměř vzápětí se ozval dutý šéfův hlas z ampliónu, který visel na stropě přímo nad mou hlavou. Zákazníka neznalého poměrů takový nebeský hlas pochopitelně vylekal, a tak tomu také mělo být.

Hlas z nebe pravil chrčivě:

„Come in!“

Tom Lomal totiž zval návštěvníky dovnitř anglicky. Uvnitř s nimi potom ohleduplně mluvil česky se silným anglickým přízvukem. Těžko také mohl dělat něco jiného, neboť z jazyka Sherlocka Holmese Tom Lomal perfektně vládnul těmito slovy a úslovími: Come in, Well, All right, O. K., Goddam, I see, Time is money, Keep smiling, Shut up, Good bye, Good luck, Dear dear, Thaťs fine a jakýmsi nepochopitelným řízením osudu také větou To be or not to be that is the question, jejíž význam mu však nebyl jasný.

Z toho všeho by se mohlo zdát, že šéf sboru detektivů byl blbec. Ale to tedy nebyl. Do té psychologické kategorie patřili spíš jeho zákazníci. On sám byl spíš všechno ostatní, pocházel z Hané, jmenoval se Tomáš Lómal a v Praze se z něho stal velmi mazaný pán.

Když se tedy nade mnou ozval stručný britský pokyn, stiskl jsem kliku a vešel jsem dovnitř. U krbu (plynového) povstal mohutný buldok, mezi zaměstnanci podniku nazývaný Jajteles, a zuřivě zavrčel. Týž hlas, oproštěný teď od ampliónové dutosti, pronesl ostře:

„Shut up, Teddy!“

Nato si mohutný buldok zase poslušně lehl k plynovým plamínkům a ihned začal spokojeně chrápat.

Tento výborně cvičený pejsek s tváří Belzebuba a srdcem Babičky (Boženy Němcové) byl efekt číslo dvě, určený k vzbuzení hrůzy u zákazníků. Veškerá jeho činnost spočívala v tomto vstávání, zavrčení a okamžitém ulehnutí na pokyn „Shut up, Teddy!“ Konal ji spolehlivě a dostával za ni vydatnou stravu, neboť Tom Lomal, kromě jiných dobrých vlastností, nebyl škrob ani ke zvířatům. Na jméno Teddy ovšem Jajteles jinak neslyšel. A kdybyste mu celou tu větu, na niž byl synchronizován, to „Shut up, Teddy“, řekli třeba v parku na procházce, byl by se asi na vás tázavě podíval a pak by, jaký byl dobrák, dostal nervový záchvat z toho, že vám nemůže vyhovět, poněvadž vám nerozumí.

Z místnosti vedly ještě dvoje dveře, jedny označené nápisem DACTYLOSCOPY a druhé povzbudivým slovem MORTUARY, při němž návštěvníkům, i když nerozuměli anglicky, stejně přejel mráz po zádech potřetí. Oboje ty dveře nevedly nikam. Byly pouze přišroubovány ke stěně, za níž měl dílnu pekař. Celá místnost byla vytapetována tmavě fialovými tapetami se vzorkem zlatých vinných hroznů. Na mramorové římse ležely zčernalé housle, vypočítané na známou asociaci, a soška jockeye. Celou levou stěnu zabírala obrovská knihovna s tlustými folianty, na jejichž kožených hřbetech zářily do příšeří místnosti zlaté tituly těch děl, většinou anglických, CRIMINOLOGY, CRIME AND CRIMINALS, SCOTLAND YARD ANNUALS, THE TECHNIQUE OF CRIME DETECTION, DACTYLOSCOPY, FINGERPRINTS AND HOW TO TAKE THEM, SADISM, SEXUAL CRIMINOLOGY, MURDER, BURGLARY, LETHAL WEAPONS, CROSS EXAMINATION, PSYCHOLOGY OF THE CRIMINAL a mnohá a mnohá jiná, pod nimiž se většinou skrývaly v kůži vázané ročníky časopisů pro „uměleckou“ fotografii. Busta jakéhosi svěže vyhlížejícího pána stála ve výklenku uprostřed knihovny. Na podstavci busty byl nápis PETER RAWLING OF THE SCOTLAND YARD. Kdo byl tento pán, nikdo nevěděl.

A uprostřed té tmavé pracovny, kam světlo pronikalo jen s námahou těžkými žaluziemi, za širokým, tmavým dubovým psacím stolem, na němž se mosazně leskl mikroskop, chladně světélkovala lupa a stříbrně blýskala injekční stříkačka, seděl nesmírně anglicky vyhlížející muž s knírkem a v kostkovaných šatech, s pátravýma černýma očima a s lulkou v ústech.

Byl to Tomáš Lómal z Hané.

Jakmile zjistil, že jsem to já, odložil s výrazem zřejmého odporu lulku do popelníku. Málo věcí na světě nenáviděl ten lišák tolik jako kouření, ale ta lulka byla nejtěžší služební povinností jeho řemesla, jako poutači bod číslo tři. Spolu s injekční stříkačkou a zčernalými houslemi na krbu měla v návštěvnících probudit podvědomé asociace, jež měly osobu Toma Lomala opřísti nimbem geniální ostrovtipnosti onoho nesmrtelného kuřáka lulky, houslisty a morfinisty Sherlocka Holmese. Mimo jiné pověry věřil totiž Tomáš Lómal také na psychoanalýzu.

Když tedy s výrazem naprostého hnusu lulku odložil, uvítal mě bujarým:

„Servus, pane doktor. Nesete mi ten textík?“

„Pane šéf,“ řekl jsem, zachovávaje ponurý tón. „Stala se hrozná věc. Zabili Frantu Procházku. Víte, šéfredaktora Osvobozené lyry. Totiž zavraždili ho.“

„Tak?“ zeptal se šéf s ohromným zájmem. „Vražda?“

„Ano,“ řekl jsem. „Byl to můj nejlepší kamarád.“

Šéf se vztyčil v celé své mohutné výšce sto padesáti dvou centimetrů, sestoupil z křesla, a ihned přestal vypadat anglicky. Z toho důvodu také návštěvy vítal vsedě, celou dobu jednání seděl a nevstával ani při loučení. Měl totiž psací stůl asi o dva decimetry vyšší, než se normálně dělají, a za ním kožené křeslo na zvýšených nožičkách, s miniaturním žebříčkem, po němž do něho šplhal. Za stolem vypadal dokonale ostrovně, tím spíš, že židle pro návštěvníky měla nohy poněkud zkrácené, takže žárliví manželé a hysterické manželky vzhlíželi z koženého pohodlí své nepatrnosti vzhůru k asketické tváři detektivově.

Před námi zaměstnanci se šéf ovšem nestyděl. Totiž, u něho vůbec nemohlo být řeči o stydění, ale v branži, kterou si zvolil, byl nutným předpokladem úspěchu anglický vzrůst. Vztyčil se tedy a přišuměl ke mně, podal mi ruku, nasadil dokonale profesionální výraz lítosti a pravil:

„Přijměte mou nejupřímnější soustrast.“

Tento úkon bylo něco jako Jajtelesovo hněvné zavrčení, protože vzápětí opět zaplál zájmem a řekl:

„Co říkáte? Že ho zavraždili?“

„Ano,“ řekl jsem a opakoval jsem mu, co mi do telefonu sdělil inspektor Vodička.

„Hm,“ řekl potom šéf. „Poslyšte, sedněte si,“ vyzval mě, otočil se a obratně se vyšplhal do svého trůnu.

„Tak to byl váš přítel,“ řekl potom zadumaně. „To byl ten, co – ehm (tento výraz znal Tomáš Lómal z tehdejších překladů Sherlocka Holmese a vyslovoval jej tak, jak se píše; tedy: ehm) – býval v blízkém erotickém vztahu ke slečně – ehm – Patrochové.“

Býval, pomyslel jsem si. Správně řečeno. A jeho vztah k Patrochové byl víc než erotický – jenže to jsem šéfovi nemohl vykládat, protože byl psychoanalytik. Řekl jsem proto jenom:

„Ano.“

Šéf se na mě podíval zpod svraštěných brv.

„Tedy vražda ze žárlivosti,“ řekl.

Buldok Jajteles od krbu mohutně zachrápal.

„Totiž,“ řekl jsem, „ehm – motiv není dosud jasný – ale ze žárlivosti – sotva.“

„Nikdy nepodceňujte erotické motivy,“ poučil mě šéf. „Devadesát devět procent naší klientely sem přivádí eros.“

V tom měl pravdu. Přemýšlel jsem, jak mu však naznačit, že v případě Frantově, kdyby šlo o žárlivost, měla by bradou vzhůru ležet spíš Julie nebo pan továrník Zdeborský. Jenže Tom Lomal nebyl mocen tak složité psychologické kombinace. On totiž byl – a to velmi zdatný – obchodník a na detektivní dedukce měl slušně placené zaměstnance. Ale ani jsem šéfovi nemusel nic vysvětlovat, protože jemu nešlo o Frantův případ jakožto o detektivní případ, ale okamžitě výborně a ostrozrace vytušil jeho obchodní možnosti.

„Myslím, příteli,“ řekl, „že nebudu daleko od pravdy, řeknu-li, že byste se rád zúčastnil pátrání po vrazích Františka Procházky –“

„To jistě, pane šéf,“ řekl jsem.

„Byl to váš přítel, pojí vás k němu hlubinné vztahy, v podstatě erotické, ano, erotické, nečervenejte se, přiznejte se k tomu, je to naprosto přirozená věc, to jenom vnitřní zábrana společenských předsudků v nás tomu brání. Chápu vás. A přirozeně, v této zcela výjimečné osobní situaci vyjdu vám plně vstříc. Jistě dychtíte vydat vraha do rukou spravedlnosti. Uvidíte, že ten případ, protože oběť je tak hluboce podvědomě vázána na temné síly vašeho vlastního podvědomí, probudí ve vás dosud netušené temné síly – ehm – chci říci nové schopnosti,“ žvanil šéf a pak náhle s tou psychoanalytickou propagandou přestal, jako když utne, a pokračoval věcně:

„Podívejte se. Já brnknu Vodičkovi a on vás k tomu přibere. To znamená veškeré stopy a prameny, které bude mít k dispozici on, jsou k dispozici taky vám. Rozumíte?“

Rozuměl jsem dobře. Inspektor Vodička figuroval totiž v přísně tajném seznamu externích spolupracovníků Ostrozraku na čelném místě. Poskytovali jsme mu pravidelný vedlejší příjem, mnohdy tučnější, než činila jeho gáže, a on nám za to poskytoval různé cenné informace. Dosud to nikdy neprasklo. Asi proto, že Vodičkův nejbližší nadřízený byl na našem seznamu taky. Jak vidíte, Ostrozrak byl soukromý podnik se státní podporou. Na obě strany.

„Rozumím,“ řekl jsem tedy.

„Doktore,“ řekl šéf zasněně. „Kdyby se nám to povedlo – František Procházka, šéfredaktor Zborcené lyry – ehm no, prostě té Lyry – vražda – záhadný motiv a doktor Pivoňka, přítel zavražděného, detektiv kanceláře Ostrozrak – chápete ty možnosti, které tenhle případ má?“

„Chápu,“ řekl jsem ponuře a vtom Jajteles znovu, zlobně, zachrápal.

„Samozřejmě, vím, jak vám je,“ řekl šéf. „Ale takové věci se stávají, a vy – ehm – musíte myslet na svou budoucnost. Tu nepodceňujte, příteli. Pokud vím, chcete se oženit.“ Pozdvihl jsem hlavu, abych to popřel, ale zase mě nepustil ke slovu.

„Ovšem, ovšem – nemyslím zrovna oženit. Ale vaše dívka – byla to přece vaše dívka onehdy v biografu? – vaše dívka má velký sexappeal. Opravdu velký. Musíte myslet na svou budoucnost. A kdyby se vám poštěstilo vyřešit tenhle případ, doktore, jste úspěšný muž. Ein gemachter Mann!“ uplatnil šéf bohatství svého cizojazyčného slovníku.

„Ano,“ řekl jsem.

„No vidíte,“ řekl Lomal a sáhl po telefonu.

Kapitola čtvrtá

…popisující výslech na místě činu, v níž se čtenář také seznámí s životopisem zesnulého doktora Františka Procházky.

Venku byl podzim se všemi svými půvaby podzimních kabátků a kloboučků a s otrhanými ludráky, kteří se bez cíle táhli po chodníku. Byl třetí rok krize. Jel jsem na Smíchov tramvají. Redakce Osvobozené lyry byla v obrovském pavlačovém paláci v Nádražní ulici na Smíchově. Tenhle palác obklopoval pěti patry pavlačí veliký dvůr, v jehož středu stál miniaturní domek se zahrádkou, kde jako pavouk v síti přebýval domácí, majitel celého paláce. Redakce Osvobozené lyry se skládala ze dvou místností v třetím okruží a vcházelo se do ní hned prvními dveřmi vpravo od ústí schodiště.

Když jsem vystoupil z tramvaje, stál už před domem hlouček lidí a policajt. Ukázal jsem mu svou detektivní legitimaci. Konstábl byl zřejmě informován a pustil mě dovnitř. Vylezl jsem po poplivaných schodech do druhého poschodí, kde měla místnost administrace, a pak do třetího poschodí. Od ústí schodiště se mi naskytl červenobílý pohled na dlouhé, prohnuté řady podvlékaček, ručníků, prostěradel, dámských kombiné a plenek, které koldokola lemovaly architekturu. Podzimní slunce je tu bělilo a odráželo se také od naleštěného plechu na přilbě strážníka, hlídajícího dveře s cedulí:

OSVOBOZENÁ LYRA

nezávislý čtrnáctideník pro písemnictví

REDAKCE

V chaise longue, koupené, když se to tu zařizovalo, u vetešníka, ležela slečna Carmen Nosáková ve stavu omdlelých. U ní seděl muž v civilních šatech. Věnceslav Tlamsa, tajný. Jak jsem vrzl dveřmi, zachvěly se řasy na levém oku slečny Carmen, protože se chtěla podívat, kdo to přišel. Závisel od toho další vývoj jejího mdlobného stavu. Když mě poznala, zasténala tak pronikavě, že kolega s odstávající klopou na kabátě se lekl, málem upustil sklenici s vodou, v níž zřejmě občas namáčel bílý obkladek na slečnině čele, a maně sáhl po zadní kapse.

Když uviděl mě, uklidnil se. Byl to muž, který se proslavil tím, že mu utekli dva vrahové, když je převážel v zeleném antonu z Karláku na Pankrác, tedy výkon jistě úctyhodný. Ovšem Věnceslav Tlamsa za to nebyl zcela odpovědný, neboť trpěl jakousi spavou nemocí, způsobenou všeobecně mdlým intelektem. Proto se jím obklopil inspektor Vodička, řídě se onou oblíbenou zásadou lidí v odpovědných postaveních, že totiž mezi slepými je jednooký králem.

Vtom slečna Carmen vykřikla: „Doktore!“

„Uklidněte se, Carmen!“ řekl jsem.

„Uklidněte se,“ řekl Věnceslav Tlamsa, zvaný obvykle His Master’s Voice.

„Doktore, já to nepřežiju! Pan šéfredaktor!“

„Jen klid!“ řekl jsem.

„Jen klid, jen klid,“ rozvedl mou myšlenku Tlamsa.

„Óóóch,“ zakvílela opět á la Anny Ondra a vtom se otevřely dveře a v nich se objevil inspektor Vodička. Věnceslav Tlamsa okamžitě vstal a srazil podpatky civilních polobotek.

„Ticho, ženská!“ pronesl inspektor Vodička drsně.

„Ticho,“ rozkřikl se na znovu omdlelou slečnu Věnceslav Tlamsa.

„Pojďte dál, pane doktore,“ kývl na mě inspektor.

A tak jsem překročil práh toho pokoje a zase se pode mnou rozklepaly nohy.

Uprostřed pokoje ležel na zemi Franta Procházka, na břiše, s rukama roztaženýma a se strašnou, krvavou ranou v zátylku a s jinou krvavou ranou pod levou lopatkou, a právě ho ze všech stran fotografovali. Soudní lékař k nám přistoupil a řekl:

„Zatím to vypadá, že ho nejdřív zezadu omráčil nějakým tupým předmětem a pak, když už ležel na zemi, bodl ho nějakým ostrým předmětem pod levou lopatku směrem k srdci.“

„Kdo?“ ulétlo mi.

Inspektor Vodička si mě velmi pohrdavě změřil.

Neřekl jsem nic. Inspektor Vodička mě neměl v lásce, protože mu spolupráce s Ostrozrakem šla na nervy. Byla ilegální, ale značně rozsáhlá. Často mi vrtalo hlavou, proč to Vodička dělá a jakou moc má nad ním Tom Lomal. Ale neřekl jsem nic.

Lékař pokračoval.

„Ta rána na zátylek ovšem stačila. Nastalo pravděpodobně okamžité a silné krvácení do mozku. Ta druhá rána byla rána pro jistotu. Vrah se chtěl pojistit, že se jeho oběť nevzpamatuje.“

„Co byste z toho usuzoval, pane kolego?“ zeptal se inspektor Vodička.

Měl jsem chuť dát mu přes hubu. Díval se na mě nepříjemnýma šedivýma očima z té své vrásčité, hladce vyholené tváře s pohrdavými koutky a celkovým výrazem otráveného člověka, otráveného do té míry, že je strašně unaven.

Pokrčil jsem rameny.

Inspektor Vodička si odkašlal a řekl:

„Mno – tak se na to zeptejte své slečny.“

Byl jsem vzteky bez sebe. Přitom jsem si umínil, že to udělám.

„Přesné hlášení podám ovšem až po pitvě. Zatím můžu říct, že smrt nastala asi tak před dvěma, dvěma a půl hodinami,“ pravil lékař.

„Ano,“ řekl inspektor Vodička. „Děkuju vám, pane doktore.“

„Tak co, Petře?“ obrátil se na daktyloskopa.

„Mám to, pane inspektore,“ odpověděl. „Slušná sbírečka palců. Bude to prácička na tři dni.“

Daktyloskop k nám přistoupil.

„Na stole je čtvercový rámeček z prachu. Donedávna tam zřejmě něco stálo, a někdo to zvednul. Vypadá to na těžítko. Nikde jsme nic nenašli. Mohla by to být smrtící zbraň.“

Inspektor Vodička kývl.

Fotografové právě dokonali své dílo a inspektor Vodička poslal všechny ty poskoky pryč. Přišli zřízenci a odnesli mrtvolu. Když Frantu obrátili na záda a složili ho na nosítka, pocítil jsem teprve škrábání v krku a slzy v očích. Vodička na mě zíral s cynickou ironií. Franta. Třeštil teď vypoulené oči do prázdného stropu a oči byly slepé jako sklo, po obličeji měl cestičky zaschlé krve, jak mu stékala zezadu ze zátylku, když ležel na břiše, a ústa měl mrtvolně pootevřená. Nebyl to hezký pohled. Pak ho položili na nosítka a odešli. A Franta zmizel navždy z mého života.

„Jak se to stalo?“ řekl jsem.

Inspektor Vodička si mě změřil a pak se začal ukazováčkem hrabat v papírech na stole.

„Těší mě vaše vysoké mínění o mých schopnostech, pane kolego,“ řekl.

„Totiž, chtěl jsem říct,“ koktal jsem trapně. „Kdo ho našel?“

Inspektor Vodička se dál hrabal v papírech na stole a začal tiše, unaveně a úsečně mluvit, jako by si tím odbýval nepříjemnou povinnost:

„Mrtvolu objevila slečna Carmen Nosáková, redakční sekretářka, v deset hodin dopoledne, když se vrátila do redakce z nákupů asi o půl hodiny později, než předpokládal její šéf. Když uviděla, co se stalo, použila redakčního telefonu a zavolala policii. Potom omdlela. Když se policie, to jest moje maličkost, dostavila, slečna sekretářka přišla k sobě a vypověděla, co jsem vám tady teď řek.“

„Ano,“ řekl jsem.

„Pak jste volal vy, nepředstavil jste se, tak jsem vás dal kvůli možnosti identifikace slečně sekretářce, a ona omdlela znova. Potom jsme dělali, co bylo potřeba. V kapsách mrtvoly se našel kapesník, peněženka s třemi stokorunami a trochou drobných, náprsní taška s dokumenty a patentním klíčkem: patří, jak jsme zjistili, k psacímu stolu, který byl zamčen. Nenašly se žádné jiné klíče – od redakce, od bytu, od domu, nic takového, což je zajímavé. To jsme tedy zjistili zatím. A teď jste tu vy.“

„Ehm,“ řekl jsem.

„No,“ řekl Vodička a protáhl se. „Nevadí. Snad se přesto něco dovíme.“

„Doufejme,“ řekl jsem a změřil jsem si zas já jeho.

„Tak se dáme do práce,“ řekl Vodička. „Ten šéfredaktor Procházka, to byl vlastně váš známý, že?“

„Ano, kamarád,“ řekl jsem. „Dobrý kamarád.“

„A co to vlastně bylo za člověka,“ řekl lhostejně Vodička.

Za člověka? Ví tohle někdo? Rozhodl jsem se, že řeknu Vodičkovi jen fakta, a spustil jsem jako kolovrátek:

„Byl to doktor filozofie. Matka mu umřela, když mu bylo asi pět, otec byl tramvaják. Umřel asi před třemi lety. Zdědil po něm domek v Kozí uličce na Smíchově. Pokoj a kuchyň. Jinak nic. Seznámili jsme se v prvním semestru na fakultě a od té doby jsme to táhli spolu. Promoval na jaře 1930. Strejčky neměl. Dělal pak všechno možný. Chodil na chůdách s Schichtovým mejdlem. Taky hodně vypomáhal jako číšník. Většinou po soukromých domech. Při hostinách. Stálé zaměstnání z toho neměl.“

„Měl nějaké přátele nebo nepřátele?“ přerušil mě Vodička.

„To nevím. Ale asi žádné. Byl to hrozně milej člověk. Nepoznal jsem většího dobráka.“

„A s kým se stýkal?“

„Prakticky jenom s náma,“ řekl jsem.

„Kdo to je, s náma?“ zeptal se Vodička. Řekl jsem mu to. O Julii a tatíčkovi ve Frenštátě a o Honzovi Petráčkovi a o tom, jaká to byla láska mezi ním a Julií a jak ho Julie nechala kvůli Zdeborovi.

„Navázal on po rozchodu nějakou jinou známost?“ zeptal se Vodička.

„On ne,“ řekl jsem. „Aspoň co já vím. On se totiž po tom rozchodu dost změnil. Už jsme se tak moc nestýkali, a vlastně začal být dost zamlklý a uzavřený.“

„O těchhle posledních měsících toho také moc nevíte, že ne?“

Vlastně ne, uvědomil jsem si. Vlastně toho o něm moc nevím už přes rok. Od té doby, co jsme sehnali práci.

„Ne tolik jako o tom, co bylo dřív,“ řekl jsem.

„Takže vlastně nemůžete s plnou odpovědností tvrdit, že neměl žádné nepřátele?“

Připustil jsem to.

„Tak přejdeme k té slečně Patrochové,“ řekl inspektor Vodička. „Přerušila po tom rozchodu veškeré další styky s doktorem Procházkou?“

„Ano,“ řekl jsem. „Totiž – docela ne. Doktor Procházka se stýkal s panem továrníkem, takže se u něho občas viděli.“

„Proč se s ním stýkal?“

„Pan továrník Zdeborský financuje časopis.“

„Hm,“ řekl inspektor. „Ten časopis, to bylo něco poněkud zvláštního, ne?“

Seznámil jsem ho se zásadami Osvobozené lyry.

„Jak dlouho už to vychází?“ řekl potom.

„V lednu to bude rok.“

„A má to úspěch?“

Ušklíbl jsem se.

„Velký,“ řekl jsem. „Ze začátku, první dvě tři čísla, se zdálo, že se to neudrží. Skoro celý náklad ležel. Ale pak začali s reklamou a v Literárním pozorovateli o tom psal P. L. Meluzín, ten kritik, víte –“

„To je dost podivné,“ řekl inspektor Vodička. „Pokud jsem to měl v ruce, nemá to moc valnou úroveň.“

„Máte dobrý postřeh,“ řekl jsem. „Jenže v případě Osvobozené lyry došlo k jakési, řečeno s Hegelem, kvalitativní změně v hodnocení ze strany čtenářů, víte? Abyste tomu rozuměl: lidi si to kupujou pro legraci.“

Inspektor Vodička se na mě zkoumavě podíval.

„S vámi intelektuály to jde s kopce,“ řekl. „Pamatujte si, že na ten svůj cynismus doplatíte.“

„Jak to myslíte?“ řekl jsem.

„Lidé stižení grafománií,“ řekl inspektor Vodička, „jsou lidé duševně choří. V jistém smyslu tedy invalidé. Slušný člověk si z invalidů neutahuje.“

Pokrčil jsem rameny.

„Doba je neradostná,“ řekl jsem, „a existují myslím cyničtější věci než to, že pár těžce pracujících intelektuálů si dělá legraci z choromyslných výplodů lidí, kteří mají dost peněz nazbyt, aby je mohli vyhazovat za honoráře v Osvobozené lyře.“

„Je-li doba neradostná, jak říkáte,“ řekl inspektor Vodička, „mají na tom vinu v neposlední řadě intelektuálové. Ostatně nechme toho. Řekněte mi, jak se vlastně doktor Procházka seznámil s panem továrníkem Zdeborským.“

Byl to divný člověk, inspektor Vodička, a bylo v něm něco záhadného.

„Přes doktora Petráčka,“ řekl jsem. „Doktor Petráček je osobním tajemníkem pana Zdeborského.“

„Hm,“ řekl inspektor. „Zdá se, že se doktor Petráček těší značné důvěře u svého šéfa.“

„Ano,“ řekl jsem. „Býval prodavačem v Paláci elegantních žen, ale přivedl pana Zdeborského na myšlenku nové organizace výroby, kterou on uskutečnil.“

A pak jsem inspektorovi vypověděl historii nápadu Honzy Petráčka, který mu vynesl tajemnické místo u Ivo Zdeborského.

Prodavačem v Paláci elegantních žen se Honza stal pro mužný půvab, jímž ho obdařila příroda. Prodával hedvábné punčochy a uměl po nich, pokud byly prázdné a on demonstroval jejich pavučinový charakter za pultem, přejíždět štíhlými prsty stejně dráždivě, jako když byly potom vyplněny patřičným obsahem a spočívaly někde na otomaně v zešeřelém budoáru. Často to v obou případech byly tytéž punčochy, neboť Honza si vedlejší příjmy opatřoval přátelstvím se zámožnými dámami. A potom přišla ta věc se ševcovskou peticí.

Byla to velmi smutná věc. Tím smutnější, že ti chudáci prťáci neměli pravdu. Srotili se, svolali schůze a pak začali obcházet činžáky, byt po bytě, a dávali lidem číst svou petici a prosili je o podpis. Petice se týkala sporu, který vedli s firmou Baťa Boty Zlín. Obviňovali ji z nekalé konkurence a z ničení živnosti, z potlačování starého poctivého českého řemesla ševcovského. V usmoleném textu se s dojemnou pravdivostí líčila pracná a poctivá rukodělná výroba obuvi a naivně a zbytečně a zcela podle pravdy se zdůvodňovalo, proč boty ušité ručně musí stát víc než strojová „obuv“ (ševci toto posvátné jméno svého řemesla dávali vždy do uvozovek, užívali-li ho v souvislosti s Baťou) zlínské firmy. Dokazovalo se, opět zcela podle pravdy, že obuv šitá ručně na míru vydrží mnohem déle než „obuv“ Baťova, že je vyráběna z poctivých, řemeslně zpracovaných materiálů a smolena a napínána na kopytech, vysoustruhovaných pro každého stálého zákazníka zvlášť, a spousty všelijakých odborných podrobností. Naproti tomu „obuv“ firmy Baťa, označovaná jako strojový šmejd, byla podrobena odbornému rozboru, před nímž neobstála. V závěru petice nejdojemnější: líčila bídu, do níž baťovská konkurence uvrhla rodiny ševců, uváděla řadu srdcervoucích příkladů o překotné proletarizaci kdysi vážených mistrů, kteří na stará kolena přišli na žebráckou hůl, a tvrdila, že ani průmyslovému dělnictvu Baťův systém nepomáhá, neboť z dělníka činí otroka stroje, diletanta, který kromě několika mechanických úkonů neumí nic.

Byl to velmi přesvědčivý text a ošumělí, prošedivělí mistři ševci se s ním vlekli po nevlídných schodištích pražských činžáků, zvonili rozpačitě u dveří, opatřených mosaznými cedulkami, a s očima sklopenýma k zemi šeptali prosbu o podpis udiveným služkám, které jim přišly otevřít.

Byla to pravdivá petice. Jenže v té době mluvila čísla. A ta čísla neomylně oznamovala, že pár vycházkových polobotek fy Baťa stojí třicet devět korun, kdežto pár na vzhled stejných polobotek od mistra Eremky stojí sto padesát korun. Mistr Eremka prodloužil sice svůj pracovní den z deseti na jedenáct hodin a do zaprášeného výkladce svého krámku pověsil ručně psaný plakát „Jen ať to Baťa zkusí, Eremku neudusí!“, ale přes toto staročeské furiantství byl mezi prvními, kteří se přišli hlásit, když Zdeborský počal realizovat Honzův nápad.

Ševci sháněli podpisy byt od bytu. Baťa úslužně předložil každému zákazníkovi, který si přišel pro tkaničky do bot, graficky efektně upravený lístek BAŤA DÁVÁ OBŽIVU DĚLNÍKŮM, na němž stálo, že Baťova obuv pro každou příležilost je vyráběna nejmodernějšími vědeckými metodami a po všech zkouškách, včetně trvanlivosti, předčí obuv šitou ručně. Je pravda, že malí výrobci „ustupují v celonárodní produkci do pozadí“ – tak elegantně vyjádřil Baťův textař fakt, že na pozadí kalhot mistra Eremky neustále vzrůstal počet záplat – ale to prý se děje v zájmu blahobytu všech vrstev, neboť právě ty vědecké metody umožňují vyrábět LACINÉ A PRVOTŘÍDNÍ BOTY PRO VŠECHNY!

A tehdy dostal Honza nápad. Paláce elegantních mužů a žen zavedly „extraspecial obuv Tip-Top, novinku služby p.t. zákazníkům, obuv ručně šitou na míru, dle individuálních přání, eventuálně návrhů p.t. zákazníků. Obuv Tip-Top v sobě spojuje jak poctivou tradici českého řemesla, tak novodobé výrobní postupy a metody, jsouc neustále kontrolována našimi inženýry“.

Tak nějak to stálo v reklamním textu. „Cena,“ pokračoval text, „je ovšem vyšší. Jedná se však o velejemnou a vysoce moderní obuv, určenou zákazníkům s nejvybranějším vkusem, o obuv individuální, již obují pouze příslušníci nejlepší společnosti.“

Následkem toho stala se obuv Tip-Top ideálem všech švadlenek a kancelistů, kteří raději oželeli pět večeří v týdnu, jen aby se v neděli v kavárně Rio na five o’clocku nemuseli ukazovat ve strojovém šmejdu od Bati.

Dodávala se v krabicích pastelových barev, potažených plyšem se zlatou korunkou a ozdobným nápisem Tip-Top. Velejemný výrobek spočíval uvnitř v saténu, jakým se vykládají krabičky na šperky, jehož barva komplementovala s barvou výrobku. Výrobek sám byl ještě zabalen v celofánu, každá botka zvlášť, převázán mašlí a opatřen ruční pečetí s korunkou a nápisem TIP-TOP, obdobným ozdobě na krabici.

Všechna ta velejemná kouzla esteticky lahodící oku vyráběli mistři ševci ve svých ukoptěných suterénech na verpáncích, otlučených nespočtem ran, jež dopadly na hlavu miliónů cvočků po všechny ty generace poctivého řemesla. Taneční střevíčky z orientálních hadích kůží, jemná teletinka, béžová a bílá pro nožky homosexuálů, pravé ševcovské sny z tenoučkých proužků kůže na štíhlých podpatcích jako sloupy ve španělské Alhambře, to všechno vyráběly mozolnaté, olepené ruce mistra Eremky, z nichž se už vůbec nedal vydrhnout nános ševcovského popu a koženého třísla, ruce všech těch štětinatých šedivých mistrů na Žižkově v Holešovicích, v Karlíně, v Košířích, na Smíchově, všech těch prťáků za uprášenými okny sklepních krcálků, které pan továrník Zdeborský zachránil před žebráckou holí a před otročením strojům a jejichž výrobky nyní jeho jménem prodávaly namalované slečny a úlisní krasavci v kubistickém domě na Václavském náměstí.

Oni „inženýři“, kteří vědecky kontrolovali výrobky nevzdělaných mistrů, to byl další nápad Honzy Petráčka. Obuv se od mistrů ševců svážela do balírny, kde ji balila pětice akademicky vzdělaných pracovníků, tři ženy a dva muži, a opatřovala ji oněmi pečetěmi, jež jí propůjčovaly vyhledávaný charakter výlučnosti. V obou obchodních domech byl „Salónek Tip-Top“, kde brali míru mladí, pohlední ševcovští mistři a vágní a zmatené nápady a přání p.t. zákazníků ztvárňovali na víceméně proveditelné návrhy na papíře čtyři absolventi akademie výtvarných umění. Paláce elegantních mužů a žen staly se tak, zásluhou Honzy Petráčka, který pro nápad „akademické obsluhy“ získal snadno vznětlivou duši Ivo Zdeborského, útočištěm mládenců a panen, kteří do té doby s doktorskými diplomy v kapse uváděli v biografu a prodávali Večerní list. Tak nějak jsem to vyprávěl inspektoru Vodičkovi.

„Vraťme se k slečně Patrochové,“ pravil ten pán, když mlčky vyslechl tu ševcovskou historii. „Slyšel jste ji někdy potom mluvit s doktorem Procházkou?“

„Ne. Když měl Zdeborský jednání s Procházkou a byla u toho náhodou Julie, vždycky se ignorovali.“

„Pan Zdeborský bral k svým jednáním slečnu Patrochovou?“

„Totiž – pan Zdeborský konal redakční porady ve své vile. Když se dávala dohromady čísla, chtěl být vždycky u toho. A dělalo se to v jeho pánském pokoji a – Julie – slečna Patrochová – musela být s ním.“

„Proč?“

„No – pan továrník je, poněkud, jak bych to řekl – má literární ambice, a –“

„Rád se vytahuje před ženskými, ano?“ řekl inspektor Vodička neomaleně, až mě to překvapilo. Řekl jsem:

„Řekl bych to tak: rád uplatňuje svoje schopnosti a jako každý schopný člověk nepohrdne uznáním.“

„Hm,“ řekl po krátké chvilce mlčení inspektor Vodička. „Půjdeme na to teď z jiného konce.“

Mně připadalo, že na to chodí pořád ze všech možných konců a nikam to nemůže vést. Ale snad to byla nějaká metoda. Byl jsem sice detektiv, ale o metodách jsem měl pramalé ponětí a zdálo se mi, že ani žádné nejsou. Metoda Ostrozraku byla jen jediná: spočívala v tom, že člověk ráno čekal před určitým domem, a když vyšla jistá osoba, zavěsil se jí na paty a sledoval ji celý den, eventuálně za použití taxíku, doufaje, že la jistá osoba navštíví co nejvíc cukráren a přepychových restaurací, což se všechno psalo na účet výloh a dalo se věrohodné nafouknout, když tam měl člověk známé číšníky, kteří na účtenku napsali cifru podstatně vyšší, než byla ta, kterou namarkovali v kuchyni. Hledal jsem sice poučení v detektivkách, ale marně. V detektivkách byl čtenář ze všeho úplně perplex a nakonec detektiv železnou logikou, opřenou o stopy růže na nedopalcích cigaret a velejemné rozpory ve výpovědi komorné a prezidenta akciové společnosti, zjistil, že vraždu spáchala jednooká babička, která se půl hodiny před vraždou objevila v Savoy hotelu v Londýně, na místo činu, vzdálené odtud sedmdesát mil, odjela potom černým rolls-roycem, v němž se za jízdy převlékla za muže, během třiceti vteřin spáchala vraždu, nasedla, poodjela dalších sto pětadvacet mil a v novém převleku vyzdvihla šperky ze safu banky v Shotlandu, načež se, hodinu po vraždě, objevila v obvyklém úboru jednooké babičky znovu v Londýně, na schůzi Květinového výboru pro krášlení pomníků padlých hrdinů, jehož byla předsedkyní. Když si člověk vzal tužku a papír, zjistil, že, logicky vzato, vše přesně vychází za několika malých předpokladů, jako že se babička řítila průměrnou rychlostí sto třiatřicet mil za hodinu (čehož je ovšem rolls-royce schopen), a to po venkovských cestách zelené anglické země (čehož je schopen řidič kvality Nuvolariho při dobré viditelnosti a v případě, že frekvence na těch cestách poklesne na nulu), že dále ve svých třiasedmdesáti letech byla tělesně svěží jako třicetiletý umělec v převlékání, že měla nervy jako dr. Caligari a byla otrlá jako Babinský – za několika takovýchto předpokladů tedy čtenář zjistil, že vraždu nemohl skutečně spáchat nikdo jiný než jednooká babička.

Tyto logické schopnosti jsem já ovšem neměl. Snad je měl inspektor Vodička, a proto jsem pozvedl hlavu a zvědavě čekal, z kterého konce to vezme teď.

Inspektor Vodička otevřel ústa, ale ponechal je otevřená, aniž něco řekl. V té chvíli se totiž přední místnost počala otřásat, jako by do ní vnikl slon, ozvalo se zaúpění slečny Carmen, která vykřikla: „Ach bohudíky, Ivo! Promiňte – pane továrníku!“, vzápětí pištivý hlahol kleštěneckého hlásku: „Kde je? Kde je? Musím ho vidět!“, provázený chabým a mdlým prohlášením Věnceslava Tlamsy: „Nemusíte, pane továrníku!“, pád jakési židle, žuchnutí jakéhosi těla, a pak zapraštěly dveře, rozletěly se a do místnosti vpadl Ivo Zdeborský v kožené automobilistické přilbě a s vyvalenýma očima, provázen Honzou Petráčkem a marně zadržován Tlamsou, přes jehož rameno nakukovala slečna Carmen.

Kapitola pátá

…v níž se pan Ivo Zdeborský představuje osobní, vypovídá slečna Carmen a čtenář zjišťuje, že doktor Procházka měl přece jen nějaké nepřátele.

„Příteli!“ zvolal Zdeborský. „Příteli drahý!“ Pak zůstal stát a otočil se několikrát jako holub na báni a potom nechápavě a bez vstupního patosu pravil:

„Kdepak je?“

„Kdo?“ otázal se přísně inspektor Vodička. Zdeborský zaúpěl znovu s patosem: „František! Kde je František?“

„Jestli myslíte doktora Františka Procházku, ten už bude –“ řekl inspektor Vodička a podíval se na hodinky, „– v márnici.“

„Aha,“ řekl Zdeborský, tentokrát zase přihlouple.

„A s kým máme my tu čest?“ zeptal se inspektor Vodička, jistě jen kvůli efektu.

„Jsem Ivo Zdeborský,“ řekl pan továrník zničeně. „Přítel zavražděného. Snad možno říci – nejbližší přítel zavražděného.“

„Posaďte se,“ řekl inspektor Vodička a ukázal na Frantovo redakční křesílko s polokruhovým opěradlem. Pan továrník Zdeborský to učinil a na tváři se mu ihned objevil starostlivý výraz. Vtlačil se totiž vlastní vahou do křesílka tak, že nemohl ven: pokoušel se vstát, ale zadnici měl do opěradla tak pevně zaklesnutou, že se ten praktický kus nábytku pokaždé nadzvihl s ním a on se ho marně snažil stáhnout ze svého pozadí.

„Dovolte otázku,“ řekl inspektor Vodička, udělal dlouhou pauzu a pak do něho zabodl šedivé oči. „Jak jste se dozvěděl o vraždě?“

„Přijel mi o ní podat zprávu můj tajemník,“ řekl Zdeborský vážně. „Je to také přítel zavražděného, víte, pane vrchní inspektore, a tak nemeškal. Cesta mu trvala pětadvacet minut, je to dobrý přítel zavražděného, a já, sotva jsem se vzpamatoval z ohromení, vyjel jsem ihned, ani jsem se pořádně nepřivítal s panem di Castellem, kterého právě přivezl Mistr Kalenda z Prahy, víte, měli jsme smluvený malý víkend, ale já jsem to oželel a okamžitě jsem vyjel sem – trvalo mi to devatenáct a půl minuty, mám ovšem plnoaerodynamický Wikov a jsem, smím to snad říct – byl jsem nejlepším přítelem zesnulého.“

Podíval se bolestně na inspektora a dodal týmž přesmutným hlasem skromně:

„Myslím, že na trati Kubelice – Praha je to nový traťový rekord.“

„Hm,“ odkašlal si inspektor Vodička. „A –“

„Pokud jde o sportovní vozy, ovšem,“ dokončil Zdeborský truchlivý pochod svých myšlenek.

„Nepochybně,“ řekl inspektor. „Chtěl jsem se ovšem zeptat pana tajemníka, odkud se on dozvěděl o vraždě?“

„Telefonoval mi to doktor Pivoňka,“ řekl Honza.

„Doktor Pivoňka?“ řekl inspektor Vodička a pak se otočil ke mně. „Děkuji vám, pane kolego,“ řekl ironicky a obrátil se znovu na Zdeborského.

„Poslyšte, vy jako –“ inspektor udělal pauzu, „nejlepší přítel zavražděného, nemohl byste nám v téhle souvislosti říct něco, co by nás zajímalo?“

„Já – totiž –“ zakoktal Zdeborský. „Byl jsem dnes celé dopoledne ve svém pokoji. Odpočíval jsem – totiž měli jsme včera malou společnost u Mistra Kalendy – jenom samí přátelé –“

„Pan doktor Procházka tam nebyl?“ zeptal se rychle inspektor.

„Nene, kdepak! Ten – ten byl mimo Prahu. Ano, mimo Prahu, tři dny, v nějaké redakční záležitosti –“

„Kdo se zúčastnil toho večírku?“ vybafl na něj Vodička.

„Vlastně – jenom já – Mistr Kalenda a Julie –“

„A dnes dopoledne všichni vyspávali?“

„Ano – ne! Mistr Kalenda byl v Praze – jel si něco zařídit autobusem – má vůz ve správce – a vrátil se s panem di Castellem, zrovna když jsme odjížděli –“

„A co ta slečna – nebo paní –“ řekl inspektor zlomyslně, „– Julie?“

„Ta – snad byla ve svém pokoji, přesně nevím, totiž, chápejte, pane vrchní inspektore, poněkud déle jsem spal –“

„Takže nevíte, kde byla?“

„Patrně šla potom na procházku – je tam vedle lesík – já nevím přesně, pane tajemníku!“ obrátil se úpěnlivě na Honzu.

„Ano,“ řekl Honza inspektoru Vodičkovi. „Slečna Patrochová se právě procházela u lesíka u silnice, když jsem přijel. Šli jsme to potom společně říct panu továrníkovi.“

„Hm,“ řekl znovu tajemně inspektor Vodička a obrátil se na slečnu Carmen. „Podívejte se laskavě na psací stůl, slečno. Co vidíte? Respektive, co nevidíte?“

Slečna vytřeštila na stůl oči a zaúpěla:

„Ta soška! Pan šéfredaktor tam měl takovou sošku – nějakýho filozofa – Khóna, nebo jak se jmenoval!“

Vzpomněl jsem si na to.

„Kanta,“ řekl jsem. „Kanta – doktor Procházka měl rád Kanta. Byl to malý bronzový odlitek poprsí.“

„Sošku jsme nikde nenašli,“ řekl inspektor. „Byla ukradena.“

„Patrně nebyla bronzová,“ vytasil se s plodem svého bystře pracujícího ducha Zdeborský, „ale zlatá!“

„Snad,“ řekl inspektor Vodička. „Ovšem –“

„Nebo byla dutá, a v ní –“ pokusil se Zdeborský rozvést myšlenku.

„Hm,“ přerušil ho Vodička. Jako ozvěna ozvalo se „hm“ od Věnceslava Tlamsy. „Budu vás nyní prosit, panstvo, abyste se odebrali vedle. Poradím se tady zatím s panem kolegou a pak vás budeme jednotlivě volat, abyste nám pomohli. Doufám, že společným úsilím podaří se nám tento pro nás pro všechny trapný případ brzo vyřešit,“ zakončil bezcílně.

Slečna Carmen zaštkala. Zdeborský učinil nový a marný pokus vyprostit se z dřevěného sevření. Honza k němu přiskočil, ale Zdeborský mu cosi zašeptal do ucha. Nato Honza přistoupil ke Carmen, nabídl jí rámě a vyvedl ji ven. Pak se bleskurychle vrátil, Zdeborský učinil předklon, vstal a Honza strašlivým trhem osvobodil páně továrníkovu zadnici z tísnivého sevření. Potom oba hbitě zmizeli. Osaměli jsme v místnosti. Inspektor se na mě obrátil.

„Čas kvapí. Zrekonstruujeme si, co zatím víme, ne? Co říkáte, pane kolego?“

Pokrčil jsem rameny. „A co víme?“ řekl jsem. „Že někdo zavraždil doktora Procházku.“

„Že ho zavraždil tupým předmětem,“ řekl inspektor Vodička. „Pravděpodobně bronzovým těžítkem v podobě poprsí Immanuela – jmenoval se Immanuel? – Kanta. Že k vraždě došlo asi před dvěma až dvěma a půl hodinami. Že něco po deváté volal doktora Procházku doktor Petráček a nedovolal se. Z toho můžeme soudit co, pane kolego?“

„Že.“ řekl jsem a podíval jsem se na hodinky. Tři čtvrtě na jednu. „Že se soudní lékař mýlil. Frantu zavraždili asi v devět hodin.“

Inspektor Vodička se ušklíbl.

„Jedna možnost,“ řekl. „Druhá je, že v té době nebyl váš přítel ještě v redakci, pane kolego.“

Zrudl jsem.

„Co se tedy pokusíme zjistit teď?“ probodl mě Vodička očima.

„Kdy –“ řekl jsem rychle. „Kdy byl zavražděn.“

„A jak to zjistíte, pane kolego?“

Mlčel jsem. Pak jsem řekl:

„No, musíme předpokládat –“

„Zjistit, pane kolego, zjistit. Pak teprve předpokládat.“

Podíval jsem se na něho.

„Jsem tu neoficiálně, pane inspektore. Před veřejností je to váš případ. Spokojím se přihlížením vaší geniální práci.“

„Pokud vím, jste tady, abyste se něco naučil,“ řekl Vodička. „Pokud vím, chce se nám pan Lomal vbrzku plést do zelí i v tomto oboru.“

„Jsem tady, abych udělal reklamu Lomalově kanceláři,“ řekl jsem tvrdě a cynicky. „Totiž, jestli se tenhle případ vyřeší. Jinak tu nejsem, respektive nebudu.“

Inspektor Vodička na mě upřel šedivé, zkoumavé, unavené oči.

„Jste upřímný,“ řekl. „V téhle zvrhlé době je to neuvěřitelná vlastnost.“

„Donutil jste mě k tomu,“ řekl jsem. „A to je záslužné. V téhle zvrhlé době je člověk upřímný, jenom když ho k tomu donutí.“

„A jenom mezi čtyřma očima,“ řekl inspektor. „Tak dobře. Tedy, co teď musíme zjistit, pane kolego, je takzvaný – nemýlím-li se, terminus a quo – musíme zjistit, kdo a v kolik hodin viděl pana doktora Procházku naposled živého. A za tím účelem si sem znovu pozveme slečnu Nosákovou.“

Slečna vpadla dovnitř a tiskla si ruku s kapesníčkem na ňadra. „Už vím, kdo ho zabil, pane vrchní inspektore,“ řekla, sotva dosedla.

„Ale?“ řekl inspektor Vodička.

„Byl to ten chlap, co se s panem šéfredaktorem tak pohádal, než pan šéfredaktor odjel do Vimperka.“

„Jaký chlap?“ řekl inspektor Vodička.

„Takový vysoký, hezký,“ řekla slečna, „se světlým knírkem a modrýma očima,“ pokračovala. „Měl jednořadový koverkotový oblek s vestou, tmavošedý, v klopě měl gardénii. Skoro blondýn. Hodně světlé kaštanové vlasy. V kravatě měl jehlici s perlou. V náprsní kapsičce hedvábný kapesníček s monogramem. Na ruce měl zelený prsten –“

„Ideální postřeh,“ zabručel inspektor Vodička. „A jak se jmenoval?“

Kapitola šestá

…ještě o lidech, kteří neměli rádi doktora Procházku: inspektor Vodička uvažuje o smyslu lidského života a na scéně se objeví důležitá svědkyně.

„Pan Novák,“ vydechla slečna bez rozmýšlení.

„Jak to víte?“ vyštěkl na ni inspektor Vodička.

„Říkal to pan šéfredaktor,“ pravila slečna. „Ptala jsem se ho, kdo to je, a on jenom mávl rukou“ – slečna vzlykla – „a řekl: pan Novák – škyt – básník.“

„Proč jste to řekla tak významně – básník?“ zeptal se inspektor.

„Protože – škyt – to tak řekl pan šéfredaktor!“

„A co to mělo znamenat?“ ptal se dále Vodička.

„On to řekl, víte – tak s opovržením,“ pravila slečna, „jako kdyby chtěl říct, že ten Novák žádný básník není.“

„Ach tak,“ řekl Vodička. „A vy jste ho předtím nikdy neviděla, toho básníka?“

„Ne,“ řekla slečna.

„O co se hádali?“ zeptal se inspektor Vodička.

„To nevím, pane vrchní inspektore,“ řekla slečna. „Ale slyšela jsem, jak ten Novák panu šéfredaktorovi sprostě nadával.“

„Jak?“

„To ani nemůžu opakovat.“

„Policii můžete,“ řekl inspektor vlídně. „No tak.“

Slečna se zapýřila.

„Ty –rvo šéfredaktorská!“ vypravila ze sebe a zrudla.

„Ano?“ řekl Vodička chladně. „A co dál?“

„Pak mu vyhrožoval,“ spustila jako po másle. „‚Tohle mi zaplatíš!‘ křičel. To se rovná denunciaci! Dej si pozor!‘ řval na chudáka pana šéfredaktora. ‚My dva jsme neskončili!‘, nebo tak nějak.“

„A co říkal doktor Procházka?“

„Skoro nic. Ten chlap ho nepustil ke slovu. Pan šéfredaktor ho jenom uklidňoval, ale on řval pořád. Potom otevřel dveře, a než jsem stačila něco říct, byl venku.“

Inspektor Vodička neřekl nic. Slečna znova použila na očích kapesníčku. Pak se inspektor znovu ozval:

„A měl doktor Procházka podobný výstup ještě s někým jiným?“

Slečna se zamyslela. Vzpomněla si však už jenom na to, že Mistr Kalenda panu šéfredaktorovi při nedávné návštěvě na jeho venkovském sídle – tam, kde jsem viděl Frantu naposled – vytýkal uveřejnění jakési nezdařené parodie na jeho vysoce osobitý literární styl. Ten styl spočíval v tom, že Mistr Kalenda ve svém posledním (velmi neúspěšném) románu – po vzoru moderní poezie – zrušil interpunkci a malá a velká písmena, takže dílu, ačkoliv jinak mělo kalendovsky strhující spád, nebylo rozumět. Pamatuji se na úvodní odstavec: „tak dobrá řekla maminka ale musela se tak chovat vždyť víte proč hodiny tikaly ale její matka to schvalovala já to vím ano byla proti tomu zadíval se na ni měla už hodně šedivých vlasů bylo jí to vidět na očích matka pohlédla z okna a našli ji v jiném stavu stiskla rty to jí udělal on syn který to nemohl vydržet řekl to já já to vím lépe nežli ty řekla matka vstoupil otec…“ A tak dále a tak podobně. Jediný, kdo ten román upřímně obdivoval, byl Ivo Zdeborský. Pokusil se napsat povídku v tom stylu. Ale než ji mohla Lyra uveřejnit, přišel text s předepsaným honorářem, který se jmenoval Delfská povídka, měl podtitul „sepsaná a opatřená interpunkcí A. B. Kalendářem“ a zněl: „Matka pohlédla z okna. Našli ji v jiném stavu. To jí udělal on, syn, který to nemohl vydržet. Řekl: To já. Já to vím lépe nežli ty, řekla matka. Vstoupil otec a zažaloval ji o rozvod pro oidipismus, při vyhrál, vždyť to taky bylo svinstvo, pane Kalenda.“

Samo o sobě by to nebylo velké neštěstí. Ale fórku se chopila kritika a Humoristické listy a Kalenda se dostal do úst v literárních salónech, jenže tentokrát s příchutí ostudy. Dílo, které ohlašoval na podzim, nevyšlo. Říkalo se, že dal rozmetat sazbu a celou věc přepisuje, to jest přidělává čárky a tečky a velká písmena. Známí ho opouštěli, obdivovatelé se pomalu, s železnou zákonitostí polní trávy, jíž je světská sláva, začali obracet k jiným bohům a šeptalo se, že Mistr Kalenda upadá do dluhů.

Do dluhů! Napadla mě myšlenka.

Ale ne. Hloupost. Kalenda nebyl ješitný, spíš byl lačný peněz, a ty vraždou nemohl získat. Kdepak Kalenda, to je příliš chladnokrevný chlap, literatura se mu měnila v kalkulaci, a vražda je velká kalkulační chyba. Zastyděl jsem se za tu naivitu.

A inspektor Vodička už také odvedl řeč jinam. „Jak to bylo dnes ráno, slečno,“ řekl. „Kde jste se setkala s panem redaktorem?“

„V tiskárně,“ řekla slečna. „Lámalo se číslo, jako každou druhou sobotu v měsíci, a chudák pan šéfredaktor si vždycky přál, abych byla u toho.“ A pak vyprávěla, jak jí pan šéfredaktor dovolil, aby si odskočila pro růž na rty, a šel do redakce sám, to bylo krátce před devátou, a když se pak vrátila do redakce, našla už doktora Procházku mrtvého.

Dívala se totiž cestou na nějakou svatbu, a tak přišla až v deset hodin.

„Uvědomujete si ovšem,“ řekl inspektor Vodička, „že tím jste možná zavinila jeho smrt?“

Slečna vytřeštila oči.

„Já! Proboha, pane vrchní inspektore!“

„Ano, vy,“ řekl Vodička sadisticky. „A jenom inspektore, madam.“

„Ale já přece –“

„Ženská zvědavost, má drahá, zavinila už lecjaké neštěstí,“ pokračoval Vodička. „Kdybyste vy byla svou zvědavost ovládla a vrátila se neprodleně do redakce, byla byste s velkou pravděpodobností zmařila vrahův záměr. Takhle jste vlastně spoluviníci.“

„Panebože!“ vzkřikla slečna a zhroutila se. Inspektor Vodička ji dal odnést.

„Co tomu říkáte?“ obrátil se potom na mě.

„Jste surovec,“ řekl jsem. „Proč to děláte?“

„Jsem toho názoru, že lidem se má říkat pravda do očí.“

„Co je pravda?“ řekl jsem filozoficky. „Kdo ví, co nebo kdo zavinil Frantovu smrt.“

Vodička mě obdařil zase tím ironickým pohledem.

„Respektuji, že jste filozof,“ řekl, „ale tady, tuším, vystupujete jako detektiv. My detektivové ovšem taky nevíme, co je pravda. Jenže nemeditujem, ale přemýšlíme. To je, uvědomte si, rozdíl. A pravda je, že ta slečna mohla vraždu překazit. Pravda je, že kdyby ze staropanenské sentimentality neočumovala svatební spodničky v bazilice, byla by v redakci pravděpodobně dřív než vrah. A ten by si to potom asi rozmyslel.“

„Nebo by zavraždil i slečnu,“ řekl jsem.

„Možná,“ řekl inspektor Vodička po chvíli. „To by ovšem mně bylo velice vítané,“ dodal. Vzbouřil se ve mně cit.

„Dovolte!“ řekl jsem.

„No co,“ řekl Vodička lhostejně. „Stopy po dvou vraždách se hůře utajují než po jedné. Pro mě by to byla výhoda.“

„A co lidský život,“ řekl jsem.

„Lidský život, příteli!“ Inspektor se na mě podíval svým unaveným pohledem. „To je jen humanistická propaganda. Výsledkem života je smrt. A to je taky jeho smysl a cíl.“

„Pěkná filozofie u člověka, který má chránit bezpečnost ostatních,“ řekl jsem rozhořčeně.

„A co má být? Ochránil jste už vy někoho svým sentimentem? Tohle je moje řemeslo. Jeho řemeslo,“ kývl do prázdna, „je tohle,“ a ukázal na skvrnu po loužičce Frantovy krve na podlaze. „A vlastně to není ani jeho řemeslo. Jenom si do něho zafušoval. Takže proti sobě stojí řemeslník a fušer. Dívejte se na to takhle, příteli. Sentimentalita do téhle branže nepatří.“

„Tak co dál,“ řekl jsem nevlídně. Inspektorova filozofie mě štvala. „Co vy si myslíte o motivu vraždy?“

„Zatím nic,“ řekl Vodička. „Zatím máme určitou stopu. Jestli správnou nebo falešnou, nevím. Vysoký hezký muž s knírkem vyhrožoval doktoru Procházkovi. Nevíme proč. Musíme zjistit, kdo to byl. Pak se dozvíme proč. Pak usoudíme, jaké měl motivy k nenávisti a jestli byly dost silné na vraždu. Pak zjistíme jeho alibi. A tak dále. Je to všechno řemeslo, jak vidíte. Ale jinak s takovýmihle věcmi nehnete.“

Někdo zaklepal.

„Vstupte,“ řekl Vodička.

Objevil se Tlamsa.

„Co je?“ štěkl Vodička.

„Jistá paní Macháčková viděla pár minut po deváté vycházet z redakce neznámého muže –“

„Ať jde dál,“ přerušil ho inspektor. Vstoupila starší, vyschlá dáma. Ukázalo se, že je to vlastně slečna, která příliš nevychází ze svého bytu, ale ten nedostatek si vynahrazuje solidním triedrem, jímž obhlíží barvitý svět pavlačových loggií. A tímto triedrem spatřila, jak krátce po deváté se za sloupem, který jí zakrývá vchod do redakce, objevil vysoký urostlý muž v šedém převlečníku s šedým velurovým kloboukem, který měl brýle v černých kostěných obroučkách a světlý knírek, a odešel rychle pryč –

Kapitola sedmá

…v níž je zjištěn zevnějšek vraha, krátce se hodnotí literární dílo doc. dr. P. L. Meluzína a inspektor Vodička přistupuje k rekapitulaci

Vrah!

Víc toho stará slečna nevěděla, ale inspektorovi to stačilo. Rozvinul teď přede mnou všechny finesy svého umění a v redakční pracovně Franty Procházky vystřídala se během následujících minut celá galerie většinou ženských obyvatelů pavlačového paláce, až se nakonec ukázalo zlaté dno inspektorova řemesla.

Domovnice vypověděla, že toho rána kolem deváté viděla vcházet do domu muže, který přesně odpovídal popisu uvedenému slečnou Macháčkovou. Navíc ještě domovnice prohlásila, že tento muž navštívil pavlačový palác už jednou, asi před čtyřmi nebo pěti dny, jenže tenkrát neměl šedivý, ale modrý kabát, měl klobouk, ale zato neměl brýle, takže mu viděla do očí. A ty oči byly modré „jako pomněnky“, jak se vyjádřila ochotná paní.

„A všimla jste si na něm něčeho zvláštního? Měl nějaké znamínko? Bradavici? Jizvu? Nebo nějaký nápadný šperk nebo kus oděvu?“ zeptal se Vodička.

„Jo!“ zvolala domovnice. „Měl takový světlešedý polobotky z teletiny s modrým prošíváním, jako má ten pán, co stojí vedle.“

„Který pán?“ zeptal se Vodička.

„Ten mladej, vysokej,“ řekla domovnice.

„Petráček,“ řekl jsem.

Tlamsa přivedl Honzu.

Honza, jako vždy elegantní, odložil si barevnou šálu a stál tu v bledě modrém sportovním obleku s vínově červenou vázankou, na nohách dvojici divů ševcovského umění, jaká se prodávala v Paláci elegantních mužů. Měkoučké jako rukavice, matově lesklé, s modrou klikatou čárou decentně obepínající elegantní Honzovu pánskou nožku.

„Nemlich takový,“ zvolala domovnice a pak přejela Honzu pohledem. „A postava by to taky byla jeho.“

Honza zrudl.

„Jenže tenhle pán nemá fousky,“ řekla domovnice a pak přistoupila k Honzovi a pohlédla mu zostra do obličeje.

„No jo,“ řekla. „Tamten měl taky takový modrý voči. Tenhle pán je má černý jako můj nebožtíček.“

„Promiňte, pane doktore,“ obrátil se Vodička na Honzu. „Potřebovali jsme zjistit, jaké měl vrah boty. Paní správcová říkala, že je měl jako vy.“

„Tak?“ řekl Honza. „Tak to teda nebyl asi žádný chudák. Tohle je značka Tip-Top, ručně šitá obuv na míru, výrobek Paláce elegantních mužů. Prodává se v ceně tři sta padesát a tři sta šedesát dvě koruny, podle vypracování ozdoby.“

„A dělá se tedy na míru. To znamená, že máte záznamy o zákaznících.“

„Ovšem. Jméno i adresa zákazníka se zapíše do knihy zákazníků. To je,“ řekl Honza s úsměvem, „myšlenka pana továrníka. Poznamená se přesně, jaký druh zboží si zákazník koupil, a po celý příští rok dostává zákazník ceníky nového zboží a pozvánky na módní přehlídky. Teprve když si rok nic dalšího nekoupí, škrtáme ho ze seznamu.“

„Vzorný podnik,“ řekl inspektor. „Kdyby tuhle maličkost dělali ve všech obchodech, dopadli bychom dvakrát tolik lumpů za poloviční dobu. Děkuji vám, pane doktore. Myslím, že si ten váš seznam prohlédneme.“

„K službám,“ řekl Honza a měl se k odchodu.

„Počkejte tady,“ řekl Vodička. „A ještě něco,“ obrátil se k domovnici. „V kolik hodin přišel dnes pan šéfredaktor Procházka?“

„Dneska pozdějc, jako obyčejně každou druhou sobotu. Mohlo bejt tak k devátý – ale jindy chodívá ještě pozdějc, tak okolo jedenáctý.“

„Tedy až po tom pánovi s knírkem?“

„Jo, až po něm – dobrou čtvrthodinu po něm.“

„Tak to by stačilo. Děkuji vám, můžete jít,“ řekl inspektor.

Osaměli jsme tam s Honzou, já a inspektor.

„Podívejte se, pane doktore,“ řekl inspektor. „Dozvěděli jsme se zatím různé zajímavé věci, ale schází nám jedna: odhadnout motiv vraždy. Vy jste mrtvého znal, řekněte nám o něm něco. S kým se stýkal, jaké měl nepřátele, jaké přátele, a tak všeobecně.“

Honza se zamyslel a spustil. Pověděl Vodičkovi asi tolik co já:

Franta byl člověk bez nepřátel, a taky vlastně bez přátel. Kromě nás. O posledních měsících toho věděl trochu víc. Honza byl přece jen nucen pobývat ve vile „Julii“, poslouchat samomluvy pana továrníka Zdeborského, kterým on říkal redakční porady, zúčastňovat se literárních matiné, která se pořádala v salóně vily „Julie“. Samozřejmě si ten poslední rok, co jsme se stýkali jen o těch sobotách, udělal Franta řádku známostí v literárním světě. Ale nedalo se tomu říkat přátelé. Spíš se tomu někdy dalo říkat nepřátelé, ovšem ryze literární, jako byl třeba kritik P. L. Meluzín, který, podivným řízením osudu, Osvobozenou lyru tak říkajíc „udělal“. O tom mi ještě Franta řekl, jak mu sazeč v tiskárně, který právě sázel Meluzínovu recenzi do Kritických rozhledů, pověděl, o čem ten kritický veleduch píše, a jak potom Franta veleducha navštívil a chtěl mu to vysvětlit. Meluzín totiž prvních pár čísel vzal vážně, neboť byl vše zvyklý brát vážně, zejména poezii. Byl to, jak by se dnes řeklo, člověk dokonale odtržený od skutečnosti, takový akademický vědátor, který se třeba proslavil tím, že ze všelijakých narážek, zeměpisných údajů a výroků v jednom Stendhalově románu zjistil převelice komplikovanou metodou logicko-filologické dedukce přesné zeměpisné souřadnice městečka Ville-sur-Plaise, kde se odehrával jeden z epizodních dějů, a uveřejnil o tom brilantní studii, která končila zjištěním, že „Stendhalovo fiktivní Ville-sur-Plaise leží tedy na 2° východní délky a 45“ severní šířky, což přesně odpovídá klimatickému a geografickému charakteru krajiny, líčené Stendhalem“. Při všech těchto výpočtech používal výhradně Brunclíkova atlasu pro gymnázia, reálná gymnázia a reálky a vůbec ho nenapadlo opatřit si speciální mapu rhônského kraje, která na uvedených souřadnicích zaznamenávala městečko jménem Ville-sur-Plaise, ležící skutečně na soutoku říček Oisny a Haleny. Budiž ovšem zaznamenáno, že to nenapadlo ani nikoho jiného z akademické literární obce a dr. P. L. Meluzín, povzbuzen pochvalnými recenzemi své studie v „Literárně-vědném časopise“, rozšířil studii na habilitační práci, která pak pod titulem „Essay sur la position du village Ville-sur-Plaise chez Stendhal“ vyšla nákladem Akademie věd a vynesla mu docentskou hodnost. Takový to byl pán. Znal jsem také jednoho básníka, nějakého Emilia Robotu, jehož vývojem se pan docent už léta zabýval. Podle mě se ten vývoj nejvýrazněji projevoval hlavně na jeho játrech a ledvinách, jak ten poeta s progresivní tendencí chlastal, a pak v tom, že ve věku čtyřiatřiceti let byl už otcem sedmi dětí, které měly dohromady sedm matek. Co jsem se na něho pamatoval, vrávoral den co den, když se schylovalo k večeru, s krhavýma očima a popelavou pletí od kavárny Tartarin po Národní třídě směrem k Václaváku a kolem druhé hodiny ranní ho vyhazovali z Embassy baru v Koruně nebo, když byl v obzvláštní formě, dostal se až do Kavalíra v Nekázance. A tenhle rýmující parazit, který měl bohatého tatíčka, takže si to mohl dovolit, vydával každý rok sbírku. Každoročně, vždycky trochu jinak, oznamoval světu, že „pšeničná pole voní chlebem“, zamýšlel se nad tím, „co bychom byli bez lásky“, prohlašoval, že „v očích jeho milé plynové kahánky lásky planou“ a že jeho matka se vyznačuje „prostou krásou mozolnatých dlaní“. Tyto osobité myšlenkové výdobytky prošly podle pana docenta Meluzína „vývojem od formální komplikovanosti k tvarovému projasnění, od vágní myšlenky k neustále pregnantnějšímu jejímu vyjádření ve zvučném, lapidárním, téměř klasickém verši, nevzdávajícím se současně ničeho z formálních výbojů moderní poezie světové.“

Prostě, pan docent bral všechno vážně, a tak taky vzal vážně panoptikum prvního čísla Osvobozené lyry se všemi těmi rýmovanými hrůzami i s příběhy chudých stenotypistek a ušlechtilých továrníků, které byly o to horší, že to byly jen napodobeniny děl mistrů toho oboru, publikovaných ve Hvězdě, v Pražance a v Listu paní a dívek. Pan docent se nad tím rozhořčil a prohlásil to za výsměch literárnímu vkusu národa a za mrhání ušlechtilým křídovým papírem. Franta ho proto navštívil v jeho jednopatrové secesi na nábřeží za Železničním mostem a dvě a půl hodiny se mu pokoušel vysvětlit myšlenku Osvobozené lyry. Jenomže pan docent chápal myšlenku pouze ve stavu nějakého odhmotnění. Byl proto habituálně neschopen pochopit jakékoliv myšlenky obchodní. Franta tedy odešel s nepořízenou a recenze pana docenta vyšla. Jelikož však byla prošpikována citáty, vzbudila o Frantův humoristický časopis mezi literáty takový zájem, že náklad sloupl o tři tisíce. Stoupal potom po každé poznámce pana docenta, jež se od té doby staly pravidelnou součástí jeho universitních přednášek i článků.

Téměř v každém čísle se pak objevovaly útoky na P. L. Meluzína, hraničící mnohdy s urážkami na cti (za tuto hranici nepomohly autorům ani honoráře), jimiž si postižení literáti zchlazovali žáhu a jež patřily k obzvláště zábavným sonátám Osvobozené lyry.

„Ovšem, pan docent nepřichází v úvahu,“ řekl Honza, když inspektorovi vylíčil Meluzínův příběh.

„Proč?“ řekl inspektor Vodička.

„To je absurdní,“ řekl Honza.

„Podle toho, co jste mi tu povídal, dělá pan docent hodně absurdních věcí,“ řekl Vodička. „Jak je vám snad známo,“ obrátil se na mne, „tytéž činy mohou mít překvapivě různé motivy a u lidí, jako je docent Meluzín – pokud jsem o něm informován – mohou být ty motivy překvapivě podivné. Ostatně, jak vypadá ten pan docent?“

„No, je asi tak vysoký jako já,“ řekl Honza, „a má – sakra – má světlý knírek.“

„Tak dál,“ řekl Vodička.

„No fakt,“ řekl Honza. „Chodí velice elegantně. O to se stará jeho paní, ta je v seznamu našich zákaznic.“ Odmlčel se. Pak dodal: „Nosí taky brýle v rohových obroučkách.“

Kapitola osmá

…v níž inspektor Vodička srovnává fakta a kombinuje eventuality a čtenář se také seznamuje s jeho víc než zvláštní životní filozofii.

„Známe několik důležitých okolností,“ řekl inspektor, když jsme osaměli. „Především máme částečný popis vraha – předpokládejme zatím, že osoba, kterou uviděla slečna Macháčková vycházet z redakce, je vrah. Jak se však tento muž dostal dovnitř? Je několik možností. Předně mohl za sloupem, který kryje vchod do redakce před triedrem slečny Macháčkové, počkat na šéfredaktora Procházku a potom s ním odejít do redakce, kde ho zavraždil. Nebo si otevřel paklíčem, nebo měl vlastní klíč. A konečně čtvrtá možnost, že totiž dveře byly otevřeny, protože slečna Carmen, která den předtím byla v redakci sama, zapomněla zavřít. Můžeme to snad předpokládat, pane kolego? Doufám, že si tu dámu neceníte jako obzvlášť spolehlivou pracovnici?“

Pokrčil jsem rameny.

„Nevím o ní nic špatného.“

Inspektor Vodička vzdychl.

„Milý kolego, detektiv zásadně nemyslí v těchto vulgárních kategoriích. Snad jste – jako filozof – slyšel něco o postoji jenseits von Gut und Böse. To je platforma, z které se detektiv dívá na věci. Lidské činy a lidské vlastnosti mě nezajímají z hlediska nějakých morálních zásad a pojmů – posuzuji je pouze podle toho, jaké jednání příslušné osoby nebo jaké logicky vyplývající okolnosti z nich mohu vyvodit. A to všechno mě zajímá jenom z hlediska zákona: překračuje-li jednání tékteré osoby čáru, kterou vede zákon mezi přípustným a nepřípustným, či nikoliv. Zásadně se vyhýbám jakémukoliv jinému hodnocení, než je hodnocení užitečnosti vzhledem k úkolu, který mám před sebou.“

„Rozumím,“ řekl jsem. „Chcete zůstat objektivní. Chcete ve smyslu našeho zákoníku pokládat zločince za nevinného, dokud mu není vina stoprocentně prokázána.“

„Ne,“ řekl inspektor Vodička a v hlase mu opět zazněla ta podivná tvrdost, které jsem si u něho všiml již několikrát. „Já nepokládám toho tak zvaného zločince nikdy za viníka. Konám prostě svou povinnost. Souzení přenechávám“ – a tu se inspektor znatelně ušklíbl – „moudřejším.“

„Ale jak můžete popírat existenci určitého morálního kodexu?“ řekl jsem. „Víte snad přece, že je jistý názor na svět a na život, kterému se říká humanismus. Naše společnost je, třeba se vám to bude zdát divné, ale je vybudována právě na tomto filozofickém názoru.“

„Naše společnost?“ řekl inspektor. „Humanismus? Příteli,“ řekl a zapálil si cigaretu. „To jsou, jak to říká myslím Hamlet, nebo kdo: slova, slova, slova. To mě nezajímá. Všichni lidé jsou stejní. To znamená: narodí se bez vlastní vůle se narodit, do rodiny, společnosti, přírody a nic z toho není podle jejich vlastního výběru. Potom vyrůstají a svět je všelijak ohýbá a otlouká a zas na to nemají nejmenší vliv. Jednoho týrá otec-alkoholik, až z něj udělá sadistu. Druhému začnou stávkovat žlázy nebo co, a stane se z něho sexuální násilník nebo homosexuál. Třetímu automobil ujede obě nohy a on prožije život na židličce a neškodí jiným jenom proto, že nemůže, zatímco čtvrtý má nohy v pořádku, a může tudíž vylupovat pokladny a kráglovat lidi. A pátý má víc filipa a místo loupání káč vydírá lidi. Chudáky, drobné poplatníky. A šestý nikoho nevraždí, protože se vyzná v politice, a tak se tomu říká, že vyhlašuje válku. V zájmu společnosti, samozřejmě. A sedmý štve chudé proti bohatým a rozvrací pořádek a dopadá to potom tak, že ti, co dohromady za nic nemůžou, musí do basy. A osmý to řeší tím, že dává do chudáků střílet. A devátý svádí paničky k cizoložství a desátý je nesvádí jenom proto, že k tomu nemá odvahu a schopnosti. A jedenáctý krade v tramvajích portmonky z kapes a dvanáctý krade ve velkém a říká se tomu velkoobchod. A který – řekněte mi – který z těchto dvanácti apoštolů za to může?“

Zdálo se mi, že se inspektor Vodička skoro vzrušil. Dýmal z cigarety a hleděl na mě očima, z jejichž šedivého chladu jako by náhle zasálal vnitřní žár nějakého velmi nepříjemného sváru.

Pokrčil jsem znovu rameny.

„Žádný,“ řekl Vodička téměř naléhavě. „Společenský pořádek, spravedlivý, přírodě odpovídající pořádek byl dávno rozvrácen. Nejsou zločinci a slušní lidé. Jsou jenom odhalení a neodhalení. Jenom ti, co mají štěstí, a ti, co mají smůlu.“ Pak jako by se ovládl. Vdechl zhluboka kouř a zprudka ho vyfoukl ke stropu. „My, pane kolego, jsme ve službách těch, co mají štěstí. Přesně řečeno, odhalujeme dosud neodhalené v zájmu ostatních dosud neodhalených.“

Podíval jsem se na něj.

On na mě.

„Ale zapomeňte na to, co jsem teď říkal. Zafušoval jsem si do vašeho řemesla a mluvil jsem jako filozof, ne jako detektiv.“ řekl. „Vraťme se radši k naší rekonstrukci,“ pokračoval. „Nezáleží koneckonců tak na tom, jak se vrah dostal dovnitř. Důležité je, že vrah pravděpodobně nepřišel s úmyslem vraždit. Nikdo by přece nešel vraždit šéfredaktora do redakce, kde je vždycky ještě někdo jiný, a obzvlášť ne do redakce situované v takovémhle přímo starořímském amfiteátru, kde se lidé z dlouhé chvíle baví s triedry. Vrah tedy přišel s nějakým jiným úmyslem a k vraždě zřejmě došlo tak říkajíc náhodou. To jest, během setkání vraha a oběti došlo k situaci, z níž vražda vyplynula buď jako nutnost, nebo jako výsledek silného citového vznětu. Ta situace zároveň dávala alespoň jistou možnost vraždu provést a uniknout. Šéfredaktor byl v redakci sám.“

Inspektor se odmlčel. Přemýšlel jsem o jeho slovech. Pak pokračoval:

„Zajímavá a důležitá je jedna okolnost: šéfredaktor chodil pravidelně každou druhou sobotu ráno do tiskárny. Bral s sebou sekretářku. Vznikala tedy situace velmi vhodná pro někoho, kdo by se z nějakého důvodu chtěl podívat do redakce v době redaktorovy nepřítomnosti.“

„To je pravda,“ řekl jsem, neboť mě osvítil nápad. „Jenže stejně dobře mohl ten dotyčný vlézt do redakce po úředních hodinách. A to už je tma, takže by to bylo dokonce bezpečnější.“

„Správně,“ řekl inspektor. „Čili vysoudíme z toho co?“

„Že se vrah spíš chtěl s šéfredaktorem setkat, a nevěděl, že v tu dobu nebude v redakci.“

„Částečně správně,“ řekl Vodička. „Nebo ovšem také nutnost navštívit redakci vyvstala tak náhle a byla tak neodkladná, že se okolnosti přímo nabízely.“

„Máte pravdu,“ řekl jsem. Inspektor na mě hleděl už zase ironicky. „A – co dál?“ řekl jsem.

„Tohohle teď necháme,“ řekl Vodička. „Pouhá úvaha nás nedostane z místa. Podíváme se na to teď odjinud. Z hlediska motivů.“

Kapitola devátá

…v níž se uvažuje o motivech vraždy.

Zapálil si novou cigaretu a vypadal spokojeně. „Musíme především uvážit základní motivaci,“ řekl. „Byla to vražda loupežná, nebo vražda z nějakých jiných pohnutek? Loupežná sotva, protože v redakci doktor Procházka sotva přechovával něco cenného. Mohl zde mít něco subjektivně cenného, to jest něco, co mělo cenu jen pro někoho. Zkombinujeme si to hned s naší třetí eventualitou. Bylo-li to něco takového, musel se to vrah dovědět těsně před vraždou, nejdříve někdy večer před vraždou, po zavření domu, protože jinak by se pro to byl vypravil dřív. Pakliže ovšem v době, kdy se to dověděl, byl dostatečně blízko místa činu, takže by byl mohl přijít dříve, kdyby to byl dříve věděl. Nebo také ta věc, kterou doktor Procházka vlastnil, mohla nenadále nabýt ceny pro vraha a vrah věděl už dávno, že ji doktor Procházka má. To jsou dvě možnosti. Není také vyloučeno, připustíme-li druhou eventualitu, že vrah chtěl onu neznámou věc ze šéfredaktora dostat jinak: domluvou, vyhrožováním, podfukem nebo prostě krádeží a přitom mezi nimi došlo ke sporu, který skončil vraždou – buď že vrahovi přetekly nervy, nebo že využil nepřítomnosti svědka.“

„Ale co když nešlo o žádnou cennou věc,“ řekl jsem. „Co když byl motiv docela jiný? Třeba žárlivost. Nebo nenávist.“

„Správně,“ řekl inspektor Vodička. „To je druhá možnost a v tomto případě pravděpodobnější. Řekněme, že šlo o nějaké milostné záležitosti. Vy ovšem nevíte nic o nějakých milostných záležitostech o slečně Patrochové, abych tak řekl. Tedy řekněme o záležitosti literární, což je – zatím – při zvláštním charakteru časopisu, který doktor Procházka redigoval, nejpravděpodobnější. Dejme tomu, že časopis někoho demaskoval nebo denuncoval. Nebo se jen dotkl něčí ješitnosti. Urazil někoho. Ten někdo přichází promluvit šéfredaktorovi do duše, žádat odvolání, satisfakci, finanční náhradu – nebo třeba prozrazení pseudonymu – možností je zase tisíc – šéfredaktor to odmítne, dojde k hádce, z hádky se stane i rvačka, rvačka končí vraždou. Možná zabitím, bez úmyslu vraždit, a vrah dostane strach a uteče. Vezme s sebou corpus delicti – to filozofické těžítko. A můžeme už teď vyslovit nějaké podezření?“

Podíval se na mě. Kývl jsem hlavou. „No dejme tomu,“ řekl inspektor, „máme tu svědectví slečny Carmen o hádce s ‚panem Novákem‘ a jistě jste si už dal dohromady, že ‚pan Novák‘ – a to jméno si doktor Procházka nepochybně na místě vymyslel pro slečnu Carmen – je totožný s mužem, kterého před několika dny viděla do domu vstupovat domovnice. Dále víme o animozitě s tím kritikem P. L. Meluzínem. Toho bude třeba navštívit, zjistit jeho alibi a vůbec všechno, co se zjistit dá. Pak je tady pro úplnost Mistr Kalenda, ten měl taky důvod k nelibosti. A konečně bude třeba prostudovat podrobně dosud vyšlá čísla, zejména poslední čísla, a pátrat po polemikách, satirách a podobných literárních roztomilostech, které jsou samy o sobě docela nevinné, ale můžou docela dobře spískat i takovýhle malér. Proto bude záhodno zjistit, kdo je ‚pan Novák‘. Ale nejdřív,“ řekl inspektor Vodička, „hned teď se samozřejmě půjdeme podívat na ten dům doktora Procházky. Nevyjde-li tam nic najevo, bude nutno oddat se studiu,“ a inspektor se znechuceně ušklíbl, „Osvobozené lyry.“

„Toho se ujmu,“ řekl jsem.

„Budu vám vděčný,“ řekl inspektor. „Mě krásná literatura otravuje. Jsou to většinou bezpodstatné žvásty. A pak, vy se v tom vyznáte líp. A teď to tady rozpustíme.“

Kapitola desátá

Hypotéza pana továrníka Zdeborského; též stručný popis jeho vynikající závodnické kariéry.

Na ulici před domem přitočil se Ivo Zdeborský k inspektorovi a procedil k němu mezi zuby:

„Je to politická vražda, pane vrchní inspektore, je to dílo oficiálních literárních kruhů, jak akademických, tak avantgardních! Osvobozená lyra byla trnem v oku konzervativním činitelům v naší literatuře i oficiálně uznávaným surrealistům. Každým číslem jim dokazovala, co tvořivých sil je skryto v lidech, které oni nepouštěli do literární arény.“ Inspektor Vodička pokývl hlavou a ušklíbl se.

„Tak, tak,“ řekl. „Velmi zajímavá hypotéza. Měl bych pro vás návrh. Snad byste pátrání v akademických literárních kruzích mohl provádět vy, co říkáte? Máte tam styky, známosti, nebudete podezřelý. Máte postřeh, máte nápady, máte peníze.“

„To mám,“ řekl radostně Zdeborský.

Slečna Carmen uchopila pana továrníka za ruku a pravila:

„Ach, ujměte se toho, pane továrníku! Věnujte na to svůj čas! Když i pan inspektor myslí!“

Kruhová tvář nabyla přihlouplého výrazu a stiskla rty. Z praxe s panem továrníkem jsem ovšem věděl, že tento výraz reprezentuje tvrdé odhodlání.

„Dobrá,“ prohlásil Ivo Zdeborský. „Uvidím, co se dá dělat.“ Pak zašilhal Carmen za výstřih a řekl úlisně: „Mohla byste mi podat bližší informace o doktoru Procházkovi – u mne ve vile? Je tam pohodlí, alespoň se vzpamatujete z toho nervového otřesu.“

„S radostí,“ řekla slečna Carmen.

„Děkuji vám,“ ušklíbl se znovu inspektor. „Ještě něco, pane továrníku. Proč s vámi nepřijela slečna Patrochová?“

„Bohužel, pane inspektore,“ řekl Zdebora tragicky, „Julii zpráva o smrti doktora Procházky zle zasáhla. Zle zasáhla. Požádal jsem Mistra Kalendu, aby ji odvezl domů, ke mně do vily Julie a přivolal k ní profesora Knauteho. Doufám však, že se již zotavila.“

„Sdělil jsem jí to, jak šetrně jsem mohl,“ řekl Honza. „Ale omdlela.“

„Hm,“ řekl inspektor. „No, ponecháme ji zatím v klidu. Později se jí taky budeme muset na něco zeptat.“

Inspektor se podíval na hodinky. Bylo skoro pět. Stáli jsme u Zdeborského vozu, Honza s rukou na klice dveří a Carmen důvěrně zavěšená do pana továrníka. Nějak moc důvěrně. Podíval jsem se na ni pozorně. Honza otevřel dvířka páně továrníkova vozu, obklopeného hloučkem čumilů. Byla to běloskvoucí, blátem zastříkaná plnoaerodynamická nestvůra, dernier cri československého automobilismu, šestisedadlová limuzína typu Wikov-Brontosaurus. Vpředu to vypadalo jako bomba, mělo to úplně kulatý chladič s chromovaným knoflíkem uprostřed, a pak se to doutníkovitě táhlo až k ještěřímu ocasu se silně zdůrazněnou plochou, vystupující ze svahu střechy na způsob kýlové plochy směrových kormidel u letadla. Bylo to něco jako teletinky Tip-Top v Paláci elegánů. Firma Wikov vyráběla ty vozy na zakázku a dodávala je s čalouněním a v barvě podle vlastní volby a se zlatým monogramem u kliky dveří.

Byl tam. Ozdobné, lesklé I. Z. na znamení toho českého Nuvolariho, kterého jen nepřízeň osudu a zaujatost soudců připravily o možnost slavně zemřít na některé z evropských asfaltových drah. Pan továrník totiž od útlého mládí toužil vyniknout v tělesné výchově. Na Vysoké škole obchodní však ke svému žalu zjistil, že limity, jichž dosahuje v oblíbených atletických disciplínách, neopravňují ho k velkým nadějím. Po delším přemýšlení si tedy zakoupil menší vozový park a ještě toho roku zúčastnil se závodu cestovních vozů Tisíc mil československých. Řádně a v předepsaném časovém intervalu byl sice odstartován i s předepsaným spolujezdcem, jakousi slečnou Polly Fialovou, do cílů etap dojížděl však se značnými časovými ztrátami. Nu, konečně, byl to jeho první závod a nemuselo být tak zle, kdyby nebylo došlo k nehodě, jež téměř ohrozila dokončení závodu a zaměstnala takové množství pořadatelů a policistů, že zbývající etapy se jely téměř bez pořadatelské služby. Když totiž vozidla vyrazila na start čtvrté etapy z Bratislavy do Užhorodu, spadla na slovensko-podkarpatoruských hranicích mlha a v té mlze zmizel továrník Zdeborský i se svou spolujezdkyní beze stopy. Plných sedm dní pátraly armády dobrovolných i nedobrovolných slídičů po zmizelém voze a jeho posádce, bylo vyloveno šest rybníků a jedenáct horských tůní, propátráno téměř tisíc kilometrů říčních toků a nepočítané kilometry a hektary pralesa, proslíděna množství strží a údolí v horách, ale závodník Zdeborský a jeho spolujezdkyně jako by se propadli do země. Noviny se předstihovaly v dohadech. Soudilo se na únos za příčinou vydírání, ale právní zástupce továrníka Zdeborského nedostal žádný dopis v tom smyslu. Národní listy spatřovaly v „Záhadě tisíce mil“ (jak to nazvaly s tomsharkovskou poetičností) „špinavé prsty anarchistů a rudých“; Polední list a pohotový A-Zet hádaly na „vraždu s temnými motivy, pravděpodobně rázu erotického“, zatímco List paní a dívek udělal z celé záležitosti romanci „továrníka a stenotypistky“, kteří prý „oddávají se možná své lásce někde v šumu palem, zatímco zoufalí zachránci prohledávají podkarpatoruské lesy, pátrajíce po jejich mrtvolách“.

A potom, osmého dne, přišla na československý konzulát v Bukurešti zpráva z městečka Palouesti v Transylvánských Alpách, že v lese poblíž vrcholku hory Sopolescu byla zadržena dvojice otrhaných lidí, které vesničané zprvu pokládali za blázny, neboť mluvili jakousi nesrozumitelnou řečí, v níž teprve řeckokatolický farář v Palouesti odhalil češtinu. Oba cizinci, protože nemohli uspokojivě vysvětlit způsob, jakým se dostali do Palouesti, a neměli pasy, jsou prý prozatím drženi v městské šatlavě v Palouesti, jehož starosta v úctě očekává pomoc československých zastupitelských úřadů. Cizinci uvádějí jména Yves Zdeborscu a Polianne Fialovova.

Po této zprávě zahájil ovšem zpravidla nečinný konzul v Bukurešti horečnou činnost a dva dny nato rozvaloval se už Yves Zdeborscu na hedvábných polštářích apartmá bukurešťského Savoy Hotelu a žasnoucím novinářům vyprávěl svou hrdinskou ságu.

Na hranicích slovensko-podkarpatoruských, v husté mlze, dostal se prý do časové tísně. Šlápl proto na plyn, a nedbaje mlhy, vyrazil po úzkých cestách plnou rychlostí. Jel, jak uvedl, podle instinktu. Na zrak se nebylo možno spoléhat. Ucítil prý jednu chvíli jakýsi náraz, nevěnoval mu však pozornost, ani zvláštnímu zapraštění, které náraz provázelo, neboť vůz nerušeně jel dále a on jej řídil podle instinktu a za pomoci kompasu. Na neštěstí se mu zastavil chronometr, takže nemohl odhadnout, jak dlouho se řítí žlutošedým šerem, naplněným jen přízračnými stíny křivolakých kmenů a osvětleným pouze reflektory jeho vozu, razícího si cestu mlhou podobnou – jak se vyjádřil závodník – yperitu. „Byla to strašlivá, fantasmagorická jízda,“ řekl. Nemohl odhadnout, jak dlouho trvala, ale nakonec mu došel benzín a vůz uvízl v hlubokém blátě. Závodník i spolujezdkyně setrvali zprvu na místě, čekajíce na pořadatelskou službu, která je přijede vyprostit, a posilňovali se zatím železnou zásobou potravin. Byla vypočítána na dva dny, zdá se však, ačkoliv Ivo Zdeborský neměl po ruce žádný časoměrný přístroj, že ji spotřebovali v čase podstatně kratším. Poté se vydali na cestu. Mlha stále ležela nad lesem a nepříjemně lezla na kůži. Po dlouhém trmácení narazili na lidi, kteří však mluvili řečí, již pan továrník nemohl rozeznat, třebaže vládl celou řadou vět v různých jazycích, jaké se obvykle vyskytují v prvních třech lekcích příslušných učebnic. Dotazoval se sice domorodců „Was ist das?“ a „Is this at home?“, sděloval jim „Je n’y tiens plus! Que ferai-je?“, ale místo odpovědi se mu dostalo hrubého zacházení a šatlavy.

Krátce a dobře, bylo zjištěno, že Ivo Zdeborský sjel ze závodní trasy jižně od Košic, projel divokými lesy napříč Podkarpatskou Rusí, přerazil v mlze hraniční závoru na rumunských hranicích, právě když malodohodové hlídky na obou stranách, spoléhajíce na mlhu, oddávaly se v blízké hospodě mariáši a pálence, poté pokračoval v jízdě horskými stezkami, až dospěl do blízkosti městečka Palouesti.

Když zapravil pokutu za nedovolené překročení hranic, vrátil se rychlíkem do vlasti a očekával slávu. Místo toho přivítaly jej na hranici večerníky s titulky jako „MLHA“ ZDEBORSKÝ DNES V PRAZE nebo ZBLOUDILÝ HUSAR TISÍCE MIL DÁVÁ PŘEDNOST BALKÁN EXPRESU a dokonce SVĚTOVÝ REKORDMAN V POPLETENOSTI SE VRACÍ, kteréžto, zvláště ten poslední, se ho trpce dotkly. A když jej potom dav před Wilsonovým nádražím přivítal skandováním „Ať žije Mlha!“ a chtěl jej mocí mermo za veselého smíchu odnést na ramenou, a když se ho potom nespočetné množství pánů i dam dotazovalo na společenských večírcích s ironickým úsměvem na jeho „dobrodružství v mlze“, zanevřel Zdeborský na silniční závody a rozhodl se, že se věnuje sportu ještě daleko mužnějšímu, to jest rychlostním závodům na dráze.

U firmy Wikov dal si zkonstruovat speciální závodní vůz, do něhož dal vmontovat letecký motor od firmy Walter, a rozjel se s ním příštího roku na Velké ceně Československa, nedbaje škodolibostí, jako byly titulky na sportovních stránkách novin, tázající se, zda „SPADNE MLHA NA BRNO?“ nebo oznamující, že „BRNĚNSKÉ ZÁVODIŠTĚ OBJEDNÁVÁ ZVÝŠENÉ MNOŽSTVÍ UKAZATELŮ SMĚRU“, neboť na letošní Velké ceně Československa startuje proslulý „Mlha Zdeborský“. Odstartoval a v prvním kole vyjel z dráhy, překotil se, dopadl zpět na kola a rozjel se zvýšenou rychlostí opačným směrem, míjeje o vlas v protisměru se řítící auta ostatních závodníků, aniž co zpozoroval. Neustále zvyšoval rychlost a projel tak plná tři kola, což způsobilo, že závod bylo nutno přerušit, a teprve když se počtvrté řítil kolem ostatních vozů a mužů zuřivě mávajících kostkovanými praporky – ne, nepovšiml si ničeho, ale vyjel znovu z dráhy, překotil se, vypadl z vozu, zranil tři diváky těžce a sedm lehce a vyrazil si dech, takže musel být odborně napraven jakýmsi přihlížejícím přírodním lékařem, jemuž přerazil claviculu.

Po tomto výkonu byl mu autoklubem zakázán start na všech závodech v Československu.

Jako památka na hrdinskou dobu motosportu zbyl mu v garáži bledě modrý závodní vůz s hrozivými výfuky, který tam stál, připraven ke startu, ale nepoužíván, dokud, jak se pan továrník vyjadřoval v kruhu svých nejlepších přátel, „ti úzkoprsí byrokrati v autoklubu neodvolají tu nesmyslnou diskvalifikaci“.

Jinak se vozový park pana továrníka toho času skládal z dvousedadlového sportovního roadsteru Walter a zmíněné plnoaerodynamické limuzíny, kterou právě obdivoval inspektor Vodička.

„Skvělý vůz,“ řekl panu továrníkovi uznale. „Nedivím se, že jste tu trať z Kubelic zajel v rekordním čase.“

Ivo Zdeborský skromně mávl rukou.

„Byl bych to ovšem stihl rychleji, pro přítele udělám všechno,“ řekl, „kdyby mi byl pan tajemník vzal můj závodní vůz. Ale už se v něm dlouho nejezdilo, tak se správně rozhodl nic neriskovat, a přijel radši tady s brontosaurem, který se právě dnes vrátil od seřízení brzd. Je to dobrý vozík,“ prohlásil hrdě Zdeborský. „Dvě stě padesát há pé, hydraulické brzdy, maximální rychlost sto padesát, cestovní devadesát kilometrů v hodině.“

„Úctyhodné,“ řekl inspektor Vodička. „Poroučím se vám,“ a pak se uklonil a vlezl do připravené služební pragovky, v níž právě procitl šofér a mžoural očima.

Rozloučil jsem se rovněž se Zdeborským a políbil jsem ruku slečně Carmen a chystal jsem se následovat inspektora Vodičku, když vtom se přihnal taxík, z něhož vyskočil muž v ramenatém raglánu s bleskem, a než jsem mohl něco dělat, vyblejskl mě, s jednou nohou na stupátku, pak mě odstrčil a vyblejskl zachmuřeného inspektora v útrobách pragovky.

„Závada – Á-Zet!“ zahlaholil potom. „Podrobnosti o vraždě, prosil bych, pane inspektore,“ a zaujal postoj s blokem a tužkou.

Z nitra vozu se ozval Vodičkův hlas.

„Jako obyčejně, pane redaktore. Policie zachytila stopu, kterou sleduje. Ostatek si račte vycucat z prstu. Váš služebník. Račte dovnitř, pane kolego.“

To platilo mně. Nasedl jsem a šofér odstartoval, agilní reportér se ani nenamáhal skočit k nám do vozu, jak by se třeba čekalo. V zadním okénku jsem viděl, že se místo toho obrátil k shluku bab, nad nimiž se tyčila urostlá postava uniformovaného muže, a něco se jich vyptával. Umínil jsem si, že si zítra koupím noviny.

Kapitola jedenáctá

…v níž se za jízdy do Kozí uličky seznámí čtenář s osobností slečny Boženy Skovajsové, zvané „Shimmy Božka“.

Pragovka, která pamatovala veselejší časy, plazila se dlouhou smíchovskou Nádražní ulicí k žhavému srdci starobylého pražského města Smíchova, ke křižovatce u Anděla. Byla sobota večer a ze suterénů, z mansard, z prádelních atmosfér a zavlhlých chodeb činžáků starého Smíchova z šanghajských brlohů v Košířích i z dalekého Motola slézali se pomalu k centrům rozkoše pražští pardálové. Jak jsme se pomalu sunuli podél chodníku, viděl jsem je, v kalhotách dole rozšířených do zvonu, ve střevících, jejichž celou jednu třetinu tvořily harpunovité špičky, se zářícími špačky ve sveřepých obličejích, ramenaté krejčovským sádlem i díky přírodě a tvrdé práci, vlekoucí lhostejně, a jako by to byly nákupní tašky nebo vycházkové hole, své frajerky v kraťounkých sukýnkách, ale celé žhavé do zábav, štěbetavé, s naondulovanýma kudrlinkama odbarvených vlásků, které se koketně draly zpod hrncovitých kloboučků, jaké na Václaváku byly v módě před třemi lety. Pardálové, pepici, frajeři stékající se každou sobotu večer jak horské pramínky k slavným jezerům piva a potu u Anděla, na Zvonařce, u Šusů, na Pelc-Tyrolce, na Vlachovce, ú Krágnerů a jinde a jinde v těch proslulých poetických městech Žižkově, Kobylisích, Karlině, Libni, Košířích a Smíchově, a já jsem si s vážností v srdci vzpomněl na Boženku, která teď právě stojí v elegantní blůzičce za pultem u oddělení kravat v Paláci elegánů a má jeden střevíček na mrakodrapovém podpatku zutý a nožku v hedvábné punčoše si protahuje a tře o lýtko druhé nohy, protože ji, chudáčka, od toho celodenního stání na předepsaných jehlicích obě nohy vždycky zatraceně bolí.

Ale to jí nevadí, aby sobotu co sobotu, sotva v půl osmé vypoklonkují z Paláce posledního elegána, nesvlékla v šatně pro zaměstnance tu erární eleganci a nenastrojila se do své nedělní bílé blůzičky a nenalila si za ňadra půl deci parfému „Tajemství budoiru“ a ve tři čtvrtě na osm už se celá říčná nepřiřítila k City, nevlepila mi hubičku, a už mě vleče na tramvaj a už ujíždíme některým z hlavních světových směrů k některému z těch třeskných míst rozkoše u Zvonu, do Besedy, na Pelc-Tyrolku nebo do Svatotomášského pivovaru.

Boženka totiž byla pravé dítě pražské periférie, a třebaže v Paláci elegánů měla denně před očima nejkulturnější výkvět pražských salónů, zůstala, až mě to vždycky dojímalo, skálopevně věrná svému lidu, to jest pardálům, fanynkám a štětkám ze žižkovských putyk, povozníkům, přívozníkům, flákačům, zlodějíčkům, osobám štítícím se práce (spíše mizerně placené dřiny), harmonikářům a prodavačům sirek a preclíků, babám z pavlačí, harfenicím, ustaraným mámám mnoha dětí a své řečné, energické mamince, služebné a umývačce nádobí v karlínské Besedě, kterou ctila vzornou láskou poslušné dcery a po níž zdědila vyřídilku, náklonnost k pivu, vášeň pro noční život v hospodách a přímo maratónskou vytrvalost v tanci.

Seznámil jsem se s ní za romantických, ne-li dobrodružných okolností v hospodě U suché švestky a propadl jsem tam jejímu neuvěřitelnému pražskému kouzlu, snad proto, že byla ve všem můj naprostý opak. Já zamlklý, ona řečná. Já akademicky vzdělaný doktor filozofie, ona dívka, které dělala potíže tvrdá a měkká i, a co se týče interpunkce, praktikovala systém své matky, to jest psala klasické jednověté dopisy s jedinou tečkou vzadu za podpisem. Já odjakživa pasivní tětiva, ona děvče krev a mlíko, s kterou šili všichni čerti, a to na velice dobře namazaných elektrických šicích strojích. Já hubený, uhrovatý, ona pěkná, plnoštíhlá, s tvářičkama jako jablíčka a s očima jako pomněnky. Prostě já hypochondrický introvert, a ona pyknicky extrovertovaná majolénka jako rtuť, já zapřísáhlý estét se zjemnělým vkusem, a ona s jabloneckými perlami na dvanácticentimetrových klinkavých řetízcích v uších, neustále provázená opojným oblakem „Tajemství budoiru“, který přehlušoval i jadrnou vůni pivních splašků, jíž zaváněla všechna ta lidová střediska zábavy.

A seznámil jsem se s ní tedy u té Suché švestky. V sobotu se v té putyce konaly proslulé candrbály a na jeden takový candrbál jsem jednou zavítal, v době, kdy jsem se ještě s Frantou Procházkou živil tou uměleckou chůzí na chůdách pro firmu Schicht. Nevím už proč. Asi mi bylo nanic z toho života a z těch vyhlídek, vydělal jsem pár korun a chtěl jsem se ožrat a – no, přiznám se, asi taky nabalit nějakou ochotnou dívčinu, které si v podnicích, jako byla Suchá švestka, dávaly v sobotu večer sraz.

A tak jsem tam seděl u stolu jako zařezaný a celý sklíčený kraválem, který tam utěšeně vzrůstal, když se blížila půlnoc, a omámený koňakem, který jsem podle tamního zvyku popíjel rozpuštěný v pivě. Přede mnou vřela hladina toho podivného, tak dávno zašlého života, že jsem z toho měl skoro mořskou nemoc. Na parketu, v prostoře uprostřed lokálu, se přepestrý dav choval jako v té písničce o krčmě Santa Puello, to jest mačkal tělo na tělo. Na pódiu seděl chlap v buřince a kšandách a mlátil do slonoviny jako do bubnů, vedle něho jiný chlápek s černými půlměsíci pod očima kvílel s nezkrotnou zuřivostí na saxofon, vedle muž se šlapacím bubnem třískal do kravských zvonců, činelů, havajských dřev, rolniček a hrnců, jimiž byl obklopen, a dupal na charlestonky, přičemž co chvíli a bez ohledu na právě hranou melodii vyloudil sirénovitý zvuk střídavě na flexatón a na havajskou flétnu, a nad touto nejnesvětější trojicí se kymácel houslista s naleštěnou bleskovkou, divoce smýkající smyčcem po strunách, jejichž vrzání přirozeně v soustředěné palbě pianina a bubeníkovy baterie bez nejmenší stopy zanikalo.

Co chvíli odkládal paganini housle, bral do ruky plechový trychtýř, jakým se ohlašovaly prémie na zápasníky před arénou na jarmarku, a pak se z trychtýře ozýval strašlivý, kraví řev, který přehlušil všechno a mě, filozofa-humanistu a estéta, naprosto omráčil obsahem lidové písně, již s citem přednášel:

V pondělí mám blond Irču,

v úterý zrzavou Jirču,

ve středu hravou Andělku

a ve čtvrtek se těším na svou Adélku

v jemném prádélku,

řval ten trubadúr, doprovázen šoupáním střevíců v rytmu shimmy, výkřiky blaženství, frkotem, cinkáním půllitrů a zkrátka všemi těmi zvuky krčem, tím halasem lidu, který se takhle bavil, protože to tenkrát ani jinak nešlo. A muž s troubou pokračoval:

V pátek pak mám den půstu,

v sobotu líbám Gustu

a v neděli

a v neděli

jsem v –

tady udělal významnou pauzu, a pak zařval

– devět ráno na nohou,

šněruju si to za Olgou.

A ta mi řekne: ‚Pepíčku,

buď trpělivej chviličku,‘

a pak mi dá –

a najednou, jako by vybuchla sopka, vzkřikli snad všichni na parketě i mimo parket:

A pak mi dá!

A sbor tančících i pijících:

A pak mi dá!

A trubadúr:

A pak mi dá!

A sbor:

A pak mi dá!

A potom trubadúr, ve vítězné žižkovské pointě:

Dlouhou –

Bum! na buben!

Tak strašně dlouhou!

Třask! na činel!

Přes kilometr dlouhou –

Béé! na saxofon!

HU – BIČ – KU!

zařval zpěvák do trouby, až mu naběhly na krku žíly a zbrunátněla tvář. Ozval se rachot, jako když padá kredenc plná nádobí po schodech ze třetího poschodí. To způsobil bubeník. A rachot přešel v potlesk a dupání, zpěvák se klaněl, pak do sebe s vysokým mistrovstvím převrhl půllitr a zase se ukláněl a tanečníci se pomalu rozcházeli z parketu a zvrhali do sebe svoje půllitry u stolů.

Když už málem pauza končila a muzikanti se chystali spustit znova rytmický randál, vyskočila najednou od jednoho hustě obsazeného stolu dívčina v trochu už pomačkané bílé blůzičce a kratinké černé sukni, s hlavičkou naondulovanou jako beránek, s kulaťoučkým hezoučkým ksichtíkem, zavolala na muzikanty hláskem jako dobře rozladěný klaxón zbrusu nové Pragy-Lady, muzikanti ji hlasitě a přátelsky pozdravili a trubadúr s bleskovkou, otočiv se do sálu, zabručel do trouby: „Sólo pro Boženku!“, načež publikum reagovalo potleskem, který překonal vše, co zatím v tomto druhu rámusu bylo večer v hospodě dosaženo.

A dívka se zastavila na pódiu, vzala si od trubadúra troubu, banda začala rámusit a dívka si přiložila troubu k obličeji, což nepůsobilo příliš vážným dojmem, a po krátké předehře spustila. Její hlásek, podobající se předtím klaxónu, změnila trouba v hlas plechové pouťové frkačky, který ve mně rozezněl všechny možné asociace na mládí a pouti a jarmarky. A já vytřeštil oči a začal jsem jimi polykat to stvoření s pitoreskní troubou na pódiu, a nestačil jsem se ani pohoršit nad tím, co do té trouby zpívala:

Pepíčku, začni,

mé srdce lační!

a pokračovala celou tu strašnou píseň bez jediného uzardění za téměř nábožné pozornosti publika, až skončila dosti smělou výzvou:

Sundej si jednu,

sundej si druhou

botičku!

Začni už, začni,

Pepíčku!

V uragánu nadšení vyskočil na parket urostlý hejsek s napomádovanou kšticí a s rameny jako Tabulová hora, Božka seskočila z pódia, přilnula k vycpané hrudi jeho saka a pak spolu začali sólově předvádět světovou ukázku tance shimmy, jaká se ještě neviděla ani v Chicagu. Trupy obou tanečníků se proměnily v jeden jediný pevný a téměř nehybný objekt a jenom nohy, jeden pár v kostkovaných kalhotách, které, jak plandaly, odhalovaly brčálové ponožky s červenými puntíky, a v shimmy-šináglech se skalpelovými špicemi, a druhý, svůdný dámský pár v hedvábných punčochách a střevíčkách s podpatkem jak petřínská rozhledna, jenom ty dva páry nohou sebou švihaly v tabákové mlze, v neuvěřitelném tempu, v rytmu tak nepochopitelně přesném a ve figurách tak spontánně nesestavitelných, že jsem z toho málem onemocněl komplexem méněcennosti. Byl bych té chorobě tenkrát asi podlehl – kdyby vzápětí nedošlo k dalšímu aktu tragédie: na parket náhle vkročil muž, sice menší než Tabulová hora, ale pokud možno ještě rozložitější. Zafrkal hlasitě z obou nozder a bez velkých úvah přistoupil k tanečnímu páru, roztrhl jej a pak s báječnou nekomplikovaností ubalil Tabulové hoře břitkou ránu do nosu, po níž jí vytryskla zdravě červená krev a udělala flek na bílé blůzičce dívky. Tabulová hora se složila na zem jako na drátkách, a býčí muž věnoval nyní pozornost dívce, a to tím způsobem, že jí vyťal plnohodnotnou, českou, lidově zvučnou facku, a sotva zdvihla půvabnou ručku, aby si chránila postižené líčko, vyťal jí druhou na druhou líc, pak ji pevně a hrubě vzal podpaží a vyvlekl ji z místnosti dřív, než se kdo v sále vzpamatoval. V mžiku jsem se procpal ke dveřím a vypadl jsem, veden rytířským citem, do temné chodby a na dvorek, stopený v měsíčním šeru, odkud se ozývaly další pleskavé zvuky, dívčin jekot a hrubý hlas býčího muže a kde svítily dvě kalné žárovky nad vybledlými nápisy MUŽI a DÁMY. Uprostřed dvorečku stála podsaditá silueta a cloumala zuřivě štíhlým stínečkem, který vytrvale ječel.

„Tumáš!“ ozýval se drsný hlas, podmalovaný plesknutím. „Ty couro! Ty couro ucouraná! Tumáš!“ A zase plesknutí. A dívčin hlásek jako klakson ječel:

„Fráňo! Nech mě! Já už ti to neudělám! Fráňo!“

Plesk!

„Couro!“ komentoval to muž. „Já ti dám! Couro ucouraná!“

Plesk! Mužova dlaň pracovala s obratností získanou zřejmě dlouhým cvikem. Vzedmul jsem se. Pocítil jsem touhu zabít to zvíře a vysvobodit předměstskou princeznu, a začal jsem se poohlížet po nějaké zbrani.

O stěnu vedle mě stála opřena jakási zrezavělá železná roura. Zdvihl jsem ji hrdinsky nad hlavu a pokročil jsem zezadu k muži. Právě umísťoval jednu ze svých dobře mířených facek na líčko, když vtom mu spadla na hlavu moje tyč, hnaná pouze silou zemské gravitace, neboť jsem se v poslední chvíli zalekl možných následků svého zásahu. Ale stačilo to. Muž zavrávoral, otočil se kolem své osy, dívka se mu nelogicky vrhla kolem krku, on ji však od sebe odstrčil, otočil se znovu kolem své osy, jako by někoho hledal, ale pak s chraptivým výkřikem „Pivo! Hospodo! Pivo!“ vyrazil vrávoravě k průjezdu, odkud svítila lucerna a zaznívaly ryčné zvuky zábavy uvnitř.

Dívka zůstala stát jako omámená a nechala se pak odvést ze dvorečku průjezdem na ulici a ulicí vzhůru pod lucernami o několik bloků dál, kde zářila okýnka malého výčepu, v němž se pouze pilo. Tam jsem ji zavedl, a teda tam to začalo. Když jsem se jí představil jako doktor Pivoňka, odsekla, že se jmenuje inžinýrka Skovajsová, a stáhla se trochu do sebe, protože si myslela, že si z ní dělám legraci. Jakýmsi hrubým výrobkem parfuméřského průmyslu pokoušela se pokrýt si krvavé růže, které jí rozkvetly na tvářích. Když jsem jí poručil limonádu, urazila se a chtěla odejít, a tak jsem honem nařídil výčepníkovi, aby nám přinesl dvě piva, k čemuž ona dodala „s rumem“ a nato ještě vykřikla za vzdalujícím se hostinským „velkým!“ A začala pít jako duha a za chvilku blábolila, že je nešťastná a že je coura a že má Fráňa pravdu, že je potvora a nezaslouží si takovýho chlapa, jako je Fráňa. Pomalu, po kouskách jsem z ní tu historii vytáhl. Byla prostá jako národní píseň. Jmenovala se Božena Skovajsová, stáří osmnáct a půl, dívka Fráni Vokrouhla, závozníka smíchovského pivovaru.

„Byla sem mu věrná, každej mi to může dosvěčit,“ dušovala se. „Všade mě znaj, ne? Zeptejte se u Švestky, u Růže, u Krágnerů, všade mě znaj, já ráda tancuju, to je pravda, ale byla sem Fráňoj věrná jako málokerá.“ Jenže přesto, že jí tohle všechno zdánlivě mohli dosvědčit ve všech těch lokálech na Žižkově a v Karlině, dopustila se nakonec, málo platné, nevěry. Proč? Inu: „Dyž von Pepík je takovej fešák. Já sem si nemohla pomoct, na mou duši, nechtěla sem dělat nic špatnýho, ale dyž von se na mě kouknul těma cikánskejma vočima a dyž mě vzal do náručí, že sem ani nemohla dejchnout, a podrážkama začal blejskat parget – no, na keroupak nepříde vobčas pokušení, že? To nemusel Fráňa hned tak vyvádět, no né?“ Ujišťoval jsem ji, že nemusel, že to naopak bylo krajně nevhodné a tak dále a tak dále, až se nakonec ze všeho toho smutku rozjařila a řekla mi, že jsem „fajn kluk“ a zatáhla mě o dva bloky výš do podniku s poetickým názvem „U hubenýho čuníka“, kde střídal housle s troubou jiný pán, a zasvětila mě hned ten večer do složitých pasů shimmy á la Žižkov, two-stepu i šoulačky a půl tuctu jiných tanců, o nichž jsem předtím v životě neslyšel, a přitom mi do ouška zpívala lidovou, milostnou:

Já dyž nemám v lásce změnu,

život pro mě nemá cenu,

další prosím, nastupovat,

pánové!

Pak se jí udělalo nevolno a musela se vzdálit na dámskou toaletu, které ona říkala hajzl. Tedy, třeba z ní máte špatnej dojem, ale ona nebyla to, co si myslíte. To jenom tenkrát, víte, v tý žižkovský republice si politicky uskutečnili rovnoprávnost žen, aspoň v milování. Nikdo by tam o Božence neřek nic špatnýho – leda kamarádky, ale ty říkaly „coura“ jedna o druhé spíš z různých složitých žárlivostí – Božka byla prostě královna shimmy a šoulačky, a své mládence a ctitele si mohla vybírat ona, i když se jí občas vzbouřili, jako tenkrát. No, nebudu předstírat, že to ve všech případech bylo platonické milování, ale rozhodně to nebylo to, co si třeba myslíte. Boženka za sebe nechávala platit, to je fakt, jenže při jejích finančních příjmech to bylo víc než samozřejmé, a pak, to bylo nezadatelné právo pardálů, dělat frajery a ukázat se aspoň v sobotu. Počítám, že s dívkou, která by měla nějaké úřednické teorie jako že „každej za svý“, by se byli rozešli na místě a bez pozdravu. Nakonec tehdá Boženka prohlásila, že se jde domů, a já ji doprovodil. Bydlela přes sobotu na Žižkově, u mámy, ten dům měl vrata jak Karlštejn, která se otvírala klíčem, vážícím dobře půl kila. Měla ho plnou kabelku, jinak v ní nebylo skoro nic. Jo, a dala mi v těch vratech hubičku, tu přes kilometr dlouhou, jak pěl pán s hlásnou troubou.

Potom už to jelo. Nejvíc práce mi dalo přesvědčit ji, že jsem skutečně doktor. Diplom na ni nepůsobil, protože nejenže neuměla latinsky, ale čtení obtížnějších slov jí vůbec činilo potíže. Ale nakonec mi uvěřila a pojala ke mně úctu. Několikrát jsme spolu zašli do poloprázdné kavárny, kde prázdnému parketu vyhrával Bobby Bolden a kde jsme si mohli dát jen černou kávu, protože na víc nám nevyšlo. Chtěl jsem tak ze začátku vyjít vstříc její zálibě v tanci, jenže ona seděla, poslouchala unylá tanga, plouživé waltzy a uslušněné foxtroty Bobby Boldena a vůbec jí zřejmě nevstoupilo na mysl, že ta hudba je určena k tanci, protože se mě nevinně zeptala: „A kdy už nechaj toho koncertování a spustěj, aby lidi mohli do kola?“

Pak jsem se těch pokusů vzdal a místo toho mě vzala do učení ona. A tak jsem se za ty dva roky, co jsem s ní chodil, stal znalcem všech těch krčem, hospod a putyk, do nichž teď v sobotu večer táhl pražský národ, jak jsme jeli s inspektorem Vodičkou kolem Anděla. Ji tam znali všude – říkali jí „Shimmy Božka“ – a mě brzo znali taky, nejdřív jako „toho novýho šamstra Božky Skovajsový“ a později prostě jako „Skovajsu“, neboť zář Boženčina jména zcela přirozeně překryla bezvýrazný zvuk mého příjmení.

Dosáhl jsem ovšem také jistých reforem. Boženka přestala pít rum a soustředila se na pivo, a i to značně omezila, když starostlivě zpozorovala, že jí začíná být sukně kolem pasu malá. Přestala také toaletě říkat „hajzl“ a vyjadřovat se o svých kamarádkách slovy „štětka“ a „courá“. To všechno z lásky ke mně. Mimoto se začala „vzdělávat“, svědomitě četla knížky, které jsem jí půjčoval, takže aspoň ve čtení učinila značné pokroky, a omezila poněkud výřečnost. Lásky k putykám, ke zpěvu obhroublých písniček a k tanci se však z lásky ke mně nevzdala. Tím spíš, že já sám propadl až nezřízeně kouzlu toho panoptikálního světa sobotních nocí a nedělních odpolední v Praze, které jako maják naděje svítily pěti dnům všedním, kdy Boženka vstávala v pět a chodila spát v jedenáct a za celý den si nesedla, protože musela smejčit, drhnout, leštit, mýt nádobí, chodit nakupovat, spravovat ponožky, kartáčovat, prát a v případě potřeby taky v bílé zástěrce a čepečku nosit do salónu kávu v domácnosti pana vrchního zemského rady Baumajze, nebo jak se ten potentát jmenoval, a to všechno za padesát korun měsíčně ke stravě a bytu, který s náramnou chutí v sobotu v pět večer opouštěla a do něhož se vracela teprve v pondělí v pět ráno.

Nakonec ale zapůsobil Honza Petráček, který se o nás o všechny postaral jako anděl strážný, a jak by se tedy nebyl postaral o mou Boženku! Začala prodávat kravaty v Paláci elegánů, jehož normám zjevem víc než odpovídala, a pod mým výchovným vlivem pokročila natolik, že dovedla pronášet věty „Co si račte přát?“ a „Zaplaťte laskavě u pokladny“ ryze česky, téměř beze stopy po žižkovském přízvuku.

Tak to byla Boženka. A na ni jsem vzpomínal, když jsem viděl na rohu u Anděla postávat pardály, a potom celou cestu až ke smíchovským továrnám, kde jsme zabočili nalevo vzhůru do tmavých, strmých uliček a kde mě ze sněm o Božence probudil ironický hlas inspektora Vodičky, který řekl:

„Tak jsme tady, pane kolego. Kozí ulička. Račte vystoupit.“

Kapitola dvanáctá

…v níž je podroben prohlídce byt doktora Procházky a zjištěno mimo jiné, že doktor Procházka nežil úplně poustevnickým životem.

U dveří Frantovy rezidence stál uniformovaný policista a zasalutoval nám. Dveře domku zely dokořán. Vstupovalo se jimi do malé předsíňky s almarou na šaty a s almarou na jídlo, z které se přímo vcházelo do salónu, knihovny, pracovny, ložnice a obývacího pokoje v jednom, kde jsme všichni v dobách rozkvětu Pěti Pé strávili nejednu milou chvilku, protože to byl nejvelkolepější kvartýr, jaký kdo z nás měl. Bez bytných, prostorný, útulný, osamělý, jako na konci světa; velká čtvercová místnost, která zabírala téměř celou rozlohu domku.

U průčelní stěny, bez oken, stála mohutná, knihami naplněná knihovna z nehoblovaných prken. Našlo v ní útulek množství neprodejných filozofických knih, nakoupených po antikvariátech hlavně od té chvíle, co se na Frantu usmálo štěstí. Z té doby pocházela i bílá sádrová poprsí Sokrata, Platóna a Aristotela na starodávné komodě, přistavené k boční stěně, u níž stál také gauč. Vedle gauče byl noční stolek s lacinou dvoulampovkou. V protější stěně, tedy levé boční, když se vešlo do místnosti, bylo jediné okno, pod nímž stál psací stůl a kus dál do středu pokoje konferenční stolek ze starého sudu, na něm telefon, rovněž vymoženost posledního roku, a čtyři rozvrzaná křesla.

V jednom z nich seděl daktyloskop a v druhém nějaký jiný pán od policie, dychtivý mladík se slídivýma očima. Oba vstali a pozdravili se s inspektorem Vodičkou. Mladík, který nejprve černýma očima řádně proslídil mě, řekl:

„Na něco jsme přišli, pane inspektore.“

„Tak?“ řekl Vodička.

„Ano,“ řekl mladík. „Okno bylo zavřené zevnitř a neporušené. Na věšáku visel plášť, zřejmě plášť doktora Procházky, a v kapse byl klíč od zámku domovních dveří. Domovní dveře nebyly zamčeny.“

„Nějaké stopy?“ zeptal se inspektor.

„Na první pohled ne. S ničím nebylo hnuto, žádné zotvírané zásuvky nebo zpřeházené papíry, ale –“ mladík učinil divadelní gesto, „račte se podívat na tohle, pane inspektore.“ Ukázal na starý sešlapaný koberec na podlaze, poblíž konferenčního stolku. Vodička se tam sehnul. Já taky. Na koberci byla nepatrná hrudka zaschlého bláta.

„Někdo tu byl,“ řekl mladík. „Někdo tu byl, dnes, po vraždě.“

Inspektor Vodička přikývl.

„Kdyby tohle bláto bylo staré, byl by z něho už prach. Tohle je čerstvé. Když jsme je opatrně odhrnuli, byly v koberci ještě stopy vlhkosti. Neleží to tu déle než několik hodin.“

„Výborně, pánové,“ řekl Vodička, vstal a přistoupil k oknu. Moc z něho nemohl vidět, protože hned za oknem stála oprýskaná zeď jakési dávno opuštěné dílničky bez oken, s opršelým nápisem Sedlář a řemenář. Ulička mezi domkem a bývalou sedlářskou dílnou byla slepá, zakončená plotem dvorečku, který patřil k Frantovu sídlu. Stál tam dřevěný reterát a několik zanedbaných a prázdných králičích kotců. Slepá ulička vedla do „ulice“, to jest na nedlážděnou cestu, po jejíž jedné straně se táhly chudobné keře a za nimi klesala stráň směrem ke Košířům a starému Smíchovu. Dole kouřily komíny Ringhofrárny a v podzimní mlze se táhla neutěšená pole strahovských svahů. Na té straně cesty, kde stál Frantův domek, krčily se asi tři nebo čtyři podobné domečky, přilepené jako vši na tělo matičky Prahy, vystrčené nad její periférie do podivné iluze venkova a venkovské bídy v bezprostřední blízkosti vilek lépe situovaných obyvatel, které bylo vidět kousek níž v údolí. Frantovo sídlo bylo v té řadě předposlední a Franta, ani jako šéfredaktor, se s ním nehodlal rozloučit. Hovělo jeho poustevnickým sklonům, které si v poslední době ještě vypěstoval.

„V psacím stole jsou dva zajímavé dopisy,“ řekl mladík.

„Jinak nic. Žádné otisky prstů kromě otisků oběti. Návštěva pracovala v rukavičkách.“

„Podíváme se,“ řekl Vodička.

Pak se vyptal ještě na několik podrobností a nakonec dva pracovníky milostivě propustil. Potom odešel k věšáku a z kapsy pláště vytáhl obrovský hliníkový klíč. „Poslyšte,“ řekl, „byl doktor Procházka hodně zapomnětlivý?“

„No dost,“ řekl jsem. „Vlastně hodně. Pravý filozof. Dělávali si z něj kvůli tomu legraci už na fakultě.“

„Hm,“ řekl Vodička. „Podívejte se: u mrtvoly byl nalezen jenom klíč od redakčního stolu. Zato v kapse kabátu, který visel tady, v nezamčené místnosti, našli klíče od domu. Odhlédněte od všeho ostatního – co byste z toho usoudil?“

„Že si doktor Procházka vzal dnes jiný kabát a klíče zapomněl v kapse kabátu, který visí tady.“

„A ten dotyčný,“ řekl Vodička a ďábelsky se usmál, „co tu byl po jeho smrti a nechal nám tu blátivou vizitku, si nepochybně přál, abychom přesně takhle soudili.“

„To ale taky znamená, že vrah musí být někdo, kdo Frantu dobře znal a věděl, že je zapomnětlivý!“ vyhrkl jsem.

„Máte rychlý úsudek,“ řekl Vodička, „zato však ne zcela přesný. Zapomenout klíče může každý člověk. Ale spíš z toho můžeme soudit na jedinou věc: vrah si sem pro něco přišel a nechtěl, abychom to věděli. Proto strčil klíče do kapsy kabátu, proto po sobě téměř dokonale uklidil. A to svědčí ještě o jedné věci: že vrah šel pravděpodobně najisto. Věděl, kde má věc, o kterou mu šlo, hledat a taky ji pravděpodobně nalezl. Když to lidé v podobné situaci nevědí, vypadají takovéhle pokoje podstatně jinak.“ Vodička se odmlčel.

„To všechno ovšem může být pravda,“ řekl jsem, „jestli ta blátivá stopa je skutečně jen několik hodin stará. Mohl ji udělat taky sám doktor Procházka, když šel ráno – ehm – odtud, kam i císař pán –“

„Hm,“ řekl Vodička a podíval se oknem na reterát na blátivém dvorečku. „Můžete mít pravdu. Taky nemusíte.“ Pak přistoupil k psacímu stolu a vytáhl hlavní zásuvku. Byly v ní kožené desky. Vodička je otevřel a začal v nich listovat. Navrchu ležel účet za telefon a nějaké účty od krejčího, pak obálka s pěti stokorunami, spořitelní knížka, los Jubilejní loterie Svazu průmyslníků a legitimace Spolku českých filozofů. Pak úřední opis Frantova doktorského diplomu, uděleného mu po dizertaci na téma: „Pojetí Ding an sich u Kanta a jeho kritiků“, hromada kolokvijních vysvědčení, křestní list, domovský list a takové všelijaké zbytečnosti, které s sebou skoro každý člověk celý život tahá a skoro nikdy je vlastně ani nepotřebuje.

Vodička zastrčil desky do zásuvky a vyňal tři dopisy, které ležely vedle. První byl od nějaké „tety Růži“ z Prostějova a tetička si v něm velmi pochvalovala „hezké čtení“, jaké Osvobozená lyra přináší, gratulovala Frantovi k úspěchu a prosila ho, zda by „Květuška nemohla na vánoce přijet do Prahy, kde ještě nikdy nebyla“, a bydlet u „bratránka“. Druhý byl napsán na stroji, neměl podpis a zněl: „Milý Frantíku, přijdu ve středu po sedmé. Musím. Nezlob se. Tvá T.“

Inspektor Vodička se podíval na datum. Dopis byl odeslán v sobotu před týdnem. Vodička zamručel a obrátil se k třetímu dopisu. V tom stálo: „Velectěný pane, upozorňuji Vás, že impertinence, obsažené v článku ‚Škůdcové‘, otištěném v posledním čísle Vámi redigované periodické tiskoviny, dotýkají se mé vědecké cti do té míry, že v diskusi se zmíněnou tiskovinou nehodlám dále pokračovat na akademické úrovni. Buď se mi dostane od Vás nebo od pisatele, který se kryje za značku Veritatus, úplné a veřejné satisfakce, nebo si věc s Vámi vyřídím jiným způsobem. Buďte ujištěn, že nalézti vhodný a případný způsob mi nebude nesnadno. S veškerou úctou doc. dr. Petr Lucius Meluzín.“

Inspektor Vodička se na mě podíval.

„Co tomu říkáte?“

Pokrčil jsem rameny. „Bude asi nutno podívat se na docenta Meluzína.“

„Myslíte?“ řekl Vodička. „Ale tenhle dopis svědčí přece o jedné věci: jestliže blátivou stopu tu zanechal vrah, nebyl to docent Meluzín. Ten by tu přece nenechal tohle.“

„To ne,“ řekl jsem.

„Ale přivádí mě to na myšlenku, že něco takového tu vrah mohl docela dobře hledat. Jestli k vraždě došlo v rozčilení a vrah si potom vzpomněl na nějakou takovouhle pozornost, dojel si samozřejmě pro ni. Pochopitelně, hledá ji nejdřív v psacím stole, najde ji, a kromě ní ještě tenhle dopis. Ten tu samozřejmě nechá.“

„No možná,“ řekl jsem. „Ale nemyslíte, že tohle je dost volný dohad – a vy jste mi dnes jednou doporučoval držet se faktů.“

„Tento dopis, pane kolego,“ řekl Vodička, „je fakt. A fakta jsou odrazový můstek pro fantazii. Z faktů si můžeme vydedukovat možné eventuality. Jedna z nich může být správná. Ostatně, co říkáte tomu druhému dopisu?“

Znovu jsem pokrčil rameny.

„Z opatrnosti radši jenom to, že s Frantovým poustevnictvím to nebylo tak na sto procent.“

Vodička si zamyšleně prohlížel těch pár řádků.

„Zajímavý dopis,“ řekl potom. „T. Tonča, Truda, Tamara, moc ženských jmen od T myslím nezačíná. Co by tomuhle dopisu asi řekla slečna Patrochová, co myslíte?“

„Nevím,“ řekl jsem. „Zeptejte se jí.“

„Asi to udělám,“ řekl Vodička. Pak přistoupil ke konferenčnímu stolku, otevřel telefonní seznam, chvíli v něm hledal a potom vytočil číslo.

„Mohl bych mluvit s panem docentem?“ řekl.

Nějaký upovídaný hlas cosi zabrebentil.

„A smím vědět kam?“ řekl Vodička potom.

Nové zabrebentění.

„Ach tak,“ řekl Vodička. „Nu, zavolám tedy v pondělí. Děkuji vám, milostivá paní.“ Zavěsil a podíval se na mne.

„Docent Meluzín odjel na víkend,“ řekl. „Víte kam?“

„Kam?“ řekl jsem.

„Do Kubelic, k Mistru Kalendovi,“ řekl inspektor Vodička.

Kapitola třináctá

…v níž se, až na další, loučí se čtenářem inspektor Vodička, zato však čtenář poznává Boženku Skovajsovou in persona.

„Do Kubelic?“ užasl jsem.

„Do Kubelic,“ řekl Vodička. „Nejde vám to do hlavy, co?“

„To ne,“ řekl jsem.

„Mně taky ne,“ řekl inspektor. „Mistr Kalenda, pan di Castello a docent Meluzín – poslyšte, ten di Castello přece píše do toho vašeho plátku, to jest do plátku nebožtíka doktora Procházky.“

„Ano,“ řekl jsem a vzpomněl jsem si na přečetné opusy toho pána, který byl jedním z těch tří nebo čtyř plodných grafomanů, jimž musela redakce s politováním vracet příspěvky pro nedostatek místa. To se přirozeně v časopisu, který vedl honorářovou politiku Osvobozené lyry, neobešlo bez obsáhlé vysvětlující korespondence, a přesto se skvěla hrst básní di Castellových v každém čísle. Založili tam proň cosi jako pravidelný koutek, dvojstránku s erbovními štíty di Castellů ve všech rozích, kde básník po vzoru milostného rádce tety Agáty ve Hvězdě nebo Ferdy Ferdáska z Malého čtenáře předkládal veřejnosti nepatrný výbor z mnoha básní, které pro větší krásu nevděčného světa vznikly vždy za posledních čtrnáct dní. Di Castello pěstoval v podstatě dvojí druh poezie: Intimní lyriku, v níž se inspiroval Shakespearem a po jeho vzoru apostrofoval jakousi „dámu s vlasem satana“ v sériích Věnců sonetů, které uvil a z nichž, přes autorovo naléhání, vyšlo v Osvobozené lyře jen několik lístků. Druhým zdrojem di Castellovy inspirace byl život veřejný, narozeniny, úmrtí a činy vynikajících osobností. Tak oslavil v ódě „Tomáš Baťa“ zavedení pásové výroby v jeho továrně, na níž se mu zejména zamlouvala „ó harmonie pohybů, v níž člověkova ruka částí stroje jesti, a šije, šije nové lidské štěstí pod moudrým zrakem toho v kanceláři, jenž okem laskavým po továrně své září“; v básni u příležitosti prezidentových narozenin konstatoval, že „vší zemí slyšet vděčný ryk: Buď zdráv nám T. G. Masaryk!“, a zemského patrona vzýval v nadšené znělce, jejíž závěrečný tercet vrcholil: „K zbožnému přání hled Tvůj zve: Dej nám pokoj, svatý Václave!“ Velmi často bylo těžko rozhodnout, nejde-li o drzou protivládní provokaci. Jisté bylo, že di Castella stálo každé číslo několik stovek, a musel to tedy být zámožný pán. Už proto jsem nevěřil, že by chtěl provokovat vládní činitele.

„Ano,“ opakoval jsem. „Di Castello byl pilný dodavatel poezie. Myslím, že právě jemu věnoval docent Meluzín pozornost v jednom svém článku v poslední době.“

„Přesto ale se ti dva dnes večer scházejí pod střechou Mistra Kalendy,“ řekl inspektor Vodička. „Pan docent tam prý odjel na pozvání pana Zdeborského.“

„Zdeborského? A kdo tam pozval di Castella?“

„To budeme muset zjistit,“ řekl inspektor Vodička a rozhlédl se po místnosti, „zítra ráno.“

Když jsme sjížděli ze smíchovského kopce, byla už tma. U smíchovských kasáren se sešikovaly zástupy služek, čekajících na své uniformované milence. Pragovka svištěla přes most k Národnímu divadlu, které zářilo jako maják na pokraji té rozsvícené řeky Národní třídy, kde se po obou chodnících zvolna sunuli večerní elegáni a nastrojené dívky z kanceláří a kudy klouzaly chromované limuzíny směrem k milionářským vilám v Bubenči. Ty zářily už tou dobou do pražské noci vilových čtvrtí, připraveny polknout svou sobotní dávku fraků a rób, zatímco „U suché švestky“ už pomalu začínali sypat piliny na parket.

„Tady vás vyhodím,“ řekl inspektor Vodička na rohu Svatoondřejské, kudy právě dva chlupatí postrkovali jakousi nadrátovanou ovečku k panu Drašnerovi. „Jestli máte chuť, můžete zatím prohlédnout poslední čísla Osvobozené lyry, na to snad budete stačit. Mně osobně se zdá, že vaše schopnosti v mém oboru se rovnají nule. Promiňte mi tu upřímnost, ale jsem rád k lidem upřímný, když můžu. A to já nemůžu často,“ řekl Vodička a divně se usmál. „Mr. Lomal si myslí, že máte detektivní talent. Ovšem něco jiného je mít čuch pro dámská kombiné a něco jiného kombinační schopnost detektiva. V každém případě, jestli tenhle případ vyřešíte vy, půjdu já do penze. Zítra ráno v sedm čekejte v Ostrozraku. Jedem do Kubelic. Má poklona.“ Pak zabouchl dvířka pragovky a zanechal mě ve smrdutém obláčku dýmu.

Jeho poslední výlev mě namíchl. Jak jsem kráčel k Václaváku, rozležela se ve mně slova toho prapodivného filozofa jako dobře uležená gorgonzola a Na můstku už mnou lomcoval vztek. Je trošku nafoukaný, ten Sherlock ze Svatoondřejské, říkal jsem si. Fušuje do filozofie rozhodně hůř než já do kriminalistiky. A než jsem došel do Ostrozraku, umínil jsem si, že začnu pátrat po vlastním prkně, a co zjistím, nechám si pro sebe, přičemž použiju všeho, co zjistí inspektor Vodička a co uzná za vhodné mi sdělit. Ano. A já sám neuznám za vhodné sdělit mu nic.

V Ostrozraku už pochopitelně nikdo nebyl. Vytočil jsem šéfovo domovní číslo a podal mu hlášení. Šéfa z celé záležitosti samozřejmě nejvíc nadchl dopis neznámé ženy, a pověřiv mě, abych se držel erotických motivů, protože ty jsou koneckonců v pozadí každé vraždy, oznámil mi, že v případě naléhavé potřeby najdu ho asi tak do jedné hodiny s půlnoci v baru „Barberina“ v Melantrichově ulici na revui „Symfonie těl“ a později na čísle, které mi nadiktoval, ale to pouze v případě naprosto nutkavé – ehm – nutné potřeby, řekl.

Z Ostrozraku jsem zamířil rovnou přes Václavák ke kubistické ženě v objetí kubistického muže na průčelí Domu elegantních mužů, jimž po tělech šlehaly barevné blesky neonů. Do nočního Václaváku zářily ještě řady reflektorů, které vrhaly mohutné kužele světla na vrcholek fasády, a tam, v průsečíku světel ve zvláštní skleněné kouli, svítilo jako luna nad Prahou bledě modré dámské kombiné z krajek a sněhobílá fraková košile.

Vešel jsem do Paláce elegantních mužů v hloučku mužů, jejichž elegance byla pochybná. Neplatilo se tam vstupné, takže ve všech poschodích byl neustále provoz. Čert ví, co ty ošumělé chlapíky táhlo dovnitř, aby očumovali Jägrovo teplé prádlo pro elegantní společnost, jako by to byla Poslední večeře od Leonarda. A v Paláci elegantních žen to bylo pochopitelně ještě horší. Tam se kolem výtvorů z kůže a hedvábí tlačily zástupy jako rugbyový mlýn a při pohledu na nějakou poslední kreaci kabelkářů, kterou tu ještě včera neměli, ženské omdlévaly. Zdeborský razil lidumilné heslo, jež provázelo jeho inzeráty ve Hvězdě, v Pražance a v Listu paní a dívek, že elegance není již výsadou horních deseti tisíc, což ovšem mu nijak nevadilo, aby v Národních listech a v Pestrém týdnu neinzeroval:

ZÁSADA MODERNÍCH LIDÍ JE LIŠIT SE!

Eleganci v naší době hrozí veliké nebezpečí: davovost. Nechcete splynout s davem, jejž sériově odívají a obouvají masové konfekce? Přijďte do Paláce elegantních žen (mužů), kde se obléká nejlepší společnost.

ZA VAŠE PENÍZE OBDRŽÍTE INDIVIDUALITU!

To heslo, vtloukané týden co týden do hlav švadlenek, stenotypistek a prodavaček, zapustilo kořeny. Omezily příjem potravin a jejich život, který v dobách, kdy elegance bývala ještě výsadou boháčů, točil se kolem péče o výbavu a možná i kolem knížek a jiných věcí poměrně zájmuhodných, začal se nyní otáčet v bludném kruhu Václavského náměstí a zmíněného kubistického paláce. Pozoroval jsem, že od počátku křižáckého tažení pana Zdeborského za zelegantnění českého národa zjednodušila se dámská konverzační tematika na úvahy, co měli minulý týden v Paláci elegantních žen, co tam mají dnes a co dostanou příští týden. Nepříliš placené dívky, vyznávající heslo o tom, že elegance není již výsadou, praly se den co den o nové modely lodiček, deštníků, nočních košilek a vycházkových plášťů, upadajíce do dluhů a večeříce chléb s margarínem. Přitom je štval neustálý zápas s časem, neboť když si koupily lodičky, opouštěl je už vycházkový plášť, a jakmile někde sehnaly peníze na plášť, potřebovaly už nové lodičky. Přirozeně, jejich mysli neustále zaměstnávaly tyto svérázné dostihy hmotných statků, a tak v nich zbývalo čím dále tím méně místa na statky duševní.

Ovšem, moje Boženka mezi ně nepatřila. Patřila k těm vzácným starobylým duším, které dávají přednost tomu, co se jim líbí, před tím, co se jim k líbení předkládá, a i když se jí dosti překvapivě často líbily výrobky bižuterního i textilního průmyslu, určené hlavně k vývozu do Afriky, mně se zas líbila ona; a to zboží, které spotřebovala na svou parádu, mělo výhodu, že jeho ceny byly přizpůsobeny kupní síle Zulukafrů.

Normálně jsem do Paláce za Boženkou nechodil. Oddělení totiž hlídala dáma s nomen omen Anna Hrozná. Každé Zdeborského oddělení mělo takovou dámu, postávala nenápadně mezi pulty a dávala pozor, aby dívky byly řádně usměvavé a koketní, ale aby se se zákazníky nebavily zase na úkor prodeje. Udržet výhodný styl prodejní koketérie činilo některým těm hezkým slečnám potíže, a od toho tu byly Anny Hrozné. Anna Hrozná z oddělení kravat byla obzvlášť rentabilní, a tak jsem jenom v nejnutnějším případě přistupoval k Boženčinu pultu, rukama divadelně naznačuje jakési přání ohledně vzorků nebo tvaru kravaty a potichu šeptaje, co jsem měl na srdci.

Této metody hodlal jsem použít i dnes. Musel jsem však nejprve asi deset minut lelkovat kolem vitrínky s motorizovaným modelem opasku z Laboratoře módy, který se po „stisknutí příslušného knoflíku, umístěného v přezce, automaticky povolí o jednu dírku nebo naopak se o jednu dírku utáhne“ a který je „zvláště vhodný pro recepce, vepřové hody, společenské hostiny a podobné příležitosti“. U Boženčina pultu doplňoval totiž svůj šatník právě jakýsi stopadesátikilový elegán, který žádostivýma očkama pokukoval po Boženčiných nápadnějších půvabech, a ona, využívajíc jeho oslnění, umísťovala na jeho účet jednu kravatu za druhou. Anna Hrozná stála skryta za vitrínou s pánskými parfémy a sledovala ji zálibným pohledem. Když elegán těžké váhy odcházel, nesl si pod tlustou paží balík s kravatami a omámeně vrávoral. Využil jsem chvíle, kdy Anna Hrozná s pochvalným pokývnutím obrátila svou pozornost k jinému pultu, a přistoupil jsem rychle k Božence.

„Ježišmarjá, Jaroušku!“ vykřikla tlumeně Boženka, ale hned se vzpamatovala. Věnovala mi profesionální úsměv a zeptala se s intonací věty ‚co si račte přát?‘:

„Co se stalo?“

„Nic,“ řekl jsem a učinil jsem pohyb pod krkem, jako bych si utahoval kravatu. „Zavraždili Frantu Procházku!“

Boženka horlivě zakývala hlavou, vytáhla s líbezným úsměvem krabici s nějakými ohňostroji zpod pultu a řekla:

„Panenko Maria, a kdo?“

„To se neví,“ řekl jsem a vzal jsem jednu benátskou noc z krabice. „Po vrahovi pátráme.“

„To je ale hrůza!“ řekla Boženka a filmovým gestem mě vyzvala, abych přistoupil k zrcadlu. „Takovej hodnej člověk.“

Podržel jsem si kravatu pod bradou a zatvářil jsem se, jako bych ji kriticky zkoumal. S mým ošoupaným sakem tvořil ten impresionistický kus hedvábí zajímavou kombinaci.

„Chtěl jsem ti jenom říct,“ řekl jsem, stále kriticky zamračen, „Boženko, že dnes na Pelc-Tyrolku nemůžem. Myslel jsem si, že bys třeba mohla zajít ke mně, udělat si třeba zatím čaj, mám tam chleba a za oknem kus másla, a já asi tak v devět, v půl desáté přijdu, a třeba bys mi pak mohla s něčím pomoct.“

„Tak jo,“ řekla Boženka a zapomněla gestikulovat.

„Tady máš klíč,“ řekl jsem, sáhl jsem do kapsy a dal jsem Božence klíč. „A počkej tam na mě.“

„Tak jo,“ řekla Boženka a strčila klíč do kapsičky, kterou měla na blůze. Byl jí tam vidět. Usmál jsem se na ni.

„Pán si nemůže vybrat?“ ozval se za mnou medově nepříjemný hlas. „Slečno, ukažte přece pánovi jiné vzory, když tyto nevyhovují jeho vkusu.“

Otočil jsem se. Stál jsem tváří v tvář dvěma obrovitým ňadrům Anny Hrozné, která právě přejela Boženku pohledem jako Špicberky a na mě se znovu usmála se sveřepou zdvořilostí.

„Ano, prosím,“ pípla Boženka.

„Máme velmi bohatý výběr,“ pokračovala Anna Hrozná.

„Pán má vkus, to je vidět,“ řekla pevně a přejela zrakem moje ošoupané sako, užmoulanou bavlněnou vázanku a kalhoty. „Ty vzory, které vám ukazovala slečna, jsou pro vás příliš hrubé. Slečno, ukažte pánovi ‚Malé domino‘!“

„Ano, prosím,“ pravila Boženka zděšeně. „Pán bude jistě spokojen,“ řekla Anna Hrozná a pak se usmála jakoby důvěrně. Boženka jí podala kravatu. „Tento vzor,“ řekla Anna, „nabízíme obvykle pouze našim stálým zákazníkům. Není to pohádka?“ Sešpulila rty, energicky a s jemným odporem odstranila mi z krku můj vlastní kus elegance, a nepřipouštějíc odporu, začala mi tu věc vázat pod límeček.

„Povšimněte si jemného vzorečku,“ šveholila jako ochraptělý barytonista. „Nemačká se, snadno se čistí,“ pokračovala, utáhla mi uzel, otočila mě k zrcadlu a dodala: „Za pouhých pětatřicet korun.“

„Ale –“ řekl jsem.

„Spokojen?“ přerušila mě hrozivě.

„A-ano,“ zakoktal jsem a v příštím okamžiku už jsem u pokladny tahal z kapes drobné a z peněženky poslední tři desetikoruny. Zbylo mi právě na tramvaj.

Ale když jsem vycházel z Paláce, v duchu stále ještě proklínaje babu, vrazil jsem do Honzy Petráčka, který právě odemykal dvířka Zdeborského Brontosaura.

„Ahoj!“ řekl mi. „To je výborný. Skoč dovnitř. Pojedeš přece k nám, ne?“

Odstartovali jsme, zahnuli jsme na třídu Osmadvacátého října a zamířili ke Smíchovu s cílem Barrandov, kde stála vila Julie.

„Byl jsem pořídit seznam lidí, co si dali udělat model Montmartre,“ řekl Honza. „Člověče, samotnýho mě to překvapilo. Je jich sto třicet dva, a z toho přes polovinu na venkově.“

„To nám teda moc nepomůže,“ řekl jsem.

„Asi ne,“ řekl Honza. „Docent Meluzín je tam taky. Teda, je tam jeho žena. Taky asi tři nebo čtyři spisovatelé.“ Podal mi seznam, psaný na stroji.

„Člověče, věděls, že Meluzín byl na dnešek pozváněj ke Kalendovi?“ řekl jsem a začal jsem si prohlížet seznam.

„Meluzín? To je pro mě novina,“ řekl Honza. „Jak to víš?“

Informoval jsem ho stručně o prohlídce Frantova domku a o Vodičkově telefonickém rozhovoru s Meluzínovou manželkou. Přitom jsem prohlížel seznam. Kromě paní „doc. dr. Meluzínové“ bylo tam ještě asi patnáct pečlivých Mart, které se staraly o garderóbu svých mužů. Honza je dal napsat extra, podobně jako roztřídil zákazníky podle měst. „Pí Konopáčová, choť továrníka, Ústí nad Labem, Zahradní 18,“ četl jsem. „Pí Hermannova, choť velkoobchodníka, Praha XVI, Nábřeží č. 241. Sl. Emanuela Müllerová, Malá Strana, Nerudova, dům U tří koček. Pí Renata Burghauserová, Bubeneč, vila Elvíra,“ atd. atd. Prostě lepší společnost.

„Nejzajímavější je to psaníčko od tý ženský,“ řekl Honza.

„Tak Franta se přece jen asi někde utěšoval.“

„Asi jo,“ řekl jsem. „Neměl jsem o tom tušení. Ty taky nevíš, kdo by to mohl bejt?“

Honza zavrtěl hlavou.

„Ale bejt Vodičkou, soustředil bych se na tenhle dopis. Ne že by ho ta ženská měla na svědomí. Ale myslím, že by se policie, obzvlášť v tomhle případě, měla řídit starým dobrým cherchez la femme“

Rozvažoval jsem to. Ten dopis, opravdu, to byla zatím nejnápadnější neznámá. O té nevěděl nikdo nic. Ale jestli vrah u Franty něco hledal, že by ten dopis nezničil? Ovšem, hledal třeba něco zcela určitého a dopisu si nevšiml. Třeba o něm vůbec nevěděl.

„Poslyš,“ řekl jsem. „Chci si pořádně přečíst ten článek o ‚škůdcích‘, který tak namíchl Meluzína. Nevíš, kdo je to ten Veritatus?“

„Veritatus?“ řekl Honza a svraštil obočí. „Člověče, mám dojem, že Zdebora o tom něco žvanil. Mám dojem, že to je ten pitomec di Castello. No jo. Protože toho Meluzín v posledních Literárněvědných listech nejvíc setřel.“

„No tě pic,“ řekl jsem. „A kdo pozval di Castella do Kubelic ke Kalendovi?“

„To teda nemám páru,“ řekl Honza. „My ne. Carte d’invitation na dnešek jsem dělal já, musel bych o tom vědět. Byli pozváni Josef Mudroch se synem a Emilio Robota, ten básník, se snoubenkou, a pak pan továrník Poláček kvůli rovnováze.“

„Ale Meluzín tam teda nebyl?“

„Ne,“ řekl Honza. „Toho buď musel pozvat Zdebora sám, nebo ho spíš pozval Kalenda. Ale to by pak asi nezval di Castella. Ne. Jednoho z těch dvou musel pozvat Zdebora.“

Kapitola čtrnáctá

…popisuje vilu Ivo Zdeborského a co se v ní toho večera zběhlo.

Ujížděli jsme mlčky podél tmavé noční Vltavy, v níž se odrážela kalná světla hausbótů a rozzářená okna loděnice Veslařského klubu, kde se konal večírek na rozloučenou s vodáckou sezónou. Z oken zaznívala hudba a před můstkem do budovy klubu parkoval chumáč nablýskaných limuzín a sportovních roadsterů. Pak jsme zahnuli nahoru do barrandovského kopce a brzy se před námi na pozadí hvězdnaté oblohy zarýsovala osamělá vila Julie.

Byl to draze zaplacený výtvor stavitelského umění, jak vyhovět zákazníkovi. Na první pohled zaujala diváka vysoká štíhlá věž, zakončená polokulovitou kopulí, která se tyčila nad modernistickými terasami vily. To byla soukromá observatoř Ivo Zdeborského, jenž kdysi zatoužil vyniknout také v astronomii. Zájem o astronomii však brzo pominul ve prospěch okultních věd a já měl podezření, že na existenci hvězdárny Ivo vůbec zapomněl. Po okultním období zbyla ve vile také památka: podzemní místnost, sklepení s křivulemi a pekelnými žaltáři, kam Zdeborský s oblibou vodil dámy. Svého času se kvůli jedné z těch dam, která tvrdohlavě odolávala jeho půvabu (zdědila totiž tři továrny po svém manželovi a neměla na rozšíření kapitálu zájem), pokusil Zdeborský o vyvolání zlých duchů, s jejichž pomocí by srdce chladné krásky mohl získat. Odebral se za tím účelem, podle Kodymovy příručky „Černá mše a jak ji sloužit, též návod k citaci duchů a zhotovování amuletů“, na pusté a osamělé místo v brdských lesích, zcela sám a za noci, kdy měsíc byl v úplňku, podle náčrtku v brožuře opsal okolo sebe svěcenou křídou mezikruží, do něhož hebrejsky vyryl sedm posvátných jmen božích. Potom zapalovačem značky Lucifer rozdělal v kruhu ohýnek, vhodil naň vonné byliny a jal se nahlas a pozpátku předčítat z příručky pekelnou modlitbu. Po ní měl se mu zjevit ďábel v podobě zuřivého psa, který ho měl nejprve lákat z kruhu, ale pak, až by seznal, že mág Zdeborský je neoblomný a setrvává spolehlivě pod ochranou svěcené křídy, měla být jeho ďábelská moc zlomena a on se měl proměnit v mágova služebníka. Zdeborský spoléhal, že na jeho rozkaz provede pak čert pekelná kouzla v srdci té sličné vdovy, a ona mu bude po vůli. Když odkoktal pekelnou modlitbu, zjevil se mu skutečně čert, a to ve věrné podobě zuřivého psa. Mág, spoléhaje na moc sedmi posvátných jmen, přivítal ho pohrdlivým úsměvem a naprosto klidně se chystal odolávat jeho svodům. Čert však proti očekávání mystickou křídovou hradbu zcela ignoroval, vrhl se na Zdeborského, zakousl se mu vzadu do kalhot a s pekelným vrčením a štěkotem ho hnal temnem brdských lesů, mýtinami a úvaly až k myslivně, která se před nimi vynořila jako v pohádce. Zdeborský, zelený strachem, se již rozžehnával se životem, neboť myslivnu pokládal za příslovečné sídlo čertů, kteří se v pohádkách tak rádi přestrojují za myslivce. Avšak k jeho radosti vyšel z myslivny podnapilý hajný, psa rázně okřikl, a když ten netvor pustil Zdeborského kalhoty, uvedl lesní muž vyděšeného pána do příjemně vonící kuchyně, kde ho paní myslivcova počastovala borovičkou, pod jejímž vlivem pak Zdeborský po přestálých okultních hrůzách usnul.

Od této seance ztratil zájem jak o černou magii, tak o vdovu a oddal se jiným z mnoha svých dalších zálib.

Jinak se vila rozkládala do šířky a nastavovala tváři luny svůj systém teras, z nichž jedna obsahovala taneční parket a jiná bazén s vodou zelenavou kachlíky. Alpská kamenná zeď obkličovala rozsáhlou zahradu kolem vily. Na nejvzdálenějším konci, utajena v kaskádách smutečních vrb, stála prostorná garáž v maurském slohu.

Zdeborského jsme našli v knihovně, kde napájel slečnu Carmen pravým madeira; zdál se být ve výborné náladě. Seděli s Carmen v klubovkách, přistrčených těsně k sobě, a měl jsem dojem, jako by sebou pan továrník trhl, když jsme vešli.

Ihned se ke mně hnal, nalil mně i Honzovi hustý mok a vyslechl mou zprávu. Vyložil jsem mu, co jsem uznal za vhodné, hlavně jsem ho seznámil s obsahem obou dopisů, které jsme našli u Franty. Když jsem mu vyprávěl o rozhovoru s Meluzínovou chotí, Zdeborský, zdálo se, zrudl. Totiž nezdálo. Zdeborského organismus reagoval vždy zcela nedvojsmyslně, jako jeho prostá duše. Zdeborský zrudl.

„Vy jste pozval pana docenta k Mistru Kalendovi, pane továrníku?“ řekl jsem.

„Já? Ne!“ řekl Zdeborský. „Totiž – nechtěl byste se jít podívat do pánského pokoje na nějaké nové fotografie?“ pravil z ničeho nic. „Podařilo se mi několik snímků –“

„Prosím,“ řekl jsem, ušklíbl jsem se na Honzu a následoval jsem ho přes halu s jeleními parohy do pánského pokoje, ověšeného uměleckými fotografiemi aktů, z nichž některé byly dílem toho všestranné nadaného génia.

„Totiž, pane doktore,“ vzdychl a žuchl sebou do klubovky.

„O tom dopisu docenta Meluzína já vím. Proto jsem ho – jaksi – sám pozval k Mistru Kalendovi. Napadlo mě to, jaksi, až v poslední chvíli. Tedy, přesně řečeno, včera odpoledne a pozval jsem pana docenta telefonicky.“

„A smím vědět proč?“

„Totiž, chtěl jsem se jaksi pokusit – v nepřítomnosti doktora Procházky – usmířit pana docenta. Víte, ten článek v posledním čísle byl opravdu trochu ostrý.“

„Od toho Veritatuse?“

„Ano,“ řekl odbornicky Zdeborský. „Přesáhlo to už jistou míru –“

„Domníval jsem se, pane továrníku,“ vpadl jsem mu do řeči, „že pokud jde o literaturu, máte velmi radikální, řekl bych, skoro revoluční názory?“

„Ovšem, to mám,“ řekl Zdeborský. „Ale nerad bych kvůli tomu měl opletačky se soudy, víte,“ pravil a pohlédl na mě bezelstnýma očima. „Samozřejmě, souhlasím s tím, že literatura má být, abych tak řekl, hybnou silou pokroku, ale aby se to jaksi nepříčilo zákonům, chápete? A ten článek, jaksi, přesáhl hranici zákona o urážce na cti. Tak jsem chtěl pana docenta nějak uklidnit, eventuálně nabídnout mu nějakou formou satisfakci, víte, cítím se jaksi spoluzodpovědný za časopis. Poskytl jsem svého času finanční krytí, teď to ovšem prosperuje, ale nerad bych –“

„A pana di Castella jste taky pozval vy?“

„Ne, to ne!“ zvolal Zdeborský, „ale máte pravdu, on tam přijel! Bože, teprve teď jsem si to uvědomil, že tam jsou oba! V tom rozrušení mi to ani nepřišlo!“

„A kdo tedy pozval pana di Castella?“

„To nevím,“ řekl Zdeborský. „Já ne. Vždyť, víte, ten Veritatus, to je di Castello.“

„Vím,“ řekl jsem. „Bude dobře, když tam zavoláte a požádáte je, aby se nikdo nevzdaloval, že tam zítra přijedeme.“ Zdeborský to neprodleně učinil. Vznikla z toho delší telefonická konverzace, během níž Zdeborský učinil četné nedomyšlené narážky a pak se vykrucoval. Ukázalo se, že v sídle Mistra Kalendy je v plném proudu diskuse mezi básníkem a kritikem o vraždě, ale také o obecných věcech básnictví, a její účastníci jsou již zřejmě pod parou. Když jsem vzal telefon od Zdeborského, slyšel jsem v pozadí Kalendova hlasu jakési temné a výbušné výkřiky dvou hádajících se hlasů.

„Pane doktore,“ řekl mi Mistr. „Co mi to ten pan továrník spískal! Ti dva se mi tu do rána zaškrtí.“

„Pan továrník?“ řekl jsem. „A kdo pozval pana di Castella, Mistře?“

„Ovšem, máte pravdu, já,“ řekl Kalenda, „ale vždyť jsem o tom panu továrníkovi říkal, když se rozesílaly pozvánky. Souhlasil s tím, abychom pozvali nejtištěnějšího básníka z Lyry.“

„Pan továrník má mnoho starostí,“ řekl jsem.

„To nepochybně má,“ řekl Kalenda. „A třebaže je to člověk po mnoha stránkách vynikající, pamětí nevyniká.“

„Souhlasím,“ řekl jsem. „Ale poslyšte, kdo odesílal pozvánku di Castellovi? To přece obvykle dělá pan tajemník.“

„Ano, ale –“ Mistrův hlas v telefonu zaváhal. „To bylo tak – dohodli jsme se o tom, až když už byly pozvánky rozeslány, a já jsem ten den měl nějaké záležitosti v Praze a náhodou jsem se s panem di Castellem sešel v kavárně. Tak jsem ho pozval ústně.“

Hádka v pozadí zesílila.

„Odpusťte, pane doktore,“ řekl Kalenda. „Budu se muset věnovat hostům.“

Zavěsil jsem a vrátili jsme se do knihovny ke Carmen a k Honzovi.

„Chce s vámi mluvit slečna Patrochová,“ řekla mi Carmen.

„Ano? A jak se jí daří?“ řekl jsem.

„Je ve svém pokoji, pane,“ pravil komorník, který mezitím přibyl do knihovny. „Žádala mě, abych vás k ní zavedl.“

Zalily mě zvláštní rozpaky. A zároveň zvláštní touha jít k Julii, k Julce, nevěděl jsem proč. A zase mě zachvátil žal z Frantovy smrti.

„Půjdu,“ řekl jsem.

„Račte,“ řekl komorník a kráčel přede mnou. Vystoupili jsme po širokém schodišti do prvního patra vily, před jedněmi dveřmi se komorník zastavil a zlehka na ně zaťukal. Zevnitř se ozval slabý, mdlý hlas, v kterém jsem rozeznal hlas Julie Patrochové:

„Dále.“

Vešel jsem dovnitř. Julie, pobledlá a přepadlá, ležela na pompézním loži ve stylu některého z Ludvíků, vylepšeném ještě zřejmě nápady Ivo Zdeborského. Zželelo se mně jí. Když jsem tam vstupoval, umiňoval jsem si, že budu na Julii tvrdý.

Koneckonců, byla to více méně spoluvinice. Ale teď, když jsem viděl prosebný výraz uplakaných očí, zjihl jsem jako na sluníčku.

„Ahoj, Jaroušku,“ řekla Julie. Posadil jsem se na atlasový taburet vedle lože. Juliiny nahé, pěkné ruce ležely bezvládně na růžové přikrývce.

„Jak ti je, Julko?“ řekl jsem.

„Co tomu říkáš, Jaroušku?“ zeptala se, jako by mě neslyšela.

„Nedovedu si to vysvětlit,“ řekl jsem.

„Ale je to strašné.“

„Je,“ řekl jsem. Po chvíli jsem řekl:

„A co ty, Julko? Nemáš tušení, co za tím může být?“

Hleděla chvíli do stropu a pak slabounce zavrtěla hlavou.

„Nemluvil s tebou Franta nikdy o nějakých nepřátelích nebo tak?“

Julčiny oči začaly plavat v slzách.

„Ne,“ řekla tiše. „Vždyť víš, že žádné neměl.“

„Vím,“ řekl jsem. „A přece nějaké musel mít.“

„Neměl,“ řekla Julie a vzlykla. „Kdo se mohl zlobit na Frantu?“ Dala se do tichého pláče.

„Někdo přece,“ řekl jsem. „Kdo by ho jinak mohl zavraždit?“

Julie neřekla nic. Jenom ležela a po hladkých bledých tvářích jí klouzaly veliké slzy. Plakala tiše, nevzlykala.

„Nevíš opravdu nic, Julie?“ zeptal jsem se. „Něco, nějakou maličkost, co by nám pomohlo?“

Julie mlčky zavrtěla hlavou.

„Heleď – nechci se tě dotknout,“ začal jsem opatrně. „Ale jak to vlastně bylo – mezi vámi?“

Julie skousla spodní ret. Potom si kapesníčkem, který svírala v dlani, otřela oči a řekla bolestně:

„Byla to všechno moje vina. Zachovala jsem se jako děvka.“

A rozvzlykala se.

„Ano, jako děvka,“ štkala, až mi to rvalo srdce.

„Neplač, Julinko,“ řekl jsem. „To je prostě život. My – my ti to nemáme za zlý,“ vypravil jsem ze sebe.

„Máte,“ řekla Julie. „Nepovídej, Jaroušku. Já vím, že máte. Abyste neměli, byl to přece váš kamarád.“

„Opravdu nemáme, Julčo. Aspoň já ne,“ řekl jsem. „A podívej, neplač už, to já vím, že musíš, ale až ti to bude možný, tak si vzpomeň. – Třeba přece jen něco budeš vědět, co by nás přivedlo na stopu –“

„Já nic nevím,“ zavrtěla hlavou Julie. „Já jsem Frantu nechala úplně bejt – vůbec jsem se ho ani nezeptala – kdo – a – vůbec,“ škytala Julie. Chvíli jsem mlčel. Pak jsem řekl:

„Heleď, našli jsme u něj v bytě dopis, kterýmu nerozumíme,“ řekl jsem a podíval jsem se na ni zostra.

„Jakej dopis?“ vydechla.

„Od nějaký ženský,“ řekl jsem. „Je podepsán iniciálkou T. Neznáš žádnou, která by se jmenovala od T? Tonča, Truda, Tereza, Tamara? Neznáš?“

Julie zase zavrtěla hlavou. „Ne,“ řekla.

Díval jsem se na ni. „To je zlý. To teda opravdu nevím, kdo už by měl co vědět.“

„Nezlob se, Jaroušku,“ řekla Julie. „Ty víš, že bych ti ráda pomohla. Věříš mi, viď? Kdybych mohla aspoň takhle – ale to se stejně nedá odčinit, co jsem Frantovi provedla.“

„Hlouposti, Julko,“ řekl jsem. Najednou mně jí nějak přestalo být líto. Najednou jsem jí nějak přestal věřit. Měl jsem dojem, že něco ví, a nechce mi to říct.

„Opravdu nic nevíš?“ zeptal jsem se skoro ostře.

„Jaroušku – netrap mě,“ řekla tak smutně, že se mi jí zase zželelo. Takové jsou ženské, a takový jsem byl já chlap. Ale konečně, za tu vraždu ona nemohla. Aspoň jsem doufal. Frantovi teda provedla pěkné svinstvo, ale vražda – ne, na té jsem jí vinu dávat nemohl. To si spískal Franta sám. Bůhvíjak.

„Tak už neplač, Julinko,“ řekl jsem. „A vyspi se. A podej mi ruku. Co se stalo – stalo se. Zapomenem na to, ne?“

„Ty seš hodnej, Jaroušku,“ řekla. „Ale ruku ti nepodám. Já už – já už nemám právo na tvoje přátelství.“

„Nesmysl, Julie,“ řekl jsem. „Tak honem – ruku sem.“ Vzal jsem ji za bezvládnou ruku. „No tak. Život je krátkej a má se odpouštět. No tak.“

Podívala se na mě uslzenýma očima a opakovala:

„Ty seš hodnej, Jaroušku.“

Pak mi slabě stiskla ruku. Vypadala v té navoněné posteli jako zlomená lilie. Člověk se na ni nemohl zlobit. Stiskl jsem jí ruku a vstal jsem.

„Tak dobrou noc, Julko.“

„Dobrou noc,“ ozvalo se slabounce z polštářů.

Odešel jsem z pokoje. Nevěděl jsem. Julii to úplně zlomilo. Bylo mně jí líto. Ani bych vlastně nebyl čekal, že ji to takhle sebere. Odešel jsem do knihovny. Ivo Zdeborský tam spolu s Honzou a slečnou Carmen zkoumali seznam šťastných majitelů obuvi typu Montmartre.

„Jak je Julii?“ zeptal se mě starostlivě Honza.

„Vzala si to k srdci,“ řekl jsem. Dřív než jsem Honzovi mohl říct, jak jsem pochodil, obrátila se na mne slečna Carmen a začala mi sáhodlouze vykládat o nějaké ženě ze seznamu, která se prý specializuje na obtěžování mladších mužů, od nichž se snaží získat jisté tělesné služby výměnou za cenné dary. Slečna Carmen měla podezření, nepadl-li Franta za oběť té harpyji. Neposlouchal jsem ji. Místo toho jsem seznámil Zdeborského s úmyslem prostudovat poslední čísla Osvobozené lyry a pokusit se z nich najít klíč k motivu nebo klíč k odhalení totožnosti ‚pana Nováka‘. Čekal jsem, že Zdeborský, jak měl ve zvyku, projeví o věc horlivý zájem. Nic takového se nestalo. Měl jsem náhle silný pocit, že se už nemůže dočkat, až vypadnu. Protože nejsem rád na obtíž, udělal jsem to okamžitě. Ale ten pocit mi vrtal hlavou. Než jsem si to v hlavě srovnal, šel jsem už s Honzou po skřípavé cestičce sypané pískem k zahradní brance.

„Tak co bylo s Julií?“ zeptal se. „Prve nám do toho skočila Carmen.“

„Nic,“ řekl jsem. „Na nic se nepamatuje. Ale něco se mi na ní nelíbí. Zdá se mi, že o něčem ví.“

„Prosím tě –“

„Ne, nemyslím o vraždě. Ale spíš o té ženské, o té T.“

„Ach tak,“ řekl Honza.

„Hele, zkus z ní něco dostat,“ řekl jsem. „Ty to s ženskejma líp umíš.“

„V tomhle se ženskejma moc nedokáže ani Fairbanks,“ řekl Honza. „Jestli to nějak zraňuje její ženské sebevědomí, bude mlčet jako hrob.“

„No, zkus to,“ řekl jsem. „Detektiv jsem sice já, ale v tomhle bys mi měl pomoct. Byls přece taky jeho kámoš.“

„To je fakt,“ řekl Honza. „Já to zkusím.“

Rozloučili jsme se u branky a já jsem spěchal po temné cestě ke konečné stanici pětky dole u Vltavy.

Kapitola patnáctá

…v níž je poněkud neliterárnímu rozboru podrobena poezie pana di Castella a dojde se k zajímavému závěru.

Domů jsem přijel skoro v devět hodin.

Bydlel jsem tehdy v Karlině a měl jsem z okna skvělou vyhlídku na kolejiště Masarykova nádraží, ale musely se nejdřív utřít saze, které se na okně denně hromadily ve vrstvě asi půl centimetru silné.

Boženka už mezitím v pokoji zatopila, uklidila mi, a když jsem přišel, syčel na kamnech příjemně čajník a Boženka se zaměstnávala uměleckou výzdobou másla na krajíčkách chleba, které připravila. Koupila cestou skleničku džemu a dělala na másle červené džemové růžičky, nesoucí všecky znaky výtvarného folklóru žižkovského lidu. Tyto umělecké výtvory dlouho neodolaly mému hladu a Boženčině pohotové chuti k jídlu.

Takový bývá osud lidového umění. Je vytvářeno pro radost, ne pro věčnost, a tím méně pro umění.

Při jídle Boženka litovala nehody s kravatou, která mě potkala v Paláci elegánů, a proklínala Annu Hroznou slovy, která se na mladou dívku nehodila. Nezištně mi také nabídla půjčku ze svého skromného příjmu, což jsem odmítl, ale potěšilo mě to. Pak jsem Božence vysvětlil, o co mi dnes večer jde, a pověděl jsem jí všechno, co jsem věděl. Boženku přirozeně nejvíc zajímal dopis záhadné T.

„Jarouši, mně se to nikdy nezdálo, že by se slečna Julie rozešla s panem doktorem Procházkou kvůli panu továrníkovi,“ řekla mi.

„Proč?“

„Já nevím, ale ona byla taková příjemná. Já jsem ji měla ráda. A pan továrník je takovej – takovej –“

„No?“

„Takovej vošklivej,“ řekla Boženka.

„Ale má prachy,“ řekl jsem.

Boženka pohrdlivě našpulila pusu a řekla rozhodně:

„Ale je vošklivej!“

To jsem nemohl popřít.

„Kvůli takovýmu by se žádná nerozešla s takovým fešákem, jako byl pan doktor Procházka,“ prohlásila Boženka.

„No jo, a proč myslíš, že se s ním teda rozešla?“

„Určitě kvůli tý druhý slečně,“ řekla Boženka.

„Kvůli tý T?“

„No jo.“

„A co Zdeborský?“

„To udělala slečna Julie na truc.“

Na truc? Šla by Julie takhle daleko, kdyby chtěla Frantovi udělat něco na truc? To se mi skoro nezdálo. Jenže Honza by na to měl asi jiný názor, ten tvrdil, že pokud jde o tyhle věci, člověk se v ženských nevyzná; a on se přece v ženských vyznal a Boženka byla ještě k tomu ženská. Moc jsem ale o tom nepřemýšlel, protože jsem už hořel touhou ponořit se do tajů Osvobozené lyry. Vytáhl jsem kompletní čísla ze skříně, usadil jsem se do vysloužilé plyšové lenošky, která patřila kdysi nebožtíkovi mé bytné, Boženka si sedla na postranní opěradlo, což byl jakýsi kompromis mezi sezením na klíně, které pokládala za dobrý mrav mezi milenci, a mezi sezením vedle mě na židli, které jsem pokládal za pohodlnější, a zahloubali jsme se do časopisu.

Nejdřív ze všeho jsem vyhledal článek, na který reagoval docent Meluzín ve svém dopise. No tedy, stál za to. „Pan docent M,“ psal Veritatus, „je proslulý neobjektivností svých soudů. S oblibou béře si na mušku svého mdlého ostrovtipu Osvobozenou lyru. Učinil tak i v posledním čísle jistého časopisu. Ptáme se: proč? Odpověď je nabíledni. Protože Osvobozená lyra dává možnost k uplatnění básníkům a prozaikům, jež by pan docent z literatury rád vyhnal, neb jsou mu nepříjemní. Většinu z nich se snažil svými dlouhými prsty, které strká do nakladatelství, umlčet. A hle! Oni nyní promluvili a svými hlasy dokazují, jaké kulturní škody způsobil pan docent M. zaujatostí svých úsudků, kterým bohužel oficiální literární svět v našem státě popřává sluchu. Jako žába na prameni rdousí tento člověk nové talenty a jemu bude jednou poděkovati za to, že nejeden český Petrarca či Shakespeare či Dostojevskij se jím nestal, protože nad jeho prvotinou vyřkl ortel pan docent M. a jeho slovo bylo pro krátkozraké nakladatelství zákonem.“

Tak a podobně pokryl Veritatus dvě stránky. Na jednom místě stala se mu ta nepříjemná věc, že jistá pasáž zněla zcela jednoznačně dvojsmyslně. Pojednávalo se tam o Meluzínově odsudku silně erotických sonetů di Castellových a dokazovalo se, že křižácké tažení páně docentovo proti tomuto plodnému erotickému básníkovi je projevem jeho vlastní impotence. Di Castello – totiž Veritatus – měl nepochybně na mysli impotenci literární, bohužel vyznělo to jinak. Zběsilé rozhořčení docentovo bylo pochopitelné.

Prolistoval jsem zbytek čísla. Obsahovalo mimo jiné hrůzy báseň „Tři zprávy“ od di Castella, které jsem pečlivě přečetl, ale obsahu údajných zpráv jsem neporozuměl. Byly to rýmovačky podivuhodné tím, že se v nich di Castellovi podařilo neříci ani jedinou původní myšlenku, ale zato je dokonale sestavit z frází:

TŘI ZPRÁVY

I

Mimosy odkvetly, mží na pole i lada,

lučiny sálají jak chorých dítek dech,

jiná je příroda, leč žár mých na ústech

tě sotva zahřeje, nemáš-li mě již ráda.

Dávám ti duši svou, do níž se cize vkrádá

močál, jímž je náš svět – močál a zrádný mech.

Světélkuj, duše má, světélkuj v úzkostech,

lačni dál po časech, kdy láska byla mladá!

Sesedlý horizont se k šeré zemi tulí,

msta prchla z očí mých, jež dávno vyhasnuly,

a touha zplanělá již našla si svůj rov!

Anaemií zlou sklán, pozemský končím lov!

A! Věkověčný Job, prosím smrt o domov!

II

Klesám v tůň zániku, aniž to komu zazlím,

jak Avar bezbožný s tou vidinou se mazlím!

I ráno mé i noc jsou jako prokleté,

pyšná tvrz mozku ví už všechno o světě,

ujít si nechává ty maškarádní reje,

nad morem marasmu jen marnost srdce hřeje!

Unese kořist svou, drahokam věčných smutků,

přes ochraptělý ryk šakalích pronárůdků!

I zlomen osudně, nad nimi ještě přečním,

šperk nízce šlapaný, šperk marné touhy zvěčním!

Až dusný útulek, tělesná schrána zetlí,

pak dojdou uznání básně, jež z něho vzlétly.

Raději zahynu, raději zapomenu,

opustím navždy svět – tu hrůznou karanténu!

III

Slyším pláč hřbitovů, už slyším sýčky sténat,

já, kdysi Adonis a nyní bědný Job!

Cesta je přede mnou, vymknu se lovcům z tenat,

chci usnout především, chci najít klidný hrob.

I noci požehnám, jež navždy zahalí mě,

až červi emocí přestanou srdce hrýzt.

Snít budu beze snů, sladce snít v létě v zimě,

jsa mrtvým idolem, jejž kdekdo bude číst!

Věřím, že přejde duch vší nejistoty předěl,

překoná strmý sráz a verše budou znít,

dcery mých šťastných chvil, jimž jsem to předpověděl,

budou znít estétům navzdory! Budou žít!

Pozvednut v mramoru dočkám se ocenění,

já, lidstvem utrýzněn pro básnická svá snění!

Anály podlosti pak budou ukončeny.

Do čísla přispěl rovněž Ivo Zdeborský „automatickou prózou“ Za Přednostenský mač, která byla jeho první skutečně samostatnou prací literární a vznikla přesně dle dadaistického receptu, který pana továrníka v poslední době zaujal. Próza byla totiž sestavena ze slov získaných rozstříháním večerníku A-Zet a zcela náhodně vytažených z klobouku.

Začínala:

„služebné Odradil surovostí vítáme Francovku avšak primátorské Proti zlodějíček Švestková leč doběhl obklíčení zlomila prvotřídní dělnictva“.

Atd.

Bylo to sice původní, ale daleko nudnější než starší prózy páně továrníkovy, které jsem za honorář psával tajně já, zvláště nejslavnější z nich, k níž Ivo Zdeborský dodal námět a která pod titulem „Neschopnost Friedmannova“ líčila strastiplný osud krasavce Friedmanna, jenž sám milován mnoha není schopen lásky. Zapsal jsem tu historii přesně podle páně továrníkových instrukcí stylem Červené knihovny, který autora námětu dojal k slzám. Zlá neschopnost trýznila tohoto Friedmanna už jako jinocha, kdy se mu v jeho studentském pokoji, v přírodopisném kabinetě exkluzivního gymnázia, jež navštěvoval, i v pracovnách profesorů oddávaly vášnivě a bez výhrad jeho spolužačky, služebné a dokonce i jistá smyslná profesorka, charakterizovaná tím, že pod „sukní, jež obepínala její boky jako gumová rukavice, rýsoval se jí svůdný klín“. Ale to nepůsobilo ani v nejmenším na chladné srdce Friedmannovo, jenž sice z vrozené dobroty hověl touhám svých obdivovatelek, zároveň však nevýslovně trpěl nedostatkem jakéhokoliv milostného citu.

Bylo to pro něj jistě trapné, tím spíše, že v jeho přítomnosti zachvacovala všechny ženy touha naklánět se kupředu tak, že „jeho zrakům objevila se rozkošná pěšinka mezi pevnými, plnými ňadry“ (těmito pregnantními stylizacemi obohatil můj text Ivo Zdeborský vlastnoručně), a jakmile se s ním octly o samotě, touha se vystupňovala do té míry, že ze sebe počaly strhávat kusy oděvu, jež zpravidla obepínal jejich boky jako zmíněná gumová rukavice, popřípadě jako „slupka obepíná jablko“ nebo „jako by to byla jejich vlastní kůže“. Nakonec uslyšel vždy Friedmann „lehký, tlumený zvuk čehosi dopadnuvšího na koberec“ – a poté svádějící žena „půvabně vystoupila z průhledné tkaniny svého kombiné“. Tak to učinila Máša, čtrnáctiletá kvartánka exkluzivního gymnázia, i Ruth, zralá krasavice, démon herny v Monte Carlu, a stejně i Dagmar, ztepilá atletka, a Ria, hvězda společnosti „Jasmine Films“. A Friedmann ubíral se životem nedotčen láskou, neschopen lásky, schopen pouze pohlavního aktu. Skončil jako záhadný obyvatel starého skotského hradu, jenž na počátku povídky začíná náhodnému návštěvníkovi, který se do hradu uchýlil před bouří, vyprávět příběh Friedmannův, aby na jeho konci byl identifikován s tím nebohým hrdinou, stiženým milostnou anémií. Vypravěč celé povídky, náhodný návštěvník, odjíždí druhého dne ráno z hradu „na jih, k velikým městům, plným života, žen, lásky a nenávisti“. A tu se naposled ohlédne a spatří „pevné hradby hradu, zahaleného v jitřní opar“, a naposled bodne ho v srdci „soucit s tím nejnešťastnějším z mužů, jenž se tam uzavřel světu“.

Můj šéf Tom Lomal prohlásil o povídce, že to je naprosto klasický případ kompenzace erotické méněcennosti literaturou, dílo však mělo nesporný ohlas mezi vážnými i nevážnými čtenáři Osvobozené lyry a jistý nakladatel se dokonce na Zdeborského obrátil s návrhem, aby téma rozpracoval na román a nabízel mu předem smlouvu na 10 procent čistého zisku. Nebylo ovšem možno podezírat Ivo Zdeborského ze ziskuchtivosti, když smlouvu nadšeně podepsal. Plnění podmínek této smlouvy představovalo také v přítomné době hlavní náplň mého volného času.

Do posledního čísla Lyry přispěl také sám šéfredaktor básní „Mistru skrytých smyslů“, jež zněla:

MISTRU SKRYTÝCH SMYSLŮ

Bloud ten, kdo stíháním tajemství nejsa jat,

u amfor neřesti jen v bahně světa slídil,

děckem jsa, platícím daň z pomíjivých idyl

zlé hře, jíž démoni umí se bavívat,

daň naší zlobě těch nepřátel synů lidských…

Rád věncem ověnčím však ty, jež vnitřní běs

a vůle zavilá žene hrát bez všech es

vší pomstě navzdory v říš tajů chimérických!

Drahý! Vás řadím k těm, jichž lačné mozky dravé

(i dík své vtipnosti po předcích Italech)

cílily k příkrému smyslu, jak velel cech!

A protož provolám vám v této ódě: ave!

Srdce tak netečné snad nenajde se v světě,

tak hrubý nedouk, jenž nezná jemný tón,

excentrik, jenž by chtěl, i v tom jsa epigon,

lát čisté Múze tvé! Proklet buď, zmiziž v Léthé!

Leč ty, náš dárce krás, svá křídla rozpni v let,

obdař nás uměním, chcem nad ním oněmět!

Tedy, velký smysl jsem v tom opravdu neviděl. Jak mohl něco podobného dát dohromady Frantův mozek, mozek filozofa odchovaného logikou a Kantem? Tohle spíš vypadalo na zplodinu péra di Castellova, nebo aspoň jako pokus o napodobení jeho stylu. Obrátil jsem se k dalším číslům.

Minuty na starých švarcvaldkách ubíhaly. Boženku už od sezení začal bolet zadeček, i usedla ke stolu a zahloubala se také do Osvobozené lyry. Klouzal jsem očima po těch křídových stránkách, po těch slovech, slovech, slovech, v nichž bylo zakleto víc ctižádosti než snad v celém odkazu světových klasiků dohromady. Básníci Osvobozené lyry byli nejrůznější, a nejrůznější byly i zdroje jejich inspirace. Spojovalo je jediné: geniální schopnost čtenáře rozesmát, což ovšem, obávám se, nikdo z nich neměl v úmyslu. V jejich dílech zračilo se nejrůznější pojetí života, lásky, víry, všeho. Tak jeden básnil:

JARO

Všecko se zelená, všecko se zelená,

nastal ples tvorů božích!

Kraj – radost vtělená, kraj – radost vtělená,

juž svlékl zimní kožich!

Bělostné obláčky, bělostné obláčky

do dálav nebem letí,

to pílí na táčky, to pílí na táčky

jak v školu zrána děti!

Tou krásou unesen, tou krásou unesen,

pro toho říkám, kdo nezná,

že první jarní den, že první jarní den

je vždy 21. března!

Dost zimy setmělé, dost zimy setmělé!

Troufám si tvrdit směle:

sluníčko veselé, sluníčko veselé

na jaře svítí déle!

Za příležitost sdělit tyto pozoruhodně prvoučné poznatky co možná nejširší čtenářské obci zaplatil redakci Lyry Antonín Plavec, odborný učitel z Kotrbova nad Brtnicí, podepsaný pod básní pleno titulo i s adresou.

Jinde zas byla přetištěna báseň moravského poety, vyznamenaná první cenou ve zlínské literární soutěži, která pobádala spisovatele, aby si vzali na mušku témata plná činorodého optimismu a apostrof silné osobnosti:

Když krize MUŽE přepadá

a vůkol zuří panika,

MUŽ ruce ve klín neskládá!

On podniká! On podniká!

V tom není žádná záhada!

Z ševce až na továrníka!

MUŽ ruce ve klín neskládá!

On podniká! On podniká!

Básník jménem Vincenc Špetl otiskoval v Lyře na pokračování výpravnou báseň o Hannibalovi. Čtvrté pokračování, které jsem měl v ruce, obsahovalo ódu na nezměrné úsilí lidí i slonů táhnoucích alpskými soutěskami za bazálních podmínek:

Napravo nalevo Alpy se tyčí,

sněží a mrzne po celý den.

Uštvaní slonové sotva se vlečí,

Hannibal dál je však neunaven…

Růžové choboty pokryla námraza,

nikdo jim, nebohým, nepodá banán…

Daleko slunko je rodného Kartága,

k velkému úkolu, slone, byls vybrán!

„Kupředu vánicí! Se slony na Řím!

Brzo už dorazí až ante portas!“

Hannibal v duchu dí: „Řím podlý zmařím!

Zapláče senátor – lotras!“

Většinu produkce ve vázaném jazyku tvořily ovšem básně milostné, od projevů nesmělé kurtoazie přes výlevy vyceněné smyslnosti až k ryze naturalistickým popisům milostných prostocviků. Nad některými verši jsem smekal klobouk před liberálností mravnostní cenzury. O svou milostnou zkušenost podílel se zde se čtenářem nezištně, na vlastní náklad, například jakýsi Bruno R. Pinděra:

Ač ryčná vášeň tvá mě vysvlékala z kůže,

já, stokrát láskou sklán, stý prvý proved vztyk,

drásaje v poryvech brutální silou muže

tvá ňadra jako cent, ňadra jak buližník.

Výlev byl – v netaktním rozporu se skutkovou podstatou a jistě k pramalé radosti jmenované – připsán „Ct. slečně Otylce Pulkrábkové“.

Jiní básníci byli ovšem cudnější. Byl tu například otřesný výkřik raněného srdce citlivé ženy:

MLČ

Jednoho večera ty jsi mě potkal

a uvěřil jsi hned

všemu, co ještě neřekla jsem.

Díval ses v zrak můj,

líbal jsi ret.

Nic jsi se neptal.

Snad abys neranil,

snad žes nechtěl vědět.

K ránu pak, když jsi se ptát chtěl,

řekla jsem „mlč“

a odešla.

Nechyběla ani náboženská lyrika:

VÝKŘIK DUŠE

Sám rukou svou, ó Bože, v život můj mi sáhni

a číši milosti mi zplna nahni,

bych hojně z ní zas loknouti si směl.

Má vyschlá duše tolik prahní!

Z tváře své roušku hněvu stáhni,

bych úsměv míru, odpuštění zřel!

Hleď na mne hříšného, jak do bran nebes buše,

jsem plevě podoben, větrné poletuše.

toužím být zasažen Tvým šípem ze Tvé kuše,

střel, Bože Otče, Synu, Svatý Duše!

Byl zde i duchovní plod nějakého bělogvardějského emigranta, usazeného v Praze:

Tajgou, kde mrzne lidská tvář,

plíží se rudý komisař…

Smutno v zdech Moskvy-máťušky,

není již cara-báťušky…

(Z ruského přel. Ota Pstroužek-Vajgarský)

Atd. Atd. Minuty ubíhaly. Seděl jsem, ponořen v tom tísnivém světě grafomanského snažení, a docela jsem zapomněl, proč tu vlastně sedím. A nevím, jestli bych si na to byl vůbec vzpomněl, kdyby se náhle nebyla ozvala Boženka:

„Heleď, Jarouši, tohle je legrace!“

Podíval jsem se na ni. Seděla u stolu, naondulovanou hlavičku v dlaních, a tvářila se pobaveně. Bylo mi divné, že by Boženka byla s to pochopit druhotnou komiku výtvorů „osvobozenců“. Zatím se to nikdy nestalo. Boženka si sice z lásky ke mně a ze sympatie k Frantovi nosila domů každé nové číslo, ale pak jsem zjistil, že je ve své komůrce pečlivě ukládá pod ohmatané svazečky Červené knihovny, jíž byla pilnou čtenářkou od té doby, co se pod mým dohledem vycvičila v umění plynně číst. Teď ji však v Osvobozené lyře něco nesporně zaujalo.

„Pocem, Jarouši!“ zamávala netrpělivě buclatou ručkou.

Vstal jsem a přistoupil jsem k ní.

„Heleď!“ ukázala prstíkem. „V týhle básničce když čteš nejdřív první písmenka prvních pěti řádků vodshora, pak první písmena každýho druhýho slova zase v pěti řádcích a nakonec zas první písmenka posledních čtyřech řádků, tak ti to dohromady dává –“ Boženka začala soustředěně slabikovat, „L-A-S-K-A-S-P-A-S-I-S-V-E-T.“

„Ukaž!“ řekl jsem. Boženka mi ochotně přistrčila sešit Osvobozené lyry. Byl to pro ni velký objev. „No heleď,“ řekla a růžový prst s červeným nehtem zase klouzal po písmenkách. „L-A-S,“ slabikovala. Probudil se ve mně něžný pocit z té prosté radosti, jakou může poezie skytnout nezkaženému srdci, a podíval jsem se na to. Byl to jeden z věnce sonetů di Castellových a zněl:

Lesk očí diskrétní já vyložil si, drahá,

A šel jsem k tůním blíž, jen do nich zahleděn,

Srdce mé kypělo, derouc se z hrudi ven,

Kamsi až daleko, kde plála Mléčná dráha.

A byla to tvá pleť: cítil jsem, že se vzmáhá

paprsek světelný, že svítá lásky den,

že parník odplouvá, na němž jsem naloděn,

že asfodel jdu dát krásce, jež dosud váhá.

To snění marnivé mi zaplavilo duši,

když Iris po duze šla na zem, jak se sluší,

Slibujíc úlevu a citů obrodu.

V lásce, vím, dosáhnu, kýžených božských výší,

Ech, k čemu je mi svět s tou vojnou žabomyší,

Titánem chci se stát, jenž pěje národu!

Najednou mě to zaujalo. Honem jsem přečetl další ze tří sonetů, otištěných na stránce. Ale tam to nevycházelo.

„Jaks na to přišla, Boženko?“

„Bylo mi divný, že těch prvních pět řádek a poslední čtyři začínají velkým písmenem a není před ním tečka. Přece velký písmena se dělaj jen po tečce, vždyťs to říkal.“

„Chytrá hlavička,“ řekl jsem. „Ale tady to nevychází,“ ukázal jsem na druhý sonet.

„Tady je to zas jinak,“ řekla Boženka. „Tady zas když čteš třetí písmeno v každým řádku, tak ti to dohromady dá,“ a pustila se zas do práce, „T-Y-J-S-I-M-O-J-E-L-A-S-K-A.“

Zkontroloval jsem to. Báseň zněla:

Titánem chci se stát, jenž pěje národu,

a vy, ach lásko má, dejte mi k tomu klíče!

Co jsem, jsem skrze vás, líbezná Beatrice!

Sestupte z nebe sem, zahanbte přírodu!

Sviští dál nad světem meč krutých Herodů

a z múzy otroka dál činí jejich biče!

Zlo s láskou mine však, rozkvetou petrklíče,

my jednou přijdem se napojit ke brodu!

Dnes vámi okřídlen povzlétnu na peruti,

dál budu mistrovat svých veršů libá hnutí,

drahý dar tvůrčí duch národu nadělí!

Laskavá, shlédněte! Popatř váš pohled tklivý,

jak Pegas ve mně ržá a spásá ducha nivy!

Lva láska potlačí, činíc nás anděly!

„Božka – ty seš génius,“ řekl jsem. „Jaks přišla na tohle? Tady přece nejsou žádný velký písmena?“

„No nejsou,“ řekla Boženka. „Ale myslela jsem si, že když ty tři básničky k sobě nějak patřej, ponivač každá dycky začíná tím řádkem, kterej má na konci ta před ní, a když ta první má takovouhle tajenku, tak ty vostatní ji musej mít taky.“

„A co ta třetí?“

„Ta třetí,“ řekla Boženka, „ta se musí číst zase takhle: vždycky první písmenko jedny řádky a pak první písmenko posledního slova druhý řádky a tak pořád až do konce. Vidíš? L-A-S-K-A-J-E,“ Boženčin prstík skákal cik cak po di Castellově výtvoru, „J-A-K-K-V-E-T.“

Lva láska potlačí, činíc nás anděly!

Přitom však nesmí vám na mysl přijít ani

stín pochyb ohledně stran mého zbožňování!

Básníci se přec vždy svým Múzám klaněli!

Adonis kráčí k vám, zmaten a zardělý,

s věncem svých sonetů, ach, není jednostranný,

Eros v něm nezuří, jen ducha ždá si vzplání!

Až blíž jej seznáte, pak suďte, v jádře-li

Amor či Priap je! Ten umí ctíti dámu,

zná konec vášní všech, zná bystrý konec klamu,

Kterýmžto smyslnost nás jímá v bludný kruh!

Chce čistou Múzu svou v sad liliový vésti

Elysiem svých slov – daleko od neřesti,

kde září předobraz všech křišťálových tuh!

Opravdu. Di Castello nejenže uvil věnec ze sonetů, on do toho věnce zavil ještě rýmovačku – v podobě tajenky LÁSKA SPASÍ SVĚT – TY JSI MOJE LÁSKA – LÁSKA JE JAK KVĚT!

„Že je to legrace?“ řekla Boženka. „Ale musí to bejt děsně těžký, složit takovou báseň, že? Ten pan Ďikastelo,“ Boženka vyslovila s obtížemi a foneticky poetovo jméno, „to je asi nějakej dobrej básník, viď?“

„Vý-bor-nej,“ řekl jsem zamyšleně.

„A podívej,“ řekla Boženka. „Tadyhle v tom sešitě je vod toho pana Ďikastela zase básnička, a tam je to zas jinak!“ Výtvor byl zase sonet, tentokrát samostatný.

„Tadyhle,“ vysvětlovala Boženka, „musíš zase číst vždycky první písmenko v prvním řádku od prvního slova, v druhým od druhýho, ve třetím od třetího, až dojdeš na konec, a pak zase zpátky. A v těch posledních dvou řádcích čteš v tom prvním celý první slovo a v tom druhým úplně poslední slovo. A vyjde ti, že ten pan Ďikastelo zdraví pana doktora Procházku. Asi ho měl rád, že?“

Boženka se na mě otočila s otázkou v bezelstných očích. Zkoprněl jsem. Báseň zněla:

MÁ LYRA

Ševelí lyra má, byť vyvláčena blátem

od estétovských nul, brousících na ni nůž…

Leč nesklá fénixe kritický pidimuž!

On zpěv svůj riskuje, ač má co činit s katem!

Však jasu nehledej v tom elegicky vzňatém

srdci, jež zlotřilcem zpleněno do dna juž!

Tenť pozván nebude k stolu, kde král Artuš,

kdo chrámů z papíru jest kletým Herostratem!

Má lyra ševelí a tmář ji neumlčí,

má lyra odolá krutosti vpravdě vlčí,

lyra, jež rozdává všem bohatý svůj klas!

Ejhle, zřím zítřejšek, budoucnost bude luzná!

Zdravím ten příští věk, jenž za pěvce mě uzná!

Staletí slávy mé, juž v dálce vidím vás!

Když jsem použil Boženčiny metody, vyšla mi familiární zdravice: ŠÉFREDAKTORE, ZDRAVÍM VÁS!

Něco mi kmitlo hlavou. Hloupost. Ale ne. Inspektor Vodička říkal, že detektiv nemá nic pokládat za příliš pitomé. Rychle jsem se obrátil k lenošce a z kupy sešitů vytáhl jsem ten, kde jsem si před chvílí přečetl básně s titulem „Tři zprávy“. Chtěl jsem si to ještě ověřit, než – Bylo to příliš fantastické. Ale jestli to tady taky klapne, jestli porozumím di Castellovým zprávám, pak –

Zahloubal jsem se do nich. Boženka se o mě opřela, až mi v nose zavonělo Tajemství budoiru, a koukala mi do časopisu přes hlavu. Tohle nebyly sonety. Mělo to různý počet veršů. Srovnal jsem první písmenka. Nic. Poslední. Nic. Cik cak. Nic. Naopak cik cak. Zase nic.

„Tadyhle to nevychází,“ řekl jsem.

„Počkej, Jarouši,“ řekla Boženka. Zašilhal jsem na její profil, který se rýsoval proti zčernalé stěně dávno nevymalovaného pokoje, hned u mého nosu. Boženka svraštila čelo usilovným přemýšlením a pohybovala našpulenými rty, jako by si něco šeptala.

„No?“ řekl jsem.

„Tady taky něco je,“ řekla Boženka. A zase tichý šepot.

„Kde?“ řekl jsem netrpělivě.

„Počkej, Jaroušku,“ řekla. Pak začla trochu víc nahlas slabikovat:

„M-I-M-ne – MI-LU– jo, to je vono – MI-LU-JI-TĚ –“

„Cože?“ vykřikl jsem.

„No vážně, Jarouši,“ řekla. „Tady zas musíš číst první dvě písmenka na každým řádku –“

Už jsem ji neposlouchal. Opravdu. První zpráva zněla:

MILUJI TĚ DÁMO S VLASEM SATANA.

Políbil jsem Boženku a měl jsem pocit, že se mi něco začíná vyjasňovat. V druhé poémě bylo zašifrováno sdělení:

KLAVÍR TVŮJ MOU NOCÍ ZNÍ AŽ DO RÁNA a musela se číst vždy v jednom verši první dvě písmena prvního slova a v druhém verši první dvě písmena prvního slova a v druhém verši první dvě písmena druhého slova. Třetí zpráva, obsažená v prvních dvou písmenech prvního slova lichých veršů a v prvních dvou písmenech třetího slova sudých veršů, zněla: SLADCE PŘI NEM SNÍ DVĚ SRDCE SPOUTANÁ. V posledním verši se však musela číst první tři písmena prvního slova, ke kteréžto licenci básníka zřejmě přiměla okolnost, že počet písmen „třetí zprávy“ byl lichý.

Boženka se srdečně radovala z té společenské hry. A já, protože to už jsem věděl, za čím jdu, obrátil jsem třesoucími se prsty list a pečlivě uhladil stránku, na níž byl poetický výtvor nebožtíka Procházky: „Mistru skrytých smyslů“.

„Boženko,“ řekl jsem něžně své milé, „jestli rozluštíš ještě tohle, dostaneš na novou sukni. Na tu červenou, co se ti tak líbila.“

„Vopravdu?“ řekla Boženka a dala mi srdečnou pusu.

„Tak hrajem,“ a zahloubala se do tajenky. Protože to už jsem byl přesvědčen, že Frantova báseň také skrývá nějakou tajenku, že je to vlastně odpověď, k jejímuž napsání Frantu vyprovokovala di Castellova skrývačková zdravice.

Nebylo potřeba, abych se dlouze zahloubával, ani já, ani Boženka, poněvadž teď, když jsme věděli, co hledáme, a po předchozích zkušenostech z luštění, objevili jsme poslání „Mistru skrytých smyslů“ ihned. Bylo tak jednoduché, jak si jen možno přát, ale ne takové, jak jsem doufal.

MISTRU SKRYTÝCH SMYSLŮ

Bloud ten, kdo stíháním tajemství nejsa jat,

u amfor neřesti jen v bahně světa slídil,

děckem jsa, platícím daň z pomíjivých idyl

zlé hře, jíž démoni umí se bavívat,

daň naší zlobě těch nepřátel synů lidských…

Rád věncem ověnčím však ty, jež vnitřní běs

a vůle zavilá žene hrát bez všech es

vší pomstě navzdory v říš tajů chimérických!

Drahý! Vás řadím k těm, jichž lačné mozky dravé

(i dík své vtipnosti po předcích Italech)

cílily k příkrému smyslu, jak velel cech!

A protož provolám vám v této ódě: ave!

Srdce tak netečné snad nenajde se v světě,

tak hrubý nedouk, jenž nezná jemný tón,

excentrik, jenž by chtěl, i v tom jsa epigon,

lát čisté Múze tvé! Proklet buď, zmiziž v Léthé!

Leč ty, náš dárce krás, svá křídla rozpni v let,

obdař nás uměním, chcem nad ním oněmět!

„Už to mám!“ vykřikla Boženka a já, jak jsem se jí díval přes rameno, jsem to měl také. Ale zklamalo mě to. Tohle nebyl žádný klíč k záhadě.

„Tak co to je?“ řekl jsem dost otráveně. Boženka chytila nosík do dlaně a zachichtala se. „To je legrace!“ řekla.

„To se panu doktoru Procházkovi povedlo.“

„Co?“ vyjel jsem na ni. Co se na tomhle Frantovi povedlo? Byl to prachobyčejný akrostichon, první písmenka v každém řádku, odshora dolů. Dohromady to dávalo poněkud starořímský pozdrav: B-U-Ď-Z-D-R-Á-V-D-I-C-A-S-T-E-L-L-O. Boženka se znovu uchichtla.

„Chichi!“ řekla. „Von pan doktor se nezdál, ale moc bych se nedivila, kdyby mu za tohle pan Ďikastelo ňákou trhnul!“

„Hergot, proč?“ vykřikl jsem netrpělivě.

„No podívej, Jaroušku, a nerozčiluj se,“ oslovila mě káravě. „Čteš první písmenka každýho posledního slova v každým řádku, a máš to.“

Rychle jsem sledoval Boženčin prstík:

J-S-I

A najednou jsem byl doma! Tady nebyla jedna tajenka. Tady byly dvě!

Najednou jsem měl důvod, pro který mohl někdo Frantu nenávidět!

Legenda zněla: J-S-I-B-L-B-E-C-D-I-C-A-S-T-E-L-L-O!

Vlepil jsem Božence mlaskavou pusu a pustil jsem se s ní do divokého tance po místnosti, až začaly zpod obrazů padat štěnice.

Kapitola šestnáctá

…v níž se Ivo Zdeborský, nedbaje zlé nehody, která ho potkala v noci, řítí závodním vozem do Kubelic.

S pocitem hlubokého zadostiučinění jsem druhý den ráno v pragovce Vodičkovi referoval o pátrání včerejšího večera a čekal jsem, že ho ohromím, ale inspektor si přečetl Frantovu ódu s ledovou lhostejností a pak řekl:

„Mám pro vás taky novinku. Dnes v noci se někdo vloupal do bytu doktora Procházky.“

„Skutečně? A – zjistilo se, co tam chtěl?“

„Zdá se, že hledal něco v psacím stole. Ale nevypadá to, že by něco vzal. Jedu právě odtamtud. Proto jsem se tak opozdil.“

„A jak jste vlastně zjistili, že se tam někdo vloupal?“

„Doktor Procházka měl bdělého souseda,“ řekl inspektor.

„Aspoň v sobotu v noci ten pán dlouho bdí. Vracel se domů po půlnoci a všiml si, že z domku doktora Procházky někdo vylézá oknem. De facto měl dojem, že jsou to dva – toho druhého je ovšem třeba přičíst vlivu nápojů, které ten pán předtím požil – a vrhl se bohužel nejdřív po tom nehmotném. Nicméně se stačil sebrat a chytit za límec toho pravého. Přitom ho v potyčce udeřil do obličeje. Ale chlap mu vyklouzl z kabátu a utekl.“

„Takže máte jeho kabát?“

„Bohudíky se řečenému panu Baverkovi udělalo nevolno, upadl a usnul na silnici. Našel ho službu konající strážník a historii kabátu z něj dostali na komisařství. Moc ochotně ji nevyprávěl. Pan Baverka totiž zásadně nerad svědčí. Spíše bývá občas předmětem svědectví, rozumíte.“

„A jak si to vysvětlujete?“ řekl jsem.

„Jak vy si to vysvětlujete?“ opáčil inspektor.

„Lidová moudrost praví, že vrah se vrací na místo činu.“

Vodička pohrdavě odsekl.

„Vaše důvěra v lidovou moudrost je typická intelektuálská iluze. Kdybyste se měl řídit takovouhle lidovou moudrostí v detektivní práci, dostanete se do maléru, protože vrah, je-li vrahem ten s knírkem, je urostlý, vyšší, štíhlý muž. Kabát tohoto návštěvníka odpovídá spíš menší postavě plnějšího objemu.“

„A co tedy o tom soudíte vy?“

„Zdá se, že o věc má zájem víc lidí: to je zatím všechno,“ řekl inspektor. „A má-li o věc zájem víc lidí, budou motivy pravděpodobně materiálního rázu. O žárlivost a podobně se vrah obyčejně s nikým nedělí.“

Zase jsme zmlkli. Přemýšlel jsem.

„A ještě něco,“ ozval se inspektor. „Ten noční návštěvník se dostal do bytu oknem. Zjistili jsme, že okno se dá zvenčí velmi jednoduše otevřít tím, že se za použití jisté síly nadzdvihne rám. O tom jste nevěděl?“ řekl Vodička. „Říkal jste přece, že jste navštěvovali doktora Procházku velmi často. A o tomhle vám neřekl?“

„Neměl jsem tušení. Nám nikdy nic takového neukázal.“

„Pak je to tím zajímavější,“ řekl Vodička. „Tenhle člověk o tom patentu věděl.“

Že by nám Franta o tomhle nepověděl? pomyslel jsem si. A kdo to vůbec mohl vědět? Jenom někdo, kdo mu byl nejblíž. Julie? Nebo někdo, s kým měl Franta bůhvíjaké jednání v poslední době? Anebo přece Julie, a ta to někomu řekla? Ale komu? Nic jistého, řekl jsem si v duchu. Vypadají všechny případy ze začátku takhle beznadějně? Zahnuli jsme na cestu k vile Julii. Tam se nám v zatáčce naskytla skličující podívaná na motorové vozidlo velkého lesku, dokonale naražené na patník. Muži v kombinézách právě upevňovali řetězy pod blatníky a vůz autosprávkárny se pokoušel demolované auto opatrně vyprostit. Náš šofér zvědavě zpomalil a Věnceslav Tlamsa, sedící vedle něho, se vyklonil z okénka. Jak jsme se sunuli kolem, poznal jsem, že ztroskotaný stroj je brontosaurus pana továrníka Zdeborského!

„Hleďme!“ ozval se v té chvíli inspektor. „Pan továrník měl nehodu.“

Šofér přidal plyn a za chvíli jsme stáli před vilou Julií. Komorník nás uvedl do knihovny, kde stejně jako včera seděl Zdeborský v kožené klubovce a Honza se seznamem kupců obuvi připraveným pro inspektora. Jenže nad panem továrníkem se dnes skláněla slečna Carmen a kladla mu obklady z octanu hlinitého na oko. Když jsme vstoupili, Zdeborský vstal, odložil obklad a našemu zraku se zjevilo nateklé oko s modrým monoklem.

„Ale, ale, co to vidím!“ zahlaholil Vodička pokrytecky.

„Copak se stalo, pane továrníku?“

„Měl jsem menší autonehodu,“ pravil Zdeborský a zbarvil se v obličeji opět do odstínu vařeného raka. „Smyk, chápete? Najel jsem na písek a –“

„Tak to je váš vůz, dole pod kopcem?“ řekl Vodička nevinně.

„Tedy – ano,“ řekl Zdeborský. „Víte, jak jste včera říkal, že bych mohl nějak pomoci, víte,“ Zdeborský se kroutil v rozpacích, „jaksi tedy v literárním světě, napadlo mi, že utíká drahocenný čas, chápete – a napadlo mi, že bych mohl ještě v noci zajet do Kubelic a jaksi překvapit docenta Meluzína nepřipraveného – mám jisté podezření – a tak chápete –“

„Chápu,“ řekl Vodička ironicky. „A když jste narazil na ten patník a utrpěl jste úraz, změnil jste původní úmysl.“

„Ano, přesně tak,“ řekl rychle Zdeborský. „Změnil jsem úmysl a rozhodl jsem se, že na to půjdu z jiného konce.“

„A z jakého?“ řekl Vodička.

„To, jaksi, zatím – tedy, přesně nevím.“

„Ale teď zajedete do Kubelic s námi, že ano?“

„Ale Ivo – pan továrník je přece tak unaven, a s tímhle úrazem –“ prohlásila Carmen naléhavě.

„Pan továrník je přece sportovec,“ řekl inspektor.

„Ovšem,“ prohlásil Zdeborský. „To je maličkost.“ Sundal si obkladek, zamžoural podmalovaným orgánem a řekl:

„Vidím naprosto dobře.“

„Tak bychom se teď podívali na ten seznam, co, pane doktore?“ obrátil se Vodička na Honzu. „Vidím, že jste mi to připravil,“ a zahloubal se do seznamu. V knihovně se rozhostilo mlčení. Slečna Carmen prstíky jemně poťukávala na obkladek na Zdeborského oku a tu a tam nenápadně pohladila továrníka po tváři. Vzpomněl jsem si na Julii nahoře v tom atlasovém budoáru. Tady možná začíná její konec. Co bude dělat, Julinka, až se na ni ten sádelnatý idiot vykašle? Bývaly časy, kdy bych byl ochotně přiskočil na pomoc, ale dnes tu byla Boženka. A že by se jí ujmul Honza? To sotva. Honza byl totiž ve skutečnosti už dávno tím, čím byl pan továrník Zdeborský ve snu. A někdy jsem si skoro myslel, netrpí-li Honza „neschopností Friedmannovou“. Kamarád byl, o to nic, lepšího bych nenašel, ale dívky kolem něho vířily jak hejna komárů kolem svíčky a jemu na nich asi taky tak záleželo. Spalovaly si křidýlka jedna po druhé. Nutno říci, že vlastní vinou.

Ale z dalších neplodných úvah mě vytrhl inspektor, který prohlásil, že by si rád promluvil se slečnou Julií. Odešel a byl u ní asi půl hodiny. Naše konverzace dole se zatím omezila na všeobecné plácání o vraždě, v němž hrála prim hlavně slečna Carmen, která se po Zdeborského pozvání usídlila ve vile Julii a zdálo se, že v nejbližší době nehodlá odejít. Když byla v nejlepším, Honza se zvedl, poodešel ke dveřím a kývl na mě, abych šel s ním. V hale jsem řekl:

„Tak co? Mluvils s Julií?“

Honza přisvědčil.

„No a?“ řekl jsem.

„Já nevím,“ řekl Honza. „Byla už večer unavená a ubrečená a neměl jsem srdce ji dlouho trápit. Mimoto ji asi hodinu oblažoval pozorností Ivoušek. Ale zdá se mi, že na tom tvým podezření něco bude.“

„Ano?“

„Zeptal jsem se jí nakonec přímo. Řekl jsem jí, že nevěřím, že se s Frantou rozešla jen tak kvůli Zdeborovi. A ona se dala do breku a nechtěla o tom mluvit. Rozumíš? Nechtěla o tom mluvit. Nepopřela to.“

„To, že důvod k rozchodu byl trochu jinej?“

„No. Jinak jsem z ní ovšem nic nevytáh. Zatím. Ale řek bych, že až se Julinka trochu uklidní, tak jí dojde, že diskrétnost je v tomhle případě nemístná.“

Odmlčeli jsme se. „A poslyš,“ řekl jsem, „co to v noci vyváděl Zdebora v brontosauru?“

„Čertví,“ mávl Honza rukou. „Chytil ho rapl. To je u něho normálka. Neřekl ani muk a zmizel. V noci mě probudil rámus, jdu ven, a koukám. Ivoušek celej říčnej s vokem jak cibule vrávorá kolem. Řek mi jen, abych ráno zavolal havárku, že rozmáz brontosaura dole v zatáčce. Ani jsem se ho nestačil zeptat, co prováděl. Hnal se na lože, jako kdyby mu šlo o život.“

„A tu teorii o vejletu do Kubelic si vymyslel až ráno?“

„Nevěříš tomu?“

„No nevím,“ řekl jsem. „Říkáš, že ho chytá rapl.“

„To chytá,“ řekl Honza. „Možný to je. Mohla ho napadnout bůhvíjaká fantazie. Jeho schopnosti v tomhle ohledu jsou nevyčerpatelné.“

Vtom se vrátil inspektor Vodička od Julie a vypadal spokojeně.

„Nuže, panstvo,“ zahlaholil, „mohli bychom jet, co říkáte?“

Nastal neočekávaný problém s dopravou. Policejní pragovka byla už plně obsazena. Inspektor počítal, že Zdeborský a Honza vykonají cestu do Kubelic brontosaurem, ale toho teď vlekli muži od havárky do dílen. Roadster pana továrníka byl v Kubelicích, jako náhrada za vozidlo Mistra Kalendy, toho času ve správě. A tak z vozového parku bývalého závodníka zbýval jedině mohutný závodní vůz Walter-Wikov, svědek zašlé slávy „Mlhy Zdeborského“. Zdeborský se však ukázal jako muž činu a rozhodl, že vyjede opět po dlouhém čase se Smaragdovým šípem, jak se automobil nazýval, přestože v něm prý „probouzí nostalgické vzpomínky“.

Oděl tělo koženou závodní výstrojí a odvedl nás do garáže. Tam, v kalném světle žárovek, odpočívala ta strašná příšera, brčálově zelený, štíhlý trup s křiklavě žlutým koženým polstrováním otevřeného sedadla, s mohutnými závodními pneumatikami, potřísněn dosud na spodku zaschlým blátem, pamětník historické jízdy smrti, jíž kdysi Ivo Zdeborský na Velké ceně Československa tak proslavil československý automobilismus. Bývalý závodník polaskal rukou ve vepřovici chladnou a hladkou kapotu svého vozu a pak se těžce vsunul do úzkého prostoru pro řidiče. Honza uvolnil dřevěné klíny pod zadními koly vozu a lehce zatlačil. Zdeborský odbrzdil vůz a pomalu vyjel z garáže.

„Můj nápad,“ prohlásil venku bývalý závodník a upnul si už opět šťastnou tvář do mužně kožené kukly. „Podlaha garáže je lehce sklopená. Můžete vyjet s vozem ven a sjet až dolů pod kopec bez nastartování. Šetří to čistý vzduch, který tady kolem naší chalupy máme.“

A vskutku. Drkotali jsme v délesloužící pragovce za brčálově zelenou gondolou, která bezhlučně a s příjemnou jistotou dokonale seřízených brzd lehce klouzala zákruty cesty k smíchovské výpadové silnici. Teprve tam „Mlha Zdeborský“ zařadil rychlost, načež se z útrob vozu vydral pekelný rachot, vozidlo vyrazilo šílenou rychlostí a zanechalo nás v několika vteřinách daleko za sebou. Náš šofér sice také přidal, ale vypadalo to beznadějně. Pak se zelená skvrna na silnici začala zase zvětšovat a brzo jsme ji dojeli. Zdeborský na nás čekal s vypnutým motorem.

„Zapomněl jsem si tlumiče výfuků v garáži,“ zařval do klapotu pragovky, když stanula po boku Smaragdového šípu. „Dal jsem si zkonstruovat speciální tlumiče, abych mohl jezdit přes město, kdybych chtěl trénovat, ale už se pro ně nebudu vracet, co myslíte, pane vrchní inspektore?“

„Jen jeďte,“ řekl Vodička, „ale kroťte trochu to stádo koní, co máte pod kapotou.“

Zdeborský to učinil, a tak jsme ujížděli slunným podzimním dnem po asfaltce, posypané rudým a zlatavým listím, ke Kubelicím.

Kapitola sedmnáctá

Překvapivé sdělení inspektora Vodičky.

Na okno pragovky pleskaly ty žluté, červené a zlaté listy podzimu a v záři slunce, filtrované jejich blanitou krásou, vypadala tvář inspektora Vodičky staře, unaveně a bez zájmu. Přede mnou červeně svítily odstálé uši Věnceslava Tlamsy a jeho poklidné chrápání vrčelo do klapotu pragovky.

Skoro na mě taky přišlo spaní. Celkem vzato, naspal jsem na dnešek sotva dvě hodiny. Ale právě když se mi černá silnice vpředu začala v duchu mísit s těmi divnými prostory a krajinami polospánku, přetrhl mi snění sarkastický hlas inspektora Vodičky.

„Přemýšlíte, pane kolego?“

Škubl jsem sebou a odkašlal jsem si.

„Nikoliv. Právě jsem usínal.“

„To byste neměl,“ řekl Vodička, „a taky asi nebudete, když vám řeknu, že slečna Patrochová není tak zcela neinformovaná o různých zajímavých známých nebožtíka pana doktora.“

„Nikdy jsem neříkal, že by byla neinformovaná,“ řekl jsem.

„Ale říkal jste, že o nich neví víc než vy. Je vám například známo, že existovala jakási rudovláska?“

„Ne,“ řekl jsem. Nevěděl jsem opravdu nic o žádné rudovlásce.

„Přesto existovala. A také existovala jakási T. Kdoví není-li to jedna a táž osoba. Při povaze doktora Procházky je to dost pravděpodobné.“

„To je,“ řekl jsem chladně.

„Slečna Patrochová o ní sice mnoho neví, ale zdá se, že ji přesto nemá příliš ráda.“

„A kdo je to? Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se nerudně. Tak vida Julinku. Včera ten tyátr, to „Jaroušku, já opravdu nic nevím“, a dnes vyklopí prvnímu poldovi takovouhle informaci. Měl jsem vztek a zároveň jsem to nemohl pochopit.

„Nevím, kdo to je,“ řekl Vodička, „ani jak se jmenuje. Slečna Patrochová také ne. Zkrátka, nebudu vás dlouho napínat,“ řekl a pak mi pověděl, co za tu chvilku vytáhl z Julči Patrochové. Musel jsem mu to přiznat: kanón byl. Julča se mu svěřila s pravým důvodem svého rozchodu s Frantou. To, čeho jsme se já s Honzou přes půl roku marně dožadovali, vyklopila Julie Vodičkovi ani ne za půl hodiny. Ale snad měla Julča úctu k policii, kterou já už dávno neměl. Prostě, stalo se to, že jednou, když měl být Franta údajně na nějaké cestě mimo Prahu, vypravila se Julie do jeho rezidence, aby mu tam přinesla nějakou vyšívanou sarapatičku, kterou mu vlastnoručně a tajně uháčkovala pro radost. Chtěla mu ji položit na stůl, aby měl překvapení, až se vrátí. Místo toho zažila překvapení ona. Otevřela okno – protože, jak se ukázalo, Julie prý znala Frantův okenní patent – a sedla si na rám, aby se přehoupla dovnitř, když tu náhle zjistila, že byt není opuštěn, že na gauči někdo spí, a to dva lidé a jeden z nich pohlaví ženského a ohnivě rudé kštice. Julie, jak se zdá, beze slova opět sesedla z rámu, okno tiše zavřela, ale nejdříve hodila vyšívanou dečku na stůl, a pak tiše a klidně odešla domů. Klidně. Dovedl jsem si představit tu cestu. Dovedl jsem si představit ty Julčiny nehybné, skleněné oči, jak z nich tiše, bez štkaní tryskají veliké, mokré slzy jedna za druhou. Jak jde, v těch svých oblíbených krátkých sukýnkách, Kozí uličkou dolů ke Smíchovu, štíhlé kotníky se jí viklají na rumišti té zapomenuté vozovky, březnový vítr jí cuchá ofinu a ona nevidí, že se za ní ohlížejí všelijaká individua, která život zahnal do sídlišť Kozí uličky, jenom jde, vytřeštěná, jako kdyby ji trefil z předjarního, vyčištěného nebe blesk.

Samozřejmě, odpoledne byl u ní Franta jako na koni. Zapřísahal se, omlouval se, ale nechtěl nic vysvětlit. Julie si nic myslela, že se jí nakonec se vším svěří, ale on nic. Odešel, a když zase za dva dny přišel, omlouval se zas, zapřísahal se, a nakonec mu uklouzlo, že to s rudovláskou táhne už skoro půl roku. To bylo na Julku moc. Tak krutě být podváděna. Jak to vypadalo, rotoval v té době kolem ní velmi rychle svůdný Ivo Zdeborský, Frantův mecenáš, a jak se zdá, Julinka se s ním trochu zapletla, Frantovi na truc, a pan továrník se zachoval přesně podle lidové moudrosti, třeba ji inspektor Vodička tak haněl: chytil ji za drápek a za chvilku ji měl v hrsti. No pochopitelně, pak už Franta nepřišel. A tak se rozešli. Co to bylo za ženskou, to se Julie nedověděla. Byla příliš hrdá zeptat se přímo a Franta to sám neřekl. Od té doby ho s ní už neviděla, ani se jí nedoneslo, že by Franta s někým chodil. Tak to byla ta historie. Nepěkná a trochu záhadná historie. Trochu podezřelá.

„A jak si to vysvětlujete? Proč nechtěl doktor Procházka o té dámě nic říct?“ zeptal jsem se Vodičky.

„Jestli je to všechno pravda,“ řekl inspektor, „a já celkem nevidím důvod, proč by nebylo – slečna Patrochová je aspoň na duchu tak zlomená, že to svědčí o stále trvajícím hlubokém vztahu k nebožtíkovi – jestli je to tedy všechno pravda, znamená to, že doktor Procházka – nelekejte se a nedivte se – žil asi více životů než jen ten jeden jediný, který jste do jisté míry znali vy. Prostě, pan doktor měl možná nějaké – řekněme obchody nebo záležitosti, do kterých si nepřál zasvětit ani svoji snoubenku, tím méně vás nebo doktora Petráčka.“

„A co to mohlo být?“

Vodička pokrčil rameny.

„Nevím. Bude třeba zjistit.“

A pak se zase odmlčel.

Mlčeli jsme oba až do Kubelic. Měli jsme oba o čem přemýšlet.

Kapitola osmnáctá

Na scénu vstupují osobně Mistr Kalenda, básník di Castello a doc. dr. Petr Lucius Meluzín, jakož i jiní, shromáždění ve venkovském sídle hraběte Mamselsteina, a dochází k dramatickému výstupu.

Před Kubelicemi přidal Smaragdový šíp plyn a zmizel v zatáčce. Když pragovka obeplula stavení, které zakrývalo výhled, nespatřili jsme však prázdnou silnici, jak jsme očekávali, ale Smaragdový šíp, stojící těsně u kraje vozovky, a vedle něho na zemi nějakého člověka. Dojeli jsme rychle k místu nehody. Člověk na zemi se posadil a vytřeštěně se zahleděl na Zdeborského. Vyskočili jsme z pragovky a zvedli jsme oběť závodníkovu.

„Ty ďáble!“ zachrčel muž. „Před tebou není našinec nikde jistej. Silnice jsou tě plný. Ty ďáble, ďáble!“

„Stalo se vám něco?“ zeptal se Vodička.

„Mně nic. Mě chrání anděl strážnej,“ řekl muž. „Ale tyhle ďábli tu furt řáděj na silnicích – ty, ty ďáble zelenej! Vidím to! Vidím to! Máš rohy! Pryč! Pryč ve jménu svatýho Kryštofa, táhni, vodkaďs přišel!“

Z muže zaváněl charakteristický pach vypitého alkoholu. Vší silou se snažil vyprostit z našeho sevření. Třásl se na celém těle.

„Vůbec jsem o něj nezavadil,“ ozval se Zdeborský, pasovaný na ďábla, roztřeseným hlasem. „Potácel se středem silnice. Ale naštěstí brzdy mi fungují dobře.“

Inspektor Vodička muže pustil. Podíval se na něho a pak mu těsně před obličejem roztáhl prsty obou rukou.

„Podívej se!“ vykřikl naň. Muž zařval a vytřeštil oči. Pak se otočil a pádil jako šílený k nedalekému stavení, označenému štítem „U erbu Mamselsteinů“.

„Ďábli!“ řval. „Pekla zplozenci! Tisíc drápů na ruce. Panenko Marijá, chraň mě Lucifera!“

Zbytek cesty jel zelený vůz před námi umírněně. Až těsně před cílem zmizel opět rychleji v žlutozlaté záplavě korun stromů, které zakrývaly výhled na bývalé sídlo hraběte Mamselsteina. Když se pragovka dokolébala k zahradní bráně zámečku, svítilo už jasně žluté nitro řidičské posady prázdnotou a na schodišti zámečku bylo vidět Ivo Zdeborského s hlavou dosud v kožené kukle, jak živě hovoří s Mistrem Kalendou, a Honzu Petráčka, jak mlčky naslouchá.

Došli jsme k nim a Kalenda mi stiskl ruku a povzdychl:

„Pane doktore, právě jsem říkal tady panu továrníkovi, co mně to spískal.“

„Čistě neúmyslně, Mistře,“ ozval se Zdeborský.

„Já vím, já vím, ale bylo to –“ Kalenda si sáhl na čelo, na prstě se mu zaleskl masivní pečetní prsten, a přejel si svoje krásné, nakadeřené, světlé kaštanové vlasy, na pětačtyřicátníka podivuhodně zachovalé. Zadíval jsem se mu na ně pozorně. Skoro blondýn. Automaticky jsem mu odhadl postavu. Vysoký, urostlý, hezký – elegán s modrýma očima.

„Bylo to hrozné,“ pokračoval. „Nejhorší, že se do debaty vložili také ostatní hosté – je tu ještě Mistr Josef Mudroch se synem, pan Robota s přítelkyní a pan továrník Poláček – tedy skoro samí literáti – a to víte, když ti začnou o literatuře. Chvílemi jsem měl dokonce strach, aby nedošlo – hm – abych tak řekl, k pěstní výměně názorů.“ Mistr Kalenda se společensky zasmál a uvedl nás kolem muže pro všechno, pana Salaquardy, růžovoučkého dědečka, který v hale oprašoval parohy a nekomornicky se na nás zubil, do knihovny. Služebnictvo Mistra Kalendy v poslední době nějak prořídlo. V přítomnosti byl ve stálých službách Mistrových pouze pan Salaquarda a jeho žena, paní Traute Salaquardová, která dělala služku, kuchařku a komornou. Jinak se služebnictvo najímalo příležitostně, jako při onom honu, kdy jsem naposled viděl Frantu Procházku.

V knihovně jsme spatřili zvláštní uskupení, připomínající hrobovým mlčením živé obrazy. Zcela u okna seděl vysoký pán s růžovou pleší, ověnčenou obláčky světle kaštanových vlasů, oblečený jako ze žurnálu a ponořený do mlčenlivého studia Literárněvědného časopisu. Petr Lucius Meluzín. V místě, které poskytovalo geometrickou možnost největší vzdálenosti od okna, to jest u krbu, seděl jiný elegán v tmavošedém obleku se světlým knírkem, hloubající v posledním čísle Osvobozené lyry. Když jsem ho spatřil, skoro se mi zatajil dech. Sklouzl jsem pohledem na jeho obuv. Ovšem! Model Montmartre! Mistr Kalenda nám ho představil jako pana Wolfganga di Castella, básníka.

Tak to byl on. Všiml jsem si, že i oči inspektora Vodičky zálibně pohleděly na šedý koverkotový oblek s vestou a chvíli prodlely na světlém pěstěném knírku. Ale Mistr Kalenda představoval už další pány.

Vysoký hubený muž v kostěných brejlích, který seděl v klubovce u knihovny a vypadal jako tramvajový revizor v nedělních šatech, nebyl nikdo jiný než Josef Mudroch, proslulý prozaik přísných mravních zásad, a vyžilý blbeček v saku švestkové barvy vedle něho byl jeho syn Zbyšek, jenž nedávno debutoval sbírkou povídek „Větry a kvas“. Nebyl to právě šťastný debut, sbírku vydal nakladatel jeho otce jen proto, aby si slavného literáta nepohněval, a už při podepisování smlouvy zapsal si ji ve své účetní knize mezi ztráty. Všichni recenzenti, s výjimkou recenzenta „Venkova“, listu patřícího politické straně, jejíž byl Mistr Mudroch cennou ozdobou, usoudili, že povídky nejsou ještě zcela vyhraněné, a doporučili jejich autorovi další zrání. Kdyby to nebyl syn právě tohoto otce, byli by mu asi s veškerou vehemencí sarkastických jemnůstek, jimiž kritikové tak dobře vládnou, doporučili, aby literatury zanechal a věnoval se účetnictví nebo ještě lépe soukromničení, neboť schopnosti Zbyška Mudrocha odpovídaly asi nejlépe tomuto zaměstnání. Ale jeho otce se kdekdo obával. Byl to muž, který perem vládl sice jen prostředně, zato však byl plamenným hlasatelem spravedlivé nenávisti, a měl tu výhodnou vlastnost, že ho nikdy netížilo svědomí, protože je kdysi dávno ztratil a už nikdy nenašel, a slovo ohled pokládal za substantivum označující otočení hlavy. Jeho nenávist byla vždy velmi prudká, protože byla vždycky velmi osobní: pokaždé ji však Mistr Mudroch dovedl obratně přiodít pláštěm nějakého veřejného zájmu. Prostě, ten literární gangster krágloval lidi, kteří mu nebyli vhod, ale zařídil to vždycky tak, že nezasvěcencům se jevil jako mluvčí společnosti, ohrožené zlotřilostí jistých jedinců. A protože jeho prsty sahaly daleko, dávali si naň všichni pozor.

Tuto jeho zvláštní schopnost zdědil syn v plné míře, která u otce byla velmi vrchovatá. Literární schopnosti, u otce již skromnější, synáček na neštěstí nezdědil vůbec. Zato však přívažkem k schopnosti nenávidět, osočovat, znemožňovat, zkrátka všemožně přispívat k udržení čistoty veřejného života, zdědil košaté literární ambice, které v třicátém roce jeho věku obdařily společnost zmíněnou už povídkovou sbírkou „Větry a kvas“. Neodehrávala se v Karlových Varech, nýbrž na českém venkově, který oba, otec i syn, vřele milovali a opěvali, zřejmě proto, že celý svůj život prožili v Praze, a tak se jejich láska k venkovu podobala onomu stavu ideálního zamilování, k němuž tak často dochází před manželstvím. Co by se stalo, kdyby oba tvůrci poznali svou lásku také ve všedním životě, za kalných rán, kdy ještě není čas sáhnout po kosmetice, za dnů, kdy prší a místo přítulných cigaretových dýmů na rozkvetlé terase kavárny nad řekou stoupá jen mastná pára z kuchyňského dřezu, co by se potom bylo stalo s tou láskou, to literární historie nikdy nezodpověděla. Josef Mudroch umřel, aniž kdy osobně poznal vesnický ráj, o němž celý život pěl, a Zbyšek zanechal po pětačtyřicátém roce literatury.

Zbyška jsme vyrušili z hovoru, který vedl s dívkou, sedící v klubovce naproti němu. Měla na hlavě černé mikádo a obličej zbavený veškerých chloupků a přirozených barev, ale to vše bylo bohatě nahrazeno líčidly, maskárem, růží a kompaktní vrstvou pudru, který pukal a drolil se, když se dívka usmála. Proto držela tvář pokud možno nehybně a pouze mrkala očima, opatřenýma směle klenutými řasami.

Po jejím boku klímal v křesle zelený a popelavý muž, který se zřejmě ještě neprobral z večerního pití. (Jak se ukázalo, nebyla to pravda: Emilio Robota byl toho dne již zmožen ranním pitím, jemuž se oddal místo snídaně a při němž se omezil na půllitrovou lahvičku maraskina, kterou si všude nosil s sebou pro případ nevolnosti.) Nadzdvihl těžká víčka, když nám ho Kalenda představoval, podíval se na nás mdlým pohledem jakoby ze strašlivé hloubky, zašišlal „Těší mě“ a upadl zase do nirvány, v níž ho prý napadaly nejkrásnější verše. Zvláštním řízením inspirace nepodobala se jeho poezie tvorbě Omara Chájjáma, nýbrž spíše poezii Karla Hlaváčka z období jeho Sokolských sonetů.

Poslední muž v knihovně, vlastně mužíček, který se briskně představil jako Alfréd Poláček, seděl právě u vydatné anglické snídaně a přihýbal si z veliké sklenice mléka. Patřily mu rozsáhlé čokoládovny v jižních Čechách a jeho spojení s literaturou vedlo přes výrobek „Kouzelné čoko“, který byl toho času velmi oblíben mezi školní mládeží. V každém balíčku nepříliš kvalitní čokolády byl vložen barvotiskový obrázek, znázorňující výjev z nějaké známé pohádky, a ta byla v maximálním zestručnění podána na zadní straně. Třeba:

Karkulka šla lesem navštívit babičku. Tu sežral vlk a oblékl si její čepec. Když Karkulka přišla, vlk i ji sežral. Chrápal, i uslyšel ho myslivec. Poznal, že to není babička; rozpáral ho; Karkulka s babičkou vyskočily. Karkulka dala myslivci za odměnu ČOKOLÁDU LIBO, A. POLÁČKA, LIBOVES a všichni měli velkou radost.

Říkalo se, že autorem těchto zestručnění je prý sám Mistr Kalenda, jestli to ovšem nebyl drb.

Usedli jsme. Všiml jsem si, že inspektor Vodička něco pošeptal Tlamsovi a že se Tlamsa vytratil z knihovny. Potom Vodička stručně seznámil přítomné s důvodem naší návštěvy, který oni ovšem výborně znali. Když skončil, vybuchl od okna docent Meluzín.

„Dalo se to čekat,“ řekl. „Člověk, který redigoval časopis neštítící se nejperfidnějších pomluv a urážek, nemohl skončit jinak.“

Nato zasyčel od krbu nenávistný hlas Wolfganga di Castella.

„Vy nemáte právo mluvit o urážkách. Raději mlčte.“

Meluzín promluvil, jako by di Castello vůbec nebyl na světě:

„Celý nápad toho plátku byl zrůdný. Umožnil předstoupit před veřejnost individuím, která na to vůbec neměla morální právo.“

„Učinil tvorbu závislou na penězích,“ vmísil se do hovoru kazatelský hlas Josefa Mudrocha.

„Ano,“ přerušil ho syn Zbyšek. „Otec vždycky říká, že finanční pohnutky jsou hrob vší umělecké práce. Říkává často mladým: jakmile začnete umění pokládat za zdroj snadného příjmu, je s vámi konec jako s umělci.“

„Jestli račte dovolit,“ přerušil pan Poláček dědice tří čtvrtí miliónu, které jeho otec nashromáždil z honorářů, vždy pečlivě zajištěných obratnými právnickými smlouvami.

„Tady se ovšem,“ pravil, „muselo platit.“

„A to právě byla zkáza,“ zaduněl Josef Mudroch. „Literatura se začala podobat chrámu, v němž kněžouři provozují své odpustky.“

„Jestli se neračte mýlit, když dovolíte,“ pravil pan Poláček.

„Tady museli platit básníci. Račte rozumět, tady to byl podnik vedený na obchodních zásadách, asi jako se vedou tiskárny. Tisklo se za honorář.“

„Á za tučný honorář,“ řekl pohoršeně Zbyšek.

„Jistě, jistě,“ přikývl pan Poláček. „Račte dovolit, ale tady byly stanoveny fixní ceny za řádku poezie a za řádku prózy, a ty ceny platili autoři redakci.“

„Ovšem,“ zaburácel Mudroch-otec. „To je právě to mravní bahno!“ pozdvihl ruku ke kazatelskému gestu. „Umělecké dílo,“ řekl pateticky, „jež má být zdrojem radosti, jehož zveřejnění má být odměnou, kterou společnost uděluje tvůrci za pernou a nevděčnou práci, plnou úzkostných tvůrčích zmatků, stalo se tu jakýmsi zbožím, s nímž se mohlo čachrovat.“

„Jo, tam se za otištění muselo platit časopisu?“ zeptal se vyděšeně Zbyšek. Tím jen potvrdil svou pověst mladíka proslulého neinformovaností.

„Ovšem!“ hříml Josef.

„Nu to je –“ Zbyšek nenalezl slov.

„Tedy někdy –“ ozvalo se krákoravé šišlání z klubovky. Všichni se otočili a byli svědky toho, jak se Emilio Robota probírá z inspirace. „Někdy,“ pronesl ten stále se vyvíjející básník, a aby zbavil hrdlo nepříjemného sucha, které způsobovalo krákoravý chrapot jeho hlasu, přihnul si přímo z opletené láhve maraskina. „Někdy veřejnost básníka nepochopí,“ řekl trpce. „Kupříkladu já: z osmi knížek své poezie jsem byl nucen šest vydat vlastním nákladem, pánové. Že byste tomu nevěřili?“

„A nese vám to?“ otázal se se zájmem pan Poláček, ale než mohl poeta odpovědět, zasáhl docent Meluzín:

„U vás, příteli, je to ovšem něco jiného. Vy jste předběhl dobu. Vaše poezie je příliš složitá pro průměrného čtenáře.“

„Zajisté,“ řekl Mudroch pevně. „To se nedá srovnávat. Vy jste básník. Tamto jsou břídilové, kteří si za peníze zjednávají nezaslouženou pozornost.“

„Dovolte!“ vykřikl divoce di Castello a vyskočil. „To je komplot! Komplot oficiálních zkostnatělých literátů, kteří se bojí, ano, bojí, že by neobstáli v soutěži s novými jmény! A ten komplot Osvobozená lyra prorazila. I když měla jinak všelijaké chyby,“ dodal nabručeně.

Inspektor Vodička po něm šlehl pohledem a zasáhl. „Pánové,“ řekl, „vaše diskuse je sice zajímavá, ale když dovolíte, rád bych přistoupil k věci. Pachatel se odhalit musí – to si žádá zákon, bez ohledu na mravní kvality zavražděného, o nichž, jak pozoruji, někteří z vás pochybují.“

Meluzín i di Castello se tvářili uraženě, Josef Mudroch nasadil vážnou tvář a řekl:

„Ovšem, zákony je třeba ctít.“

Potom je Vodička začal nenápadně vyslýchat. Podával si hlavně Meluzína, který prohlásil, že od té doby, co za ním doktor Procházka přišel kvůli první recenzi na Osvobozenou lyru, se s nebožtíkem neviděl. Veškerý jejich styk byl písemný nebo tištěný. Ano, napsal doktoru Procházkovi dopis. Ano, kvůli článku podepsanému pseudonymem Veritatus, v němž byla uražena nejen jeho literární, ale i jeho mužská čest. Ale včera se dověděl, kdo je pisatelem toho článku – blýskl očima po di Castellovi – ostatní prý zařídí jeho právník. Kde byl včera ráno kolem deváté? Nu, jako obyčejně, šel se projít na Vyšehrad. Každý den chodí do parku, než zasedne k práci nebo odejde přednášet na fakultu. S kým se tam procházel? S nikým, samozřejmě. Soustřeďuje se, promýšlí si recenze, přednášky nebo eseje, které hodlá napsat. Čerstvý vzduch v parku podporuje myšlení. Jestli na Vyšehradě někoho potkal? Ne, pokud se pamatuje, nepotkal. Právě proto tam chodí, aby ho nikdo nevyrušoval. A kdy se vrátil? Přesně v deset hodin, ovšem. Chtěl ještě dokončit článek pro „Kritické pohledy“ o nové knize paní Skorohlídské-Šajnerové, než odjede do Kubelic, kam ho pozval pan továrník Zdeborský. A proč to vůbec chce pan inspektor vědět?

Inu, pan inspektor prostě zjistil, že docent Meluzín překrásně postrádá alibi. Ovšem, připadalo mi to zcela zbytečné. Že by tenhle pavouk, zcela zavinutý do svých literárních pavučin, byl schopen něčeho jiného než stříknout jedovatým inkoustem, to se nezdálo. Proto když se inspektor Vodička pustil do neformálního výslechu pana Poláčka, který podle mě byl asi tak podezřelý z vraždy Franty Procházky jako pražský primátor, zvedl jsem se a odešel jsem na toaletu. Honza se zvedl taky a vypadli jsme spolu. Když jsme si ulevili, zapálil si Honza cigaretu a řekl:

„Všiml sis? Di Castello přesně odpovídá panu Novákovi.“

„Ano. Jenže Mistr Kalenda taky.“

„Až na ten knírek,“ řekl Honza.

„Až na ten knírek,“ řekl jsem. „Knírek se taky dá oholit.“

„Kalenda ho nikdy nenosil, aspoň ne, co ho znám.“

„Nebo se dá přilepit,“ řekl jsem.

Najednou se otevřely dveře do haly a dovnitř se vevalila paní Salaquardová.

„Ale vítám vás, pánové!“ zahlaholila radostně a pak hned udělala smutný obličej. „To je hrozné, co se stalo?“ řekla.

„Teď zrovna jsem povídala mýmu: ještě před párma dněma tady pan doktor byl – a už je nebožtík.“

„Ano, to je strašné,“ řekl jsem.

„A jak se daří slečně Julii?“ zeptala se tentokrát s nefalšovaným ženským zájmem. „Ta to nesla ze všech nejhůř, chudáček. Jak se jí daří?“

„Z nejhoršího už je venku,“ řekl Honza.

„To jsem ráda. Ono jí už den předtím nebylo dobře, víte. V pátek odpoledne se nachladila a večer jí bylo tak špatně, že jsem jí musela dát obklad a uvařit čaj. V poslední době se to vůbec na nás hrne, samá nepříjemnost. Včera taky, ten pan Meluzín se tak strašně pohádal s panem di Castellem, že jsem myslela, že budeme muset zavolat strážníka.“

„Děte,“ řekl Honza. „Vážně?“

„Na mý čistý svědomí, pane doktore,“ řekla paní Salaquardová. „Ale já to věděla, že to tak dopadne. Povídala jsem to mýmu, už když v pátek ten pan di Castello telefonoval. Povídala jsem: ‚Otče, ten pán mi není podle hlasu sympatickej. Taky se Mistrovi divím, že se s ním pořád zahazuje.‘“

„Di Castello v pátek telefonoval?“ zeptal jsem se.

„No ano. Eště na mě byl do telefonu drzej.“

„A co chtěl?“

„Chtěl mluvit s Mistrem. Jenže Mistr si zrovna po obědě zdříml, tak jsem mu řekla, že ho nemůžu rušit. Tak on chtěl vyřídit vzkaz a křičel na mě, že jsem nemohla najít tužku.“

„Jaký vzkaz?“

„Ale že bude na Mistra čekat v kavárně U Holubů až v půl dvanáctý namísto ve čtvrt na jedenáct, jak měli původně smluvený.“

„A proč?“

„To nevím,“ řekla paní Salaquardová. „Prej nějaký neodkladný záležitosti. To pánové vždycky říkaj.“

„To máte pravdu,“ ušklíbl se Honza.

„Že jo,“ usmála se paní Salaquardová koketně. „No a pak jste volal vy, pane doktore, slečnu Julii a vyhodil jste ňák pana di Castella z linky, von potom volal hned po vás znova a strašně mi vynadal, jako dybych já za to mohla!“

„Aha, máte pravdu, to jak jsem na Julii chtěl, aby vyřídila Zdeborskýmu, že mám v sobotu schůzku a byl bych rád, kdyby mě mohl postrádat,“ řekl Honza. „Pamatuju se, že to nějak trvalo, než jsem dostal spojení.“

„V kolik to asi bylo, co volal di Castello?“ zeptal jsem se.

„Počkejte –“ zamyslela se paní Salaquardová. „Po obědě volala slečna Julie Prahu – pak si šla lehnout – no, mohlo bejt asi tak půl třetí.“

„Asi tak,“ řekl Honza.

„No, asi vo půl třetí,“ řekla paní Salaquardová. „Pánbůh mě netrestej, ale já toho pána nemám ráda. Má takovej divnej kukuč, a taky – víte –“ naklonila se k nám důvěrně, „já vůbec takový fouskáče nemám ráda. Nebožtík pan hrabě,“ řekla a zaslzela, „na jednoho takovýho doplatil.“ Pak nám v stručné obšírnosti vylíčila životní historii posledního potomka rodu Mamselsteinů, jímž ten prastarý rod vymřel, a to vinou jistého mysliveckého mládence se světlým knírkem, který tou ďábelskou ozdobou tváře svedl Mamselsteinovu snoubenku, komtesu Hildegard Steinmannesmannovou, k bezectné mezalianci. Po tomto prvním a posledním vzplanutí vášně v životě hrabě Mamselstein zahořkl, věnoval se vášni sběratelské a vložil do sbírky nálepek ze sýrů takové jmění, že byl nakonec přinucen prodat Kubelické sídlo, aby si mohl opatřit obzvlášť cenný komplet nálepek sýru Bruyere z období francouzské revoluce. Krátce nato zesnul.

Právě když paní Salaquardová dovyprávěla svou verzi o záhubě rodu Mamselsteinů, zachrčel zvonek od zahradní branky. Vykoukl jsem domovními dveřmi a spatřil jsem slečnu Carmen, jak zavěšena do Věnceslava Tlamsy cupitá po zahradní cestičce k vile. Vplula na vysokých kramflíčkách do knihovny. My za ní. Tam dřepěl známý kruh lidí, zúžený kolem di Castella. Proti němu seděl v klubovce inspektor Vodička, trochu se předkláněl a probodával ho očima. Když vstoupila Carmen, ohlédl se a pak jí pokynul rukou a ukázal na di Castella. Slečna učinila několik divadelních krůčků, až se octla v sousedství křesla, v němž spočíval kůží obalený automobilista, tam přitiskla ručky s krvavými nehtíky na ústa, pak prudce jednou takovou krůpějí krve ukázala na di Castella a zavřeštěla, že celá společnost nadskočila a Emilio Robota se probudil a zvrhl své společnici maraskino na sukni.

„To je on!!!“

Potom se v mdlobách zhroutila přímo do klína Ivo Zdeborského, který přidušeně hekl.

Kapitola devatenáctá

…v níž to praskne na di Castella.

Inspektor Vodička v mžiku opanoval situaci. S chladnou policejní zdvořilostí vyhodil všechny přítomné, až na di Castella a mě a Tlamsu z místnosti.

Dívka Emilia Roboty odcházela s neslušným klením a Emilio, který se potácel mnohem realističtěji než slečna Carmen, pokoušel se jí setřít maraskino z tvídové sukně vlastní kravatou.

Mistr Mudroch a syn odešli, poslušni zákona, beze slova. Meluzín naznačil před di Castelem pohrdlivé odplivnutí. Alfréd Poláček se di Castellovi poděšeně uklonil. A pak jsme osaměli s básníkem, který vstal, zpopelavěl ve tváři a hezké modré oči se mu stáhly v nenávistné štěrbiny.

„Co to má znamenat, pánové?“

„Posaďte se,“ řekl inspektor vlídně. Ale byla to zatraceně ironická vlídnost.

„Žádám, abyste mi vysvětlili –“ zasípal di Castello.

„Buďte bez obav,“ řekl Vodička. „Vysvětlíme vám všechno do nejmenších detailů. Posaďte se.“

„Posaďte se!“ zavřeštěl Tlamsa. Di Castello si sedl. Znovu jsem se zadíval na inspektora. Když jsem tak pozoroval to šedé, ironické oko, zpod přimhouřených víček hledící upřeně na di Castella, ten cynický, krutý oblouček úst, věděl jsem, že inspektor Vodička opravdu neuvažuje o tom, jsou-li lidé vinni nebo nevinni, nesou-li odpovědnost za svoje činy nebo ne: věděl jsem, že inspektor celou tu hemživou lidskou chamraď nesleduje ze shovívavých výšin filozofie. Věděl jsem, že ji nenávidí.

„Budu vás žádat o jednu jedinou věc. Jistě mi vyhovíte,“ řekl inspektor. „Máte ovšem právo odmítnout cokoli vypovídat. Můžete se nejdřív poradit s právním zástupcem.“

„Dovolte! Nevím vůbec, o co jde. Jednáte se mnou jako se zločincem.“

„Jako s podezřelým,“ řekl Vodička.

„Ale já mám svědomí naprosto čisté! A z čeho mě vlastně podezíráte?“ Inspektor si dal s odpovědí načas. Pak řekl tiše a bezbarvě: „Z vraždy.“

„Cože!?“ Di Castello vyskočil a začal mávat rukama. „Mě z vraždy? A z čí vraždy? Snad ne doktora Procházky? Dovolte, abych se srdečně zasmál!“

„Není slušné smát se nad mrtvými,“ řekl Vodička. „Kdybyste si laskavě ráčil sednout.“

Di Castellovou tváří škubala křeč vzteku. Pak ale jako by si něco rozmyslel, ovládl se a sedl si. „To je směšné,“ řekl.

„Tažte se.“

„Kde jste byl včera mezi půl devátou a půl desátou ráno?“ Básník se očividně zarazil.

„Je nutné, abych na tohle odpovídal?“ pravil.

„Je a není, jak se to vezme,“ řekl inspektor.

„Pak tedy použiji svého práva neříci vám nic,“ prohlásil di Castello zuřivě. „Nic nezákonného jsem neprovedl, nejsem povinen se vám zpovídat.“

„Jak si přejete,“ Vodičkův hlas přetékal líbezností. „Pak vás bohužel musím zatknout pro oprávněné podezření z vraždy doktora Františka Procházky.“

Di Castello opět vyskočil jako gumový panák.

„Mě?“ vykřikl.

„Řeknete-li mi ovšem, kde jste včera byl v dobu, která mě zajímá, nebudu nucen přikročit k tomuto opatření. A kdybyste si laskavě mohl sednout.“

„Sednout!!!“ zahřměl Tlamsa zupácky. Di Castello naň vrhl překvapený pohled a sedl si.

„Dobrá,“ řekl. „Řeknu vám tedy, kde jsem byl. Byl jsem na poradě spolku bývalých důstojníků v záloze o uspořádání pohřbu pana zemského rady Trávníka, který byl naším předsedou.“

„Jak dlouho trvala ta schůze?“

„Začala v osm hodin a trvala asi do půl jedenácté.“

„Takže na tuto dobu máte svědky, kteří vám mohou dokázat alibi?“

„Slušný člověk se nepotřebuje starat o svědky,“ odsekl di Castello.

„Svědek nikdy neškodí,“ řekl Vodička.

Di Castello neřekl nic.

„Máte tedy svědky?“ řekl tiše Vodička.

„Ovšem,“ pravil di Castello. „Byl jsem tam delegován s disponentem Bartošem. Mimoto kolovala prezenční listina.“

„Výborně,“ řekl Vodička. „Později nám poskytnete adresu pana disponenta Bartoše. Teď –“

Odkašlal jsem si a skočil jsem inspektorovi do řeči.

„Proč jste v pátek odpoledne volal Mistru Kalendovi, pane di Castello?“

Castello se na mě udiveně podíval.

„Měli jsme smluvenou schůzku. Chtěl jsem ji odložit na pozdější dobu.“

„Proč?“ řekl jsem.

Di Castello se odmlčel. Cítil jsem, že Vodička na mě hledí zvědavě,

„Proč?“ opakoval jsem.

„Myslel jsem si, že se schůze protáhne.“

„V kolik jste se s ním měl sejít?“ zeptal jsem se.

„Ve čtvrt na jedenáct. Odložil jsem to na půl dvanácté.“

„Vy v sobotu neúřadujete?“

„Ano, ale jen do deseti hodin,“ řekl di Castello. „Pracuji v bankovním domě Arpáda Taussiga. Náš šéf jezdí pravidelně na víkend.“

„Četl jste poslední číslo Osvobozené lyry?“ zeptal jsem se náhle.

Di Castello se zamračil. Tvář s elegantním knírkem začala vypadat velmi nepříjemně.

„Chcete-li se se mnou bavit o literatuře, jsem vám k dispozici za nějakých přiměřenějších okolností,“ prohlásil ledově a obrátil se k inspektorovi. „Mám za to, že jsem prokázal alibi. Nedám se dále urážet. Máte snad nějaké důkazy?“

„Až budeme mít důkazy, milý pane,“ řekl Vodička, „nebudeme vás už vyslýchat. Zatím máme jen důvodné podezření. Snad byste přece jen mohl odpovědět kolegovi Pivoňkoví. Tedy: četl jste poslední číslo?“

„Zajisté.“ Di Castello mluvil stále ledově. Vytáhl jsem z kapsy přeložený časopis a ukázal jsem di Castellovi na Frantovu báseň.

„A tohle jste četl?“ zeptal jsem se.

„Zajisté,“

„A co jste tomu říkal?“

Di Castellovi naběhly na spáncích žíly.

„Přirozeně mě to potěšilo. Ta báseň má akrostich, v němž mi doktor Procházka adresuje pozdrav.“

„Myslíte tohle?“ řekl jsem a ukazoval jsem prstem na písmena, jedno po druhém, až se složila v celou tajenku:

BUĎ ZDRÁV, DI CASTELLO.

„Ano,“ řekl di Castello.

„A co tohle?“ ukázal jsem na první písmeno druhého čtení. Žíly na di Castellově spánku sebou zacukaly. Sledoval můj prst a pak na mě podezíravě pohlédl.

„Nerozumím vám,“ řekl.

„No, jestliže čtete první písmeno posledního slova v každém verši,“ začal jsem mu vysvětlovat. Sáhl prudce po sešitě.

„Ukažte!“

To gesto bylo docela věrohodné. Zdálo se, že to opravdu vidí poprvé.

„Jakže jste to říkal?“ zeptal se dychtivě.

„Odshora dolů čtete vždy první písmeno posledního slova každého verše,“ vysvětloval jsem mu. Di Castello vytáhl stříbrnou tužku z vnitřní náprsní kapsy a začal spojovat jednotlivá písmena roztřesenou cik cak čárou. Choval se naprosto věrohodně.

Uvažoval jsem, je-li tak otrlý nebo tak nevinný. Pak najednou zrudl. Pohlédl na mě a zachroptěl:

„Tohle jsem ovšem nevěděl!“

„Skutečně?“ řekl inspektor Vodička. „Mohl byste to odpřisáhnout?“

Di Castello zvedl do výše tři prsty.

„Jak je nade mnou Bůh,“ řekl rozechvěle a podal mi sešit. Nervózní rukou byla pod básní naškrábána druhá tajenka: JSI BLBEC, DI CASTELLO.

„Dobře,“ řekl inspektor. „Ještě pro úplnost. Dovolíte, abych se vás teď zeptal na několik nacionálií?“

„Prosím,“ řekl di Castello opět ledově.

„Nejste snad náhodou cizí státní příslušník, pane di Castello? Pak by se na vás vztahovaly zvláštní předpisy.“

„Ne,“ řekl di Castello.

„Myslel jsem, že máte takové jméno, tuším italské, ne?“

Vodička se rozplýval laskavostí.

„Nejmenuji se tak,“ řekl di Castello. „To je můj pseudonym.“

„A vaše občanské jméno, prosím?“

Slyšel jsem napjaté ticho v místnosti.

„Václav Kastelán,“ řekl potom di Castello.

„Děkuji,“ pravil inspektor Vodička.

Kapitola dvacátá

…v níž se dostaví pan Eduard Baverka a jaké to mělo následky pro bývalého závodníka.

Doprovázen Tlamsou vyšel di Castello z místnosti, bledý jako krajáč mléka. Do knihovny vstoupil statný pán v koženém kabátě a srazil před Vodičkou paty.

„Pane inspektore, hlásím, totožnost vetřelce z Kozí uličky zjištěna!“

Pak se nedůvěřivě podíval na mě.

„Jen spusťte,“ řekl Vodička.

„Podle rozkazu zkontrolovali jsme účetní knihy firmy Kníže, kde byl kabát podle krejčovského štítku uvnitř zhotoven,“ řekl muž. „Šéf firmy si osobně vzpomněl, že kabát z tohoto materiálu si dal ušít jistý Ivo Zdeborský, továrník z Prahy.“

Teď jsem vyskočil ze židle já. Ale inspektor zůstal sedět.

„Jeho údaj potvrdila zkouška s figurínou,“ pokračoval muž. „U Knížete mají totiž speciální figuríny stálých zákazníků. Figurína řečeného Zdeborského má největší objem. Kabát na ni padl přesně jako ulitý. Dotazem v jeho bytě jsme zjistili, že pachatel se nalézá nyní zde.“

„Děkuji,“ řekl inspektor Vodička. „Že prosím pana Zdeborského. A taky pana svědka.“

Muž zmizel a vzápětí se vrátil, provázen z jedné strany známou postavou v kůži, z druhé brunátným individuem, které, když spatřilo inspektora Vodičku, řeklo neomylnou pražštinou:

„‚kloa, pae išpektor.“ Připomněla mi Boženku.

„Buďte zdráv,“ řekl inspektor pevně. „Vy, pane Zdeborský, se posaďte, a vy, pane Baverko, pojďte sem.“

Zdeborský, který se už zase začal podobat rakovi, jenž se omylem dostal do želvího krunýře, se znepokojeně usadil do klubovky, v níž byl předtím di Castello, a modrýma očkama zatěkal po inspektorovi a pak po brunátném Pražanovi. Ten si stoupl vedle inspektora, v rukou jako dobře vařené langusty držel smeknutou kostkovanou čepici a palcem jedné si rozepnul jediný knoflík saka, příliš malého na jeho postavu a příliš opotřebovaného, aby je někdo nosil v neděli, kdyby nemusel. Zpod saka se vyvalila pobryndaná kostkovaná vesta s mosazným řetízkem od hodinek. Muž měl na nohou sešmaťhané shimmy šinágle, a kalhoty, jimiž byl oděn, patřily kdysi ke kaiserrocku. To však bylo už v dobách dávných a uplynulých.

Ale nejpozoruhodnější byla tvář tohoto syna matičky měst. Soustřeďovala se kolem nosu, jenž sám mohl vážit dobrého čtvrt kila čisté váhy a měl takovou barvu, jaké lze dosáhnout jen pravidelným přívodem značného množství lihových nápojů do organismu. Vedle toho masitého lampiónu svítila dvě menší světla tváří jako rajská jablíčka. To vše bylo podtrženo zrzavým převislým knírem, pod nímž jako pod oponou visela ústa. Uprostřed plastické mapy vrásek seděla malá, zelená očka, zastíněná dávno nemytou kšticí téhož nevšedního odstínu jako vous. A ty oči mluvily. Pichlavé, poťouchlé, vševědoucí oči, takové poučené univerzitou, která se otvírala vždycky večer a v mnoha posluchárnách najednou, u Zvonu, na Pelc-Tyrolce, u Kaštanu.

„Dobře se podívejte na toho pána, pane Baverka,“ řekl inspektor Vodička. Pan Baverka se pootočil k Zdeborskému, přikrčil se a přehnaně přimhouřil oči. Setrval v té pozorovatelské pozici asi půl minuty. Pak se obrátil na inspektora.

„Co má bejt, pae išpektor?“

„Jen si ho pořádně prohlédněte,“ řekl Vodička. „Taky z profilu.“

„Vodkaď to?“ řekl pan Baverka.

„Ze strany.“

„Jo tak,“ řekl pan Baverka a pak popošel kousek vpravo, zastavil se a znovu se přikrčil. Shimmy šinágle v tichu příšerně zavrzaly.

„Pane vrchní inspektore,“ ozval se Zdeborský, „kdybyste dovolil –“

„Ticho, prosím,“ řekl Vodička bezbarvě.

„Ticho!“ zařval Tlamsa.

Pan Baverka se lekl a upustil čepici.

„Co je?“ zeptal se znepokojeně.

„Jen klid. Prosím, dívejte se pozorně, pane Baverko.“

Pan Baverka se tedy díval. Po chvíli se zvedl a rozvážně, za strašlivého vrzání šináglů, opsal široký půloblouk kolem inspektorova křesla a zaujal znovu pozorovatelský postoj z druhé strany. Inspektor mlčel a čekal. Po době, která mi připadala jako věčnost – a ucítil jsem slabý pach Zdeborského potu – se pan Baverka vztyčil a obrátil se k inspektorovi.

„Co byste řekl o tom pánovi, pane Baverko?“ zeptal se inspektor.

Pan Baverka se znovu zvolna otočil k Zdeborskému a opět naň soustředil pozornost. Pak prohlásil:

„Je dobře živenej.“

Zdeborský zakloktal. Věděl jsem, že nic se ho nedotkne víc než narážka na jeho otylost.

„Není důvodu, proč by neměl být,“ Vodička se zálibně pásl na Zdeborského rozpacích. „A co byste řekl, pane Baverka. Znáte toho pána?“

Pan Baverka opět uvedl v činnost svaly očních víček.

„Ani by mně ňák neměl bejt zrovna povědomej,“ řekl potom.

„Nejde o to, jestli měl nebo neměl,“ řekl Vodička, „nýbrž jestli je nebo není.“

„Že by byl,“ pravil pan Baverka, „to by ani dvakrát nebyl.“

„Ani o to nejde, jestli by byl – jestli je, pane Baverka.“

Pan Baverka chvíli dumal a poté znovu znásilnil srozumitelnost své mateřštiny výrokem:

„Teda jak bych to tak vodhad, pae išpektor, tak bych ani zrovna nemoh říct, že by byl ňák zvlášť, páč že bych ho ňák zrovna znal, to bych ani dvakrát říct nemoh.“

„Ale šel jste včera po půlnoci Kozí uličkou?“

„Jo, to sem šel. Jenže voni věděj, pae išpektor, jak sem to taky vodpřísáh do protokolu, že sem byl nadrátovanej, takže to mám jako polehčující vokolnost, co se tejče svědectvích a takovýho, u čeho je potřeba bejt při plným vědomí,“ řekl pan Baverka.

„Ale spatřil jste muže lezoucího z okna domu doktora Procházky?“

„Jo, něco takovýho sem spatřil,“ pravil pan Baverka, „jenže byla tma a já sem měl krapet vlčí mlhu, pae išpektor, páč sme u ‚Františka‘ voslavovali Lojzovy narozeniny, vědi, Lojzy vod Anděla, toho malýho, scvrklýho –“

„Dobře, dobře,“ řekl Vodička. „Ale skočil jste po tom muži a chytil jste ho za límec, ano?“

„Že bych byl jako skočil,“ začal pan Baverka rozšafně, „to bych zrovna říct nemoh.“

„Tak co jste udělal?“

„Vedi, pae išpektor, voni mně to nebudou věřit, ale je to svatá pravda, jakože se menuju Éda Baverka,“ řekl Pražan. „Já jsem myslel, že ten pán padá z vokna, tak sem ho chtěl chytit, aby si neublížil.“

Inspektor Vodička na tuto drzost nestačil reagovat, protože v tu chvíli Ivo Zdeborský zvládl svá mluvidla a řekl:

„Pane vrchní inspektore, já vám všecko vysvětlím, jak to bylo. Šel jsem, tedy tajně jsem šel, k doktoru Procházkovi –“

„Jo, pán se už přiznal?“ zvolal Eduard Baverka otráveně.

„Jaksi –“ stačil říct Zdeborský.

„A to ste nemoh říct hned?“ obořil se na něj pan Baverka.

„Tady jeden se snaží bejt vobezřelej, aby nepřitížil, a von ho nechá mlejt pantem.“

„Klid, klid, pane Baverka, ujišťuji vás, že jste panu továrníkovi nepřitížil. Ten kabát je dostatečně průkazné corpus delicti.“

Pan Baverka vyvalil oči a hvízdl.

„Jo tak pán je továrník?“ řekl s netajeným úžasem a změřil si kůži upoceného muže, který stál před inspektorem jako školáček na hanbě.

„Jo, mně byl hned ňákej povědomej, pae išpektor. Dyť tudle malovánku sem udělal já,“ pan Baverka ukázal na Zdeborského modrý monokl. „To se pozná, pae išpektor. To je přece řemesnickej vejrobek, žádná fušéřina. Éda Baverka, Kozí ulice, Smíchov. Ruku má jistou, nadrátovanej jako střízlivěj.“

„Děkuji vám, pane Baverka,“ řekl inspektor. „Můžete nyní odejít.“

„Vášsluha, pae išpektor,“ pravil Baverka. „Bylo mi hlubokou ctí, pánové,“ obrátil se na nás, poklonil se, pak se otočil a mezi dveřmi si narazil kostkovanou čepici. Pak za ním dveře zaklaply.

„Doufám, že jste se neurazil, pane továrníku, že vás náš pan Baverka považoval za kolegu,“ řekl inspektor. „Pro člověka s detektivními ambicemi by to mohla být v jistém smyslu čest: pan Baverka je náš nejlepší půdař a třetí nejlepší kapsář, pane továrníku. Ale k věci: předně, proč jste nám zatajil, co jste dělal dnes v noci, a za druhé, co jste vlastně dělal?“

Zdeborský si rozepjal kožený kabát a zeleným hedvábným kapesníkem si přejel čelo.

„Pane vrchní inspektore,“ řekl hlasem chvějícím se jak struny na violinofónu, i s příslušným hlasovým témbrem: „Chtěl jsem pomoci. Chtěl jsem přispět svou trochou do mlýna. Vy jste byl tak laskav a vyjádřil jste se příznivě o mých detektivních předpokladech –“

„A jak jste to vlastně chtěl přispět do mlýna, pane továrníku,“ řekl inspektor a v hlase se mu ozval docela neskrývaný posměch.

„Víte,“ řekl Zdeborský a pokusil se křiklavým kapesníkem zastavit aspoň některé z mnoha přítoků tvořících mohutné potní souvodí na jeho čele. „Víte, měl jsem pocit, že policie v bytě pana šéfredaktora něco přehlédla. Neračte se zlobit, pane vrchní inspektore, ale vždycky něco přehlédávají. Víte, domníval jsem se, že jaksi amatér má spíš oko pro různé detaily, které profesionál, jaksi, může přehlédnout, nemyslíte?“

„To je zajímavé,“ řekl Vodička suše.

„Alespoň vždy se tak stává,“ řekl Zdeborský. „Doufal jsem, že ani já nebudu výjimkou.“

Modravá očička nepříliš nadaného vepříka spočinula důvěřivě na inspektorově tváři. Inspektorovi zacukal kolem úst potlačený úsměv.

„A jak jste pochodil?“ zeptal se inspektor.

„Bohužel, štěstí mi nepřálo,“ pravil kožený muž. „Doufal jsem, že tam naleznu klíč.“

Poslední slovo vyslovil tělnatý clifton s nádechem tajemství a mně připomnělo dávnou historku z doby, kdy tohoto geniálního maléristu omrzela černá magie a on se začal věnovat vymýšlení nových jídel.

Vlastně ta ctižádost vyniknout v kulinářském umění nejvíce hověla tělesným předpokladům i talentům pana továrníka. Vycvičil se na zkušeného kuchaře a vymyslel si cosi, čemu říkal „Hors d’oeuvres ve vile Julii“ – tenkrát vlastně Polly nebo Renátě či co to tehdy bylo, a byly to malé večerní společnosti s velkým přísunem alkoholu, jejichž zlatým hřebem bylo „něco na zub“ – malé občerstvení, specialita vlastnoručně připravená kuchařem amatérem Zdeborským. Servírovalo se to pod jeho osobním dozorem a bývaly to plněné račí ocásky či zajíc á la kapr nebo podobné zvláštnosti, jaké si odjakživa vymýšleli dobře placení kuchaři pro jazyky, které jsou u některých lidí orgánem důležitějším než mozek.

Ale nebyl by to Zdeborský, kdyby se spokojil s hašé ze slavičích mozečků nebo nadívanými prsíčky kolibříků. Jako ve všem i zde měl převratné myšlenky. Studium okultních věd seznámilo ho totiž do jisté míry a v hrubých rysech s alchymií.

Ivo Zdeborský znal všechno jen do jisté míry a v hrubých rysech, proto také mohl být do všeho tak nadšen. Jako staří alchymisté chtěli měnit železo ve zlato, rozhodl se Zdeborský, že provede převrat ve skupenství potravin, které se běžně podávají: to jest, že vyrobí kupříkladu uherské víno a tokajský salám. Nerozumíte? No prostě, že uvaří uherský salám, který by se dal pít, a naproti tomu tokajské víno, které by se dalo jíst nakrájené na kolečka s chlebem. A samozřejmě nejen to: začal snít o koktajlech z tekutých hus, holubů a vepřové s tekutým knedlíkem a zelím (také přirozeně tekutým), jímž by se zapíjela pečené ze šampaňského s pivovými knedlíky. A všechna ta jídla by přirozeně nesla francouzské názvy jako „Poulard Bowle á la Zdeborski“ nebo „Demi-Sec Croquettes Zdeborski“ a podobně. Začal tedy v zbrusu nové americké laboratorní kuchyni měnit skupenství. A samozřejmě, ne aby to napřed všechno tajně vyzkoušel, to to musel slavnostně ohlásit, dokonce se to dostalo do novin, a tak když se ten den sjížděly k barrandovské vile limuzíny a páni a dámy ve fracích a toaletách se lačně hrnuli na „Hors d’oeuvres chez Zdeborski“, vyvolávali kameloti na Václavském večerní titulky EDISON KUCHYNĚ HOSTÍ DNES SPOLEČNOST VEČEŘÍ NARUBY! nebo VITAMÍNOVÝ MENDĚLEJEV UDIVUJE PRAHU. Nu, druhý den vyvolávali titulky poněkud jiné. DVAADVACET OBĚTÍ KUŘECÍHO KOKTAILU!! TRAGICKÉ NÁSLEDKY KULINÁRNÍHO EXPERIMENTU!! V článcích pod tučnými písmeny se líčilo, jak do soukromého sanatoria profesora Knauteho byly ve večerních hodinách včerejšího dne narychlo svolány nejlepší kapacity chorob gastronointestinálního traktu a jako na běžícím páse pumpovali zde až do rána žaludky dvaadvaceti pánům a dámám z nejlepší společnosti, kteří na včerejším „Hors d’oeuvre chez Zdeborski“ požili specialitu dne, „Chicken-cocktail“, připravený osobně hostitelem. Proslýchá se, že na továrníka Zdeborského, který je sám vážně ohrožen, bude podána žaloba pro těžké ublížení na těle, a přežije-li následky požití vlastních pochoutek, bude vzat do vazby.

No, nakonec z toho žádná žaloba nebyla a nikdo neumřel. Jenom Ivo Zdeborského stihl prudký a dosti vleklý katar střev, který ho přinutil chtě nechtě zachovávat přísnou dietu.

Umíte si představit, jaké to je, když má někdo ve vile kuchyni jako Španělský sál z bílých kachlíků a v průčelní stěně obrovskou lednici, kam by se vešel uzený slon a kde za okénkem z dvojitého nerozbitného skla matně se lesknou vepřové kýty a pařížské salámy, a když se přitom ten nešťastník musí živit jablečným pyré a porridgí s dvěma čajovými lžičkami medu.

A to byl právě případ Ivo Zdeborského. Bloudil v těch dobách rozsáhlými prostorami vily a kruhy jeho obchůzek se úžily a úžily, stahovaly se okolo elektrické lednice v kuchyni. Jenže v kuchyni vládla Magdaléna Dobromila Vondráková, jiné dědictví po otci Pukrlovi, velkovýrobci podvlékaček, která mladému Pukrlovi dlouhá léta nahrazovala matku, a tak Zdeborskému nebyly nic platné ty slídivé výpravy do kuchyňských prostor, dokonce ani když se – hryzán v prostorných útrobách hladem, který dokonale využíval možností, jež mu tlouštíkovo tělo skýtalo – snížil ke škemrání a loudění.

Magdaléna Dobromila tvrdě odmítala. A tak když Ivo po čase znovu zahájil své „Hors d’oeuvres“, aby si usmířil přátele z nejlepší společnosti, kteří na něho po své hromadné otravě „kuřecím koktajlem“ na čas zanevřeli, byl nucen podstoupit muka nám normálním nenažrancům nepředstavitelná, když na zahajovacím večírku seděl nad broušenou miskou plnou porridge, obklopen svými bývalými oběťmi, které se mezitím již zcela uzdravily, a ládujíce se jahodovou zmrzlinou, lanýžovou paštikou a hlemýždi na víně, tropily si posměšky z jeho tichého utrpení. Nebohý reformátor dieteticky nevhodné české kuchyně, měnitel skupenství a Mendělejev vitamínů to nevydržel. Využil chvíle, kdy se zábava zásluhou narůžovělého „Jockey Club Sektu“ a koktajlu White Lady rozproudila a většina lidí ztratila přehled po sále, a zmizel; odebral se kamsi do ponuré osamělosti tmavě táflovaného pánského pokoje nebo snad do některého z pokojů pro služebnictvo v podkroví, aby se tam pokusil ukrást deset deka koňského salámu, který měl komorník Jean jistě za oknem, připravený k zakousnutí po večeři ze zbytků hostiny, neboť Jean, Jan Palička z Brandýsa nad Labem, byl velkým milovníkem té krmi a Ivo Zdeborský to věděl.

Táhlo na druhou hodinu ranní a zábava vrcholila. Šest z přítomných pánů spočívalo již pod různými stoly, stolky a chaise longue. Dvě dámy předváděly na jídelní tabuli nový tanec, pro lepší společnost právě importovaný z USA a zvaný Big Apples, oděny pouze v kalhotky a v podprsenky (šité na míru u firmy Auředlníková), a zbytek společnosti jim k tomu víceméně rytmicky tleskal. A tu si kdosi kdesi vzpomněl na Zdeborského.

Zjistilo se, že v sále není, i začali ho hledat. Rozhulákaný dav s oněmi dvěma nedostatečně oblečenými dámami v čele se vyhrnul z jídelny a rozptýlil se po vile jako po mraveništi. Řada hostí podlehla brzy tíži únavy, a tak našli druhý den ráno jednoho předsedu správní rady v kotelně, kde si v koksu vyhrabal útulné hnízdečko, jednu manželku význačného ženského lékaře v posteli zahradnického pomocníka Antonína Chramosty v podkroví (pomocník přísahal, že spal a nevěděl o tom) a mistra republiky ve welterové váze zasypaného knihami pod zříceným regálem v knihovně.

Ale Zdeborského ten večer, či lépe toho raného jitra nenašli. Proslídili zahradu, prohledali všechny pokoje, nahlédli do kuchyně, do všech koupelen, klozetů i skříní, ale po nešťastném dietáři jako by se slehla fosilní barrandovská země. Zburcovali policii. Policejní okres Velké Prahy měl pohotovost. Všechno však bylo marné. Nikde nic.

A tu kolem deváté ranní zoufalá Magdaléna Dobromila vkročila do kuchyně, aby se ve své úzkosti utěšila hrníčkem kávy s mlékem. Když přistoupila k velké lednici v průčelní stěně, zdálo se jí, že za dvojitým skleněným okénkem zahlédla jakýsi pohyb. Strnula a začala se třást po celém těle. Pak váhavě přistoupila k lednici a přitiskla tvář na chladné sklo. A tu se jí zjevil příšerný pohled na pomalu se pohybující ledovou kouli, z níž visely bělostné rampouchy a která těžkopádně v pravidelných kruzích obíhala velikou, čistě ohlodanou kost od šunky, visící na háku uprostřed.

Nu ano, byl to ubožák Ivo Zdeborský. Když ho vysvobodili, otloukli z něho rampouchy a rozmrazili ho grogem, přiznal se k svému přečinu. Využil té plné zaměstnanosti všeho personálu v jídelně a vkradl se do kuchyně. Nebyl tam nikdo a lednice byla otevřena. Zoufalý, hladomorem štvaný hostitel mnoha hostí neváhal, vlezl do lednice, přivřel za sebou dveře a vrhl se na šunku. A právě v té chvíli vstoupila do kuchyně Magdaléna Dobromila, a když viděla, že vrata lednice jsou pootevřena, zabouchla a otočila zvenčí velikým klíčem.

Zdeborský nejprve snědl šunku a potom začal klusat, aby se zahřál. Kupodivu měla tato zvláštní terapie prudce léčivé účinky na jeho akutní a vleklou kolitidu, takže když se po sedmi dnech v posteli, naplněných grogem, zahřívacími lahvemi a elektrickými polštářky, konečně zahřál, ohlásil úmysl napsat a vydat spis „Chladová terapie akutních stavů při colitis“ a otevřel bezplatnou ordinaci pro výzkum této choroby. Naštěstí k němu lepší veřejnost nepojala důvěru a chudí se nedostavili, jelikož je nenapadlo ztotožnit chorobu colitis acuta s nemocí, jíž oni říkali běhavka. Tak na to jsem si vzpomněl, když Zdeborský svěřil Vodičkovi svůj úmysl pomoci policii odkrytím klíče, jenž v bytě Franty Procházky unikl pozornosti detektivů.

„A jaký klíč to měl být?“ zeptal se pobavený inspektor.

„Takový, aby vrhl podezření z vraždy zcela jiným směrem.“

„Koho podezíráte?“ řekl Vodička.

„Já?“ otázal se udiveně Zdeborský a začal přemýšlet.

„Totiž, vlastně, zatím nikoho,“ řekl potom jakoby užaslý nad tímto poznáním.

„A jakým směrem jste chtěl tedy vrhnout podezření?“

„Prostě,“ řekl Zdeborský, „zcela jiným, chápete? Obyčejně se vždycky nalézá klíč, že ano. Nepatrné škrábnutí na nábytku nebo něco, co vrah ztratil –“

„Ale jak jste přišel na to, že vrah byl v Procházkově bytě?“

Zdeborský chvíli mlčel a pak zrudl.

„Totiž,“ zakoktal. „Na nic takového jsem vlastně nepřišel… Myslel jsem jen čistě náhodou. Co když to přece jen byla loupežná vražda?“

„Proč ale vrah potom vraždil v redakci?“

„Ovšem,“ řekl Zdeborský. „Ale třeba tam něco hledal a nenašel to –“

„Na to jste přišel sám?“ zeptal se Vodička ostře.

Zdeborský postoupil o několik odstínů rudosti.

„Ano. Zcela sám,“ řekl. „Víte, mám jisté kombinační schopnosti –“

„A od koho jste věděl o tajném otvírání okna?“ vyštěkl inspektor.

„Od slečny –“ Zdeborskému selhal hlas. Pak zachroptěl. „– vlastně od slečny Julie. Svého času mi to řekla.“

Pak zmlkl pod chladným žárem Vodičkova zraku.

„Doufám, že mluvíte pravdu, pane továrníku,“ řekl Vodička. „Cením si vaší snahy pomoci, ale kdybyste – třeba i veden touto snahou – něco zatajoval – pomohl byste možná leda vrahovi, rozumíte.“

„Ano,“ řekl Zdeborský a polkl. Obrovská kapka potu spadla s jemným plesknutím na špičku jeho sportovního obutí.

„Děkuji,“ řekl inspektor Vodička a propustil ho.

Hned nato si nechal zavolat slečnu Carmen.

„Slečno,“ řekl jí přísně. „Zapomněli jsme se vás včera zeptat na jednu důležitou věc: měl pan šéfredaktor v redakci hodně dámských návštěv?“

„Dost,“ řekl slečna. „Pravidelně k nám chodila paní Anežka Gáblová-Jablonecká, ta, co napsala Srdce protknutá šípy, a slečna Skolimanská, která překládala Společenského rádce od Gutha-Jarkovského do okcidentálu, a pan šéfredaktor jí to nechtěl tisknout, protože říkal, že v Lyře můžou vycházet jen příspěvky psané v české řeči. Ona se kvůli tomu na pana šéfredaktora moc zlobila.“

„Zajímaly by mě podstatně jiné dámy,“ přerušil ji Vodička. „Takové, které nemají zapotřebí zabývat se literaturou. Takové, které se spíš zabývají spisovateli. Nebo šéfredaktory. A opačně. Rozumíte?“

Slečna rozuměla a vzpomněla si okamžitě. Ano. Kdysi, ale to už je dávno, tam byla taková dáma. Pan šéfredaktor s ní byl sám v místnosti, dobrou půlhodinu. O něčem tam mluvili. Ano, dost nahlas. Ne, přirozeně, neposlouchala. Nu, přirozeně něco zaslechla. Dveře jsou jednoduché. A co? Nu. Že za ním slečna nemá do redakce chodit. A jinak? Jinak nic. Přišel totiž nějaký pán, musel se s ním bavit, než ta slečna odešla. Moc se na ni nepamatuje. Vlastně skoro vůbec ne. Jenom několik maličkostí. Byla zrzavá jako liška. Hezká? Nu, někteří muži by snad řekli, že ano. Asi ano, jak ona zná muže. Jí se nelíbila. Měla velká ústa a příliš malý nos. Na levé tváři mateřské znamínko. Oči? Oči zelené. Ano, byla štíhlá. V uších měla perlové náušnice a voněla voňavkou Chanel No. 5. Měla vínový plášť se zeleným lemováním. A střevíčky zelené, od Poppera. Když šla, tak se kroutila v bocích. Ne, jinak se na nic nepamatuje.

„Děkuji vám, slečno,“ řekl po tomto výkonu inspektor vřele. „Děkuji vám opravdu. Můžete zatím jít a poohlídnout se po panu továrníkovi. Myslím, že vás potřebuje.“

„Myslíte?“ řekla slečna nadějeplně.

„Nepochybně,“ řekl Vodička.

Kapitola dvacátá první

…v níž inspektor Vodička prozrazuje svůj zvláštní názor na ženy a vyslýchá Mistra Kalendu.

Když odešla, podíval se na mě spokojeně. „Nuže?“ řekl.

„Můj šéf mi pro tenhle případ udal heslo,“ řekl jsem. „Francouzské. Cherchez la femme! Ze začátku jsem na to nedal, můj šéf hledá ženu i za Einsteinovou teorií, ale teď začínám mít jiné mínění.“

„Neřiďte se nikdy podle hesel,“ přerušil mě Vodička a spokojenost v očích mu pohasla. „To vše si budete moct dovolit, až budete mít detektivní kancelář sám a až budete vy rozhodovat o osudech druhých, jako o nich rozhoduje pan Lheml,“ vyslovil to jméno se zesměšněným Lomalovým přízvukem. „Pak totiž budete mít jiné od toho, aby přicházeli věcem na kloub. Zatím jim musíte přicházet na kloub vy osobně, a uděláte líp, když hesla vynecháte. Je v nich přinejlepším vždycky jen půl pravdy.“ Odmlčel se. „Ačkoliv,“ pokračoval pak, „ženské jsou vlastně stvořené k tomu, aby přiváděly muže do nesnází.“

Zase se odmlčel.

„Zdá se, že jste nepřítelem žen, pane inspektore,“ řekl jsem.

„Nepřítelem?“ řekl Vodička. „Spíš se mi hnusí a jsou mi trochu směšné. Prominete mi tu otevřenost – mluvíme zas, tak říkajíc, jako filozofové. Jsou to vlastně pouhé triky přírody, které v nás vybičovávají vůli žít.“

„Schopenhauer?“ nadhodil jsem.

Vodička pokrčil rameny.

„Třeba. Především je to pravda. Proto pokládám ženy za největší nepřítelkyně člověka. Za člověka pokládám ovšem pouze muže,“ dodal.

„Jste krutý k ženám,“ řekl jsem.

„Příroda je krutá k člověku,“ řekl Vodička. „Pomocí žen. Roznítí mu ve fantazii představu pozemského ráje, a když na to člověk skočí, zasadí mu smrtelnou ránu. Proto ženské tak brzy stárnou. Aby člověk dostal tu ránu, sotva se začne domnívat, že skrze jejich objetí vlezl do ráje. Nevlezl do ráje. Vlezl do pasti.“

„Vy jste tedy proti manželství?“ zeptal jsem se.

„Ne. Tady nejde o manželství. Jde o život. Jsem proti ženským vůbec a jako takovým.“

„Mluvíte jako ze zkušenosti,“ řekl jsem zlomyslně.

Vodička stiskl rty.

„Nechme toho,“ řekl. „Chtěl jsem vám jenom říci, že je docela dobře možné, že v Procházkově případu může mít prsty nějaká ženská. Ale pamatujte si: ženská málokdy dělá něco sama. Obyčejně se dělají věci kvůli ní, anebo ona využívá ostatních a ti to dělají za ni. Známe sice zatím dosti málo faktů, ale řekněme jen tak zkusmo: existuje nějaká zrzavá žena, která se snad podepisuje T. Psala ještě týden před vraždou Procházkovi dopis dost milostného charakteru. Procházka byl kdysi dopaden in flagranti s jakousi ženou.“

„Nevíme, jestli se jmenuje od T.,“ řekl jsem.

„To nevadí. Jenom tak zkouším možnosti. V tom dopise stojí: ‚Musím, nezlob se.‘ To je dosti vypovídající stylizace, ne?“

„Jistě,“ řekl jsem.

„A teď,“ řekl Vodička pomalu, „je tu samozřejmě pan di Castello. Básník. A úředník. Kastelán. Ženatý. Hm. Bude zajímavé zjistit, jestli jeho žena ví o jeho literární činnosti. Bude zajímavé zjistit, kde bere peníze na honoráře pro Lyru. A na úředníka takového závůdku se po čertech prvotřídně obouvá a obléká. Musíme si taky ověřit jeho alibi. Schůze,“ řekl inspektor pohrdavě. „Takové alibi si pánové opatřují, hlavně když je v tom nějaká dáma.“

„Ale tady je přece jasný motiv, ten anagram,“ řekl jsem.

„Ano. Ale je ještě jasnější, když ho zkombinujete ještě s něčím jiným. Řekněme se žárlivostí,“ řekl inspektor. „Ale nebudeme vyrábět hypotézy. Počkáme si, co nám řekne pan disponent Bartoš a manželka pana Kastelána. Teď se ještě podíváme na pana, totiž na Mistra Kalendu. Jel včera ráno autobusem do Prahy, protože svůj vůz má ve správě. Autobus, pokud vím, je tak někdy v půl deváté, možná dřív, v Praze. Zeptáme se ho, co dělal, než se sešel s panem di Castellem, co říkáte? A jaký je vůbec jeho vztah k tomu pánovi.“

Když uslyšel první z těch otázek, Mistr Kalenda se usmál. „Bohužel, moje alibi je chatrné, pane inspektore. Z autobusu jsem se šel projít do Kinského zahrady, protože bylo tak svěží ráno, a zůstal jsem tam skoro až do půl jedenácté. Pak jsem si šel zařídit nějakou nutnou věc ke svému bankéři a pak už byl nejvyšší čas jít k ‚Holubovům‘, abych nezmeškal schůzku s panem di Castellem.“

Vodička přikývl a položil mu druhou otázku. Mistr Kalenda povytáhl hezké obočí a nechápavě pohlédl modrýma očima na inspektora.

„Můj vztah k panu di Castellovi?“ řekl. „Nu, řekl jsem prostě – společenský.“

„A co to znamená?“ Vyznal jsem se už ve Vodičkově hlase natolik, abych věděl, že mu Mistr není vůbec, ani trochu sympatický. Mistr se usmál.

„Řekněme – trochu kolegiality, trochu přátelství, trochu slušnosti.“

„Pana di Castella jste na dnešní víkend pozval vy sám. Proč zrovna jeho?“

Kalenda ovládal svůj obličej jako profesionální herec. Přívětivý úsměv mu z tváře nezmizel. Mimoděk jsem ho srovnal s di Castellem.

„Pan di Castello je nejtištěnější básník Osvobozené lyry. Mimoto – smím-li se tak vyjádřit – je obdivovatelem mé práce. A mimoto mě požádal o pomoc. O literární pomoc. Chtěl by napsat takovou malou prózu podle vlastního námětu a neví dobře, jak do toho.“

„A vy jste mu tu pomoc slíbil?“

„Ano.“

„Zdarma?“ řekl Vodička drsně. Měl jsem nepříjemný pocit, protože mi to připadalo jako drzost. Ale Mistr se opět ani v nejmenším neurazil.

„Nu,“ řekl. „Měli jsme jistou úmluvu ohledně honoráře. Ta věc totiž neměla vyjít v Osvobozené lyře.“

„A vy to máte spolupodepsat?“

„Přirozeně ne,“ řekl Kalenda. „Jsem u toho tak říkajíc tichý společník. Prostě, dělám to víceméně… abych udělal radost člověku, který mě obdivuje.“

„Hm,“ řekl inspektor. „Jak dlouho se znáte s panem di Castellem?“

„Asi dva měsíce,“ řekl Kalenda.

„A jak jste se seznámili?“

„Navštívil mě s nějakými svými literárními pokusy,“ řekl Kalenda.

„A co si o něm myslíte?“ zeptal se Vodička. „O jeho povaze, životě, co vůbec o něm víte bližšího?“

„Směl bych vědět, proč to chcete vědět?“

„Je v podezření z vraždy,“ řekl stroze Vodička.

Hezká obočí znovu vylétla nahoru. Mistr slabě pískl.

„To je ovšem něco jiného,“ řekl a pak nám plynně a elegantně podal stručnou charakteristiku podezřelého pána. Vylíčil ho jako ctižádostivého člověka, který co se mu nedostává na talentu, vynahrazuje pílí. Přitom je velmi citlivý na své básnické „dílo“, pokládá se za zneuznaného génia a jakoukoliv kritiku svých veršů chápe jako osobní urážku.

„Tedy grafoman a netýkavka k tomu,“ řekl Vodička.

„Říká se tomu tak,“ pravil Kalenda. „Ovšem ode mne si dá poradit.“

„A ještě něco, Mistře,“ řekl Vodička. „Co víte o finančních poměrech pana di Castella?“

V Kalendové tváři se neobrazilo pražádné hnutí.

„Pokud vím, jsou dobré,“ řekl.

„Ale je to přece jen obyčejný úředník?“

„Slyšel jsem, že pan di Castello měl jisté úspěchy na burze.“

„Tak?“

Kalenda se znovu usmál.

„Má také dost štěstí v kartách.“

„Vy s ním hrajete?“

„Asi jednou nebo dvakrát jsem s ním hrál,“ řekl Kalenda. „Ale má opravdu příliš velké štěstí. Nehraju rád s takovými lidmi.“

Vodička se odmlčel. Díval jsem se na Kalendu. Na elegantní vestě se třpytil zlatý řetízek. Pěstěné ruce si pohrávaly s cigaretou. Když mlčení nějakou chvíli trvalo, řekl Kalenda:

„Mohu vám být ještě v něčem prospěšný, pane inspektore? A neodmítl byste občerstvení?“ Vzal z likérového stolku láhev. „Není to přece výslech?“

„Ovšemže ne,“ řekl Vodička a ušklíbl se. „Myslím, že pro dnešek jsme skončili. Děkuji vám, Mistře.“

Kapitola dvacátá druhá

…v níž Julie vysvětluje, proč tajila různé věci před doktorem Pivoňkou a doktorem Petráčkem. Také o ženské povaze z jiné stránky.

Inspektor mě vysadil před vilou Julií. Šel jsem se umýt do koupelny v přízemí. Když jsem se vrátil do salónu, nikdo tam nebyl. Pan továrník se převlékl a slečna Carmen – která – jak se zdálo – se do vily Julie nastěhovala už definitivně – se kdesi upravovala. V zimní zahradě jsem našel Julii v rozhovoru s Honzou. Když jsem vstoupil, Julie se na mě podívala uštvaným zrakem.

„Vítám tě, Jaroušku.“

Přišel jsem mlčky až k ní. Seděla na bílém zahradním křesle a tvář jí zastiňoval cípatý stín nějaké pokojové palmy. Na bidýlku vedle miniaturního vodotrysku se pohupoval papoušek se žlutou chocholkou a podezíravě si mě prohlížel. Šumění vodotrysku uklidňovalo. Ale ve mně se při pohledu na Julii zpěnila krev.

„Dlužíš mi nějaké vysvětlení, Julko, ne?“ utrhl jsem se na ni.

Sklopila oči.

„Já vím, Jaroušku. Jistě se zlobíš.“

„Nesmysl,“ řekl jsem. „Nechápu, pročs mi to neřekla.“

„To je fakt, Julko,“ ozval se Honza. „Snad ti je jasný, že nás to zatraceně překvapilo. Copak k nám nemáš důvěru?“

„Hoši, netrapte mě.“ Julie pohlédla nešťastnýma očima z jednoho na druhého. Na japonské kimono ukápla slzička. Ale její slzy mi začínaly být všední jako kapky deště.

„Hele, Julko, ty něco víš!“ řekl Honza přímo. „Jestli seš kamarád, koukej kápnout božskou.“

Julie se na něj smutně podívala. Pak zavrtěla hlavou.

„Neřekla jsem vám to právě proto – proto –“ Na kimono ukáply dvě slzičky. Tři čtyři. „Protože vy jste moji – vy jste byli moji kamarádi. Ale já jsem vám prostě nechtěla nic říct.“

„Ale proč?“ řekl jsem. „Proč jsi nám to vůbec neřekla už dřív?“

Slzičky kapaly už nepočítané.

Julka si zakryla tvář.

„No tak, no tak,“ řekl jsem.

„Copak?“ zakrákoral papoušek.

„Mlč!“ okřikl ho Honza.

„Ty mlč!“ řekl papoušek.

Julie zasténala. Pak prudce pohodila hlavou a řekla: „Půjdu si lehnout. Strašně mě bolí hlava. Já to snad nepřežiju.“

„Nesmysl, Julko,“ řekl jsem. „Seď a Honza ti přinese kafe.“

„Ne, ne,“ řekla Julie. „Zůstaň tady, Honzíku, nikam nechoď.“

Honza se už zvedal, ale zase si sedl.

„Tak pročs nám to neřekla?“ řekl tvrdě. Tak nějak, jak asi dovedl mluvit s těmi jepicemi, které ho neustále oblétávaly. Podívala se na něho zoufale.

„Copak jsem mohla?“ Skoro vykřikla. „Víš, jak mi bylo, když jsem na to přišla?“

Mlčeli jsme. Julie se vysmrkala a otřela si oči. Papoušek řekl: „Poslechněte si zprávy Československé tiskové kanceláře, vy volové!“

Honza vstal a odnesl ho i s bidýlkem dozadu za palmy.

„To já chápu, Julko,“ řekl jsem. „Ale –“

Zase jsme mlčeli. Honza se vrátil. Řekl:

„No dobře. Ale pročs to neřekla Jardovi včera? Dovedeš si přece představit, že je to důležitá věc.“

„To já vím,“ řekla Julie. „Právě proto jsem to řekla tomu inspektorovi. Uvědomila jsem si to v noci, jak jsem nemohla spát. Ale včera, Jaroušku,“ obrátila na mě zas nešťastné oči, „včera to ještě bylo všechno tak strašné, pochop mě!“

„Já vím,“ řekl jsem.

„Holčičko, bylas činaná?“ zařval za palmou papoušek.

Julie se trpce usmála. Hleděl jsem na ni. Byla to krásná ženská, ale teď seděla skleslá, zjihlá, nešťastná. Jenže pořád pěkná. Maně jsem ji musel srovnat s Boženkou.

Ach, Boženka. To bylo něco docela jiného než Julie. Nač dlouho vykládat. Povím vám o jedné věci, kterou jsem zažil kdysi s Julií, a potom, po několika letech, i s Boženkou. O docela obyčejné věci. Vecpali jsme se někde na frekventované stanici do tramvaje, kde byli v pilné činnosti tramvajoví kazatelé. Znáte tramvajové kazatele? To jsou ti, co do vás zezadu na schůdkách neurvale strkají a řvou něco jako: „Tak pohyb, pane, vostatní chtěj taky jet,“ a když se vydrápou nahoru, postaví se jako židovská víra a křičí na ty za sebou na schůdkách: „Co do mě strkáte, člověče? To ste inteligent?“ A tak podobně. S oblibou se pohoršují nad tím, že milenecká dvojice, plující na lavičce tramvaje nějakým jiným světem, neuvolnila jako na povel místo pětačtyřicetileté stařence, která si proklestila cestu do vozu, porazila přitom dva penzisty, vojínovi utrhla knoflík na kabátě a těhotnou paničku odstrčila loktem z cesty. No zkrátka kazatelé.

Boženka padla na jednoho takového ženského rodu. Drala se před ní do tramvaje, používala lidí před sebou jako příček žebříku a přitom vykřikovala známá hesla: „Tak pane! Nechtěl byste se hnout dovnitř?! Jiný chtějí taky ject!“ Boženka slušně postupovala za ní a já za Boženkou. Tramvaj se rozjela, chytil jsem se oběma rukama za tyče u dveří a vytvořil jsem pro Boženku jakousi živou záchrannou síť. To bylo její štěstí. Protože baba, když se vydrápala na poslední schůdek, upustila peníze, shýbla se a následkem toho vrazila pozadím do Boženky, ta se neudržela, ztratila rovnováhu, a nebýt mě, byla by vypadla. Chytla se přitom přirozeně taky báby a přitiskla tvářičku asi v to místo, kam se takové věci obyčejně nedávají. A teď to začalo. Bába se narovnala, otočila se – Boženka zatím vylezla na plošinu a já za ní – baba si Boženku změřila, odhadla ji, zařadila a začala ji podle toho oslovovat:

„Co si to dovoluješ, káčo?“ zařvala. „Co na mě šaháš těma svejma nalakovanejma prackama?“ Jenže než mohla rozvinout fantazii, Boženka se odvázala:

„Kdo je u vás káča, vy mongolfiéro jedna v reformkách?“ zaječela s chutí a na nejvyšší rejstřík. Kde sebrala tu montgolfiéru, jsem jakživ nezjistil. Nevěděla stejně, co to je. „A umějte si posaz, jo? Dyž vám vo něj jeden štrejchne nosem, tak aby mu dali čuchnout ke špiritusu.“

„Ty flundro zmalovaná,“ parírovala dáma, „ty se rači sama umej, ty nepovedená kraslice, ty důro, ty, ty –“

„Kup si šněrovačku,“ ječela rozjařená Boženka. „Možná že ji dostaneš se slevou, dyž ti daj elektrický podniky potvrzení, že v týdle velikosti brzdíš provoz.“

„A ty si kup mejdlo Ota Rakovník. Dyž se umeješ, tak budeš vyradýrovaná jako execírák, ty štětko strakatá!“

„Ty meruno vysloužilá! Až se umeješ, budou z toho moct vyrábět viks! Ty měchuřino!“

Tak a ještě s větší lidovou básnivostí se častovaly k potěše všech v tramvaji včetně průvodčího. Jak přišla příští stanice, popadl jsem Boženku za ruku, násilím jsem ji vyvlekl z tramvaje a táhl jsem ji kvapem pryč. Cupitala za mnou, ale neustále se otáčela a vykřikovala s gustem: „Ty věži babylónská! Ty mongolfiéro! Ty mongolfiéro pruhovaná!“ a tak dále, za odjíždějící tramvají, z níž se vykláněla baba a hlukem ulice k nám zazníval její vzdalující se hlas: „Ty pastelko! Ty vochechule nalagýrovaná!“

S Julií to bylo něco jiného. Stalo se skoro totéž. Taky tramvaj, nášvih a baba, která se na Julii otočila a zaječela:

„Co do mě strkaj? Nejsou ve chlívě.“

A tu Julinka pravila klidně a spisovně:

„Strkám do vás proto, milostivá paní, abych vás rozzlobila.“

Baba otevřela ústa. Když se vzpamatovala, zasakrovala: „Co – co si to dovolujou?“

„Dělám to proto,“ pokračovala Julie vlídně, „protože bych chtěla, aby vás ranila mrtvice.“

„To je ale dr-drzost!“ zachroptěla tělnatá dáma.

„Ano,“ řekla Julie. „Je. Chtěla bych, abyste umřela.“

„Hrůza,“ ozval se nějaký nepříjemně vyhlížející pán. „Ta dnešní mládež, to svět neviděl.“

„Mladí musí vystřídat staré,“ obrátila se Julie na něho.

„A tak je nejlíp, když staří poumírají. Proč vlastně i vy neumřete?“ usmála se mile na pána. „Jste již dosti stár.“

Teď zbrunátněl tento kazatel. Julie si ho chviličku vážně prohlížela a pak řekla:

„Ale vy už asi umřete brzo. Nemáte zřejmě v pořádku krevní tlak.“

„Tohle – tohle –“ vzpamatovala se baba, „– na tohle snad sou paragrafy.“

„Zatím ještě ne,“ řekla Julie. „Ale slyšela jsem, od jednoho kolegy právníka, že má být v parlamentě odhlasován takový zákon, víte –“

„To by bylo jen na místě,“ řekl pán spravedlivě.

„– o povinné porážce přestárlých osob,“ dokončila Julie větu. „Jenom se ještě nemohou dohodnout, jestli má být věková hranice stejná pro muže jako pro ženy, nebo jestli mají být muži utráceni v šedesáti a ženy v pětapadesáti.“

Taková byla Julie. A taková byla Boženka. Prostě – univerzita Karlova a Pelc-Tyrolka. Krásná intelektuálka a Boženka, Shimmy Božka Skovajsová, na kterou se člověk nemohl zlobit, i když někdy, přes moje výchovné snahy, nepoužívala zrovna dámský slovníček.

Julii Patrochovou mohl člověk milovat až k zešílení. Ale mohl ji také nenávidět. Hleděl jsem na ni. Trpký úsměv po papouškově výroku chvíli trval a za tou dívčí, sotva čtyřiadvacetiletou tváří jako by se kupily věky zlé moudrosti.

„Nechtěla jsem ti to říct, Jaroušku,“ řekla, „protože jsem si myslela, že by to mělo sejít ze světa s Frantou. Víš? Protože jsem nechtěla, aby se to na Frantu někdo dověděl. Radši jsem to chtěla všechno vzít na sebe, to, že jsme se rozešli – a vůbec. Chápeš to?“

Pokrčil jsem rameny.

„Snad, Julko.“

„Přece musíš. Copak si myslíš, že mně to je lhostejný, že je Franta po smrti? Copak –“ hlas jí selhal, „– copak si myslíš, že bych nechtěla, aby – aby –“

„Co?“ zeptal jsem se.

„Aby chytili toho člověka, kterej to udělal?“

Pak se z ničeho nic zase rozplakala. Přistoupili jsme k ní. Honza jí položil dlaň na hlavu a řekl:

„Tak už dost, Julie. Půjdeš si zas lehnout, ano?“

„Ano,“ řekla Julie poslušně a vzlykala dál. Bylo to s ní zlé, takovouhle reakci jsem nečekal. Ale vlastně se to dalo chápat. Nedalo by se to tak dobře chápat, kdyby všechno bylo tak, jak jsme si až dosud mysleli: že Julie podvedla a opustila Frantu. A teď, když jsem věděl, že to byl Franta, kdo zákeřně vrazil dýku do toho kdysi veselého a kamarádského srdíčka téhle moravské dcérečky, která si v Praze hrála na intelektuálku, bylo mi to jasné.

Dovedli jsme ji až k ložnici a ve dveřích jejího budoáru jsme jí popřáli dobrou noc. Pak jsme odešli do knihovny. Dosud tam nikdo nebyl, a tak jsme se usadili u stolečku, na němž stála karafa s vínem. Nalili jsme si a já jsem seznámil Honzu s výsledky dopoledních výslechů v Kubelicích a vůbec se vším, co jsem věděl.

„Ten chlap, ten di Castello,“ řekl Honza, „vede určitě dvojí život. Znám Taussiga. To je největší židárna ze všech bank. Úředník od Taussiga by si nemohl kupovat boty model Montmartre.“

„Hraje prej přece na burze,“ řekl jsem.

„Ten?“ ušklíbl se Honza. „Ten na to nevypadá.“

Kapitola dvacátá třetí

…v níž se Ivo Zdeborský vytasí s novou hypotézou a oznámí své rozhodnutí.

Vtom vešel do knihovny Ivo Zdeborský a očka mu přímo svítila.

„Pánové,“ pravil, „všechno, co bylo dosud, neplatí.“

„Jak to myslíte, pane továrníku?“ řekl jsem.

„Takhle,“ řekl divadelně, zapadl do klubovky naproti mně a cinkl broušenou lahví. Byl oděn v citrónově žlutý atlasový župan s velkými černými puntíky, který znamenitě zdůrazňoval horizontální proporce jeho těla. Vrazil mi do ruky asi dva měsíce staré číslo Lyry.

„Posaďte se a přečtěte si to.“

Ponořil jsem se do povídky, kterou mi ukázal. Měla název „Milý Marjány Sehnalové“. Líčila dosti sentimentální příhodu nezaměstnané služky, která se seznámí s jakýmsi černým, statným mužem s uhrančivýma očima, z něhož se vyklube kazatel sekty „Ctitelů Krve Spasitelovy“. Tento moderní upír využije zoufalé služčiny situace nejprve k tomu, aby ji poněkud nakrmil, a pak ji za to bez průtahů svede, čímž ji k sobě pevně připoutá. Povídka se zalíbením prodlévala zejména na detailech svůdcova zjevu a chování, a musel jsem přiznat, že se značnou plastičností. Marie „cítila jeho dech, který se na ni valil ze širokých býčích chřípí, tak širokých, že se jí jednu chvíli zazdálo, jako by tím chřípím byl protažen železný kruh. A ten dech byl cítit potem, jenž naplňuje prostory stísněných chrámů, kde pod vidinou pekla volají věřící po nebi. Viděla ho, jako by stál, statný, rozložitý, s černými chloupky, které vylézají zpod kněžského límečku, s roztaženým chřípím, žluté zuby vyceněny ve vítězném úsměvu, jako by se vysmíval marnému úsilí ďáblovu – anebo sám byl ďábel.“ Docela pěkný pán, ne? A pointa povídky, po pravdě přímo poeovská, spočívala v tom, že se služka nakonec nejen dá přemluvit k tělesnému obcování s kazatelem, ale dokonce svolí, aby jí před bohoslužbou rozřízl nožem bok, krev zachytil do kalicha a prohlásil ji před shromážděním věřících za krev Spasitelovu, jež vyprýštila ze stigmatu na boku sestry Marie.

Morbidní povídka. Pozdvihl jsem oči od ní a podíval jsem se tázavě na Zdeborského.

„Ano?“ řekl jsem. Zdeborský na mně visel pohledem.

„To je vrah doktora Procházky,“ prohlásil vítězně. „Ten kazatel. Kristián Paže.“

„Kristián Paže?“ Absurdní jméno mě udivilo.

„Ano,“ řekl Zdeborský. „Ta povídka je vzata ze skutečnosti. A teď si poslechněte mou dedukci,“ pravil hrdě a zvrhl do sebe pohár vína.

„Povídka je anonymní. To znamená, že Kristián Paže jejího autora neznal a v redakci anonymy neprozrazovali. Na koho se tedy obrátí jeho nenávist?“ udělal pauzu. Když nikdo neodpověděl, protože mu nikdo dobře nerozuměl, řekl:

„Na šéfredaktora!“

„A kdo napsal tu povídku a kdo je Kristián Paže?“ řekl Honza.

„Povídku napsal jeden bývalý příslušník té sekty,“ řekl Zdeborský, „který to všechno vyprávěl v redakci před slečnou Carmen. Kristián Paže je kazatel Ctitelů Svaté Krve Spasitelovy a ten kazatel v povídce, to je přesně on.“

„Nezdá se mi, že by zrovna odpovídal popisu vraha, jak ho známe,“ dovolil si říci Honza.

„A kdo vám zaručuje, že ten muž, co ho viděly dvě ženy v domě, byl skutečně vrah, aha?“

„Pravděpodobnost,“ řekl jsem.

„Ale detektivní případy bývají přece spíš jaksi nepravděpodobné,“ řekl Zdeborský. Trochu znejistěl. Řekl jsem:

„Vyhrožoval někdy ten Paže Procházkovi?“

Zdeborský zas ožil.

„Ne! A to je právě to podezřelé! Je to nejmíň podezřelý ze všech podezřelých! A ten zpravidla bývá pachatelem!“

„Aha,“ řekl jsem. „A co chcete dělat?“

Zdeborský udělal řečnickou pauzu. „Církev Ctitelů Svaté Krve Spasitelovy světí pondělí, nikoli neděli. Já – ehm – se zítra, jaksi, zúčastním bohoslužeb.“

„A proč?“ řekl jsem.

Zdeborský se předklonil a zašeptal mi tajemně:

„Jsem přesvědčen, že tam najdu k celému případu Klíč!“

Kapitola dvacátá čtvrtá

Rozmluva za jízdy ve Smaragdovém šípu.

Honza nasadil speciální tlumiče na obrovité výfukové roury Smaragdového šípu, který byl toho času jediným pojízdným aparátem ve vile Julii, a pak jsme tiše sjeli po cestě k Vltavě. Mohutné pneumatiky šustily po asfaltu a dokonalý stroj jemně šplouchal oleji ve svých útrobách. Podzimní souhvězdí visela nad Prahou jako alabastrové kostky na černé látce hracího stolku. Honza svíral rukama ve vepřovicích obrovský volant a navyklými pohyby vytáčel barrandovské serpentiny. Ve světle hvězd a v červeném světle startéru vypadala jeho tvář dokonale filmově a mě napadlo, že kdybych si měl nějak představit neznámého vraha, vypadal by asi jako Honza.

Natáhl jsem se na sedadle a podíval jsem se na hvězdy. Poprvé od dnešního rána jsem povolil nervům a řekl jsem jen tak, abych něco řekl:

„Kdo to asi byl?“

„Z hvězd to nevyčteš,“ řekl Honza. „Musíš vyvinout činnost, detektive.“

„To dělám. Ale co ty tomu zatím říkáš?“

„Vypadá to na di Castella. Ale ty literární motivy mi připadají slabý. Aspoň u Meluzína to je vyložený nesmysl, to je fouňa, kterej by se zmohl nanejvýš na facku a pak by se nervově zhroutil. U Kalendy je motiv vůbec veškerej žádnej. Jedině di Castello. Ten se zdá bejt trošku káchnutej. Ten to moh udělat.“

„Zatím má ovšem alibi.“

„Tady bych věřil tomu šaškovi inspektorskýmu. Zejtra ho už mít nebude,“ řekl Honza a odmlčel se.

Smaragdový šíp s rámusem o málo větším než normální automobily ujížděl po hlavní smíchovské třídě.

„Já nevím,“ řekl Honza. „Mám pocit, že di Castello v tom sice má prsty, ale že to je něco složitějšího než jen literatura.“

„Myslíš ta ženská?“

„No co bys řek?“

Pokrčil jsem rameny. Po chvíli jsem řekl:

„A hele, jak si vysvětluješ toho Zdeboru. Že tě do toho nezasvětil. Seš přece tajemník?“

Honza se ušklíbl. „Má lepšího rádce. Kdo myslíš, že ho inspiruje k hovadinám, jako je ta trapná fantazie s tím sektářským velebníkem?“

„No – já nevím – Carmen?“

„Samo, ty detektive,“ řekl Honza. „Ty se taky vyznáš v ženskejch.“

„Jako ty ne.“

„Jenže na tohle zrovna nepotřebuješ doktorát ze sexuologie. To je jasný. Carmen usiluje o podíl na jeho loži a stolu,“ řekl Honza. „Ví, že v sex-appealu nemůže konkurovat Julii, ale je mazaná. Prokoukla Ivouška až na dno a ví, že kdyby mu někdo pomoh, aby v něčem opravdu udělal díru do světa, tak je Ivoš jeho. Proto mu pomáhá, aby se z něho stal Tom Shark.“

Zamyslel jsem se. Pravda. Ale tady mi něco nehrálo.

„Nojo,“ řekl jsem. „Proč mu ale teda radí tak blbě?“

„A víš ty, co mu poradila?“

„Přece toho Kristiána Břicha nebo Zadka, nebo jak se ten šílenec jmenuje.“

„Myslíš?“ řekl Honza. „No ale vlastně nelze předpokládat, že Carmen je zrovna detektivní lumen.“

„Počkej! Leda –“ něco mě napadlo. „Myslíš, že Zdebora lez k Frantovi do bytu opravdu jen tak naslepo? Za nějakým ‚klíčem‘?“

„Na něj to vypadá,“ řekl Honza.

„Poslyš!“ zvolal jsem. „Tak pitomej zas přece jen není. Co když tam hledal něco, o čem mu řekla Carmen. Co není asi tak úplná pitomost.“

Honza se zamračil.

„Myslíš, že Carmen něco ví?“

„No asi, člověče. Vodičkovi to nesvěřila, protože, jaks říkal, ji napadlo, že by mohla kápnout do noty Zdeborovi. Není přece logické, že by se tlusťoch exponoval tak, že by lez oknem, kdyby nešel za něčím víceméně určitým.“ Hlavou mi projela vzpomínka. „A hele: tys u toho nebyl, ale když se Vodička Zdebory zeptal, od koho ví o tom Frantově okenním patentu, tak se hezky nápadně zakoktal, než řek, že od slečny Julie. No to je jasné,“ zvolal jsem radostně.

Honza mlčel. Ale když zahnul ostře na nábřeží u Národního divadla, řekl:

„Dejme tomu. Carmen si, dejme tomu, myslela, že má o něčem páru. Zdebora se samozřejmě nadch a vlez k Frantovi do bytu. Ale všimni si jedny věci: hned dneska, tedy den nato, se chytil stopy, která je přece jasně úplně pitomá – toho kazatele. To znamená, že tam našel starou belu. Že Carmen fantazírovala nebo byla prostě vedle.“

To se zdálo správné. Ale ne. Nebylo to docela správné.

„Počkej – třeba to tam nenašel, ale to neznamená, že Carmen jen tak fantazírovala. To, co tam hledal, může bejt někde jinde.“

„Tak mi prozraď,“ řekl Honza, „proč by si teda hned dneska vymejšlela tu koninu s tím sektářem?“

„No –“ řekl jsem, „bůhví. Třeba neví, jak dál, když tam Ivo nic nenašel, a snaží se mu prostě jen zalichotit tím, že lichotí jeho detektivní samolibosti, ne?“

„Může bejt,“ řekl Honza. „Chceš říct, že Carmen se už asi vzdala naděje, že se Ivoušek proslaví, ale nevzdala se naděje, že ho dostane k oltáři, takže teď už si jen vymejšlí tyhle uhozený stopy, aby se mu zalíbila, a spoléhá na to, že Zdebora naletí na všechno. Možná. Jenže řek bych, že to dělá ne proto, že by nevěděla, jak dál po správný stopě, ale protože ta ‚správná‘ stopa asi u Franty v bytě pukla jako bublina.“

Přemýšlel jsem. Smaragdový šíp zabrzdil na parkovišti u Mánesa.

„No, snad to tak je,“ řekl jsem. „Budu se jí na to muset zeptat.“

Honza se ušklíbl.

„To tomu teda dáš na frak. O tomhle bude Carmen mlčet jako hrob, to si piš.“

„Tak se teda zeptám Zdebory.“

„Heleď,“ řekl Honza. „Tak když už, tak tohle přenech mně, jo? Koneckonců, Franta byl taky můj kamarád a já to s Ivouškem umím líp než ty.“

„Tak dobře,“ řekl jsem a zamyslel jsem se. Vzpomněl jsem si na inspektora a na své předsevzetí.

„Heleď, měl bych pro tebe nabídku,“ řekl jsem. „Půjdem po tom vůbec spolu. My dva, jo?“

„A co Vodička?“ zeptal se Honza.

„Toho vynech,“ pravil jsem a vyložil jsem Honzovi, jak mě Vodička štve a že bych ho chtěl trumfnout. „A pak – jde o Frantu, že,“ dodal jsem.

„Já to beru, kamaráde,“ řekl Honza svým lehkomyslným tónem, jako kdyby hrál mariáš. Ale on už byl takový. „To teda znamená nesvěřovat mu nic z toho, co zjistíme my dva, jestli jsem ti dobře rozuměl.“

„Ano.“

„Tak ruku na to.“ Stiskli jsme si pevně pravice, jako bychom tím přísahali věrnost mrtvému Frantovi. Vylezl jsem z vozu a ještě jsem Honzovi zamával. Po rovné ulici se dlouhý smaragdový trup mihl, jen se na jeho aerodynamickém zadku zaleskl špalír pouličních luceren. Obrátil jsem se a vstoupil jsem do domu, celého nakadeřeného krémovými štukami, s dvěma prsatými najádami, které nesly balkón nad vchodem. V domě bydlel a dům vlastnil můj šéf.

Kapitola dvacátá pátá

Tom Lomal v soukromí. Čtenář se dovídá něco z minulosti inspektora Vodičky.

Koupil ho od jakéhosi bývalého pražského patricie a přebudoval ho podle svého vkusu. Ty nymfy nad vchodem, které držely balkón, byli kdysi svalnatí atlantově, a vůbec celá raná secese vnitřku byla nyní po přestavbě předznamenána ženským elementem. Hned na úpatí schodů uvítala příchozího ozdobná mosazná hlavice zábradlí, znázorňující jinou ženskou postavu v Evině rouše, která držela v pozdvižených rukách lucernu, a na odpočívadle v prvním poschodí, kde za časů původního majitele stálo poprsí Svatopluka Čecha, byla mramorová kašnička, do níž voda prýštila z prsních bradavek rubensovské Venuše. Otevřít mi přišel Lomalův sluha. Vybídl mě, abych chvilku posečkal, pán prý zrovna pracuje. Ale Tom Lomal se v okamžení objevil ve dveřích svého salónu a zval mě hlučně dál. Ze situace v pokoji bylo okamžitě zřejmé, jakou prací se šéf zabýval. V křesle poblíž široké pohovky spočívala jakási mírně pocuchaná krasavice, která si mě nepřívětivě změřila. Ale Tom Lomal ji energicky vyzval, aby se šla připravit na večer, a dámička se líně zvedla a zmizela. „Tak se posaďte, pane doktore, a posilněte se,“ řekl šéf, nalil mi z láhve Old Scotch Whisky a podal mi haldu novin. „A podívejte se na tohle.“ Navrchu ležel včerejší večerník A-Zet s obrovským titulkem VRAŽDA V REDAKCI! Pod titulkem bylo další povídání: SUROVÝ ZLOČIN V OSVOBOZENÉ LYŘE a článek, na jehož konci bylo to, pro co mi Lomal dal číst ty noviny. Byla tam moje nepříliš jasná fotografie, jak stojím s nohou na stupátku auta, a pod ní titulek: Dr. Jaroslav Pivoňka z detektivní kanceláře Ostrozrak, který se ujal případu. Vedle byla lapidární, ale efektní zpráva: Dovídáme se dále, že přátelé zavražděného pověřili pátráním po vrahovi také známou soukromou detektivní kancelář OSTROZRAK. Šéf sboru detektivů kanceláře Ostrozrak pan Tom Lomal přidělil vraždu dr. Jaroslavu Pivoňkoví, který již zahájil pátrání. Je to, pokud víme, první případ u nás, kdy soukromé detektivní kanceláři byla svěřena záležitost takového významu.

„No? No?“ blekotal Tom Lomal. „Co tomu říkáte?“

„Já nevím, pane šéf,“ řekl jsem. „Není to trochu odvážné? Co když na to nepřijdem? To nebude moc dobrá reklama.“

„Nevadí, vůbec nevadí,“ prohlásil šéf sboru detektivů s klidem. „Jestli na to vůbec někdo přijde, před veřejností to budeme my. Jasný, doktore?“

„To myslíte inspektor Vodička –“

„Uhodl jste.“

Napil jsem se. Chvíli jsem si to rozmýšlel. Pak jsem řekl: „To je právě to, co bych se chtěl od vás dovědět, pane šéf. Co je to za člověka?“

Lomal přehodil nožku přes nožku v elegantních trepkách. „Je to typická oběť neukojeného pohlavního pudu, pane doktore.“

„Myslíte nešťastné lásky?“

„Nevědecky se tomu tak říká,“ pravil Lomal.

„A kdo byl – abych tak řekl – předmětem toho pudu?“

„Objektem, pane doktore. Objektem toho libida byla dáma, he, he, kterou znáte. Paní prokurátorova Zlatnická. Hezká žena,“ řekl Lomal znalecky. „Dobře rostlá, tuhé maso. Žádný zbytečný tuk, jenom trošičku, jen co je potřeba k zdůraznění ženskosti, rozumíte?“

„Ani moc ne,“ řekl jsem a vzpomněl jsem si na tu majestátní dámu s dceruškou, kterou jsem kdysi stopoval – tu dcerušku –, když byla v podezření, že pálí za jakýmsi cukrářským tovaryšem od Myšáka.

Tak tahle madam zlomila srdce Vodičkovi. Lomalův popis se na ni moc nehodil. Ale Lomal řekl:

„Ovšem není to, co to bývalo, když vzrušovala inspektora Vodičku. Tenkrát nebyl ještě inspektorem, ale docela obyčejným uniformovaným policajtem.“

„A proč si ho nevzala?“

„Well, šla za kariérou. A pamatujte si. Ženy –“ a pak mi přednesl delší expozé o tom, jak si ženy berou bohaté, úspěšné muže, vedeny touhou po erotických dobrodružstvích, která jim vysoké společenské postavení, získané sňatkem, umožní, a jak zase muži pracují do úpadu a jsou schopni všeho – i zločinu, ano, i zločinu, zdůraznil Tom Lomal a výmluvně zamžoural – aby se domohli jmění a význačného postavení a mohli se oženit s těmi ženami, po nichž touží a které zas, jak jsem tomu rozuměl, vlastně a priori touží po manželské nevěře. Muži z toho vycházeli dost jako hlupáci. Ale pak už se Lomal nechtěl bavit o Vodičkovi, protože hořel netrpělivostí, jak případ pokračuje. Vylíčil jsem mu to co nejstručněji a tak, že podezření nakonec padalo hlavně na di Castella.

„Di Castello? Kastelán!“ zamyslel se Lomal. „Ale samo litr, pane doktore! To jméno jsem někde u nás slyšel. Do něčeho byl namočenej. Zítra hned ráno se na to podíváme do kartotéky. Castello, Castello. No určitě. A budem to mít, pane doktore.“

Vtom se otevřely dveře a vstoupila krasavice v malé večerní toaletě s velkým dekolté.

„Tak Tommy?“ otázala se vysokým, nepříjemným hlasem.

„Hned, hned, Rosetto,“ pravil úslužně Lomal a já jsem se rychle odporoučel.

Kapitola dvacátá šestá

Boženčino nezvyklé odpoledne a večerní siesta. Ukáže se, že Boženka neovládá logiku.

Zbytek toho večera jsem strávil ve společnosti Boženčině, v „jejím“ pokojíčku, kde jsme byli prakticky sami, až na Boženčinu malou sestru, která však na matčin rozkaz za trest v koutě padesátkrát opisovala „Nemám od lidů žebrat na bombóny“.

Byl to pokojík úzký jako nudle, stálo tam křeslo, důmyslně stlučené z pozůstatků bedny na margarín a vypletené obyčejnými špagáty, na kterých však byly nadělány všechny druhy ozdobných uzlů. Nad křeslem se vznášela lampa z kokosového ořechu, zavěšená na šibeničce ze starých lyžařských bambusových holí. Pod lampou byl šachový stoleček, který Boženčin starší brácha, číšník, ukradl kdysi v záchvatu rytířskosti v kavárně „Ofélie“, a na tom stolečku stál Boženčin obzvláštní poklad, gramofon, model His Master’s Voice 1910, s obrovskou bledě modrou troubou, na který si Boženka šetřila dva roky a pak ho získala za pouhých třicet korun ve vetešnictví.

Zde jsem tedy strávil zbytek toho nedělního večera a bylo mi tu dobře. Celý komfort, bylo to křeslo ze špagátků a bytový prostor byl jako kanáři klec, přiměřeně zvětšená na lidské proporce, ale bylo mi tu dobře. Boženka zůstala odpoledne doma, protože beze mne nechtěla nikam jít. To byl pro ni zážitek tak neobvyklý, že cítila potřebu podělit se o něj se mnou.

„Celý vodpoledne sem četla, Jarouši,“ řekla mi vítězně. „Přečetla sem dvě knížky!“

Na ni to byl výkon, něco asi jako když kandidát filozofie zmůže svého prvního Heideggera.

„A jaké?“ Snažil jsem se na Boženku mluvit spisovně.

„Dost tenký – tenké,“ přiznala se. „Jedna byla vo takovejch dvouch milencích za války, jaks mi ji tuhle pučil.“

„Od koho byla?“

Boženka se podívala provinile.

„Šmarjá, já si nemůžu vzpomenout. Ale von se menoval Petr a vona Lucie.“

„Spisovatele si máš vždycky zapamatovat ze všeho nejdřív, Boženko. Tohle napsal Romain Rolland. A ta druhá knížka?“

„Ta byla taky taková zamilovaná,“ pravila Boženka váhavě.

„A od kohos ji měla?“

„Tu přitáhla –“

„Přinesla!“

„– tak přinesla – máma. Je to vo tom, jak jedna chudá služka –“

„Počkej, Boženko. Proč říkáš chudá služka? To je zbytečné. Cizím slovem se tomu říká pleonasmus.“

„A jak to mám říct?“

„No, je nějaká služka bohatá?“

„To není,“ řekla Boženka.

„Tak přece není třeba říkat ‚chudá služka‘.“

„Ale dyž vona byla chudá.“

„No právě proto,“ řekl jsem. „Pojem chudá je už v pojmu služka obsažen.“

„Jak to pojem?“

„Co?“

„Jak to, že je služka pojem?“

„No – všechno je pojem. Pojem je obecné označení pro, jaksi – no rozumíš: obecné označení – jaksi pro nejobecnější vlastnosti –“

„Jo tak, jako že na obci se můžou služky hlásit vo místo –“

„Ale ne,“ řekl jsem. „Tohle ti vysvětlím až jindy. Že sis ještě nepřečetla tu knížku ‚Úvod do logiky?‘“

Půjčil jsem jí takový manuál na základě teorie, že logika je nejpřístupnější prosté mysli, protože Sokrates koneckonců taky vytáhl z negramotného otroka Pythagorovu větu. Boženka sklopila oči.

„Nepřečetla,“ broukla.

„A proč ne?“

„Dyž mě to, Jaroušku, nebaví.“

„Baví nebaví,“ řekl jsem. „Musíš si doplnit vzdělání. Z té měšťanky toho mnoho neumíš. Stejněs tam málem propadla.“

„Ale dyž vono je to taková votrava. Já rači čtu romány.“

„No dobře,“ řekl jsem. „A co to teda bylo za román?“

„To bylo, jak jedna chudá služka –“

„Říkal jsem ti, abys neříkala chudá!“

„Ale dyž vona vopravdu byla chudá!“

Vzdal jsem se. „Tak povídej,“ vybídl jsem ji.

„Tak jedna chudá služka má zlou pani, ale zamiluje se do ní mladej továrník Pavel Smrž. Jenomže von nechce, aby si ho vzala kvůli penězům, takže se nechá najmout do toho samýho domu jako šofér, a –“

„Prosím tě, od koho byl ten skvost?“

„Ňákej – počkej,“ Boženka odběhla do kuchyně pro knihu. „Zahradník-Brodský,“ hlásila radostně. „Je to moc hezká knížka,“ řekla.

„A která se ti líbila líp? Petr a Lucie, nebo tahle?“ zeptal jsem se.

Zamyslela se. Pak řekla: „No víš, voni sou vobě hezký, jenomže jedna je smutná a v tý druhý to dobře dopadne. A já mam rači, dyž to dobře dopadne. Ty ne, Jaroušku?“

Pohlédla na mě očima neprovinilýma přílišnou moudrostí a já si povzdychl a pustil jsem se do kázání o kýči a o čemsi, čemu jsem říkal skutečné umění. Příliš jsem však neuspěl, protože po dlouhém přesvědčování o kýčovitosti hliněného trpaslíka na zahrádce jejího strýčka v Libni mi řekla: „Ale dyž von je takovej legrační,“ což mě oddělalo.

Přestal jsem tedy kázat, přesedlal jsem na Frantův případ a vylíčil jsem jí stručně události uplynulé neděle. Božence se obzvlášť líbilo dobrodružství Ivo Zdeborského ve Frantově sídle. Když jsem se zmínil o panu Baverkovi, vyprskla smíchy.

„Takovej malej rudej? Že? Nos má jak vařený uzený kolínko, že jo?“

„Boženko,“ řekl jsem. „Děláš z lidí karikatury.“

„Ale je to von, že? Éda Baverka. No jo! Ten půdař ze Smíchova.“

„Ty ho znáš?“

„No né!“ řekla Boženka. „Dyť je to šampijón na šoulačku vod Zvonu.“

„Že jsme ho spolu nikde nepotkali.“

„Von teďkon zase asi dva měsíce bručel, víš? A předtím byl na svobodě jenom asi půl roku, co si vodseděl ten poslední rok.“

„Hm,“ řekl jsem a měl jsem pocit, že takováto konverzace není příliš vhodná pro detektiva, byť byl soukromý. Pověděl jsem Božence o tom, že jsem pojal podezření ohledně pravého účelu Zdeborského návštěvy ve Frantově bytě, a pak jsem jí s pocitem rozkoše vyložil logický postup své argumentace s Honzou, po níž jsem nabyl přesvědčení, že nemá smysl lézt do Frantova domku, abych tam objevil, co tam chtěl najít Zdeborský. „Zdeborský,“ řekl jsem, „tam zřejmě něco hledal. Baverka ho chytil, když lezl ven, a stáhl z něho kabát. A druhý den, to jest dnes, už Zdebora fantazíroval o té absurdní povídce a o té sektě. Co bys z toho usoudila? Co to znamená?“

Boženka úporně přemýšlela.

„No jestli jako myslíš, co to znamená pro Édu,“ pravila, „já myslím, že mu to jako krádež dokázat nemůžou. Dyž přece viděl chlapa, jak leze z vokna, tak si moh myslet, že to je zloděj, ne?“

„Ale o to nejde!“ Znechutilo mě to. „Podívej, když tam Zdeborský něco hledal a pak vylez s prázdnou a teď už o Frantův byt nemá vůbec zájem, jenom fantazíruje o nějakém absurdním článku a o jakési sektě, tak to znamená, no –“

„No – že pan továrník je trošku ťuknutej,“ řekla Boženka.

„Ale že to tam nenašel, přece,“ řekl jsem. „Že tam nic není a následkem toho tam zítra nemusím sám.“

„No jo,“ řekla Boženka a podívala se mi bezelstně modrýma kukadlama do očí. „Jenže co dyž to tam nenašel, ponivač je takovej popleta, a vono to tam přece je?“

Cítil jsem, že mě polévá horko. Ten večer už jsem Božence o ničem nekázal a jenom jsem se jí, pokud dovolovala situace v pokoji, snažil vyhovět ve věcech, které ji bavily víc než aféra Zdeborský.

Kapitola dvacátá sedmá

…v níž se popisuje systém a styl soukromé detektivní kanceláře Ostrozrak a jak se v jejím archívu našly jisté užitečné údaje.

„Tak, pane doktore, a máme to tady,“ řekl mi šéf druhý den ráno nad hustě popsanou kartou, kterou vytáhl z tajné kartotéky Ostrozraku. „Klár jak šůviks. Václav Kastelán, alias Wolfgang di Castello – zaplatil káčées pět tisíc ve třech měsíčních splátkách na kontraofertu, učiněnou detektivu Hlouzovi Antonínovi, dne –“

Kontraoferta byl odborný výraz detektivní kanceláře Ostrozrak a znamenal prostě protinabídku, kterou zástupci kanceláře učinil dopadený přestupník zákona a za niž byla kancelář ochotna informovat zákazníka, který si objednal pátrání, o jeho výsledku v záporném smyslu. Ostrozrak totiž čítal ke svým zákazníkům nejen ty, kteří se snažili spravedlnosti domoci, ale i ty, kteří jí hleděli uniknout: snažil se vyhovět jak těm, kteří o manželky nechtěli přijít, tak těm, kteří se jich chtěli zbavit.

Byl to prostě obchod s lidskými poklesky a měl jednoduchou, avšak velmi účinnou organizaci.

Zaměstnanci se dělili na stálé a příležitostné. Stálí byli internisté a externisté, příležitostní pouze externisté. To byli většinou placení informátoři z řad číšníků v barech, pokojských v hotelích v Praze i v oblíbených záletních místech republiky, a dokonce i v několika přímořských lázních na Jadranu a na Riviéře, dále početné a bdělé armády barových hudebníků, croupierů v hernách, obsluhovatelů gotesového plátna, a dokonce i pochybná individua z kasařských putyk na okrajích města a značný okruh mlčenlivých domácích služebníků obého pohlaví z vil zámožných lidí.

Na zvláštním a velmi tajném seznamu choval Tom Lomal jména několika policejních úředníků, mezi nimi i jméno inspektora Vodičky.

V internistech existovaly v podstatě tři kategorie: 1. detektivové, 2. alibisté, 3. inflagrantisté, nepočítáme-li funkčního buldoka Jajtelese, který se služebně nazýval Teddy. Nejvíc bylo detektivů. Ti konali práce všeho druhu, zejména stopování, „klihování“, jak jsme tomu říkali, to jest přilepili se na sledovanou osobu a sepisovali o jejích denních, eventuálně nočních pohybech velmi detailní, velmi dlouhé a velmi drahé zprávy.

Konečným úkolem detektivů bývalo sledovanou osobu – obvykle zanášející ženu dobře situovaného manžela – dopadnout in flagranti a pak to v eventuální rozvodové při odpřisáhnout. Ideálem Lomalovy kanceláře bylo předložit kompromitující fotografie a za tím účelem byli všichni detektivové vybaveni nejmodernějšími leikami s bleskovým světlem. Když bylo tohoto účelu dosaženo, bylo úkolem detektiva nenápadně vyprovokovat přistižené ke kontraofertě, která musela převyšovat odhadnutou cenu za dopadení nejméně o dvacet pět procent. Jestliže byl dopadený ochoten a mocen zaplatit kontraofertu, ohlásilo se zákazníkovi, že v případě své manželky může být klidný. Někdy však byly okolnosti takové, že bylo třeba zákazníka přesvědčit svědectvím třetí osoby, která potvrdila, že v době předpokládané nevěry nacházela se manželka v jeho – svědkově – společnosti na nějakém zcela jiném místě nebo podobně. Těmhle svědkům se v Ostrozraku říkalo alibisté a byli to jednak nezaměstnaní bývalí herci a herečky, kteří v bleskově krátké době byli s to zvládnout úlohy přítelkyň, strýčků a spolucestujících, jednak zaměstnanci hotelů, lůžkových vozů, cestovních kanceláří a lázní, ochotní falšovat zápisy v hotelových knihách, vystavovat antedatované jízdenky a odesílat pohlednice, psané vlastní rukou stopované osoby, z míst, kde se podle svých původních údajů měla zdržovat. Avšak pravou elitou, skutečnou specialitkou nabízenou p.t. zákaznictvu Ostrozraku, byla třetí, nejvíce placená kategorie zaměstnanců s nejmenším pracovním úvazkem, tak zvaní inflagrantisté. Ostrozrak jich zaměstnával celkem pět a byli to osvědčení sňatkoví podvodníci, kteří po několika srážkách se zákonem ztratili soukromopodnikatelského ducha. Uvítali proto zajištěné postavení, v němž mohli využít své odborné specializace a nabytých zkušeností, a pracovali, musím říct, naprosto spolehlivě. Jejich úkolem bylo svádět paničky podle objednávek manželů chtivých rozvodu. Dva byli severští blondýni, dva snědé, černovlasé jižní typy a jeden byl přihrblý démon pro zvrhlý dámský vkus; ti čtyři krásní měli postavy Apollónů a podle smlouvy o ně dvě hodiny denně pečovali ve speciální ústavní tělocvičně, pokud právě nepracovali. Jejich úkolem bylo dostat sváděnou ženu do prostředí co nejfotogeničtějšího s dobrými světelnými podmínkami a pak už fungoval připravený detektiv s bleskem a případ byl vyřízen. V poslední době zbudoval dokonce Lomal luxusní chatu na Sázavě, kde byl nad široké lože vmontován do stropu fotoaparát s bleskem, který se dal uvést v činnost stisknutím vypínače, skrytého v pelesti postele. Aparát tak mohl obsloužit sám inflagrantista ve chvíli, která byla z hlediska zákonem vyžadovaného in flagranti nejvhodnější. Tím se produktivita práce těch napomádovaných flinků ještě zvýšila.

A nyní tedy z kartotéky, vybudované za léta činnosti Ostrozraku z informací všech těchto a podobných výtečníků, předčítal můj šéf ortel nad di Castellem. „Dopaden v hotelu Modrá labuť s manželkou svého zaměstnavatele bankéře Taussiga. Provedeno alibi pátého typu: alibista Alois Nedvěd, číšník z kavárny ‚U papouška‘, a Stanislava Kolínská, přítelkyně z povolání. Zákazník uvěřil, vyrovnal účet dne toho a toho.

V rámci pátrání zjištěno o sledovaném: Václav Kastelán, účetní bankovního domu Arpáda Taussiga, ženat, bezdětný. Vede typický dvojí život. Vystupuje pod jménem Wolfgang di Castello v různých hernách, zejména v kavárně Luxor a v soukromé místnosti Bejšvic grill. Jisté podezření ze spojení s koksem, však nepotvrzeno. Falešný hráč vynikajících schopností, partner „baron“ Nádhera, alias Antonín Králík, již trestaný pro hazardní hru. Vydělané peníze užívá zčásti k uhrazení útraty se ženami, zčásti na účely, jež se nepodařilo zjistit. Toto interní hlášení podává Hlouza Antonín, člen sboru detektivů.“

Na chviličku se Lomal odmlčel.

„A tady je ještě douška: manželka bankéře Taussiga utonula měsíc nato na Žlutých lázních při koupání. Pátráním nezjištěno nic podezřelého. Verdikt policejního prefekta: nešťastná náhoda.“

Šéf skončil a zařadil lístek zpátky do kartotéky.

„Ženské, pane doktore,“ pravil, jako by provedl důkaz rovnice o pěti neznámých. „Ženské a zase ženské. Jedna nestačí, hledá se druhá, třetí. Peníze nestačí, začne se hrát, krást nebo podvádět. Stará vesta. A nakonec: nešťastná náhoda na Žlutých lázních. Well, moc peněz bych za tu nešťastnou náhodu nedal. V pozadí všeho je co –?“

Vyvalil na mě očka, nevyčkal mé odpovědi a řekl slavnostně:

„Odedávné neukojitelné libido.“ Potom normálním hlasem dodal:

„Tak dnes večer, pane doktore, váš cíl – Bejšvic grill a pan baron Nádhera. Oznámíte mu, že pan Kastelán – Castello je v chládku. On totiž už je, Vodička ho zatkl před chvílí, volal jsem s ním. Dovíte se možná zajímavé věci.“

„Ano, pane šéf.“

„A Vodičkovi můžete sdělit, co je v naší kartotéce. He – he,“ Lomalovu tvářičku zkřivil sadistický úsměv. „Ať se zeptá di Castella na paní bankéřovou Taussigovou a na Žluté lázně. Na Žluté lázně, nezapomeňte, goddam!“

V tom okamžiku zazvonil telefon, Tom Lomal ho zvedl, a pak mi podal sluchátko.

„Hovor pro vás,“ řekl a odešel z místnosti.

Kapitola dvacátá osmá

Honza přináší překvapivou zvěst, čtenář se dozvídá podrobnosti o zatčení di Castellově a inspektor Vodička má telefonický rozhovor, který ho vzruší.

V sluchátku se ozval Honzův hlas. Chvěl se potlačovaným vzrušením. „Člověče, zjistil jsem důležitou věc! Zdebora vrazil kapitál do Lyry, až když už měsíc vycházela.“

„Ano?“

„No nechápeš, člověče?“

Naráz jsem pochopil.

„Kde na to vzal Franta prachy?“

„To je právě to. Nejenom kde je vzal, ale že nám o tom nic neřek!“

„A jak to, že tys to nevěděl, že Zdebora Lyru nefinancoval hned?“

„Ale já si myslel, že to tak od začátku bylo,“ řekl rozčileně Honza. „Přece právě proto jsem Frantu seznámil se Zdeborským. Když to potom vyšlo, myslel jsem si, že za Ivouškovy prachy. A Franta dělal, že to tak je. Říkal mi něco v tom smyslu, že s finančním krytím je to zařízeno. No já si přirozeně myslel, že to je zařízené se Zdeborským. A zatím –“

„Ale jak to, žes to nevěděl? Jsi přece jeho osobní tajemník.“

„Finanční věci vyřizuje zásadně pan účetní Hub,“ řekl Honza a dodal ironicky: „Já jsem spíš ozdoba vily Julie.“

Odmlčel jsem se. Pak jsem řekl: „Tohle je zase něco, co jsme o Frantovi nevěděli. Poslyš,“ a pak jsem Honzovi pověděl o chybě, které jsme se dopustili včera, když jsme uvažovali o Zdeborského pátrání ve Frantově domku. Neřekl jsem mu, že na ni přišla Boženka. „Prostě, bude absolutně nutné se k Frantovi ještě jednou podívat. Obzvlášť po tom, cos zjistil ty. Nešel bys tam se mnou dnes odpoledne?“

„Bohužel,“ řekl Honza. „Odpoledne jsem pověřen jedním ze svých řídkých úkolů. Ivo je bez auta celej nesvůj, tak mám rozkaz rozšířit park o kabriolet Walter-Briliant, a to hned. Odpoledne ho jedu převzít do prodejny a na dopravní inspektorát pro číslo. Ale co večer?“

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Večer musím do nějakého baru. Jdeme po jedné stopě.“ Vylíčil jsem Honzovi stručně, co jsem se dověděl v Lomalově kartotéce, a dali jsme si rande v půl deváté v Bejšvic grillu. Pak jsem vypadl z Ostrozraku, šel jsem pěšky do Svatoondřejské a přemýšlel jsem o spojitostech. Ty prachy, které Franta sehnal ze záhadného zdroje. Di Castellův dvojí život: falešný karban. Podezření na obchody s koksem. A ta zrzavá Frantova přítelkyně, která se mu „omlouvá“, že k němu „musí“ přijít. To Frantovo mlčení vůči starým kamarádům. Ty ženské kolem di Castella. Manželka bankéře Arpáda Taussiga a nešťastná náhoda na Žlutých lázních. Ten anagram. Familiární tón jeho urážlivé tajenky. Uvědomil jsem si, že Franta býval, ještě na fakultě, velký luštitel křížovek, hlavolamů, roháčků a podobných volovin. Šel jsem po Národní třídě a vrážel jsem do lidí. Byl jsem zase docela ponořen v myšlenkách, které se, bohužel, nerovnaly do zvlášť spořádaných řad.

Vodičku jsem zastihl nad šálkem černé kávy, jen ve vestě, jak si pečlivě kartáčuje tmavé sako. Měl na sobě modrobíle pruhovanou košili s kaučukovým límečkem, pod nějž měl zastrčenou bezvýraznou šedočernou kravatu, jaké se kupují už uvázané. Jeho vysoké černé šněrovací boty se bez poskvrny leskly. Vyzval mě, abych si sedl.

„Tak máte di Castella pod zámkem?“ řekl jsem.

„Ano,“ řekl Vodička. „Neušel spravedlivému osudu, jak by se řeklo. Sedl na lep jako docela pitomý kolibřík.“

„Vy jste ho včera pustili?“

„Jistě,“ pravil Vodička. „Nebyl přece zatčen. Odvezli jsme básníka až ke dveřím jeho bytu v Hybernské ulici a odjeli jsme. Pochopitelně jen za roh. Já jsem se pak vrátil a pohovořil jsem si se správcovou domu. Použil jsem tedy, jak vidíte, základní metody soukromých detektivů, nemám pravdu?“

„Není špatná,“ řekl jsem. „Není to sice věda, ale přináší to výsledky. Rozhled mají ty dámy sice malý, ale zato jsou podrobně zasvěceny do všeho, co kolem sebe obhlédnou.“

„Máte pravdu,“ řekl inspektor a natáhl si sako. „Zkrátka,“ pokračoval, „v lóži té správcové jsem seděl ani ne půl hodiny, když kolem přešla paní Kastelánova. Znáte některé ty druhy ptáků, kde kohoutek-sameček svítí jak šorfšíc o Božím těle a samička je šedivá a nenápadná jako křepelka? To jsou manželé di Castellovi. Letěla, jako by jí v patách hořelo. Doletěla na Václavák, tam skočila do jedenáctky, já za ní a jeli jsme na Jiřího náměstí. Věděl jsem přirozeně, kam jdeme. Pan disponent Bartoš bydlí v Mánesově ulici, která ústí na Jiřího náměstí.“

„A jela tam?“

„Jela,“ řekl inspektor Vodička a usrkl kávu. „Chudák, v domovních dveřích jí dal přednost nějaký pán a šel pak za ní po schodech až do třetího poschodí. A když zazvonila u dveří pana disponenta Bartoše, zastavil se za ní a zeptal se jí vlídně, jestli jde taky k panu disponentovi. Nevěděla, co udělat, ale odejít už nemohla. Pan disponent přišel otevřít sám, uvítal paní Kastelánovou, a ten pán řekl, že je od policie, že od něho potřebuje jenom nějaké informace, ale že počká, až si milostivá vyřídí, co potřebuje. Chápete. Ten pán, jako já, se posadil v jídelně a ani se nesnažil poslouchat, co si ti dva vedle povídají. Byli brzo hotovi a pán byl uveden do salónu. Paní Kastelánova už odešla, ale pánovi od policie to nevadilo. Protože teď už všechno byla jen otázka krátkého času a – velmi špatných – nervů pana disponenta. Prostě,“ řekl inspektor a znovu se napil kávy. Vypadal spokojeně a vyprávěl se zřejmým zalíbením. „Pan disponent nejdřív třesoucím se hláskem a s třesoucím se podbradkem potvrdil, že v sobotu ráno byl s panem Kastelánem na schůzi spolku bývalých důstojníků v záloze. Nechal jsem ho pak chvíli, aby se dusil ve vlastních slaných šťávách, a pak jsem mu poděkoval za laskavost a zvedl jsem se. Mezi dveřmi jsem ho ještě upozornil, že jeho výpověď je místopřísežná a že se eventuální vědomé nepravdy, jež by taková výpověď obsahovala, trestají vězením až do pěti let. Roztřáslo se mu i bříško a pak, už na chodbě, když se chystal zavřít za mnou dveře, řekl jsem mu, že bude ještě volán jako svědek k soudu, protože pan Kastelán je zatčen pro důvodné podezření z vraždy redaktora Procházky. No, pan disponent ty dveře nezavřel, vtáhl mě dovnitř a tam se mi ze všeho vyzpovídal. Nebyl to spiklenecký typ.“

„A jak to bylo?“

„Inu docela průhledné. Di Castello ho požádal, aby ho na schůzi zapsal, že chce odjet už v pátek večer s manželkou na víkend a že na tu funusovou schůzi nepůjde. Manželce zas namluvil, že musí v pátek večer na služební cestu, to vylezlo zas z manželky. Kde byl celou noc, to ovšem zatím nevíme. A manželka teď přiběhla k panu disponentovi, že manžel ho nechá prosit, že kdyby se prý někdo ptal, jestli byl na té schůzi, tak aby určitě tvrdil, že ano, že mu to prý zítra ráno v kanceláři všechno vysvětlí. Pan disponent Bartoš prý se nedomníval, že by to bylo něco takovéhohle, vražda! Myslel si, že třeba pan bankéř nebo nějaký jeho známý pana Kastelána v sobotu dopoledne někde zahlédl, a pan Kastelán má strach, aby to neprasklo. Ale tohle, přirozeně – tak prostě celé to nádherné alibi prasklo jako balónek. Pak už zbývalo jen dojet na štáb a vystavit zatykač.“

„A přiznal se?“ řekl jsem.

„Ne, pochopitelně. To nejde tak rychle,“ řekl Vodička.

„Bude teď nějakou dobu zapírat a my budeme hromadit důkazy. Ostatně, dokázali jsme mu ještě něco, co nasvědčuje, že námi předpokládaný motiv mohl u něho existovat.“

„Co?“

„Že vyluštil ten anagram,“ řekl Vodička. „Ačkoli nám včera u Kalendy tvrdil, že ne. Udělali jsme mu v bytě malou prohlídečku a přitom jsme našli kompletní ročník Osvobozené lyry s výjimkou posledního čísla. Pan di Castello nemohl vysvětlit, kde je. Podívali jsme se tedy na pět ze sedmi nebo osmi klasických míst, kam se v bytě schovávají před policií spořitelní knížky, dopisy a podobně, a našli jsme to. Číslo bylo zastrčeno za obrázek pasoucích se krav na stěně. Tady je,“ Vodička mi podal číslo časopisu. Nalistoval jsem stránku Frantova anagramu. Anagram byl pomalován tužkou a na okraji byla svisle vypisována písmena, která byla nakonec zuřivě přeškrtána, takže se nedala přečíst. Ale bylo zřejmé, že čtenář rozluštil tajenku a že ho příliš nenadchla. Vrátil jsem sešit inspektorovi a řekl jsem mu o kartotéčním záznamu v Ostrozraku. Vtom zazvonil telefon. Inspektor Vodička jej zvedl, řekl „Haló“. Pak řekl: „Mein Kompliment, Herr Bankier.“ Pak chvíli poslouchal a potom svým známým způsobem povytáhl obočí. „Momentchen,“ řekl a něco napsal tužkou na blok před sebe. „Prima, Herr Bankier,“ řekl potom. „Auf sie ist eher Verlass als auf meine Leute. Bitte, bewachen sie nur weiter das Telefon. Servus, Herr Bankier.“ Zavěsil a vstal. Šedivé oči se mu rozzářily zvláštním, spokojeným světlem. „Další rybka se chytila, pane kolego,“ řekl. „Právě volala nějaká ženská di Castellovi do bankovního domu. Bankéř Taussig měl od nás instrukce, které jsme mu dnes ráno dali. Řekl jí, aby počkala u telefonu, a na druhém telefonu zjistil v centrále, odkud volá. Ženská sice zavěsila, ale máme to číslo. Je to salón krásy Nefrétété. Jedeme tam!“

Kapitola dvacátá devátá

…v níž inspektor Vodička vyslýchá služebnice Nefrétété a odjíždí pak ta ženou, která volala.

Nefrétété měla svůj stánek v Palackého ulici. Před vchodem stála už velká policejní limuzína, vešli jsme dovnitř a hned u dveří vrhl se na inspektora taliánsky vyhlížející trpaslík, s uhlově černým knírkem a v bílém chirurgickém plášti.

„Protestúji, signor ispettore!“ volal. „Me zakazníce ne vražetkýně!“

Z růžových záclonek boxů vykukovaly hlavy ve fantastických chromovaných helmicích, tváře pokryté strašlivými bílými maskami. Zvědavé služebnice Nefrétété v růžových a bledě modrých pláštích s firmou Nefrétété ozdobně vyšitou na ňadrech informovaly zákaznice, které toho času vězely v strojích na krásu za růžovými záclonkami a nemohly vykouknout samy.

V celé veliké prostoře sálu bylo krémové přítmí, jenom průčelní stěna, u níž pod barevnou kopií poprsí patrončina stálo veliké trojdílné zrcadlo, připomínající trochu oltář, byla osvětlena několika rafinovaně rozmístěnými reflektory. Zde, po skončení všech kosmetických procesů, mohly se ženy toužící po kráse obdivovat samy sobě, svým novým tvářím, přes něž byla kůže čerstvě napnuta jako na buben (cena 150 Kč), takže nebylo potuchy po vráskách a mělo to jen tu malou nevýhodu, že pod prudkou tenzí kůže nebylo možno pohybovat obličejovými svaly. Ale to vynahradily Nefrététiny výtvarnice, které na tyto hladké, vejčité bubínky ohnivými barvami malovaly kulatá líčka, klenutá černá obočí, interesantní přítmí pod očima a rudá, nehybná, vášnivá ústa. Vejčité obrázky (jeden make-up v ceně 75 Kč) vycházely pak do ulic a pluly mezi vrásčitým a grimasy tvořícím davem jako pomníčky strnulé, neměnné, věčné krásy sličné faraónky, jenže ovšem neměly její trvanlivost. Tenze kůže vydržela tak čtyři pět dní, pak začala ochabovat a uvolněné obličejové svaly dodaly tvářím znovu pohyblivý lidský vzhled, a s ním ovšem i vrásky, ochablé laloky kůže pod očima a všechna ta znamení člověkovy smrtelnosti, jíž krásná Egypťanka jediná ze všech žen unikla. A bludičky, sžírané touhou po té nehybné, nelidské kráse a mající na to, vracely se znovu a znovu do chrámu velkooké bohyně a kšefty v salóně se hejbaly.

„Máte tu telefon, že ano?“ oslovil inspektor Taliána stroze.

„Si, signor ispettore, ale protestúji! Me zakazníce –“

„Kde je?“ řekl Vodička.

Mužík nás k němu zavedl. „Protestúji,“ vykřikoval stále, protestúji,“ ale zřejmě jen proto, aby působil hluk, který by zákaznice v boxech slyšely a utvořily si dobré mínění o jeho rytířských vlastnostech. Telefonní kabina, záležitost téměř barokní, z barevných a broušených skel, stála v rohu místnosti ve výklenku. Vedle byla pokladna, podobný barevný skleník s naondulovanou matrónou uvnitř.

„Jak se tu telefonuje, madam?“ zeptal se inspektor.

„Protestúji,“ vykřikl mužík.

„Koupíte si u mne známky,“ odpověděla vzlykavě pokladní.

„A kdo odtud telefonoval během posledních dvaceti minut?“

„Tři dámy,“ vzlykla pokladní. „Paní velkoobchodníkova Zadinová, potom madam Oseres a pak ještě jedna dáma, ale tu neznám.“

„Je tu dosud některá ta dáma?“

„Ne, už ne. Madam Oseres volala první, potom ta druhá dáma a nakonec paní velkoobchodníkova. Ta musela čekat před kabinou, až ta druhá dáma domluví.“

„Z hovorů jste nezaslechla nic?“

„Ne,“ řekla pokladní.

„Protestúji!“ ozval se pan Nefrétété. „Muj ustaf je diskrétni! Signor ispettore! Mý neposloucháme, co damy si hovóři v telefónu! A taky je kabína speciál zvukotěésna!“

„Nemám nejmenší podezření,“ řekl Vodička. „Mohl byste mi zavolat ty vaše zaměstnankyně, které obsluhovaly ty tři dámy?“

„Madam Óserés brala lázeň Áfrodíte,“ řekl mužík. „Vy musíte ráčit do pérvniho poschódi. Milostíva pani Zadinóva měla jen jednodúchou onduláci,“ drmolil. „Eva! Eva!“ zaječel.

Z jednoho z krajních boxů vyběhl malý nakadeřený ďáblík a zvolal:

„Si, signore!“

„Prégo, šla sem. Avánti!“

Ďáblík se šroubovitými pohyby v kyčlích přisunul a udělal pukrle.

„Kdo obsluhoval tu dámu, kterou paní pokladní nezná?“ zeptal se Vodička majitele salónu. „Eva věděéla?“ řekl mužík.

„Jiřina prosím – tu dámu, co šla telefonovat, co u nás ještě nebyla.“

„Giorgina!“ zaječel tenký sopránek šéfův. „Giorgina!“

„Si, signore!“ ozvalo se z jiného boxu a přiběhl k nám jiný čertík. Otevřel jsem mimoděk pusu. Obě holky byly černé jako noc, okaté, pěkné, taliánské, a přitom neomylně made in Prague, jakmile promluvily. Zakrátko se objevila třetí, stejně černá a pěkná, kterou šéf zavolal z prvního poschodí, kde byly lázně, slovy: „Fiorentína! Vieni giú! Avanti!“ a která se rovněž se slovy „Si, signore,“ připojila k dvěma ostatním. Jak jsem pak zjistil, jmenovala se Květuše.

Výslech provedl Vodička v šéfově kanceláři, vyzdobené porcelánovými skulpturami dokonalých tváří, ňader a dámských tajlí. Nad psacím stolem vládce krásy stál zarůžovělý ženský akt z porcelánu s lesklou politurou a nápisem IL CORPO DI MODA 1931 a se složitou tabulkou, udávající čísla pro ideální poměry různých tělesných proporcí při různých tělesných výškách. Pod tímto bůžkem vyslechl inspektor nejprve slečnu Jiřinu-Giorginu, která asistovala u afroditské koupele madam Oseres.

Bohužel, ukázalo se, že tato adeptka krásy, která se velmi úspěšně živila věštbou, překročila již sedmašedesátý rok svého věku, a jak s gesty zoufalství přiznal šéf salónu krásy, veškeré nadlidské snažení – fatica sopraumana – vyhladit vrásky z těla této zákaznice setkávalo se v podstatě s nezdarem. Po tomto zjištění nastoupil čertík Květuše-Fiorentina a potvrdil, že dáma, které přiložila osvěžující citrónovou masku (Kč 95), dosud nikdy v salóně Nefrétété nebyla. Střední postavy, štíhlá – il corpo ideale, dodal šéf – blondýna do zrzava, umělá ovšem – „Artificiale! Non naturale! Non naturale!“ skočil jí šéf do řeči – „Promiňte, signore, ano, zušlechtěná blondýna, skoro tizián –“

Tizián! Něco mi blesklo hlavou. Nevěděl jsem honem co. „– zelené oči, hezká, ano, velmi hezká, měla na levé tváři mateřské znamínko, ano, umělé, je to teď móda – na sobě měla takové červené pletené šaty, zřejmě model.“

„A plášť?“ otázal se Vodička. Najednou mi svitlo. Ta zrzavá slečna, „jako liška“ podle slečny Carmen, měla taky mateřské znamínko. A tizián! T! Tohle mohla být ta T! Žádná Tonča, Truda, Tamara – tizián! Tiziánek! Franta říkal s oblibou lidem jinak, než se jmenovali. Julie pro něho nebyla žádná Julie, ale Saskie, protože studovala dějiny výtvarného umění. Tiziánek! Ale zatím jsem neměl čas o tom přemýšlet. Výslech pokračoval.

„Plášť taky červený,“ řekl ďáblík Fiorentina. „A zelené lodičky a v uších zelené butony.“

„Neměla nápadně velká ústa a v poměru k nim malý nos?“

Ďáblík se zamyslel.

„Měla hezký rovný nos,“ řekla potom. „Mně se nezdál malej. A pusu měla takovou – no –“ zapýřila se, „jak se říká smyslnou, víte?“

Ale jinak nevěděl nikdo nic. Tizián zůstal záhadou. Dala Fiorentině 5 Kč diškerece, nemluvila s ní o ničem, pod maskou se ostatně nedá mluvit. Z kterého salónu byl ten model? To je těžké poznat. Mohla to být Pavlíčková, mohl to být Rosenbaum nebo třeba ještě někdo jiný. No neví. Ale byla velice hezká.

A tak jsme měli největší úspěch u paní velkoobchodníkové Zadinové. Eva byla ze všech tří čertíků nejpovídavější a ukázalo se, že je do soukromí paní velkoobchodníkové dost zasvěcena. Evin diskrétní šéf sice koulel očima a snažil se ji umlčet, ale nakonec sám zmlkl, zdrcen hromovým výbuchem Tlamsovým, který ho s maximem hlasitosti upozornil, že před zákonem neexistuje diskrétnost, když předtím totéž jemně prohlásil inspektor Vodička. Šéf pak už jenom při každé nové Evině indiskrétnosti obracel oči ke stropu a pronášel polohlasem: „Gesú Maria! Santissima! San Giuseppe! Gesú Maria!“

No, na tu paní Zadinovou toho prasklo dost. Předně že je to fešná třicátnice, plnoštíhlá, vlasy sice momentálně světle kaštanové, ale často je střídá. Má manžela, který je velmi zaměstnán, má také četné pánské přátele. Říká se, samozřejmě nic z toho se nedá zaručit, že Rolf Bodymski, ano, ten filmový herec, a taky Rocky Nebava, šampión republiky ve welteru, ano, ten prý teď nedávno, ne-li zrovna nyní, ale je jich vždycky víc, nějaký pán se světlým knírkem – prosím? Ano, knírkem. A světlým, ano, na ni čekal několikrát naproti v cukrárně. Jak to ví. Inu, člověk si všímá, že. Ano, prý ještě jiní, no, říká se, že taky jeden pan továrník, ale to jsou všechno nezaručitelné zprávy, ovšem. Ale prosím, rádo se stalo, jsem šťastná, že jsem mohla panu inspektorovi pomoci – černý ďáblík koketně zamrkal černýma očima na inspektora, ale policistova zajímavá tvář s šedivými skráněmi zůstala jen chladně zdvořilá.

Kapitola třicátá

…v níž inspektor Vodička a doktor Pivoňka hledají pana Zadinu, až ho nakonec najdou. Také další rozhovor a úvaha o neznámé tizián.

Světlo škodolibosti a cynismu rozhořelo se v těch šedivých očích teprve v pragovce, cestou na Příkopy, kde měl kanceláře pan Zadina EXPORT-IMPORT COMPANY. Milostivá paní nebyla doma, jak jsme zjistili telefonem, který zvedla abnormálně nemluvná komorná, předstírajíc, že jí není nic známo o pobytu její paní. Kanceláře firmy Zadina byly zařízeny s veškerou elegancí, ale jejich šéf nebyl přítomen. Jel prý na nádraží vyprovodit milostivou paní, která odjíždí do lázní, jak nám sdělil zdvořilý tajemník, který však nevěděl, do kterých lázní, jenom že vlakem ve dvanáct deset. Bylo dvanáct pět. Přirozeně, vlak se držel přesně jízdního řádu a po panu Zadinovi nebylo na peróně ani památky. Právě tak po jeho autě před nádražím. Rozjeli jsme se do Bubenče, neboť pan velkoobchodník v kanceláři ohlásil, že z nádraží odjíždí pracovat domů. Cestou jsem začal přemýšlet o vraždě. Snažil jsem se o hypotézu. Dejme tomu, že di Castello má něco s tím koksem. Franta vzal odněkud peníze na založení Lyry a nás nechal při domněnce, že je má od Zdeborského. A dejme tomu, že di Castella volala ze salónu ta tizián a že je to jedna a táž osoba jako T. Franty Procházky. Ta dala ty dva dohromady. Řekněme za určitou odměnu ze strany Franty, za jakou jsou ženské ochotny udělat všechno. Julie je přistihne právě při transakci. A Franta jí pochopitelně nemůže říct, jak to je ve skutečnosti, protože tím by se Julie dověděla o di Castellovi a o koksu, který je za penězi na Lyru, a radši riskuje mlčení. No dobře. A co dál? No řekněme, že v podobné měně jako Franta provádí s tiziánkem transakce taky di Castello. Jenže ten neví, že tiziánek má kšefty s Frantou. A pak se to dozví. Jde za ním do redakce a udělá scénu, při které ho slyší slečna Carmen. Pak si přečte posměšný anagram a to mu dodá. Pak už jen jde a křápne Františka Kantem po makovici. Zdálo se mi to jednoduché a přesvědčivé. Literární motiv teprve teď nabyl na potřebné intenzitě. Ovšem. Podvedl básníka s jeho múzou, a pak si z něho ještě veřejně tropí šašky, a k tomu prostřednictvím literatury. Z básníka se přirozeně stává vrah. Cítil jsem, že se stávám detektivem.

V bubenečské vile jsme pana velkoobchodníka minuli o deset minut. Stavil se doma a převlékl se do společnosti. Pak odjel. Do hotelu Alcron, sdělil nám upjatý komorník v hale, kde šuměl miniaturní vodotrysk. Nasedli jsme a vrátili jsme se do vnitřní Prahy, k Alcronu. To už bylo čtvrt na dvě. V recepci v Alcronu jsme se dověděli, že se pan velkoobchodník sešel v hale s jakýmsi panem Wilsonem, obchodníkem z Anglie, na jehož přání si odjeli prohlédnout krásy Lorety, neboť pan Wilson je prý zřejmě velmi zbožný a má v pokoji instalováno přenosné klekátko.

Tentokráte už inspektor zaklel, když jsme se znovu nalodili do pragovky a znovu vyjeli na dalekou pouť křížem krážem přes Prahu. Podruhé zaklel, když nás na Karlově mostě předjel zbrusu nový Walter-Briliant a pustil nám do obličeje smrdutý oblak ze svých naplno zaměstnaných výfuků. Jel pak před námi vytrvale až za most a pak zahnul vlevo kolem francouzského konzulátu do Lázeňské ulice. Když zahýbal, poznal jsem, že v něm sedí u volantu Honza a blaženě se usmívá. Tvářil se, jako by mu to vozidlo patřilo. Zřejmě snil, jak se v něm veze s nějakou slečnou, až si ho tajně vypůjčí od pana továrníka.

V Loretě nám konečně přálo štěstí. Ne sice v chrámu, ale v připojené vinárně, před níž stál mohutný Austin. Vstoupili jsme do lokálu a ihned jsme poznali svého muže, a to podle vyzáblého Angličana s lulkou, ve smokinku, s uštvanou koňskou tváří té domýšlivé ostrovní rasy, který s ním seděl u stolu nad kalamářem bílé ludmily. Pan velkoobchodník byl rudolící masitý Němec, ostříhaný na ježka, s očkama zalitýma pivem, a bez ustání cosi hučel do kostnatého Angličana.

Inspektor Vodička k němu přistoupil.

„Pan velkoobchodník Zadina?“

Tlustý pivař se naň překvapeně podíval a řekl:

„‚xcuse me, I don’t understand Czech.“

Velkoobchodník Zadina byl ten Angličan s lulkou.

„Co si přejete, pánové,“ řekl unaveně. „Mám tu důležité obchodní jednání, nemohlo by to počkat?“

Inspektor Vodička blýskl nenápadně služebním odznakem. Jeho pohyb však neušel podlitým zrakům tlustého Angličana, ten vyskočil a s výrazem senzacechtivého zájmu se zeptal:

„Ha! Police? What’s happened?“

Chtěl jsem ho uspokojit svou teoretickou angličtinou, že potřebujeme jenom pár informací od pana Zadiny, jenže on, jakmile zjistil, že dovedu jeho huhňavou mateřštinu alespoň lámat, začal na mě dorážet. Příval jeho užvaněnosti vyrval ze mne pár neopatrných slov o vraždě, a jelikož stupeň mých znalostí angličtiny mi nedovolil věc vysvětlit blíže, spojil si Mr. Wilson vraždu s osobou svého obchodního partnera a pojal k němu očividnou úctu. Slyšel jsem potom, že po sobě v Československu zanechal největší objednávku za nejvýhodnější ceny, jakou kdy Zadina EXPORT-IMPORT uzavřel, neboť odjel do vlasti v blahém přesvědčení, že jeho obchodní přítel je vrah, který surově sprovodil ze světa vlastní ženu. V hotelu Alcron zanechal po sobě krom toho třicet sedm nejnovějších detektivek, a to přenosné klekátko, jak se ukázalo, byl omyl recepčního úředníka, neboť patřilo rev. Wilsonovi z Církve bičů božích, který přijel do nevěreckých zemí střední Evropy z USA, aby zjistil vyhlídky misijní práce v těchto zanedbaných oblastech.

Inspektor mezitím stručně vysvětlil znavenému velkoobchodníkovi, že jeho žena je v podezření ze styků s vrahem doktora Procházky. Přijal to sdělení kupodivu klidně, jenom jeho koňská tvář nabyla ještě uštvanějšího vzezření, a řekl:

„Pánové, jsem zaměstnaný člověk. Mám plnou důvěru k své ženě. Jestliže se však ukáže, že je zapletena do vraždy, podám žalobu o rozvod. Obchodník takovou ženu nemůže potřebovat. Zatím se mi však osvědčila. Ale nemohu se bohužel tomu případu věnovat, jsem příliš zaneprázdněn. Ostatně, platím vysoké daně, čímž přispívám k vydržování policie. Prosím, moje žena se odjela léčit do Františkových Lázní na doporučení prof. dr. Zuřivce. Je sice po sezóně, ale profesor naléhavě doporučil okamžité léčení. Nevím, o jakou nemoc se jedná. Těmto věcem nerozumím, a tedy se o ně nestarám. Také nevím, s kým se moje žena stýká kromě lidí z obchodních kruhů, s nimiž se stýkám sám. Jak jsem řekl, mám ke své ženě plnou důvěru. Pana di Castella neznám, nikdy jsem o něm neslyšel. Ani o panu doktoru Procházkovi. Žena má do Františkových Lázní přijet podle jízdního řádu v půl čtvrté, ubytována bude v Grandhotelu Wellington, myslím, že po čtvrté hodině ji tam telefonicky zastihnete. A teď, pánové, promiňte, mám opravdu naléhavé obchodní jednání se svým anglickým partnerem.“

Před vinárnou inspektor zaklel a odplivl si. A já s ním, snad poprvé, byl zajedno.

Kapitola třicátá první

…v níž doktor Pivoňka s Boženkou vykonají návštěvu u pana Baverky.

Inspektor mě na mou žádost vysadil na rohu Svatoondřejské a já pálil před Palác elegánů, abych stihl Boženku, až půjde z práce.

Boženka právě vyšla z lůna Paláce a rozhlížela se, jestli nečekám. Od té doby, co měla tohle velmi výnosné (aspoň podle jejích starých měřítek) zaměstnání, šla prudce nahoru. Byl to obrázek.

Lodičky do kuželíku se štepslíkama – jako podpatkama – sukýnku nad kolínka, a z té jí bylo vidět jen deset centimetrů, raglánek s plechovýma knoflíkárna a na hlavičce hrnec se širokou šerpou, nasazený hluboko do čela, a pod ním ofina a těsně pod ofinou veliké pomněnkové oči. Takže z čílka nebyl vidět ani centimetr. No, prostě jako v té písničce, kterou jsem u ní slyšel:

Každá saze nosí ofinu

přesně podle kastrólu,

pardálové zas maj botičky

špičkama nahóru.

A když jsem očima sklouzl na své obutí, byla to skoro pravda, i když moje harpuny představovaly přece jenom kompromis s měšťáckou morálkou, v poměru ke geniálním šináglům pana Baverky.

A samozřejmě, ten můj žižkovský anděl byl hned ochoten ke špatnosti, kterou jsem měl za lubem, a co ochoten, hořel nadšením. Hodlal jsem totiž navštívit pana Baverku v záležitosti tiziánky a potřeboval jsem k tomu Boženku jako návnadu; a jelikož jsem se chtěl také podívat k Frantovi, napadlo mi, že bych pana Baverky mohl použít k odlákání pozornosti strážníka, který, jak jsem zvěděl, konal službu u zapečetěného Frantova domku.

Konal ji tam, když jsme se dotrmáceli Kozí uličkou až na ten vystrkov, a řídil se při tom pořekadlem, že kdo nepotlačuje jisté přirozené projevy trávicího organismu, „zdraví si tvrdí“. Změřil si nás s profesionální podezíravostí, ale když viděl, že jdeme dál a zastavujeme se u dveří posledního domku v uličce, uklidnil se.

Ustoupil jsem stranou a nechal jsem Boženku zaklepat. Po malé chvilce se dveře otevřely a Boženka vykřikla radostně:

„Édo! Vítám tě mezi živejma!“

„Boška!“ ozval se hlas pana Baverky. „Hernajs, holka, tobě to štěkne! Nechodíš ty si přivydělávat?“

„Kuš!“ řekla Boženka. „Nebuť tlamatej k dámě, Edouši. Mám lepčí flek.“

„Co nepoudáš? A cák?“

„Sem teď prodavačkou,“ Boženka použila instrumentálu a pronesla to slovo s přízvukem slečny z horních deseti tisíc.

„Jo tak to teda ráčej dál, milostslečno,“ ozval se pan Baverka. „Esli se jako nebudou žinýrovat do vobydlí vobyčejnýho prsťáka.“

„Mám s sebou přítele,“ řekla Boženka. To slovo měla taky z mých lekcí a pan Baverka, zdálo se, je dobře nepochopil.

„Koho jako?“ zeptal se.

„Přítele,“ řekla Boženka. „Jako milýho.“

„Jo šamstra,“ řekl pan Baverka. „Každej šamstr Bošky Skovajsový je vod srce vítanej v šámbru Édy Baverky.“

Vystoupil jsem ze stínu dveří a srdečná tvář pana Baverky ztvrdla. Zdálo se mi, že ten nafialovělý čtvrtkilový nos nějak zasvítil.

„Tendle?“ zeptal se Božky.

„Jo,“ řekla Boženka. „Jarouš Pivoňka – pan Baverka.“ Napřáhl jsem ruku, jenže pan Baverka mě nenapodobil. Řekl:

„Jo tak to prominou, panstvo, ale dál jich nepozvu, nemám uklizíno,“ a hotovil se zavřít nám dveře před nosem.

„Ale Édo, co ti káplo na karbid?“ užasla Boženka.

„Měl sem tu čest s timdle pánem včera,“ řekl pan Baverka ledově. „S timdle a s panem inčpektorem Vodičkou.“

„Ach, Edouši, ty seš hovado,“ řekla Boženka roztomile. „Ty si myslíš, že Jarouš je fízl?“

„Já si myslím, co si myslím,“ řekl pan Baverka jako Pýthie. „A vo tobě, Boška, sem měl lepčí mínění, to ti teda povim.“

„Ale Édo, Jarouš je soukromej,“ řekla Boženka.

„Soukromej?“ řekl pan Baverka nedůvěřivě.

„No právě,“ řekla Boženka. „Jarouš neni žádnej chlupatej. Von je z kanceláře Vostrozrak –“

„Jo jako budoárovej?“ řekl pan Baverka.

„No jo,“ řekla Boženka.

„A co teda dělali v Kubelicích s chlupatejma?“ obrátil se pan Baverka poprvé na mě.

„Ten zavražděnej byl muj kamarád,“ opustil jsem svou pedagogickou výslovnost, abych se přizpůsobil panu Baverkovi.

„Du za tim po svým prkně. S chlupatejma to mám vyjednaný.“

„Jo tak mně už na vobzoru svítá,“ řekl záhadně pan Baverka. „Ale jinač sou budoárovej?“

„Jako –“

„No dělaj šoustačky lepčích paniček a vybíraj vod nich za mlčenlivost a takový hejble?“

Přiznal jsem se, že tak nějak vypadá moje pracovní náplň.

„No tak teda dou dál,“ řekl pan Baverka a vešli jsme. Interiér páně Baverkova šámbru byl zařízený s nejlepším lidovým vkusem. Domek byl dřevěný, a aby do něho nefoukalo, byl pečlivě vytapetován několikanásobnou vrstvou novinového papíru a navrch plakáty pražských biografů s pestrobarevnými výjevy z filmových dramat. Pola Negri, Mary Pickfordová, Fay Wray, Greta Garbo, Rodolpho Valentino, Douglas Fairbanks a Tom Mix shlíželi z úzkých stěn do skromného prostoru jizby, kde v rohu stála ohromná postel s pruhovanou peřinou, v druhém rohu almara, ve třetím bubínek a vedle něho bedna s několika talíři, na nichž byly zbytky jakéhosi nevábného pokrmu smíšeného skupenství. Na průčelní stěně visela na hřebíčku kytara s obrázkem mexické tanečnice a uprostřed místnosti stál stůl, tři židle a na stole petrolejka.

„Postavím na kafe, esli by vám šmáklo,“ řekl Baverka. „Nic štiplavýho momentálně ve sklepě nemám.“

„My máme sebou,“ řekla Boženka. „Musíme přece voslavit, že ti zas jednou basa pukla, Édo.“

„Holka,“ mávl rukou pan Baverka. „Já to voslavoval v sobotu. Proto sem se taky namočil do tý kráglovačky, a to mě sere.“

„Ale Édo!“ řekla Boženka. Pan Baverka jí nerozuměl.

„Co je?“ řekl.

„Ale nemáš před dámou řikat takový slova.“

„To jako před tebou?“

„Samozřejmě,“ pravila Boženka uraženě.

„Jo tak vona je teďko z Bošky dáma,“ řekl pan Baverka a zdálo se mi, že ho to naštvalo. „Tak to se neráčej zlobit, pane, že sem si svou nevomaleností dovolil urazit jemnej vkus jejich nevěstinky. A smí se jim eště vůbec řikat Boška, slečinko?“ otočil se na Božku. „Nebo snad by přišla víc vhod Bobby? Nebo Betty?“

„Ale no tak, Edo,“ řekla Boženka. „Nebuď protivnej a rači tadyhle do sebe trošku kápni.“

Vytáhla z kabely láhev, kterou jsme cestou koupili. Přistupoval jsem k té koupi nedůvěřivě, ale Boženka mě ujišťovala, že pan Baverka je ctitelem tohoto likéru. Byla to litrová, čtverhranná láhev s barvotiskovou vinětou, na níž byl vyobrazen břichatý reprezentant pekel, opatřený svítivě červeným nápisem DOBRUŠSKÝ ČERT a menšími písmeny tištěnou legendou, která hlásala, že se jedná o „zaručeně pravý destilát, vyrobený z nejjemnějších surovin s přísadou pravé maďarské pálivé papriky a obsahující 85 procent čistého alkoholu“. Při pohledu na pyknického Lucifera na láhvi se mohutné chřípí čtvrtkilového čichového ústrojí páně Baverkova rozkošnicky zachvělo.

„Teda Boška,“ řekl. „Vidim, že myslíš na starý pardy. Za todle ti teda tu dámu vodpustim.“

Potom hbitě odkudsi přinesl tři ulepená štamprlata, mistrovským hmatem vyloupl zátku z hrdla láhve a s jistotou dlouholetého barmixéra nalil červenou tekutinu do skleniček.

„Ať nám chutná a všecko je nám putna,“ pronesl jako přípitek a ťukli jsme si. Pan Baverka do sebe obsah skleničky skutečně doslova kápl – nedotkl se jí totiž vůbec rty, jenom zvrátil hlavu nazad, otevřel ústa a vylil si do nich rudý mok z výšky. Převrhl jsem do sebe svoji sklenici, a když jsem zase popadl dech, rozhodl jsem se, že obsah láhve nezištně přenechám panu Baverkovi. A jelikož pan Baverka netrpěl salónním komplexem pobízení, postaral se o ten obsah spolehlivě, i když s překvapivě vydatnou pomocí Boženky, v níž se nějak probudilo její bývalé já.

Sotva se nafialovělý lampión páně Baverkův trochu porozsvítil, začal jsem diplomaticky s výslechem.

„A jak to vlastně bylo, pane Baverka, v sobotu v noci?“

„Ale “ pan Baverka mávl rukou. „Smůla, ševcovská smůla. Dyž se jeden natře, chce bejt se všema zadobře. Jenomže na to lidi nejsou zvyklý, tak mu nedůvěřujou.“

„Jak to?“

„No dyž sem viděl toho bachratýho, jak presuje prdel z vokna do noci, tak mi to přišlo tak k smíchu, že sem si řek, jak sem tak byl rozdvojenej, Édo, ty tohodle kolegu pozveš na jednu tvrdou, beztak je to ňákej lemoun, kerej se ani pořádně nerozhlídne, dyž de z rachoty.“

„A tak jste ho popad za límec?“

„No, já sem mu dal herdu do zad, vedi, kamarádskou, povídám: Pardále, máš štígro, žes tu panimandu vystrčil na Edu Baverku, a ne na ňákýho vod vopásanejch! Jenomže ten bachráč se votočil a vrazil mi jednu do žaludku, že sem se nasral – pardon, slečno,“ otočil se pan Baverka na Boženku – „rozhněval, chci říct, vědi? Rozhořčil sem se, pohoršil se na něj a nasadil sem mu tadyhle klouby vod prstů pod voko. No von se pak začal valit z kopečka, tak sem ho chytil za límec a von se mi vyslík. Nojo, teď to chápu, dyž to byl ten tatrman továrnickej –“

Pan Baverka do sebe ukáp další ohnivou slzu. Chvíli jsme plácali o všem možném a pak jsem řekl:

„Poslyšte, pane Baverka, vy jste se neznal s Frantou Procházkou?“

„Jo, párkrát sme spolu seděli V báni.“

„Kde to je?“

„Tady dole v Košířích takovej lokál.“

Rozvažoval jsem. Pak jsem řekl:

„Podívejte se, potřeboval bych vědět, jestli se Franta nestýkal s takovou dívkou se zrzavejma vlasama.“

„Jo taková zrzavá saze? Fešná, jó, po těle?“

„Ano,“ řekl jsem. „Vy jste ji znal?“

„No že by mně jí představil, to ně. Ale byl s ní párkrát V báni.“

„Nevíte, kdo to je?“

„To bohužel. Ale Lojza Masař by vo ní moh něco vědět. Vrchní z Báně. Von bejval dřív v klasa lokálech, kam choděj nóbl lidi, jenže pak se musel uklidit stranou, věděj, ponivač mu tam začala hořet koudel, proč, to jich konečně nemusí interesýrovat.“

„A moh byste mě s ním seznámit?“

„No vás dycky! Řek sem: každej šamstr Bošky – jako Bettynky –“ otočil se s dvornou ironií na Boženku, „– každej šamstr Betyny Skovajsový je můj kamarád.“

Napadla mě protivná myšlenka.

„Ale pane Baverka, neřek jste todle nikomu? Inspektoru Vodičkovi nebo tak?“

„Za koho mě maj? Éda Baverka před chlupatejma dycky mlčí jako kámen. Páč Éda nikdá nikomu nepřitíží, to si pamatujou. Jó, pan inčpektor ze mě včera tahal rozumy, akorát vo tý zrzatý holce, ale já mu hovno řek. Pardon, Bettynko.“

Něco mi bylo divné.

„To je vod vás prima,“ řekl jsem. „Ale tady jde o vraždu. Přece byste – snad přece jen byste nechtěl krejt vraha.“

Pan Baverka na mě vážně pohlédl.

„To bych teda nechtěl, mladej,“ řekl. „Jenomže bych musel vědět, kdo to je a proč to udělal? Vono se nevraždí jen tak mýrnyxtýrnyx, vědi? Obzvlášť dyž se při tom nic nečajzne, jakože v novinách stojí, že se nic nečajzlo. Jim teda řeknu, co vim, páč voni byli jeho kamarád. Možná že přídou na to, jak to bylo, a jestli to byla špinavost nebo třebas taky spravedlivej trest. Voni to posouděj podle práva, jim věřim. Chlupatý by na to vzali paragrafy, vědi, mladej, ty sou dělaný vod těch pupkáčů nahoře, a pro ty Éda Baverka nikdá nehne prstem. To spíš jim,“ pan Baverka se zachechtal, „to spíš jim prstem šáhne do šrajtofle, že jo, Boška?“

Přiťukli si s Boženkou a ukápli skleničky do sebe. Boženka ho úspěšně napodobila. Kopl jsem ji pod stolem a Boženka vykřikla: „Au! Édo, nebuť dotěrnej!“

Pan Baverka se jen rozesmál a znovu do sebe kápl. V otapetované chaloupce začalo být horko a šero. Pan Baverka rozsvítil petrolejku.

„A co vy si o tom myslíte, pane Baverka? Kdo to udělal?“

„Jó mladej,“ řekl pan Baverka, „voni sou detektýv, já ne.“

„Ale myslíte si, že ta dívka s tím souvisí?“

„No to samo. Přece kam čert nemůže, tam dycky pošle ženskou.“

Po tomto psychoanalytickém přísloví se pan Baverka znovu rozchechtal a plácl Boženku velmi důvěrně do zad, až mi to trochu začalo vadit. Ale v následujícím okamžiku se ti dva vzali kolem krku a pustili se do zpěvu. Boženka pištivým hláskem nahoře, pan Baverka nosovou košířštinou pod ní. Čert už je oba držel ve spárech.

Védou chlupatý, védou dívčinů

vod braný Prašný, k panů Syróvymů,

á jak s ní cloumáj, tá slzy roní,

vóna nářiká, pláče á vzlyká,

rukama lomí…

A čert, ten břichatý dobrušský čert, už je nepustil. Pan Baverka sundal kytaru ze stěny a rozezněl ji dlouhými prsty, podivně štíhlými na tak korpulentního muže. Ale to bylo cvikem. A pak už nezbylo než se uvelebit a poslechnout si koncert při petrolejce, kabaretní pásmo lidové moudrosti, jaká nikdy nikde s prken kabaretu v té úplnosti nezazněla. Dost těch písniček už jsem od Boženky znal, ale mnoho ne. A byly to písničky, no většinou by je asi děti ve škole zpívat nesměly. Byly tak sprostý, až byly krásný. Jednak o milování, jednak o pronásledování chlupatejma, a pak taky o pití a o jídle. Aspoň když čert se z láhve velice rychle vytratil a já usoudil, že bude potřeba dostat jim něco do žaludku, abych moh uskutečnit tu výpravu do Frantova obydlí ještě dnes – a to odložit nešlo. – Vytáhl jsem z Boženčiny kabely těch pět párků, co prozíravě koupila cestou sem, a postavil jsem je do kastrolu na bubínek. A tehdy se pan Baverka postavil a spustil sólo:

Já jsem viděl hezkou holku,

stála na rohu,

jářku, Édo, nebuď blbec,

seš jak v plotě kůl.

Tak sem hnedka klobouk smeknul,

tak se záčíná,

chvíli sem breptal,

pak sem se zeptal,

esli by šla do kína.

A Boženka se připojila:

Chvíli sem breptal,

pak sem se zeptal,

esli by šla do kína.

A pan Baverka pokračoval:

Na mý slova ta frajlinka

hlavu sklonila:

„Ráda, ale nejdřív bych se

někde napila,

kousek něčeho bych snědla,

jenom kousíček.“

Tak sem jí vzal hnedka

do hospody U dědka,

tam si začla poroučet.

A s Boženkou:

Tak sem jí vzal hnedka

do hospody U dědka,

tam si začla poroučet.

Co následovalo, bylo, podle mě aspoň, asi v té kategorii jako Odyssea nebo Dickensovy povídačky o Pickwickovcích, a jak si užívali v zájezdních hostincích. Prostě nikde v literatuře se nenajde tak srdečné opěvování jídla jako u Dickense, který sám z praxe věděl, v jakých tóninách kručí břicho, a u starého Homéra, který jistě měl blízko do žlabu k ovcím. A v téhle písničce byl, tak říkajíc, zachycen žižkovský ideál blahobytu. No, možná trochu přízemní, ale kdybyste viděli Boženku s rozsvícenýma očima a pana Baverku se světélkujícím nosem, s jakým gustem to zpívali, no, prostě:

Nejdřív dršťkovou,

potom vepřovou,

dva uzenáče,

kávu, koláče,

čtyři kotletky,

na to mám svědky,

lososa, filátko,

nadívaný kuřátko

a navrch vosům párků.

Dívka neznámá

snědla to sama:

porci sardinek,

porci brusinek,

matjesa, tři ruský vejce,

kousek sejra,

pak si eště vobjednala

kilo šneků,

prachy už mi docházely,

dyž si dala vepřozelí,

pak skopovou na česneku,

jaterničky,

pak se vrhla na chlebíčky.

A potom eště nakousla, nakousla,

že prej by to něčím zakousla, zakousla,

ruměnec jí stoupl v líce

a mě vezli do Bohnice –

V tom okamžiku byly párky hotové a pan Baverka s Boženkou se činili podle té písničky.

Kapitola třicátá druhá

…v níž doktor Pivoňka s Boženkou vykonají návštěvu v domě doktora Procházky. Noční telefonický rozhovor s Honzou Petráčkem.

Bylo skoro deset, když byli oba zase aspoň přibližně ve stavu schopném jednání. S myšlenkou na Bejšvic grill jsem se už rozloučil, a byl jsem rád, že jsem párky a půllitrovými hrnci kávy zažehnal čerta aspoň natolik, že pan Baverka pochopil, co od něho chci, a velice se rozjařil myšlenkou, že ho má být použito k oklamání policie.

Provedl to znamenitě. Vypustili jsme ho ze dveří prvního a vyhlíželi jsme, jak se vrávoravým krokem blíží k silnému strážníkovi, konajícímu službu. Sotva byl u něho, zapěl: „Policajt, nechaj mě, já sem v tom nevinně!“ a dal se do družného hovoru se strážcem zákona, přičemž ho obratně vlekl na druhou stranu domku. Vyklouzli jsme s Boženkou z jeho chalupy a běželi jsme tiše kolem bývalého sedlářství. Zahnuli jsme do slepé uličky a přitiskli jsme se ke stěně Frantova domku vedle okna. Nahmatal jsem prsty rám a nadzvedl jej silně podle návodu, který jsem se dověděl při výslechu. Rám povolil. Zatlačil jsem svislou příčku rámu a okno povolilo.

„Tak pojď,“ zašeptal jsem Božence.

„Hop!“ řekla Boženka a hlasitě škytla.

„Pst!“ sykl jsem zuřivě. Boženka zápolila s úzkou sukýnkou a nemohla se dostat dovnitř. Vzal jsem ji do náručí a vysadil jsem ji na okno. Zase škytla a pak zmizela v místnosti. Ze tmy se ozvalo nové škytnutí a hlasitý šramot, jak Boženka převrhla židli nebo co. Rychle jsem vlezl za ní, zavřel okno a stáhl záclonky z černého fotografického plátna k sobě. Pak jsem rozsvítil baterku. V jejím světle se objevila Boženka, sedící na zemi a troucí si horlivě koleno.

„Bouchla sem se,“ oznámila mi vyčítavě.

„Pst!“ řekl jsem znovu a rozhlédl jsem se po místnosti.

„Hm,“ broukla Boženka, nespokojena, že jí nevěnuju pozornost, a škytla.

Prudce jsem se obrátil a zuřivě jsem zašeptal:

„Tiše, Božka! Vem si baterku a hledej.“

„A co mám hledat?“ zašeptala divadelně.

„To já nevím. Všechno, co ti bude podezřelé. Lístky, dopisy, kdybys našla cigarety, pytlíčky s nějakým práškem, záznamy v knihách, všechno.“

„Z toho teda – škyt – chytrá nejsem,“ zabručela Boženka, vytáhla svoji baterku a osvítila Frantův gauč. Přistoupil jsem ke knihovně. Slyšel jsem, že si Boženka lehá na gauč, ale nechal jsem ji být. Pak jsem začal systematicky prohledávat knihovnu. Pracoval jsem asi dvě hodiny. Nenašel jsem nic. Bral jsem knihu po knize, rozvíral jsem desky a snažil jsem se vytřepat nějaké lístky. Asi z pěti něco vypadlo, ale byly to vesměs poznámky, vztahující se k obsahu příslušného díla. Potom jsem přišel na knihu, která byla vypůjčena z knihovny a měla na vnitřní straně desek kapsu na kartotéční lístek. A to bylo ono. Zřejmě to ušlo zrakům onoho Vodičkova slídivého mladíka, který byt prohledával první. V kapse byla zastrčena obálka a na ní Frantova adresa, napsaná lehkou ženskou rukou. Čichl jsem k obálce. Byla to bledě fialová dámská obálka, voněla, a když jsem ji otočil, měla vzadu natištěné jméno odesilatelky. Bohužel, právě to jméno bylo urváno a zbývala pouze první tři písmena křestního jména: MAN – Jinak nic.

V obálce byl dopis. Velice stručný. Zněl: „To si Wolfgang nezasloužil. Je to ošklivé, nevděčné, sprosté! S naším přátelstvím je konec.“ Krátké, ale bylo to ono! Byl to důkaz, že mezi di Castellem a Frantou existovala ženská spojnice! Tizián! Ano, tizián. Obrátil jsem obálku v prstech. MAN – Nejmenuje se tedy Tereza, Tonča, Truda. Můj odhad byl správný. T je místo tizián. A zalomcoval mnou vztek, že právě to jméno schází. Stačilo, kdyby byl Franta utrhl obálku na druhé straně, a případ vraždy v redakci mohl být dneškem uzavřen. Ale takový je zákon schválnosti, který v nejdůležitější chvíli vždycky ovládá naše životy.

Zbytek času jsem strávil pátráním po utrženém kousku obálky. Marně. Prohledal jsem znovu celou knihovnu, kapsy ve dvou Frantových oblecích ve skříni, komodu, zásuvku jeho psacího stolu. Nic. Boženka spala zatím spánkem spravedlivých na gauči, v jedné ruce knížku, kterou sebrala na nočním stolku vedle Frantova gauče, v druhé rozsvícenou baterku.

Noční stolek! Vrhl jsem se k němu. Nic. Sirup proti kašli, balíčky cigaret, kapesníky, trepky. Co tu asi hledal Zdeborský? A skutečně to tu nenašel? A co když tu přece jen našel právě něco, co ho přivedlo na stopu Kristiána Nohy nebo Ruky nebo jak, i když to vypadá sebeabsurdněji. Najednou se mi celý ten nápad hledat znova ve Frantově bytě zdál uhozený. Ale ten utržený dopis koneckonců není špatný. Potvrdila se linie souvislosti di Castello – tizián – koks – Franta – hospoda „V báni“. Ano, zítra zajdu s panem Baverkou do Báně. Ale dnes jsem přece jen měl být možná radši u Bejšviců. Jestlipak je tam aspoň Honza? A jestlipak na mě nečeká a něco dělá?

Strčil jsem obálku s utrženým jménem do kapsy a zacloumal jsem Boženkou. Zabručela. Znovu jsem jí zatřásl. Otevřela oči a řekla:

„Co je?“

„Nic,“ řekl jsem. „Jde se domů z flámu. A mluv tiše.“

Boženka se rozhlédla kolem sebe a pak tiše řekla:

„Ajo.“

Posadila se. Z klína jí spadla na zem nějaká knížka a hlasitě pleskla.

„Pst!“ sykl jsem.

„Jo,“ řekla Boženka a sebrala knížku. „Jé, heleď, Jarouši,“ řekla. „Tadyhle v tý knížce jsou napsaný nějaký čísla.“

„Ukaž,“ vzal jsem knihu od ní. Byla to Kantova „Kritik der reinen Vernunft“. Ovšem, Frantův ideál. A na titulní stránce byla Frantovou rukou narychlo naškrabaná čísla 55295 a 20735.

„Kdes to našla?“

„Leželo to na nočním stolku na rádiu,“ řekla Boženka.

„Hm,“ řekl jsem. Co to bylo? Pravděpodobně něčí telefon. Pětimístná čísla, vypadalo to na to. Pro jistotu jsem vytáhl zápisník a poznamenal jsem si čísla do něho.

„Tak půjdem,“ řekl jsem potom. Odhrnul jsem záclonku a čekal jsem, až se objeví strážník. Netrvalo to dlouho. Byl to jiný policajt, hubený, klátivý. Když zašel za roh, otevřel jsem rychle okno, pomohl jsem Božence ven, vyskočil jsem za ní a okno jsem zavřel. Pak jsme se připlížili za roh slepé uličky. Strážník odsud kráčel zády k nám. Vyběhli jsme prudce kolem sedlářství a zapadli jsme k panu Baverkovi. Tam byla tma a v ní se ozývalo zdravé chrápání.

„Toho nevzbudíme,“ zašeptala Boženka.

„Nevadí,“ řekl jsem. „Podívej se –“

Za chvíli slyšel strážník, jak u posledního domku v Kozí uličce vrzla vrátka a jak se rozjařené hlasy loučí. Potom se kolem něho přepotácela rozjařená podroušená dvojice, zpívající:

U Zvonů je candrbál,

tam je holek plnej sál,

tam je vójak, krejčí, švec,

jó, u Zvonu, tam je hec!

Sledoval ji pátravě, až zmizela dole v smíchovských zákrutech Kozí uličky. Pak se zas klátivým krokem vrátil ke své pochůzce.

Sehráli jsme mu to dobře.

Boženku jsem dopravil domů taxíkem. Bránila se sice, že je to moc peněz, ale když jsem ji ujistil, že mám od Lomala peníze na výlohy, zmlkla a pak v taxíku usnula. Přece jen se ukazovaly výsledky mé výchovy. Boženka už tolik nevydržela a dobrušský čert ji porazil K. O. Sotva jsem ji svěřil ochraně palácových vrat jejího karlínského sídla, běžel jsem do budky telefonního automatu. Bylo čtvrt na dvě. Vytočil jsem číslo vily Julie a čekal jsem. Někdo prudce zvedl sluchátko a ozvalo se cosi jako kvílivý zpěv. Basový hlas zachroptěl do mikrofonu:

„Pochválen budiž Pán!“

„Budiž,“ řekl jsem. „Mohu mluvit s panem tajemníkem Petráčkem?“

„Posečkej, synu,“ pravil majitel basového hlasu. Znova jsem jasně rozeznal vzdálený kvílivý zpěv. Ženský a mužský hlas pěly:

Ná nébesích se rdí

krév přésladká,

tó Pán naš svólavá

svá děéťatká!

Z toho jsem teda byl vedle. Je to vůbec vila Julie? Nějaký hlas v dálce pravil: „Tak znovu, bratře Ivo!“ a opět se ozvalo kvílící dueto:

Ná nébesích se rdí

krév přésladká – – –

Ve sluchátku zachrčelo a basový hlas pronesl:

„Dosud ho není tuto, synu.“

„Ještě nepřišel?“ zeptal jsem se zaraženě.

„Nikoliv.“

„A prosím vás – je to vila Julie?“

„Zove se to tu tak,“ řekl bas.

„Tak – tak vám děkuju.“

„Díky vzdejte Pánu,“ poučil mě neznámý.

„Ano. Že mu děkuju,“ řekl jsem a zavěsil jsem sluchátko.

Bylo mi jasné, že jsem právě mluvil s Kristiánem Svalem a že Ivo Zdeborský zahájil novou etapu v pohnuté historii svých vášnivých zájmů. Pak jsem našel v seznamu číslo Bejšvic Grillu. Po chvilce čekání mi zavolali k aparátu Honzu.

„Promiň, nemoh jsem přijít,“ řekl jsem mu. „Je něco?“

Honza promluvil tiše:

„To je dost, že aspoň voláš. Sedím tu s jedním velice interesantním pánem, ale po drátě ti to nemůžu vykládat. Přijeď ráno k nám.“

„Poslyš, tam se něco děje. Zpívaj tam kostelní písně a telefon bere chlap, kterej mluví jako praotec Čech.“

„Ajé. Počítám, že z vily Julie budeme mít svatostánek,“ vzdychl Honza. „A co ty? Objevils něco?“

„To taky až zejtra. Ahoj.“

Když jsem přišel domů, našel jsem na stole večerník. Na první stránce byl palcový titulek: PRVNÍ ZATČENÍ V PŘÍPADĚ VRAŽDY V REDAKCI a pod tím menším písmem, ale rovněž nápadně: Detektiv Ostrozraku rozluštil záhadu anagramu. Dál následoval interview s Tomem Lomalem, jehož fotografie s lulkou byla připojena. Můj šéf v něm napínavě a čistě ze své fantazie líčil rozluštění anagramu, které přičítal za zásluhu mně a které vedlo k zatčení di Castella. Frantův anagram byl otištěn v plné kráse. O Božence ani slovo.

A přece, když se to vezme, rozluštila to vlastně Boženka. Vůbec. Lehl jsem si a před zavřenýma očima mi ubíhala galérie lidí, kteří se najednou z ničeho nic vynořili okolo Franty, a tím taky v mém životě; těch Meluzínů, di Castellů, Růženek Zadinových, Emiliů Robotů a Mistrů Kalendů, té sebranky, která vlastně představovala výkvět společnosti a mezi něž se Franta, chudák, ze všech sil a bůhví vlastně jak, dral. A pak, v polospánku, začal jsem najednou chápat, proč se Abrahám tak usilovně handrkoval s Hospodinem o počet spravedlivých v Sodomě a Gomoře a proč Hospodin tak s klidem Angličana slevoval.

Kapitola třicátá třetí

Co se dálo v Bejšvic grillu. Ivo Zdeborského obrácení na víru.

„Pad mi do oka od prvního momentu,“ řekl mi Honza druhý den ráno ve svém pokoji ve vile Julii. „A šel jsem na něj zepředu, žádný vytáčky. Po třech martini začal tát, a když jsem mu v kapse u vesty zapomněl kilo, roztavil se úplně.“

„Kdes sebral kilo?“ užasl jsem.

„Tolik jsem zatím z Ivánka pochopitelně nevycucal, abych moh dávat úplatky na úrovni Ostrozraku,“ řekl Honza. „Ivánek mi poskyt pouze jistý obnos na výlohy, když jsem mu sdělil, že my dva spolupracujeme na případě. De facto mu sice konkurujeme, ale on se domnívá, že jsme na falešné stopě. Jediný skutečně podezřelý je kazatel Kristián Paže. Totiž byl – do včerejška do večera.“

Z útrob vily zazněl vtom vzdálený gigantický bas, pějící:

Bůh jé ma pávezá

naň spólehám,

tvérdší je žélezá

ví-íra má!

„Slyšíš?“ řekl Honza. „Spasitel. Ode dneška začíná detektiv, automobilista, velký mág, donchuán Ivo Zdeborský svatej život. Včera ho spasili.“ Kristián Paže dole zařval:

Svěét žůmpa plésnivá,

nébésa ótvirá

jen víra má

a neuvěřitelně pisklavý hlas s ním opakoval refrén:

jén víra má

ócelová!

„Chápeš,“ řekl Honza, „že v blízkosti takovýhleho světce ztrácí člověk zájem o pozemský věci. Ivoušek ráno prohlásil, že se odvrací od světa. Celej případ Franty Procházky předal nám.“

„Tak pokračuj,“ řekl jsem.

„Jo, tak pan baron Nádhera má pro nás dvě výhodný vlastnosti: trpí chronickou žízní a chronickým nedostatkem peněz. Musel jsem nejdřív vyslechnout dojemnou historii jeho finančního pádu. Zdá se, že ho o rodinné statky, které se rozkládaly v Itálii, v úrodném kraji pádském, připravil nějakej podvodník Goldfáden, kterej byl správcem toho jeho baronskýho majetku. Prodal totiž ty statky nějakýmu italskýmu hraběti. Vymámil na baronovi v jednom z jeho záchvatů žízně pár podpisů na bianco papíry, na těch pak napsal kupní smlouvu a pan baron mu to jako podvod nemoh dokázat, a tak se od té doby živí v Bejšvic grillu.“

„Dojemná historka,“ řekl jsem. „Má tu vadu, že ji před časem otiskl Polední list, jako by se týkala nějakého hraběte Banotelka.“

„Inu, podvodníkům dneska kšefty kvetou,“ řekl Honza. „Hlavní je, že se mi přiznal, že s di Castellem – čistě přátelsky – hraje karty o peníze, a nakonec mi pod párou svěřil, že di Castello je zavedenej, nebo aspoň donedávna byl zavedenej v tom jistým prášku. Donedávna, protože jeho dodavatel, nějakej Ferry Hovora, asi před měsícem dostal avízo a ztratil se z parády.“

„Člověče,“ naplnil mě komplex méněcennosti. „Jaks z něho moh tyhle věci vytáhnout? Za jedinej večer? Že si před tebou nedával pozor?“

Honza se zasmál a opřel se dozadu do křesla.

„Víš, kamaráde,“ řekl. „Zjistil jsem, že mám talent. Minul jsem se povoláním. Včera v tom Bejšvic grillu, člověče, mně to mluvilo jako v gangsterským filmu. Skoro z toho mám strach. Připadám si, že bych moh klidně zorganizovat gang na pašování koksu. Vzbuzuju, člověče, důvěru pochybnejch typů.“

„To je asi úděl krasavců,“ řekl jsem.

„Myslíš?“ řekl Honza. „Budu se muset hlídat. Včera jsem skoro dostal chuť překračovat zákon.“

„Ve filmu to vždycky skončí před bránou do basy. Dál se s kamerou nejede,“ řekl jsem. „A cos z něho ještě vytáh?“

„Není to dost?“ řekl Honza. „Nepředstavuj si, že to bylo zas nějak snadný. Dalo to dobrý tři hodiny práce a nějakejch deset martini. No prostě fakta jsou asi ty: Ferry Hovora zmizel, o tom nikdo nic neví. Ale to nám konečně může bejt jedno. Fakt je, že di Castello s koksem kšeftoval. Kde, to pan baron neví. V Bejšvic grillu ho jenom přejímal od Ferryho a nosil ho dál. Jinak se tam zabýval prací u karet.“

„A co ta tizián ženská?“ zeptal jsem se. Seznámil jsem už předtím Honzu s výsledky svých včerejších výzkumů.

„Pan baron nevěděl nic o žádné ženské. Ale to je přirozený. Jestli ta dáma měla nějakou funkci v obchodu s koksem – řekněme jako spojka mezi di Castellem a Frantou – tak se pochopitelně neukazovala v rozdělovně. Můžeme s klidem předpokládat, že Bejšvic grill byla rozdělovna.“

Zamyslel jsem se. Něco mě napadlo. Co když spor mezi Frantou a di Castellem začal tadyhle? Franta spolupracoval s koksařskou sítí, a když měl dost, když mohl založit Lyru, pokusil se trhnout. A koksař se sklony k trhnutí je asi nebezpečný pro obchod. Řekl jsem to Honzovi.

„No, možná,“ řekl Honza. „Ale já bych řek, že v jádru sporu je ta ženská. Ta gradace: milenka di Castella – spojka na Frantu – svedená Frantou, nebo spíš svedší Frantu – pak to prasklo – di Castello žárlí – dělá Frantovi výstupy – Franta – z dost nepochopitelných důvodů, byla to od něho pitomost – napíše anagram – et finis casu.“

„Taky jsem přemýšlel, proč psal ten anagram,“ řekl jsem.

„Ale znals přeci jeho křížovkářskou vášeň?“

„No samo,“ řekl Honza. „A bůhví, co mezi nima bylo ve skutečnosti. Rozhodně musíme najít tu ženskou. S tou to stojí a padá.“

„Jdu k Baverkovi,“ řekl jsem. „Dnes obědvám v Báni.“

„Bude mi potěšením blíže poznat toho gentlemana,“ ušklíbl se Honza.

„Ne, tam se mnou nechoď,“ řekl jsem. „Pan Baverka by mohl pojmout podezření.“

„Myslíš?“ řekl pochybovačně Honza. „Vždyť jsem ti říkal, že vzbuzuju důvěru pochybnejch typů.“

„Pan Baverka je typ zcela nepochybnej,“ řekl jsem.

„No jak myslíš.“ Honza se skoro urazil. „Já se ti do řemesla plíst nechci. Jo, ještě něco,“ dodal. „Včera v noci jsem taky dostal z Carmen, co hledal Ivoušek u Franty. Ona říká, že Frantův deník. Viděla prý, že si Franta píše deník, a myslela si, že ho má někde doma.“

„A Ivo ho nenašel?“

„Carmen říká, že ne,“ řekl Honza. „Ovšem, Carmen nesmíš věřit na sto procent. Ta ženská je prolhaná jak večerník. Budu si to muset ověřit ještě u Ivouška. Možná že teď, když se odvrátil od světa, poskytne mi tuhle informaci.“

U domovních dveří někdo zazvonil. Přistoupil jsem k oknu. Po cestičce od zahradní branky těžce kráčeli dva rozsochatí muži a nesli na popruhách velké, pozlacené harmonium.

„Tě bůh,“ poznamenal Honza za mnou.

Oblékl jsem si kabát a chystal jsem se k odchodu. Právě když jsem otevřel dveře Honzova pokoje, harmonium zdola zahřmělo a pozvedly se vyjící hlasy. Zcela jasně jsem rozeznal fistulku Ivo Zdeborského, odrážející se o vlny Pažeho hlasu jako pingpongový míček, a kniklavý soprán nějaké ženské. Vřeštěli:

Odvérhni ténto svěét,

zlátó a dráhokám!

K nébí pozvédni hléd,

pojď, brátře, k nám!

Kapitola třicátá čtvrtá

Obrácení na víru ve vile Julii.

Když jsme sestoupili do salónu, naskytl se nám povznášející pohled. V místech, kde obvykle býval karetní stůl, stálo nyní obrovité kostelní harmonium se dvěma pozlacenými andílky a u něho seděl muž podobný gorile, který nelítostně šlapal do pedálů, až praštěly. Měl hrozivou černou hřívu rozčepýřených vlasů, černé oči a zpod ušpiněných manžet košile mu lezly černé chloupky. U harmonia stál Ivo Zdeborský, oděný jakousi bílou řízou, která tvarem připomínala noční košili, v ruce držel zpěvník a pěl. Kolem pasu ho objímala příšerná, bledá, hubená ochechule v černých šatech s rudým granátem v podobě kapky kolem krku a kvílela s ním. Všiml jsem si, že podobný granát má kolem krku i muž-gorila a jiný že se chvěje na tučných ňadrech novopečeného konvertity. Strašlivá píseň se nesla na disharmonickém hřmění drahého nástroje a věřící odhodlaně zpívali:

Náč jsou mi pókrmý

á nápojé?

Já tóužim pó krví

spásítelé.

Pó sváté té krví

spásitelé.

Slečna Carmen seděla v rohu na chaise longue a tvářila se nevlídně.

Když nás gorilí muž spatřil, ukončil rázným a uši trhajícím akordem hudební produkci, povstal a vykročil ke mně s pootevřenou veleopí náručí a s hlavou na býčím krku skloněnou k rameni. Na rysech vraha hrál mu svatý úsměv.

Mimoděk jsem ucouvl a vrazil do Honzy za mnou.

„Bůh s vámi, bratře,“ zabručel vrah mazlivě. „Bůh vám žehnej!“

„Děkuji,“ řekl jsem a vtom už se moje paže ocitla v drtivém sevření těch zápasnických pěstí.

„Jsem kazatel Kristián Paže, z církve Ctitelů krve svaté,“ řekl. „Bůh s vámi, bratře. Pojďte v náš střed a pozvedněte hlas k Pánu!“

„Bohužel,“ řekl jsem, „mám naspěch –“

„Kam spěcháte, bratře? Věčnost jest nekonečná. Spěch může vésti leda do záhuby pekelné. Lépe jest v spěchu ustati a mysl k Pánu pozdvihnouti nežli do pokušení světa uveden býti.“

„Ano,“ řekl jsem, „ale –“

„Pojď mezi nás, bratře!“ ozval se vtom fistulkový hlásek Ivo Zdeborského. Podíval jsem se na něho a zdálo se mi, že tak absolutní výraz pitomosti ta měsíčná tvář ještě nezaznamenala.

„Rád bych, pane továrníku –“ začal jsem, ale Paže mě přerušil.

„Mezi námi není již továrníků, bratře, ani žebráků. Všichni jsme oblékli roucho kající, všichni jsme bratři – a sestry!“ Pravil a zašilhal krví podlitým bělmem po slečně Carmen na pohovce. Carmen se zamračila.

„I zde, sestra, dosud setrvává v krátkozrakosti světa,“ pravil Paže a znovu se obrátil na mě. „Nu, bratře, nechcete býti jí příkladem? Nechcete obléci roucho bělostné, jako tuto bratr Ivo, a vložiti na hruď svou znamení té svaté krve?“

„To – se musí nosit?“ zeptal jsem se.

„Toliko sedmero dnů, po něž též trvá půst katechumenů,“ prohlásil Paže. „Dne sedmého navrátí se tělo bratra Ivana opět světu, duch jeho však navždy bude se vznášeti v nehmotné říši Spasitelově.“

„Rád bych,“ řekl jsem, „ale bohužel –“

„Mohl byste ho nechat být, ne?“ ozvala se vtom slečna Carmen a vstala. „Vidíte, že není zvědav na vaše šaškárny. A vy, Ivo, vy byste taky –“

„Ach, jak mě bolí vaše drsná slova, sestro,“ řekl Paže a přitiskl ruku ke krajině srdeční. Hubená ochechule zároveň objala Zdeborského, který po projevu slečny Carmen zčervenal, kolem krku.

„Stůjž, bratře Ivane, stůjž pevně u nabyté víře,“ zaječela.

„Odolej svodům těla a budeš sdíleti rozkoše ducha na věčnosti!“

Zdeborský na ni uctivě pohlédl. Viděl jsem, jak slečně Carmen zablýskalo v očích.

„Svatý pane,“ řekla. „Upozorňuju vás, že pan továrník má nařízenou redukční dietu, která se musí přesně dodržovat. Když mu najednou sedm dní nedáte nic jíst, může z toho mít smrt.“

„Ó sestro, není smrti,“ pravil Paže. „Jest pouze pominutí těla.“

„Taky je pominutí ducha,“ odsekla Carmen. Bojovala o Ivouška ze všech sil, to se jí muselo nechat. Ovšem, jak jsem se později dověděl, Pažeho církev propagovala celibát. Kazatel odpověděl cosi svatého a Carmen se s ním začala velmi světsky hádat. Honza do mne šťouchl, odkradli jsme se nenápadně ke dveřím a vypadli jsme ze salónu. Za námi zazněl zuřivý chorál:

Válé dám bóhatství,

póžitku, néřestí.

Mněé stáči na světěé

nápit se kérve tvé…

„Brr,“ řekl Honza.

„Prosím tě, to se sem nakvartýroval?“

„Už jo,“ řekl Honza. „Nu, jde mu zřejmě o to, aby Zdebora dal vale bohatství ve prospěch Ctitelů krve. Ta církev totiž tomu kazateli patří.“

„Ale je přesně jak z tý povídky,“ řekl jsem. „A nepředstírá to Zdebora jenom?“

„Ten?“ řekl Honza. „Ještě nikdy nebyl obrácen na žádnou víru. Je to pro něho zážitek. Ta hubená ženská má prý stigmata. Jestli je taky tohle pravda podle tý povídky –“

„Tak se ho přece lehce zbavíme!“ řekl jsem.

„O to žádnej strach,“ řekl Honza.

Podal jsem mu ruku. „Jo, a co Julie?“ vzpomněl jsem si.

Honza se zachmuřil.

„S tou je to chabý, člověče. Od včerejška nevstala z postele. Volal jsem ráno profesora Knauteho. Přijde se na ni odpoledne podívat.“

„Hm,“ řekl jsem. „Nenechávej ji samotnou. Mám z ní trochu strach.“

„Neboj se,“ řekl Honza. „Podívám se na ni. Ale ona se z toho dostane. Znáš ji. Je to přece moravskej kořínek.“

„To je fakt,“ řekl jsem. „Ale stejně –“

Venku byl nádherný podzimní den. Rozloučili jsme se v zahradní brance a já vykročil ke Smíchovu.

Kapitola třicátá pátá

Co zjistil doktor Pivoňka v Báni. Vzkaz inspektora Vodičky a podivný telefonický rozhovor. Doktor Pivoňka si dává šlofíka a vzpomíná si na jednu dávnou filozofickou debatu.

To odpoledne jsem si musel lehnout. Bylo toho už na mě moc, a mimoto věci se zběhly tak, že mi mezi pátou a půl osmou vyšlo vlastně volno. Předně: inspektor Vodička odjel z Prahy, a když jsem ho cestou z Báně, asi ve čtyři, volal, měl jsem u něho zapečetěnou obálku se vzkazem. Za druhé: exkurze do Báně byla víc než úspěšná a od pana Masaře, vrchního v Báni, jsem dostal znamenitý typ. Pan Masař, který ke mně po páně Baverkově doporučení pojal naprostou důvěru, sice tiziánku neznal jménem, ale přesto o ní dost věděl. Vídal ji v podniku, odkud přednedávnem musel zmizet do Báně, protože se okolo toho lokálu začaly stahovat nemilé sítě, a pan Masař usoudil, že kratší dovolená v putyce za městem prospěje jeho zdraví. Ten podnik se jmenoval Kahýra Bar a zrzavá slečna tam chodila jistou dobu s jakýmsi urostlým snědým pánem, který hodně utrácel. Pan Masař se na ni dobře pamatoval. „Šťáva,“ vyjádřil se o ní. „Vlasy jako voheň, mateřský znamínko na tváři a hubu červenou jak vopičí zadek,“ řekl. „A tou hubou, váženej pane, vona mluví, i když mlčí. Zkrátka, nemůžete si ji spléct. Vona je z těch ženskejch, co je každá unikát.“ Mohl jsem se tedy s oprávněnou nadějí vypravit večer do Kahýra Baru.

Cestou z Báně jsem se stavil v Svatoondřejské. V obálce tam byl dopis a v něm mi inspektor psal:

Vážený pane kolego,

neměl jsem příležitost Vás dostihnout, poněvadž se zdá, že se přede mnou skrýváte. Včera jste nevolal a dnes nejste k zastižení. Dopoledne jste prý odešel z vily Julie a ten pán – zdá se, že velmi zbožný (kdo to je? Jsem zvědav na Váš referát o něm) –, který bral telefon, nevěděl kam. Jsem Vám to tedy nucen dát písemně: naši lidé si ve Františkových Lázních trochu zavyšetřovali, a tak je třeba, abych odjel z Prahy. Zdá se, že máme jistou souvislost di C. – tizián (pí. Zadinová) – a kam dál, to si domyslíte. Zatím tomu ovšem příliš nevěřím. Zavolejte mě hned zítra ráno a trochu přemýšlejte, než se vrátím. A prosím Vás: nechávejte vždy vzkaz v Ostrozraku, kde vás najdu. Pokud se ovšem nerozhodnete pracovat na případu sám. Nebo jste se už rozhodl? Jestliže ano, ví o tom Mr. Lomal?

V úctě oddaný

Bohuslav Vodička,

policejní inspektor

Nebyl by to Vodička, aby se o mne neotřel. Přesto jsem uznal, že má pravdu, a stavil jsem se v Ostrozraku. Šéf nebyl přítomen, senior detektiv mi sdělil, že to odpoledne zasedá v přípravné komisi poroty pro volbu Miss Prague 1931. Tom Lomal, jak mi sdělil senior, má vyhlídky stát se předsedou poroty a v této funkci hodlá prosadit, aby krásky, alespoň v posledním kole a alespoň v uzavřené místnosti pouze před porotou, měly povinné defilé v plavkách, ne jenom ve večerní toaletě, jak tomu bylo až dosud. Řekl jsem tedy seniorovi, že si jdu odpočinout domů a večer že budu v Kahýra Baru, a šel jsem. Boženka měla odpolední směnu, ale neměl jsem odvahu riskovat nové setkám s Annou Hroznou. Ale venku jsem si najednou vzpomněl na telefonní čísla, která jsem večer opsal u Franty z Kanta. Koupil jsem si v trafice známky, vlezl jsem do budky a vytočil jsem první číslo.

Někdo zvedl telefon a zahuhňal. Nejenže mu nebylo rozumět, ale nešlo dokonce ani poznat, je-li to muž nebo žena.

„Kdo je tam?“ zeptal jsem se.

„Zdo vinsätüno,“ zakrákoral hlas, jak jsem poznal, bez vlastní viny zkreslený vadným telefonem v budce. Co to bylo? Znělo to jako Vincentinum. Co měl nevěrec Franta společného s Vincentinem?

„Nerozumím prosím?“ řekl jsem.

„Vin-cön-tü-nom,“ opakoval hlas. „Domov ťäch nöjubo-žöjšüch!“

Nepřeslechl jsem se. Bylo to Vincentinum.

„Mohu, prosím, mluvit s panem doktorem Procházkou?“

„S küm prosüm? S panöm kanovňüköm?“

„Ne, s panem doktorem Procházkou, redaktorem.“

„Bohužöl nöznam,“ řekl hlas. „U nös nöňü.“

„Já vím,“ řekl jsem, „ale něco pro vás dělal. Myslím, že vám poukázal nějakou částku.“

„Okamžük,“ řekl hlas. „Poďüvam sö.“

Chvíli jsem čekal.

Potom se hlas vrátil.

„Bohužöl na söznömu dobroďüncu nöňü.“

„A je to, prosím, číslo 20735?“

„Ano-dvo-nulo-södm-třü-pjöt.“

„Promiňte tedy. Bude to asi omyl.“ Zavěsil jsem.

Čert ví, kde Franta to číslo sebral. Že by snad některý z nejubožejších zatoužil, chudák, po literární slávě? No, v každém případě, bylo to Vincentinum, a tam půjdu pátrat, až už opravdu všecky stopy selžou. Nechtělo se mi mezi nejubožejší. Připadal jsem si sám dost ubohý. Zkusil jsem ještě druhé číslo. Ozvala se ústředna Penzijního ústavu. Tak tedy nic. Sedl jsem proto bez dalšího otálení na tramvaj a odjel domů. Doma jsem si udělal kafe a ulehl jsem na otoman.

V polospánku se mi vynořila dávno zasutá scéna s Frantou. Zapomněl jsem na ni, a teď se mi najednou vrátila. To jsme ještě chodili na chůdách pro Schichtovo mýdlo a nějaký náš kolega dostal vyhazov, protože ve skladu ukradl bedničku mýdla a podle policejního šetření ji prodával v Košířích hluboko pod cenou. Já ho tehdy odsuzoval, měl jsem takový názor, že dokud zůstává člověk poctivý, má lidskou důstojnost, i kdyby jinak třeba umíral hladem. A tehdy se Franta velmi namíchl a řekl – to jsem od něho, kantovce, opravdu nečekal – „Lidská důstojnost? Ty vole, má člověk na dvoumetrovejch chůdách v kostýmu figurky z bublin lidskou důstojnost?“

„Má,“ řekl jsem, „protože se tím aspoň živí poctivě.“ Franta si odplivl. „Člověk není na světě proto, aby se poctivě živil,“ řekl. „Člověk žije proto, aby rozvíjel svou osobnost. Aby poznával, aby užíval radostí světa, aby miloval a byl milován. Ne proto, aby ze sebe dělal šaška.“

„Kde je tvůj Kant?“ řekl jsem. „Kde je tvůj kategorický imperativ? Jednej tak, aby tvoje jednání mohlo se stát podkladem obecného zákonodárství! Jak se s tím srovnává krádež?“ Franta se na mě ušklíbl. „Předně nejsem stoupencem Kantovy etiky,“ řekl. „Ta je idealistická a nesmyslná. Hájím Kantovu noetiku, protože ta odpovídá skutečnosti. A pak,“ řekl, „ten trouba, co ukrad tu bedýnku mejdla, jednal přesně ve smyslu zákonodárství, kterým se ve skutečnosti, rozumíš, ve skutečnosti, ne na papíře, řídí tahle společnost. Spočívá na krádeži, kamaráde, a kdo se snaží být poctivý, jedná protizákonně – to jest proti skutečným zákonům, ne proti paragrafům – a trest ho nemine.“

„Zatím zavřeli toho troubu s mejdlem, nás ne,“ řekl jsem. „Protože největší lidský zločin po poctivosti je malichernost,“ řekl Franta. „Ostatně, považuješ to za odměnu, těch pár švestek, co dostáváš za to, že ze sebe dennodenně děláš šaška na chůdách? Já to považuju za trest,“ řekl. „A hodlám se stát vzorným občanem a řídit se zákony, jen co to půjde.“

„Zákony krádeže?“ řekl jsem. „Zákony téhle společnosti,“ řekl Franta a vypadl z kantýny, kde jsme seděli, protože mu začínala šichta na chůdách.

A tenhle dávno zapomenutý rozhovor mi teď vykvetl z úrodné prsti spánku. Ještě když jsem usínal, cítil jsem podivný soucit s Frantou, a pak zas sympatii, za kterou se ve mně něco zastydělo, ale cítil jsem ji pořád, nevěděl jsem proč, a pak jsem usnul spánkem beze snů.

Probudil mě rezavý rachot budíku.

Bylo půl osmé večer.

Kapitola třicátá šestá

Tizián na scéně.

V Kahýra Baru jsem seděl od devíti hodin. Tizián tam nebyl, ale dopomohl jsem k výřečnosti číšníkovi stovkou ze zálohy, kterou mi na nutné výdaje poskytl Lomal a z níž jsem zatím zaplatil jenom taxíka. Ten pán ve fraku mě ujistil, že ví, o kterou slečnu se jedná, a že dnes s největší pravděpodobností přijde, protože je úterý. Chodívá ovšem pravidelně s panem doktorem Höllichem, takže – Ujistil jsem ho, že ten fakt mně nevadí, a nádavkem jsem se ještě dověděl, že se jmenuje Tereza. Tak tedy ne tizián. Ale co potom ten dopis? Křestní jméno, které začíná MAN –? „Kdo je to, ten pan doktor Höllich?“ zeptal jsem se číšníka. Pokrčil rameny. O něm nevěděl nic, než že se jmenuje Manfred Höllich, dává si říkat pane doktore, v Kahýře bývá v úterý nebo v pátek a obyčejně se tu schází s nějakými přáteli.

O povaze těch přátel nevěděl číšník rovněž nic. Nebo aspoň nechtěl vědět.

Výborně. Manfred. To by přece souhlasilo. Tereza píše na dopisním papíře pana doktora Manfreda Höllicha. Ale kdo to je a odkud se vzal? A co má společného s Frantou a s di Castellem?

Číšník začínal mít napilno. Bar se pomalu plnil. V mušli pro muzikanty zasedl orchestr. Bledničkoví hoši v bílých sakách s motýlky spustili a zpěvák s knírkem á la Ramon Novarro přiložil k pěkným ústům chromovaný megafon a zazpíval znělku bandu:

Zde v tomto restaurantu

pět hezkých muzikantů

v smokinkách noblesních –

snad srdce každé dámy

svou božskou hrou tak zmámí,

že pak chce prožít hřích –

Nebyl to špatný band. Až na to, že popis pěti muzikantů neodpovídal příliš ponuré vyhládlosti jejich půlnočních tváří. Ale odsekávali svižně foxtrotový rytmus a pracovali zkušeně na klapkách, pístech a hmatnících svých nástrojů. Zpěvák je začal představovat jednoho po druhém v dvojsmyslném textu. Na svoje sólo každý vstal, aby předvedl půvaby, které dámu z verze písničky lákají k prožití hříchu:

S tím, co loudí své trylky

mazlivě v ouška roztomilých dam,

s tím, co basuje, popotahuje

dlouhý trombón sem a tam,

s tím, co do bubnu tluče nohama,

a s tím od piána, který do rána

zpívá všem, co táhnou flám!

Potom se ti chlapíci skutečně odvázali, zapomněl jsem se dívat ke vchodu a visel jsem očima na nich. Při pohledu na hubeného mladíka s vpadlými tvářemi, který se znalecky mazlil se snižcem trombónu, vytanula mi na mysli jiná taková tvář, tvář Emilia Roboty, o němž uvažovali učení docenti v učených článcích v učených časopisech, a to ne psychiatři, ale literární vědci. Kolik slov – protože myšlenky se tomu dobře nedalo říct – kolik slov vyvolaly v život veršíčky toho miláčka Múz. Popsaly se o něm desítky, ne-li stovky stránek, a přitom jsem jenom na fakultě znal nejmíň pět lidí, kteří by stejně dobře dovedli lepit veršíky o polích vonících chlebem a o tom, jak je to úžasné, že básník miluje svou matku (ve skutečném životě se ovšem Emilio o tuto osobu vůbec nezajímal; používal ji pravidelně jen jako námětu ke svátku matek); dovedli, jenže je to v životě nenapadlo. Buď se styděli nosit do redakcí takové zboží, nebo se zamyslili nad tím, proč by ty novosti měly čtenáře vlastně zajímat, a nechali toho. Robotu ovšem okouzlovala jeho vlastní schopnost skládat dohromady slova, aby v rýmech řekl to, co každý pokládá za samozřejmost a vůbec o tom nepřemýšlí. Robota však považoval za svou obzvláštní zásluhu, že říká lidem věci, o nichž ani nepřemýšlejí a tvrdil, že jim je objevuje. Nevadilo mu, že objevoval-li něco, tedy Ameriku, a že jeho objevy stejně lidem nebyly nic platné, protože je nikdo nečetl.

O něm se tedy psaly desítky článků, a o tomhle trombonistovi z Kahýry ani jeden. Ale taková to prostě byla společnost: měla určité konvence, zděděné z šerého dávnověku, z dob, kdy většina národa byla negramotná, a podle nich každý, kdo alespoň do jisté míry vládl perem, byl něco extra a muselo se s ním zacházet jemně a s úctou, neboť prý „cítil více než jiní“. Emilio Robota byl spíše více cítit než jiní. Tenhle anonymní trombonista byl ovšem jenom obyčejný, obhroublý pardál, nikoli básník, a ve skutečném životě by se byl asi zachoval podle písničky, jejíž poslední sloku pěl do megafonu dvojsmyslný zpěvák:

Já prozradím teď vám tu,

že těch pět muzikantů

popletla holčička.

Však jako svorně hráli,

i u ní vystřídali

rozkošná sólíčka.

Ten, co loudil své trylky

mazlivě v ouška roztomilých dam,

ten co basoval, popotahoval

dlouhý trombón sem a tam…

a tak dále o všech hudbířích v bandu.

A najednou jsem si vzpomněl, proč tu jsem, a rychle jsem se ohlédl po vchodu. Srdce se mi zastavilo. Do baru právě vstupovala dáma v brčálových šatech, červených střevíčcích a s nádhernou měděnou přilbou, ustřiženou vpředu „podle kastrolu“, že jsem nevěděl, jestli jsem ztratil dech proto, že to byl zjev, který prostě člověku dech bere, nebo proto, že to byla moje tiziánka. Šla přes prázdný parket nádherným, plíživým krokem, přes štíhlé boky se jí napínalo brčálové hedvábí a pod tou měděnou lesklou stříškou zasvítily odrazem světla reflektoru, který ozařoval mušli, zelené oči jako dva smaragdy. Bylo na ní něco orientálního. Hodila se do Kahýry.

Usedla u stolečku v malém boxu, a kousek vedle smaragdů se zaleskla studená světla perlových náušnic. Přisedl k ní mladý muž sportovně vypěstěného těla v bezvadném smokinku. Měl hrdý, trochu cynický výraz prachatých hezounů a dlouho odbornicky rozmlouval s číšníkem. Když číšník spěchal s objednávkou, významně na mě zamrkal.

Hleděl jsem na ten pár. Nemluvili spolu. Tiziánka si zapálila cigaretu a seděla pohodlně zabořena do polstrovaného sedátka v boxu. Zelené oči lhostejně klouzaly po lidech u baru. Sportovec bubnoval prsty na stůl, a když číšník přinesl chianti v proutěné láhvi, začal si mechanicky a velmi zdatně přihýbat. Tiziánka v tom nezůstávala pozadu. Prohlížel jsem si ji. Na ňadrech měla nějaký zlatý šperk. Zlatý nebo bižuterní, na tu dálku to nešlo poznat. Dalo se z něho soudit toliko na vkus, ne na finanční možnosti majitelky. A ten vkus asi tak odpovídal estetické úrovni jejího poprsí.

Tak tohle byla tiziánka. Nedalo jí asi moc práce Frantu svést. Jestli ho vůbec sváděla, jestli nebyl aktivní spíš chudák Franta. A zamyslel jsem se nad tím, jaký to byl vlastně poměr a že byl Franta možná v těžší situaci, než jsem si myslel, nejen pro nezákonné záležitosti, které s touhle překrásnou reprezentantkou něžného pohlaví souvisely, ale pro komplikace v záležitostech nejhlubšího nitra duše, které u nás chlapů tak úzce souvisí s něžným pohlavím. Jak jsem na ni hleděl, na líčka jako z růžového sametu, na tu nádhernou, teď pohrdavou pusu, která, to jsem si dovedl představit, uměla se v zlomku vteřiny proměnit ve zvoucí, slibující, rajský plod Adamovy zkázy – přesně podle líčení pana Masaře –, jak jsem ji tak nestoudně přejížděl očima, začal jsem za tím vším cítit ještě nějakou jinou tragédii, ještě nějaké jiné malé peklíčko, než bylo peklo, které až dosud z případu vraždy v redakci zašlehlo nepěkným plamenem. Bylo v ní něco osudového. Měla tu krásu jen proto, aby jí způsobovala neštěstí, jak to u některých ženských bývá, a ty zelené oči, aby jimi zabíjela a nakonec na ně sama zahynula. A tahle – najednou jako by mě někdo praštil do hlavy – tahle ženská že by měla něco společného s di Castellem? S tím fouskatým panákem s diagnózou chronické grafománie?

Ke stolku přisedl postarší mladík s pleší a s vysedlou lopatkou a potřásl si s oběma rukou. S někým, jako je tenhle předčasný vyžilec?

Ne. Ovšem, nebylo-li to spojení čistě obchodní. Sportovec – doktor Höllich – se s plešatcem živě rozhovořil a Tereza je neposlouchala, klouzala dál lhostejnýma očima po interiéru. Volavka, spojka, co to bylo? Na jejího milého vypadá spíš Höllich. Jak jsem se na něj díval, mohl to být obchodník s koksem nebo cokoli jiného.

Ke společnosti se přidružil nový muž, rovněž sportovní brunet s černým knírkem, a vyzval Terezu k tanci. Odešli na parket a ponořili se do malého hloučku, který holdoval Terpsichoře. Zelená, modrá, oranžová světla z otáčejícího se reflektoru klouzala po měděné přilbě jako světýlka v dětském kaleidoskopu. Tančili skoro mlčky. Jenom občas brunet něco prohodil a tiziánka jednoslabičně odpověděla. Saxofonista, který pár očividně sledoval očima, trylkoval jako pominutý. Pak se vrátili ke stolku a brunet si přisedl. Konverzace oscilovala jenom mezi pánskou trojicí. Tiziánek se vrátil k své staré zábavě s cigaretou, sklenicí a lhostejným klouzáním očima po lidech u baru.

Čas ubíhal, a já nevěděl, co mám dělat. Nezdálo se mi možné jít a vyzvat ji k tanci, obklopenou trojicí těch ramenáčů a toho plešatce, který vypadal, jako kdyby měl ve spodní kapse smokinku browning. Přesně řečeno, neměl jsem odvahu. Když jsem asi dvakrát nebo třikrát zachytil ten její chladný, zelený pohled, roztřásla se mi kolena. Přesto jsem seděl a civěl na ni. Bylo na co civět. Třeba do čtyř do rána, kdy zavírali. A táhlo teprve na jedenáctou. Musela si už být vědoma mé soustředěné vizuální činnosti, protože se mi její zelené oči na neustálé obchůzce barem začaly vyhýbat. Tím víc jsem strnule zíral jediným směrem, který určovala ta bronzová květina, až jsem dostal křeč do očních svalů.

A najednou jsem zjistil, že sedí sama, že přišel nějaký čtvrtý pán, prošedivělý masitý chlap, vypadající tak na velitele osobní stráže nějakého Dillingera nebo Al Capona, a celý ten čtyřlístek ve smokincích si to šine k baru a někam za bar, zřejmě do nějaké soukromé místnosti.

Bronzová růže zůstala v boxu sama s rudou stopkou importovaného chianti. Zvedlo mě to ze židle a namířil jsem k ní. Orchestr začal hrát pomalý, houpavý slowfox. Zpěvák nasadil nyvý diskant a pěl:

Když na Vltavě tiše loďky plují,

kraj slunko zlatí bleskem posledním,

jen rackové když vůkol poletují,

tu na břeh usednu a náhle sním:

sním o ženách, jichž řada nepřehledná,

však pouze jedna z nich mi byla vším…

Uklonil jsem se tomu chladnému měděnému slunci. Zelené oči vzhlédly unaveně ke mně, cize, skoro nepřátelsky, že jsem se začal chystat na ránu košem. Prohlížela si mě se strašlivou, mučivou lhostejností – a pak se růže zdvihla a vplula do mé náruče, kterou jsem jí mechanicky nastavil, a obešel jsem s ní předepsanými a rovněž mechanickými slowfoxovými kroky celý parket kolem dokola, než jsem si uvědomil, že je to skutečnost. A když jsem si to uvědomil, uvědomil jsem si taky, že pod dlaní své pravice cítím vlahý, měkký dívčí bok, který byl stvořen jako brána života pro děti, které tahle růže jako oltářní svícen bude jednou mít, nebo by měla mít, kulatou, vláčnou vláhu ramínek a dívčí žebra s minimální tukovou vrstvou, jak tomu je u velmi mladých dívek, velmi mladých, velmi pošetilých, které svou bezradnost skrývají za bronzové masky nepřístupné krásy, a sebejistota se mi vrátila. Nad námi nyl zpěvákův hlas:

Dívenko z podolských lázní,

královno vltavských vil,

mé srdce po tobě blázní,

trýznit už nesmíš mě dýl.

Vyjdi ven z koupele chladné,

tvé bych zřel linie ladné.

Líbej mne, je to tak snadné,

dívenko z podolských lázní,

žárlím tu v strázni, já bloud,

že tě objímá próóud…

že tě objímá próóud.

Ale ano. Byla to jenom taková dívka z podolských lázní, která se dostala do společnosti zlých pánů s koksem. Šel jsem na ni zostra.

Kapitola třicátá sedmá

Doktor Pivoňka hovoří s tiziánem. „Doktor“ Höllich hovoří s doktorem Pivoňkou, což je méně příjemné

„Víte, že my dva se známe, slečno?“ řekl jsem.

Obdržel jsem zmrazující zelený pohled.

„Jděte. Ani bych neřekla.“

„Jen si vzpomeňte,“ pokračoval jsem.

„Bohužel,“ pokrčila rameny. „Abych vám ušetřila práci,“ řekla, „já jsem Tereza Dobenínová, ale nemám vůbec čas.“

„Dívky jako vy nemají nikdy čas, to vím,“ řekl jsem. „Ovšem jen pro některé lidi. Vsadím se, že já mezi ně patřit nebudu.“

„Nejste domýšlivý?“

„Ujišťuji vás, že nejsem.“

„V tom případě –“ zaváhala. „V tom případě bych se měla urazit.“

„Proč?“

„Považujete mě za trochu snadnou kořist, ne?“

Tohle chování měla ovšem naučené od těch svých gangsterských kumpánů.

Cítil jsem, že pod kůží je to Terezička, která neví, co si počít na světě.

„V souvislosti s vámi neuvažuji o kořisti,“ řekl jsem, „ale spíš o pomoci.“

„O pomoci?“

„Ano.“

„Mám vám snad dělat nějakou prostřednici nebo něco jiného?“

„Ne,“ řekl jsem a pak bez úvodu: „Jsem doktor Jaroslav Pivoňka.“

Chvíli byl pohled těch zelených lampiónků dál lhostejný. Než jí to došlo. Pak jí na tvářích rozkvetly temně rudé broskve. Uhodil jsem hřebík jediným rozmachem přesně na bronzovou hlavičku.

„Neznám vás,“ řekla a v náručí jsem cítil, jak se zachvěla a ztuhla.

„Ale slyšela jste už o mně.“

„Ne,“ řekla. Pak se trochu ovládla. „Jste snad tak slavný, že bych o vás měla slyšet?“ To byl pokus o ironii.

„Jsem soukromý detektiv kanceláře Ostrozrak,“ řekl jsem.

„Ne že bych byl zvlášť slavný, ale v poslední době o mně noviny psaly. V souvislosti s vraždou doktora Procházky.“

„Nečtu noviny,“ řekla a dlouhé a ne umělé řasy se jí zachvěly.

„To nevadí. Znáte mě i tak,“ řekl jsem. „Řekla jsem vám, že ne.“

„Nemyslím osobně. Ale slyšela jste o mně. Od doktora Procházky.“

Zelené oči se rozšířily.

„Toho taky neznám.“

„Nelžete, Terezo,“ sevřel jsem ji drtivě v náručí.

„Pusťte mě!“ řekla rozčileně. „Neznám ani vás, ani toho vašeho, toho vašeho –“ a teď se ve vlhkých smaragdech objevily slzy.

Naklonil jsem se k ní.

„Znáte, Terezo. Lépe řečeno, znala jste, protože doktor Procházka je po smrti. Znala jste ho, jako znáte di Castella, který je už pod zámkem.“

„Neznám! Pusťte mě,“ syčela zoufale.

„Nelžete. Znáte taky Julii Patrochovou. Aspoň z doslechu. Viděla vás jenom jednou, za dost trapných okolností. V bytě doktora Procházky.“

„Pusťte mě,“ vzlykla. Pak se mi vyškubla a rozběhla se k baru, uviděla, že tam nikdo není, chvilku se nerozhodně rozhlížela, pak se zase trochu ovládla a hrdým dlouhým krokem zamířila k svému boxu. Všiml jsem si, že u baru stojí vrchní a zvědavě se na nás dívá. Šel jsem za ní.

„Jděte pryč! Jděte pryč!“ uvítala mě. „Nebo zavolám číšníka!“

Přisedl jsem si k ní.

„Nezavoláte,“ řekl jsem.

„Zavolám!“ řekla zoufale.

„Kdybyste měla chladnou hlavu, slečno,“ řekl jsem, „uvědomila byste si, že už tohle vaše řádění je přiznání.“ Na to neřekla nic, ale dříve bílá tvářička hořela. „Z ničeho špatného vás nepodezírám a nechci na vás nic než jisté informace,“ lhal jsem. Mlčela.

„Můžete jen přispět k odhalení vraha,“ pokračoval jsem. „A ujišťuji vás, že nakonec budete muset. Takže je pro vás lepší, když to uděláte dobrovolně.“

Z ničeho nic se zase prudce zvedla a rozběhla se k baru. Zůstal jsem sedět. První impuls byl sice vstát, ale uvědomil jsem si, kam jde. Zůstal jsem tedy sedět, a začalo mi být nepříjemně. Neměl bych zmizet? Než si přivede na pomoc ty ostré mládence? Rozhodl jsem se pro kompromis a šel jsem si sednout zpátky ke svému stolku. Sotva jsem dosedl, vyšel ze dveří za barem ten její ramenatý sportovec a rozhlédl se. Když mě spatřil, zamířil rovnou ke mně. Beze slova přisedl a probodl mě pohledem. Vydržel jsem ten pohled očí jako dvě obrovské saze, ale objem mé duše se začal scvrkávat, až z ní byla jen dušička.

„Dám vám radu do života, příteli,“ řekl ramenáč. „Ruce pryč od Terezy.“

„Ale vždyť –“

„Mlčte, když mluvím já. Podívejte se, zůstaňte při stopování záletnejch paniček. Nemíchejte se do věcí, který vám nepřísluší.“

„Doktor Procházka byl můj přítel,“ ozval jsem se.

„Neznám žádného doktora Procházku,“ řekl sportovec. „Tereza ho taky nezná, rozumíte. A jestli to byl váš přítel, je mně srdečně líto toho, co se mu, jak píšou noviny, stalo.“

„To je od vás milé.“ Pokusil jsem se být tvrdý a ironický. Ale ramenáč nehodlal mluvit v narážkách.

„Nechte té legrace,“ řekl. „Věc je vážná. Teda: ruce pryč od Terezy, ruce pryč od tohohle případu. Tereza s tím nemá nic společnýho, rozumíte?“

Přikoval mě nepříjemnýma černýma očima.

„Jestli nerozumíte, mohlo by se vám stát, že by vás někdo poučil tímhle,“ ukázal mi pěst, která se za lepším účelem docela dobře mohla uplatnit v ringu. „Přenechte to policii, která je tady od toho. Vy si hleďte svejch paniček, rozumíte.“

Pokrčil jsem rameny.

„No, jestli nerozumíte,“ řekl a kývl hlavou k baru. Teprve teď jsem uviděl, že u něho stojí ten trojlístek. Odlepili se líně od barového pultu a líně se loudali k nám.

„Rozumím,“ řekl jsem rychle.

„Aby vám bylo jasno,“ řekl ještě rychle. „Tereza s tím nemá opravdu nic společnýho, takže i když ji do toho zatáhnete, nic se nedovíte a jí se nic nestane. Ale nechci, aby ji vláčeli v novinách, jasný? Tereza není zdravá a chci ji ušetřit zbytečnýho rozčilování. A jestli to přece uděláte, dostane se vám poučení, o tom nemusíte pochybovat.“ Trojlístek mlčky došel a mlčky přisedl. Klouzal jsem očima z jednoho na druhého. Nehybné, tvrdé tváře. Gangsteři.

„Rozuměl jste teda?“ zeptal se ramenáč.

„Rozuměl,“ řekl jsem pokorně.

„Dobře,“ řekl ramenáč. „My se s váma teď rozloučíme a vy zaplatíte a půjdete domů, protože už je pozdě.“

„Ano,“ řekl jsem.

Ramenáč vstal. Gangsterský trojlístek taky.

„A podívejte se,“ řekl ještě muž a bleskurychle mávl pěstí, že jsem sebou škubl. Ale pěst se zastavila těsně před mým nosem a pak se naň jemně přitiskla, že jsem musel zaklonit hlavu.

Bez dalšího slova se ramenáč sebral, následován ostatními, a odešel k svému boxu. Tereza tam nebyla. Čtveřice se usadila a pozorovala mě.

Zavolal jsem rychle číšníka, zaplatil a zamířil jsem k šatně. Tereza se neukázala. Zato dva z pánů u stolu se zvedli, u šatny si rovněž vyzvedli kabáty a vyprovodili mě zpovzdálí až na stanici elektriky, kde počkali, dokud jsem se bezpečně neusadil do tramvaje směr Karlín. Oddychl jsem si. Ještě z okna jsem viděl, jak zamyšleně a mlčky civí za vozem.

Tak je to. Tak to teda je, říkal jsem si, jak jsem ujížděl do Karlina. Tereza. Tiziánek. A tihle gangsteři. Ne. S vraždou zřejmě nemají nic společného, to by mě nenechali takhle ujet. Vražda byla soukromý podnik di Castella a oni ho v tom nechají. Zaručeně už se horlivě uklízejí stopy. Kdybych teď na ně poslal Vodičku, bude to nevinná stolní společnost, která di Castella nezná, a nic se jí nedá dokázat. Doběhli mě. To je jasné. Nejslabší článek je Tereza, té by mohly selhat nervy. Proto ten zájem a ty rozkošné sliby ohledně poučení.

Ale kdybych mohl s Terezou promluvit o samotě. Kdybych – tramvaj zastavila. Vystoupil jsem. U stanice byla telefonní budka. Vlezl jsem dovnitř a zalistoval jsem v seznamu. H – Hö – Höllich. Höllich Manfred, RNC, Ulice 31. prosince čp. 12, Praha-Pankrác. Hm, bydlí blízko objektu, kam nepochybně patří. RNC. Tak tohle je ten jeho doktorát. Poznamenal jsem si jméno, adresu a telefon do notýsku a vylezl jsem z budky. Šel jsem prázdnou, popůlnoční karlínskou ulicí a byl jsem ponořen do všelijakých divných myšlenek.

Kapitola třicátá osmá

…v níž je doktor Pivoňka donucen nenadále odjet a o úzkosti Arnošta Stařečka. Kulturně společenské úsilí Toma Lomala.

Moc jsem se nevyspal. V pět hodin se mnou někdo hrubě zacloumal, a když jsem otevřel oči, poznal jsem svého šéfa v kostkovaném detektivním oblečku.

„Rychle, pane doktore. Goddam, vstávejte!“

„Co se stalo?“

„Hurry up! Hurry up!“ Lomal zadupal nožkama v anglických pumpkách. „Vysvětlím vám to cestou!“

Oblékl jsem se ve spěchu a vypadl jsem za Lomalem. Po schodech utíkal jako střízlík, až se mu kšilt obrovské sherlock-holmesovské čepice klepal jako prapor ve vichřici. V předjitřní tmě zarýsoval se u chodníku před domem tmavý a hranatý obrys Lomalova rolls-royce, který obdržel místo kontraoferty od německého vyslance, známého oportunisty, o němž se v poslední době začalo říkat, že se tajně připojil k nacionálně socialistickému hnutí árijců, ani ne tak z přesvědčení jako z důvodů udržení kariéry. Lomal přistihl toho diplomata in flagranti s manželkou palestinského konzula a ve své mazanosti toho náležitě využil. V rolls-roycu seděl šofér a Arnošt Stařeček, nejúzkostlivější detektiv Ostrozraku, který i v nejparnějších letních vedrech nosil neprůstřelnou vestu vlastní konstrukce: Lomal mě strčil k šoférovi a sám zapadl vedle Stařečka. Vyrazili jsme. Vzadu se rozpředl záhadný rozhovor.

„Tohle praskne, pan šéf! Tohle praskne!“ zanaříkal Stařeček.

„Jen klid, Arnošt, goddam. Vemu si to na starost.“

„Já mám zlý tušení, pane šéf. Tohle nedopadne dobře!“

„Damm it, přestaňte sejčkovat, Arnošt. Co jste mu vlastně, hergot, posledně sdělil?“

„Dal jsem mu jen popis muže a řek jsem, že se s ním milostivá sešla jen dvakrát v kavárně Kakadu a že u toho pokaždý byla nějaká její přítelkyně.“

„Jméno jste neřek?“

„Ne. Informoval jsem ho, že ho jiná síla teprv sleduje a že mu podáme podrobnou zprávu do tejdna.“

„O co jde, pane šéf?“ otočil jsem se.

„Moment,“ odbyl mě Lomal. „No tak je všechno v pořádku, ne? Chytil jste je v Parkhotelu v Jílovišti, kontr jste vyinkasoval, nikdo nic neví a ty dva budou mlčet.“

„Ale když ona je teď v jiným stavu! Copak on nám to bude věřit? Pane šéf, to praskne! To praskne!“

„Goddam, Arnošt, jdete mi na nervy. Přece není možný, aby jí to udělal poručík Činovský? Uvažujte, Arnošt! Vždyť s ním má poměr sotva čtrnáct dní! Měl jste zjistit, co bylo předtím! Zadina měl podezření už před měsícem.“

„No jo,“ zafňukal Stařeček. „Ale to bylo bez podkladů. Chodil jsem za ní plnejch čtrnáct dní nasucho.“

„Za kým?“ otočil jsem se vztekle na Stařečka.

„Za Zadinovou. Čtrnáct dní, pane šéf. S poručíkem Činovským se seznámila v Axe, jak jsem vám to hlásil. Skákala z prkna, spadla na břicho, vyrazila si dech a on ji vytáh. Taky jí praskly ramínka u plavek.“

„Skutečně?“ V Lomalovi bleskl zájem. „To jste mi nehlásil! Máte podávat vyčerpávající zprávy, Arnošt, vy-čer-pá-va-jí-cí, to přeci víte!“

„Já jsem si myslel, že to není důležitý.“

„Tak nemyslete, goddam, Arnošt, když to neumíte. Tohle je právě velice důležitý detail. Víte, jak to celou tu záležitost strašlivě urychlilo?“

„Ale já vám říkal, pane šéf, že to máme Zadinovi hlásit hned. Říkal jsem vám, že je to hroznej prchlivec. Určitě nosí revolver, pane šéf.“

„Kecy, Arnošt. Leda rezervní plnicí pero. Dyť ten chlap nemá na nic čas. Hrubě zanedbává svý erotický povinnosti kvůli kšeftům.“

„No jo, ale nemělo se mu hlásit, že pořád zatím nic, zatím nic. Mělo se mu říct, jak to je. Ten chlap je všeho schopnej, pane šéf.“

„Vy jste dobrej, Arnošt. A vy si myslíte, že byste u mě moh mít těch svejch patnáct stovek, kdybych všem klientům hned hlásil, jak to je?“

„No já vím, pane šéf, ale tady jde o život!“

„Ste posera, Arnošt,“ řekl Tom Lomal pohrdavě a uplivl z okna. „Nechte to na mně a rači držte hubu.“

„Pane šéf, můžete mi říct, o co jde?“ řekl jsem znovu, nesměle.

„O co jde? A vůbec, kde jste byl celej večer, pane doktore? Vodička vás prej shání od jedny hodiny v noci a vy nikde.“

„Chtěl jsem vám podat hlášení, ale nebyl jste doma,“ řekl jsem. „Prý jste zasedal v nějaké porotě.“

„Well,“ řekl Lomal. „Nemůžu se starat pořád jen o podnik. Mám taky veřejné povinnosti.“

„A prošlo to?“ zeptal jsem se spiklenecky.

„Co?“

„No ty plavky, pane šéf.“

Lomal se potěšeně zašklebil a nahnul se zezadu ke mně. „Prošlo, pane doktore. Poslední kolo bude mít jedno defilé s vyloučením veřejnosti, a to bude v koupacích úborech. V těch novejch, dvoudílnejch,“ řekl a olízl se. „No řekněte, jak jinak má člověk spravedlivě posoudit sexappeal?“ pohlédl na mě s výrazem dotčeného rádce. „Jak jinak? Správně by měly chodit in nátura, víte, goddam, úplně nahatý, že, ale narážíme bohužel pořád na ty prokletý měšťácký předsudky!“ Tom Lomal zaťal ruku v pěstičku. „Místo kultury těla, víte, pěstuje se nanejvejš kultura břicha, rozumíte? Za ty svý panděra jak zeměkoule se nestyděj, páprdové, a ženský se podle nich maj stydět za to, čím je obdařila matka příroda a co je na nich nejlidštějšího. Damned! Svět spěje ke zkáze!“ vykřikl prorocky a posunul si detektivní čepici do čela. Využil jsem příležitosti a řekl jsem:

„A o co jde, pane šéf?“

„Ale,“ mávl rukou. „Vždyť prej o tom víte, říká Vodička. Zjistilo se, že za tou Zadinovou, která volala di Castellovi ze salónu Nefrétété, pálí nějakej blondýn s knírkem. Nějakej trumbera policajt ve Frantovejch Lázních si to dal dohromady s di Castellem a oni ho s ní konfrontovali.“

„A?“ řekl jsem dychtivě. „Byl to on?“

„Ale kdepak,“ řekl Lomal. „To je nějakej poručík Činovský, taky blondýn, taky s fouskem. Jenže my jsme tu věc trošku šponovali. Zadina žije v domnění, že teprv zjišťujeme identitu. Tak z toho teď musíme vybruslit.“

„A Zadinová je v jiném stavu?“

„Jo. Samozřejmě bez vědomí manžela. A bůhví s kým, goddam. Nakonec možná doopravdy s tím di Castellem. Zatracenej život!“ Tom Lomal zaklel a zavrtal se do kouta zadního sedadla rolls-roycky. Arnošt Stařeček bolestně vzdychl.

„Má určitě revolver, pane šéf! Z tohohle všichni zdraví nevyvážném!“

Šéf z rohu vztekle zabručel. Oddal jsem se myšlenkám. Vlastně se to shodovalo. Zadinová samozřejmě nevolala di Castella. Di Castella volala Tereza, protože ten tiziánek, kterého v Nefrétété neznají, je Tereza. Tak.

Pak jsem si spokojeně hodil šlofíka.

Kapitola třicátá devátá

Za branami soukromého sanatoria Aesculapium.

Probudil jsem se, když rolls-roycka prudce zastavila. Z jitřní mlhy tyčilo se před námi mramorové průčelí jakési budovy obehnané plotem z železných kopí. Před ním stál známý naleštěný Austin, pragovka inspektora Vodičky a zelený služební antoušek. Nad vchodem budovy skvěl se nápis, provedený z malých hranatých písmen, Aesculapium, a pod ním MUDr. Květoslav Nebřenský. Ze sanatoria přispěchal Věnceslav Tlamsa a uvedl nás dál. Bylo to sanatorium zařízené pro lidi zvyklé na komfort. V hale stála obrovská socha Aesculapova s hady ověnčenou holí a dvojité schodiště, pokryté tlustými plyšovými koberci, vedlo vpravo a vlevo. Mosazné tyče a mosazná plivátka světélkovaly v elektrickém přítmí, když jsme vystupovali vzhůru ke dveřím, označeným hranatými písmenky Primář. Za nimi se nám odhalila scéna jako z filmu.

Uprostřed rozlehlé místnosti s chromovaným nábytkem a bělostnými skříněmi na nástroje seděl za širokým, bílým psacím stolem inspektor Vodička a kouřil. V rohu se na židli krčila jakási starší slečna „v kastrolu“ a koketní ofince a vedle ní stál mladý lékař v bílém plášti, který vypadal neobyčejně bystře. Vlevo na křesle z bílé kůže seděl di Castello, bledý jako plášť druhého, obtloustlého staršího lékaře s pleší, který mu potíral čelo jakousi tekutinou. Vpravo proti němu v podobném křesle dřepěl pan velkoobchodník Zadina a toho do hlubin křesla násilím tiskli dva muži, policista v uniformě a pán, na jehož slídivé a duchaprázdné tváři bylo možno bez obtíží poznat, že patří do té kategorie státních zaměstnanců, kterým Boženka říkala s citem fízlové. Jakmile vstoupil Tom Lomal, pan Zadina zasyčel a zařval:

„Tady ho máte, pane! Tady ho máte, toho holomka! A vy jste za čtrnáct dní nebyli schopni zjistit jeho totožnost!“ Přitom sebou zacloumal směrem k di Castellovi s takovou silou, že chatrný fízl přepadl přes opěradlo křesla a svalil se po něm na zem. Naštěstí svaly uniformovaného, udržované pravidelným služebním tělocvikem, byly v kondici: obejmul pana velkoobchodníka chvatem prozrazujícím praxi v catch-as-catch-canu a surově jím mrštil zpátky do křesla. Tom Lomal učinil sedm dramatických krůčků k di Castellovi, a dýmaje z lulky, chvíli ho soustředěně pozoroval. Pak se otočil k Zadinovi a pravil:

„Tcho nhéni hon.“

„Cože?“ zařval Zadina.

„Nhéni tcho hon,“ řekl Tom Lomal. „Ájdentyty thoho pchravého sme zjistili včchera rhano. Dhnes sthe vhy mhěl dhostchat chlašéni, goddam. Mhilhosthiva pchani je nefina.“

„Nevinná?“ zvolal Zadina rozhořčeně. „To říkáte vy? Detektiv? A co myslíte, že tu s ní prováděl tenhle – tenhle –“ hodil hlavou k plešatému lékaři v bílém plášti a hledal přiléhavý výraz, „tenhle andělíčkář!“

Lékař se nasupil.

„Pardon, pane velkoobchodníku, musím se co nejrozhodněji ohradit proti takovým výrokům.“

„Udělal jste jí potrat? Nebo neudělal?“ zaječel Zadina.

„Provedl jsem umělé přerušení gravidity, které bylo indikováno profesorem doktorem Zuřivcem přesně dle litery zákona. Porod by mohl mít velmi vážné následky pro zdraví vaší paní.“

Zadina opět zafrkal a obrátil se na Lomala:

„Slyšel jste to? Gravitace! To znamená, že Růžena byla samodruhá, pane! Chtěl bych vědět s kým! Chápete!“

Tom Lomal pravil důstojně:

„O. K. Řhekl sem, že mhilhostchiva je nefina. Tcho zhnámena s pchanem pchórutčikem Čchinhovským, ve fši pchočchestnhosthi, jhak smhe vham chlasili. Vhiďhelhi sche jhen f kchavarně Kchakchadů s přhíthelkhyni.“

„Ano,“ ozvala se slečna z rohu. „Mohu dosvědčit. Úplně počestně.“

Inspektor Vodička se na ni obrátil a řekl tiše: „Mlčte, prosím!“

„Mlčte!“ zahřměl za mnou Věnceslav Tlamsa. Pan velkoobchodník Zadina sebou trhl.

„Dobře,“ pravil smířlivěji. „Tak když ne s Činovským, tak s kým?“

Tom Lomal pokrčil rameny a zadýmal.

„Well,“ řekl: „Pchřál sthe zhjistchit, s kchym mha mhilhostchiva pchoměr f schoučchastnhosťchi, nhe? V schoučchastnhosťchi ona nhéma žhádny pchóměr. Přchejetche schi znhát něktchére pchoměry v mhinhulosťchi?“

„To vám bůh řek, pane,“ řekl pan Zadina. „To vám bůh řek. Dá rozum, že to neměla se mnou. Jsem velmi zaměstnán. A pak – proč by mi to neřekla, co?“

„To be or not to be,“ zarecitoval Lomal neočekávaně, „that is the question.“

„Jestli vám dělá čeština potíže, můžeme mluvit anglicky,“ řekl Zadina.

Ale Lomal zůstal klidný. „Nchapchrostho nhe. Mhuschim she nhaučhit pcherfektly čcheskhy, skchrz mhlůveňhi. Rháčthe dhóvolit, mhohu mhluvit s mhilosťchivou o schámotě?“ otočil se na inspektora.

„Prosím,“ řekl Vodička.

„Zavedu vás k ní,“ řekl lékař. „Ale upozorňuji vás: musí mít klid. Měla už rozčilování víc, než je jí zdravé.“

„Thaťs fine,“ pravil Lomal. „Jha jhi ukchlidňhim, goddam.“

Osaměli jsme.

„Tak to bychom měli,“ řekl Vodička. „Myslím, že pan di Castello je tu už zbytečný, ne, pane velkoobchodníku?“

„Můžete si ho strčit za klobouk,“ řekl Zadina a podíval se na hodinky. „Hergot. V devět mám být u ředitele Prajze kvůli té kamerunské jutě.“ Rozhlédl se. „Nemoh bych tu někde dostat trochu kafe?“

Mladý lékař vychytrale přiskočil:

„Račte, pane velkoobchodníku, řeknu sestře, aby vám přinesla.“

Hbitě odešel. Vodička odeslal di Castella v doprovodu strážníka pryč. Zadina se už uklidnil, ale hned se ho zas zmocnil neklid byznysmenů.

„No,“ řekl. „Tak čtvrt hodiny se zpozdit mohu, v nejhorším případě schůzku telefonicky odvolám. Ale v jedenáct musím být bezpodmínečně na burze. Pane inspektore,“ otočil se na Vodičku. „Jsem pracující člověk a čas jsou peníze. Snažím se plnit své povinnosti na sto procent. Doufám, že je splníte i vy. Jste za to přece placen, ne? Z peněz nás poplatníků.“

„Vynasnažím se,“ řekl Vodička. „Ovšem tímto okamžikem přestává být vaše paní předmětem mých povinností. Milostivá paní di Castella vůbec nezná. Tím z ní padá podezření z povědomosti o vraždě.“

„A co ta gravitace?“ řekl Zadina.

Inspektor se ušklíbl.

„Přirozené síly tohoto druhu nespadají do kompetence státní policie,“ pravil. „V tom vám nepochybně k vaší plné spokojenosti poslouží kancelář pana Lomala.“

„Jen aby,“ zamumlal Zadina a znovu prozkoumal zlaté omegy. Objevila se fešná sestra s kávou. Zadina zamručel a začal hltavě chlemstat vonící tekutinu. „Na té burze musím být – a kdybych v nejhorším případě, v nejhorším případě nemohl, rozhodně musím být v půl jedné v hotelu Šroubek na obědě s monsieur Bijoutem ohledně toho lyonského hedvábí.“

Ve dveřích se znovu objevil Tom Lomal. „Well, whašche pcháni bhy s fama rhadha schvěřhila,“ pravil.

Zadina zastrčil hodinky, vrhnuv na ně ještě zběžný pohled, a vyřítil se z místnosti.

Když velkoobchodník zmizel, řekl Lomal Vodičkovi:

„Mohl bych na moment soukromě, pane inspektore?“

„Prosím, Mr. Lheml,“ řekl jedovatě Vodička a pak pověřil fízla, aby odvedl neznámou starší slečnu a mladého doktora. Lomal řekl:

„Tak pánové, paní Zadinová otěhotněla ze semene svého manžela. Profesor Zuřivec jí ale doporučil graviditu přerušit a ona, poněvadž bere ohled na přepracovaný nervy pana velkoobchodníka, přerušila ji bez manželova vědomí, damn it. Teda z lásky k manželovi, chápete?“

„Vzácná to žena,“ řekl Vodička. Bylo slyšet, jak si Arnošt Stařeček oddechl.

„Tak ona je vlastně nevinná!“

Lomal si ho znechuceně změřil.

„Samozřejmě,“ řekl. „Ale takovou radost byste z toho mít nemusel, Arnošte. Víte, co to znamená? Že už nemáme klientovi co nabídnout.“

„Třeba se něco najde,“ řekl Stařeček.

„Nenajde, i kdyby se našlo, vy dlouhý vedení,“ řekl Lomal. „A dalo by se, hergot, vyrejžovat ještě nejmíň pět tisíc.“

„S kým si to spískala?“ zeptal jsem se tiše.

„S Rocky Nebavou,“ řekl Lomal otráveně. „S tím šampiónem republiky ve welteru. Chápete ty možnosti, pane doktore?“

„Jak to?“ ozval se nechápavě Arnošt Stařeček.

Lomal se na něho prudce obrátil.

„Arnošt, ukládám vám, abyste si do příštího prvního prostudoval Freudův Úvod do psychoanalýzy.“ Změřil si ho a pak dodal: „Anebo spíš knihu Jak to řeknu svému synovi od Alžběty Slušné-Hopfeldové. Nedávno jsem ji věnoval synovi k biřmování.“

Rozletěly se dveře a dovnitř se vřítil pan Zadina.

„Poroučím se vám, pánové,“ řekl a obrátil se na Vodičku.

„Říkal jsem vám, že mám plnou důvěru k své manželce. Nezklamala mě. Je to pravá žena pro obchodníka, pánové.“ Vytáhl hodinky. „Musím letět. Zařiďte prosím převoz manželky do domácího ošetřování. Veškerá podezření jakéhokoliv druhu proti ní se ukázala falešná. Je to vzácná žena. Lepší se na trhu nevy – totiž, lepší jsem si nemohl vybrat. A teď –“ Zlaté omegy se znovu zatřpytily. „– Servus, pánové,“ řekl chvatně, pokynul nám a zmizel. Bylo slyšet, jak si Arnošt Stařeček znovu a definitivně oddechl.

Kapitola čtyřicátá

Dramatické události ve Františkových Lázních, které předcházely.

Jak to vlastně všechno bylo, vyprávěl mi inspektor Vodička, když jsme v jeho služební pragovce ujížděli zpátky ku Praze. „Zamotal to Zadina,“ řekl. „Jeho důvěra k manželce skončila, když se s ní včera časně ráno pokoušel mluvit telefonem a vrátný mu sdělil, že do Františkových Lázní ještě nepřijela. Byl to totiž ještě noční vrátný a zapomněli ho informovat. Denní vrátný by si byl něco vymyslel, ale kdo mohl ovšem počítat s tím, že pan velkoobchodník je ranní ptáče a zavolá v šest hodin ráno. Mám dojem, že když se tohle dověděl, cítil, že hodnota manželky je ohrožena, nedošlo-li vůbec k zcizení. Začal mít starosti a honem nám to zavolal. Jenže my už jsme to stejně věděli. Hlásil nám to náš člověk, četař Uhrus, který tam milostivou sháněl už od minulého dne od večera, kdy jsme se ji pokoušeli telefonem zastihnout my. Ale doopravdy se pan velkoobchodník zděsil teprve v deset hodin, kdy mu sluha telefonoval, že dostal od milostivé paní dopis daný na poštu v pondělí odpoledne ve Františkových Lázních a psaný na papíře tamějšího hotelu Wellington, chápete? No, svitlo mu, že si s ním někdo hraje na schovávanou, a rozjel se tam. Dostavil se do hotelu Wellington, zrovna když náš četař Uhrus už popadesáté vyslýchal portýra, a první, koho si všim, byla nějaká slečna Adéla Kronďáková, kterou znal jako velkou přítelkyni své manželky. Seděla v hale a četla román. Samozřejmě, hned chtěl vědět, kde je manželka, a slečna zrudla tak, že si toho i on všiml. Tvrdila, že nic neví, že Růženka má přijet až dnes, a pan velkoobchodník začal tak řvát, že to přilákalo pozornost četaře Uhruse. Uhrus se ukázal jako muž na svém místě – aspoň pokud šlo o výslech; když pak začal kombinovat a spekulovat, bylo to už horší. Prostě udeřil na Adélu s nejtěžším kalibrem: Růžena je podezřelá ze spoluviny na vraždě, že nepřijela, kam měla přijet, svědčí o tom, že prchá. V tom momentě začal pan Zadina mávat dopisem a Uhrus pohotově prohlásil, že ten dopis je důkaz, že vražedkyni někdo kryje, a kdo ji kryje, stává se spoluviníkem vraždy. Tohle bylo na slečnu Adélu trochu moc, zhroutila se a přiznala, že tenhle dopis hodila včera na poštu ona, že to tak měly smluvené, Růženka, jako paní Zadinová, ho napsala už v Praze na hotelovém papíře z františkolázeňského hotelu Wellington, který Adéla přivezla v létě, když se vracela z lázní. Ale kde Růženka je, to nechtěla říct. Jenom tvrdila, že z Nefrétété volala Růženka jí, a prosila, aby o tom, co jí v tom telefonu řekla, mohla vypovídat jenom policii, aby u toho nebyl pan velkoobchodník. No samozřejmě, pan velkoobchodník se začal vztekat, že v tom určitě vězí ten fouskatý blondýn, ten chlap mizerná, ten zloděj, ten lump a tak podobně, a četař Uhrus zbystřil sluch. Nedalo mu moc práce vytáhnout ze Zadiny, o co jde. Zadina měl podezření na nevěru, ovšem starost o ni přenechal vaší ostrozraké kanceláři, která zjistila, že jeho paní chodí do kavárny s jakýmsi fouskatým blondýnem, zatím docela počestně. No, a Uhrus, který byl informován o di Castellovi, začal samozřejmě větřit ještě víc, poskytl Adéle soukromé slyšení a znova se osvědčil jako vyšetřující orgán. Adéla kápla božskou: Růženka je v sanatoriu Aesculapium – a to sanatorium, jak jste viděl, není nic jiného než exkluzivní potratnice – a protože tam bude muset ležet čtyři až pět dní, smluvily to zatím tak, že Adéla měla každý druhý den odesílat manžílkovi milostné listy, které milostivá napsala do zásoby. Taky měly smluveno s portýrem, že eventuální poštu na milostivou bude předávat Adéle, a kdyby někdo volal, bude milostivá právě v koupeli. Zapomněly ovšem na nočního portýra. Krátce, když Uhrus skončil výslech, všechno nediskrétně vycintal panu Zadinovi a pak začal kombinovat. Dost nešťastně. Odeslal služební telegram: DI CASTELLO MILENCEM ZADINOVE STOP POMER NEZUSTAL BEZ NASLEDKU STOP PRIJEDTE OKAMZITE S PODEZRELYM KE KONFRONTACI SANATORIUM AESCULAPIUM LESNA BRDY. Co nám nyní zbývalo? Naložili jsme di Castella, protože jsme ještě nevěděli, jak to Uhrus zjistil, rozumíte, a jeli jsme do Aesculapia. Tam už byla Růženka v mdlobách, to už si odbyla scénu s manželem, které Uhrus nemohl zabránit, a když pan velkoobchodník spatřil di Castella, vrhl se na něho s takovou vášní, že jsme málem mohli mít o vraha víc. No, pak jsme z něho vytáhli, odkud ví o fouskáči, jenomže samozřejmě dovolat se po desáté večer do Ostrozraku, to je úkol nad lidské síly. Jedna z nevýhod soukromých detektivních kanceláří, to musíte uznat. Už jsem chtěl navrhnout Mr. Lomalovi, aby zavedl noční služby. Ale s ohledem na vás jsem to neudělal.“

„Děkuji,“ řekl jsem. „Jste velmi laskav.“

Vodička se odmlčel. Projížděli jsme právě Kubelicemi kolem sídla Mistra Kalendy a Vodička se zatrpkle usmál. „To ovšem znamená, že nám zase jedna stopa nevyšla,“ řekl. „A co vy? Zjistil jste zatím něco?“

Vylíčil jsem mu to tak, jako bych se půl dne zabýval Kristiánem Pažem a jako bych se odpoledne vyptával pana Baverky a číšníků v hospodách poblíž Kozí uličky, neznají-li tiziána.

„Nedůvěřujete policii, příteli,“ řekl Vodička. „Říkal jsem vám přece, že tyhle prameny máme vyzkoušené. Pan Baverka dostane vždycky záchvat němoty, kdykoli ucítí něco, co páchne policií, třeba jen vzdáleně.“

„Měl jste pravdu,“ řekl jsem potměšile. „A co uděláte s Aesculapiem?“

„Jak to, co udělám?“

„No provádějí se tam zřejmě nezákonné potraty, ne?“

„Nezákonné?“ Vodička povytáhl obočí. „Mohu vás ujistit, že všechny případy mají naprosto bezvadné indikace a diagnózy od předních pražských lékařů. My jsme se o existenci tohoto zdravotního zařízení nedověděli teprve včera, příteli. Úřední lékaři tam už prováděli kontrolu.“

„A vy proti tomu nepodniknete nic?“ rozhořčil jsem se.

„Vyšetřuji vraždy,“ řekl Vodička. „Nepletu se do řemesla soudním lékařům, stejně jako se nepletu do vašeho kontraofertového systému.“

„Vy to víte?“ užasl jsem.

Vodička si zapálil cigaretu. Měl zase ten vzdálený, cynický výraz.

„Nezáleží na tom, co kdo ví,“ řekl. „Záleží na tom, co kdo může dosvědčit. To si pamatujte.“

Za oknem pragovky se objevily první smíchovské baráky. Zase bylo za těmi slovy toho divného člověka něco víc, jako za špinavými stěnami smíchovských činžáků bylo víc, než člověk viděl zvenčí. Nějaký nepěkný, nepříjemný smutek, nějaký zahořklý vzdor proti bídě tohoto světa.

Kapitola čtyřicátá první

…v níž doktor Pivoňka čte noviny a neobyčejně se rozčílí.

Bylo čtvrt na jednu a v jednu končila dnes Božence šichta. Přemýšlel jsem, jak jí podat zprávu, že na ni čekám u Černého koně, a pak jsem si uvědomil, že mám od šéfa foršus na mimořádné výlohy. Proč bych na konto mimořádných výloh nemohl připsat kravatu? Potřebuju se domluvit se spolupracovnicí, a v téhle roli se mi zatím Boženka osvědčila, to se nedá svítit.

Jakmile jsem se objevil u pultu s kravatami, vzedmula se ze sametových závěsů ňadra Anny Hrozné a její strašlivý, přívětivý úsměv mě přivítal se zlomyslnou laskavostí. Provedl jsem s Boženkou obvyklou pantomimu před zrcadlem, při níž jsem jí pošeptal, co jsem chtěl. Zamýšlel jsem původně koupit nejlacinější onuci, jaká byla na skladě, Anně Hrozné na vztek, ale pak jsem uvážil, že Boženka dostává extra prémie podle toho, jaký dosáhne obrat, a přivlastnil jsem si tedy za Lomalovy peníze oranžové Hradčany, ručně malované na surovém hedvábí, nad nimiž zůstala Boženka v nefalšovaném vytržení.

U Černého koně jsem si objednal dvě deci beaujolais – jako mimořádnou výlohu, samozřejmě – a zamyslel jsem se nad událostmi dnešního jitra. Tak Růženka Zadinová z aféry vypadla. To se dalo čekat. Ztratil jsem zbytečně půldne, které jsem mohl věnovat pátrání v ulici 31. prosince. Psí život. Sundal jsem z věšáku noviny a zahloubal jsem se do hlubokomyslné úvahy redaktora Závady v Českém slově KDE JE SMRTONOSNÝ KANT? Pan redaktor, omezen nedostatkem nových odhalení, přežvykoval dosud zveřejněná fakta případu, a aby přišel s něčím novým do mlýna, vymyslel si, že by bylo nejvýš záhodno nalézt smrtící zbraň vrahovu, bronzovou bustičku Immanuela Kanta, která zmizela. Pro mě za mě, vrah ji možná hodil do Vltavy a nezdálo se mi nutné proslídit kvůli tomu vltavské dno. Závada potom uvedl na scénu „jeden známý pražský kosmetický salón“, kde interviewoval pana Luigiho M., majitele, a slečnu Evu L., odbornou manikýrku. Interview byl vylepšen fotografií knírkatého Itala, a zejména tmavým zjevem jednoho ze tří čertíků. V interviewu toho moc nebylo. Jenom že policie sleduje stopu jisté ženy, která je podezřelá, že zná vraha, a která „byla spatřena“ v kosmetickém ústavu pana Luigiho M. Článek šel zřejmě přes policejní cenzuru, a tak byl velmi neurčitý. Ale zato hned pod ním byl nápadný inzerát:

SALÓN NEFRÉTÉTÉ, LUIGI MONTINI

Všechny druhy kúr, koupele Afrodité, masky Helena. Odborné modelování ideální postavy. Odstraňování vrásek, pih a bradavic. Manikúra, pedikúra, ondulace, masáže, všechny druhy

kosmetických prací.

Pravidelnými návštěvami Nefrétété

zvrátíte běh času.

BUDETE MLÁDNOUT!

Diskrétní Ital zřejmě brzo přišel na to, že policejní nájezd na jeho omlazovnu je vlastně reklama. Že nejedna senzacímilovná dáma přijde ponořit tílko do Afroditiny koupele s příjemným mrazením, že v téže alabastrové vaně se snad ještě přednedávnem rozvalovala pomocnice vrahova.

Byla jedna pryč a Boženka nešla. Obrátil jsem noviny a klouzal jsem očima po titulcích. Jeden mě upoutal. KDO NEPOTŘEBUJE PŮL MILIÓNU? Četl jsem, že do dnešního dne, který je pátým dnem ode dne tahu, nepřihlásil se majitel losu Jubilejní loterie Svazu průmyslníků ve prospěch nezaměstnaných č. 20735, který vyhrál 500 000 Kč. Je snad šťastný výherce, tázal se článek, mužem tak bohatým, že tento pakatel nepotřebuje? Poté následovalo vylíčení radosti sto šedesáti žáků kvinty, sexty, septimy a oktávy gymnázia v Křemencově ulici, kteří se z recese složili na jeden celý los v ceně 160 Kč a vyhráli hlavní výhru, to jest jeden milión korun, čímž se stal každý majitelem šesti tisíc. Odpovědi na otázku, co si počnou s nabytým jměním, dělaly čest recesnímu duchu proslaveného ústavu: deset žáků kvinty, kteří si nepřáli být jmenováni, prohlašovalo, že svoje výhry spojí a založí tak fond pro financování atentátů na profesory latiny a matematiky, a jeden, rovněž nejmenovaný výtečník z oktávy, cynicky prohlásil, že částky použije k podplacení maturitní komise.

Odložil jsem noviny. Bezstarostné fórky těch zelenáčů mi na rtech vyvolaly úsměv. Ale najednou mě přešel! Goddam, zaklel jsem lomalovsky a vytrhl jsem noviny z ruky číšníkovi, který už je odnášel jinému zájemci. Horečně jsem nalistoval článek. Přejížděl mě mráz. Ano… šťastný majitel losu č. 20735, který vyhrává druhou hlavní cenu, tj. 500 000 Kč v hotovosti. 20735! Rychle jsem vytáhl zápisník. Ano! 20735! Číslo, které si Franta poznamenal do Kanta! Co to znamená?

A najednou jsem se roztřásl rozčilením a vzpomněl jsem si na několik věcí. Rádio. Kant ležel na rádiu. Rádio stojí na nočním stolku vedle gauče. Franta se vrátil ze služební cesty v pátek večer. Honem jsem se znovu podíval do novin. „Do dnešního, to jest pátého dne ode dne tahu…“ Pátého. Dnes je středa, to je úterý čtvrtý den, pondělí třetí… Ano, pátek! A Kant je na rádiu. Rádio hlásí výsledky tahu, Franta popadne tužku a píše. Nemá na co, píše na titulní stránku Kantovy Kritiky čistého rozumu.

Ano, ale proč?

Měl možná los, on nebo Julie. Nebo ta tiziánka, Tereza. Prostě někdo známý – Ne! Ze zamotaných dojmů posledních dní se mi najednou docela jasně vynořil los. Los v zásuvce psacího stolu! Byl tam, když jsem prohlížel Frantův příbytek s inspektorem Vodičkou, a svítila naň moje baterka předevčírem večer. Ten los!

Chvěl jsem se po celém těle. Ale kdyby to byla pravda, to by znamenalo, že celá dosavadní motivace je falešná. Že di Castello, tizián, Manfred Höllich a všichni ostatní, Kalenda, Meluzín, že ti všichni nemají s vraždou nic společného.

Pozor! Vrah se vloupal do Frantova bytu. Ano. Ale hledal tam něco jiného, protože los je na svém místě. A nač by Frantu vraždil, když věděl, že má los v bytě a mohl ho pohodlně ukrást? Ale nedozvěděl se to až v redakci? A pak, jestli se Franta tak zajímal o vyhrávající číslo, že si je zapsal, nenechal by přece los v bytě. A vůbec – kdo mohl vědět, že Franta má los? A kdo mohl přesně znát číslo toho losu? Znovu mě zamrazilo – to ovšem musel být někdo, kdo Frantu dobře, víc než dobře znal. Vždyť jsme to nevěděli ani my, jeho nejlepší přátelé. Tedy někdo, kdo mu byl bližší než my. A kdo je člověku blíž než nejlepší, dlouholetý kamarád? Nemusel jsem si ani vzpomínat na Lomala. Samozřejmě ženská. Julie.

Ale ta byla v době vraždy v Kubelicích, a –

Tizián!

Ta ženská měla v očích něco – Ale máme přece popis vraha. Jenže – musela to být jedna a táž osoba? Co když měl pomocnici? Ano. Di Castello – tizián – Franta. Tenhle trojlístek. Di Castello, který měl k vraždě ještě ty ostatní důvody, si vezme na starost Frantu a tizián los.

Ale proč by vraždili Frantu, když by věděli, že má los v bytě? No, protože Franta by se přece po losu sháněl! Ohlásil by, že mu byl ukraden! Vrah by si nemohl výhru vyzdvihnout. Ale měl by Franta los v bytě, když se o to zřejmě velmi zajímal? Bůhví. Snad ho zapomněl. Ale mohli pak o tom vědět? Mohli předpokládat, že je v bytě? A i kdyby – proč by ho tedy nevzali? Možná že je někdo vyrušil dřív, než ho našli. Možná. Anebo – a vůbec, kde stojí psáno, že Franta skutečně vyhrál? Ano, poznamenal si čísla. Rádio je hlásilo a Franta si první dvě poznamenal. Dvě hlavní výhry. A pak šel a podíval se na svůj los v zásuvce. Bylo to jiné číslo, a proto je tam dosud. A celá motivace vraždy je nějaká ta motanice s Terezou, kokainem a di Castellem, kterou musím rozmotat.

Ale přece – bude nutné se tam podívat. Na ten los ve Frantově psacím stole. A zjistit, jaké má číslo. Ještě dnes večer. Hlava mi třeštila. Klid! Klid!

A vtom mi někdo zezadu zakryl oči. Byla to Boženka a přišla právě vhod.

Kapitola čtyřicátá druhá

Oběd s Boženkou. V budoáru paní Zadinové. Zmámeni doktora Pivoňky.

Při obědě jsem Božence vylíčil výslech v salónu Nefrétété a celou odyseu s paní velkoobchodníkovou Zadinovou. Prohlásil jsem, že to vlastně byla zbytečná námaha, protože tiziánku už mám a nehodlám o ní Vodičkovi říci ani slovo. Ovšem, nechce se zatím k ničemu přiznat a budu na ni vůbec muset jít opatrně, kvůli těm jejím ochráncům –

„Hele, Jaroušku,“ řekla Boženka. „Podívej, kdybys ty jí to moh dokázat, že z toho Nefr – Nefr – Nefrotety volala panu di Castellovi, tak by se nakonec musela přiznat?“

„Ano,“ řekl jsem. „Jenomže to bych ji musel dostat do Nefrétété, aby ji tam identifikovali.“

„Cože?“

„Aby ji tam ty holky poznaly. A jak to províst?“

„Nojo,“ řekla Boženka a zamyslela se. „A ptali vy jste se tý pani Zadinový, jestli nezná tu dámu, co volala před ní z budky v tom Nerfer– no, v tom kadeřnictví? Takový ženský se můžou vodleckde znát, dyž choděj do tak nóbl podniku. Třeba vod švadleny, že? Dyťs řikal, že ta slečna řikala, že ta dáma měla na sobě modelový šaty, ne?“

Strnul jsem, políbil jsem Božence ruku a zavolal vrchního.

Za necelé tři čtvrti hodiny líbal jsem už ruku milostivé paní Zadinové, která se ke mně s bolestným povzdechem vztáhla z růžových nebes velkého růžového rokokového lože.

Milostivá byla pobledlá, a když se dověděla, co chci, zřejmě se jí ulevilo, protože mě vybídla, abych usedl na křehký barokní taburetek v nohách postele, což jsem učinil, a polovina mé pozornosti se od té chvíle musela soustřeďovat na udržení rovnováhy.

„Mám takové bolesti, pane doktore,“ řekla altem, který zněl, jako by někdo sametovým smyčcem loudil hluboké G na viole. „Prominete, když budu jen šeptat.“

Šepot toho violového hlasu v růžovém přítmí rokokového budoáru, který z pěstěného obličeje milostivé paní dělal jemnou zvětšeninu míšně, mě odváděl od tématu, ať jsem dělal co dělal.

„Samozřejmě, milostivá paní,“ řekl jsem. „Tedy: neznáte tu dámu?“

Milostivá paní zavrtěla smutně hlavou. To mě zkormoutilo.

„To je nesmírná škoda,“ řekl jsem. „Nu, co se dá dělat. Nevšimla jste si na ní alespoň něčeho, co by nás mohlo přivést na její stopu?“

„Byla to velmi krásná žena,“ řekla milostivá. „Taková, jaké si muži ani nezaslouží. Takové ženy ani nepatří do tohohle krutého, surového světa, kde muži pořád jen obchodují a obchodují a nemají na ženy vůbec čas.“

„Ovšem, máte pravdu,“ řekl jsem. „Ale nevzpomněla byste si na něco zvláštního? Na nějaké zvláštní znamení? Stála jste přece vedle kabiny a viděla jste na tu dámu?“

„Ano,“ broukla milostivá. „Spěchala jsem. Vlak mi jel za dvacet minut a bála jsem se, že ona bude dlouho mluvit. Ale byla brzo hotová. Asi se nedovolala, protože nic neříkala a za chvilku zavěsila.“

„Výborně, milostivá,“ řekl jsem. „Máte znamenitý postřeh. To právě potvrzuje naši hypotézu! A co dál, co dál?“

„Dál?“ hlas milostivé se ztratil v poduškách. „Počkejte, měla červené šaty – ale ne model, nějaká dobrá konfekce, asi Palác elegantních žen.“

„Ale kadeřnice v salóně říkala, že to byl model.“

Milostivá na mě vyčítavě pohlédla.

„Pane doktore, myslím, že v tomhle se vyznám,“ řekla. „Měla kabelku z krokodýlí kůže,“ pokračovala pak. „Měla ji otevřenou, vykukoval z ní kapesník s monogramem.“

„Přečetla jste ho?“

„Ne. To bylo moc daleko. Pak nějaký dopis, ano, a počkejte, potom tři fotografie z fotosalónu Noblesse oblige.“

„Noblesse oblige? Jak to víte?“

„Protože takové snímky dělá v Praze jen Noblesse oblige,“ řekla milostivá hrdě. „Jsou na zvláštním růžovém papíře a mají krajkový okraj. Jsou to snímky určené milovníkům starožitností. Jmenují se Starý mistr.“

„A viděla jste, kdo byl na té fotografii?“

„Ne, ale zcela určitě to byla její vlastní fotografie. Měla jich tam několik. A bylo vidět kus dámského účesu.“

„Milostivá paní, srdečné díky,“ zvolal jsem.

„Byla to takováhle fotografie,“ zabroukala madam, sáhla do nočního stolečku a vytáhla odtamtud fotografii. Nebyla to vlastně fotografie. Byl to barokní sen. Tvář milostivé, mírně do růžová okolorovaná, ještě cukerínovější než originál přede mnou, se na ní rozplývala přímo do jemných růžových krajek, které však nebyly k papíru nalepené, ale zdálo se, že celý výrobek je z krajkoviny. Nazrzlé vlasy měděné zářily z matového povrchu.

„Ach,“ řekl jsem. „Nic takového jsem v životě neviděl, milostivá.“

„Můžete si ji ponechat,“ řekla madam. „Na památku. Málo mužů bylo ke mně tak ohleduplných jako vy, pane doktore.“

Pohnula se na poduškách a z lože zavanula těžká vůně drahého parfému, růží, arabské noci, čert ví čeho. Udělalo se mi mdlo a vstal jsem.

„Nezapomeňte mi dát vědět, jakmile se něco nového dozvíte. Zavolejte mi. Zapište si číslo.“

„Ano, jistě,“ řekl jsem a vytáhl jsem notýsek.

„24705,“ řekl sladký hlas.

„24705,“ opakoval jsem jako ze sna.

„Anebo mě přijďte navštívit. Vůbec mě někdy přijďte navštívit. Cítím se často tak opuštěná –“

„Ano, ano, milostivá, přijdu, určitě přijdu,“ zakoktal jsem, políbil jsem vztaženou ruku a vypotácel jsem se z budoáru, z haly plné koberců a zrcadel, z vily, ze zahrady, z Bubenče, a teprve v telefonní budce jsem si oddychl. Fuj! Ta se ale vyzná! Pak jsem zavolal inspektoru Vodičkovi, aby okamžitě jel do fotosalónu Noblesse oblige na Jungmannově náměstí. Úplně jsem zapomněl, že jsem ho chtěl ze hry vynechat.

Kapitola čtyřicátá třetí

Fotosalón Noblesse oblige. Podivná horlivost doktora Pivoňky. Znovu v růžovém budoáru.

Ve fotosalónu se ukázalo, že foto typu Starý mistr zavedla firma naštěstí teprve asi před měsícem jako novinku podzimní sezóny. Přesto, jak nám sdělil zaměstnanec u recepčního pultu, vyrobili jich za tu dobu už sedmdesát šest, z toho sedmdesát tři portréty dam a tři portréty pánské.

„Můžete mi nějaké ukázat?“ zeptal se Vodička.

Zaměstnanec ochotně vytáhl velikou růžovou obálku, v níž byla série šesti obrazů, připravená pro zákaznici. Inspektor vzal jeden portrét štítivě do ruky a s nechutí si jej prohlížel. Zírala z něho se zavilou zasněností žena jako vdoleček se dvěma bradami a bledě modrýma očkama, která z matově růžové plochy snímku svítila jako pomněnková náušnice. Dáma byla ozdobena šesteronásobnou šňůrou perel na rozsáhlém dekolté, jež se rozplývalo do růžové mlhy a přecházelo v krajkoví.

„Tohle si dávají dělat taky muži?“ Vodičkův hlas zazněl nedůvěřivě.

„Jistěže ano,“ řekl úslužný zřízenec. „Mistr Zárubský byl mezi prvními zákazníky,“ jmenoval známého prachatého homosexuála, který předstíral, že maluje. „Potom pan Rolf Bodymski, ten filmový milovník, ano prosím, a teď právě tady máme nejnovější snímeček jednoho pána, měl si to vyzdvihnout už koncem minulého týdne, ale zatím nepřišel, zde prosím.“

Objevila se nová růžová obálka a z ní inspektor dvěma prsty vytáhl portrét Ivo Zdeborského, obestřeného kolem dokola růžovou kraječkou. Také on nasadil u příležitosti Starého mistra zasněný pohled a také jeho očka zářila z růžové polévky jako pomněnky a mohutná plavá kštice připomínala zlatou svatozář na lidových svatých obrázcích.

„Toho pána, tuším, známe, co?“ obrátil se Vodička na mě.

„Tuším, že ano,“ zasmál jsem se a obrátil jsem se na pána za pultem.

„Podívejte se, potřebovali bychom zjistit jméno a adresu jedné dámy, která si u vás dala dělat takovouhle fotografii. Je to velmi hezká štíhlá žena se zelenýma očima a s vlasy tizi –“ najednou mi zůstala ta slova vězet v krku, protože za pultem se otevřely postranní dveře a z nich vyšel brunet s vysedlou lopatkou, kterého jsem viděl včera v Kahýra Baru tancovat s Terezou. Hned mě poznal a mně se zdálo, snad to byla jen moje fantazie, že se ta zlá gangsterská vizáž ušklíbla. Ale neřekl nic. Zato druhý zaměstnanec ho oslovil:

„Pane Löbel, pojďte prosím sem. Tady pánové jsou od policie a potřebovali by něco zjistit.“

Gangster přejel tvrdým pohledem inspektora Vodičku a přistoupil mlčky k pultu.

„Jak jste ráčil říkat?“ otázal se mě sladce první pán.

„Ano,“ odkašlal jsem. Nedalo se nic dělat. Byl jsem chycen mezi inspektorem a tímhle gangsterem a musel jsem to riskovat.

„Tedy je to štíhlá dáma, velmi hezká, má zelené oči a vlasy barvy tizián,“ řekl jsem odhodlaně a na gangstera jsem se ani nepodíval. Pán se zamyslel.

„Takových dam tu, prosím, byla celá řada. Tizián je totiž právě módní barva, račte vědět, a na tomhle růžovém papíře se zvlášť pěkně vyjímá. Nevzpomínáte si, pane Löbel?“

Gangster mi pohlédl do očí a řekl:

„Ne. Bylo jich tu moc.“

Inspektor Vodička řekl:

„Hm. Bude asi nutné pořídit snímky z těch třiašedesáti negativů. Snad ji milostivá pozná. Schováváte negativy?“

„Och, přirozeně,“ řekl muž. „Ale to bude, jaksi, dost drahé.“

„Snad by stačily negativy,“ řekl jsem.

„Myslíte?“ řekl Vodička.

„Pán má pravdu,“ řekl vedoucí. „Držíte-li negativy v jistém úhlu, jsou plošky vidět pozitivně.“

„Tak to určitě postačí,“ řekl jsem a podíval jsem se na hodinky. „Mohli bychom to stihnout ještě dnes.“

Zdálo se mi, že gangsterovi zajiskřilo v očích.

„No, zkusíme to,“ řekl Vodička. Pán za pultem se vzdálil a gangster vytáhl jakousi knihu a začal do ní psát. Seděli jsme mlčky. Inspektor kouřil a vypadal unaveněji než jindy. Byl už starý. Nohy v šněrovacích botkách natáhl před sebe.

Potom se pán vrátil a přinesl dosti objemnou bedýnku s negativy. Naložili jsme ji dole do pragovky. Za půl hodiny vystupoval jsem už zase po masivních schodech mramorové vily a v několika minutách seděl jsem opět u lože té nymfy z Nefrétété. Jenže tam se mnou seděl inspektor Vodička a paní Růženka okamžitě vycítila, že to je muž, na něhož neplatí ani půvaby, jimiž ji gratis obdařila příroda, ani vylepšení, získaná za peníze jejího manžela. Začala proto hrát krasavici v posledním tažení. Malebně zasténala a poprosila ošetřovatelku o aspirin. Pak řekla sotva slyšitelně: „Jsem velice zesláblá, musí to být?“

„Ale ono to půjde, madam,“ pravil však inspektor hulvátsky. „Budu vám ty desky držet před očima.“

„Prosím,“ zašeptala nymfa slabě a Vodička jí držel před očima první desku. Nymfa na ni chvíli hleděla a pak zavrtěla hlavou.

„Z toho to nemohu poznat,“ zaštkala.

„Nevidíte to?“

„Vidím, ale je to všechno naopak.“

„Tak počkejte,“ řekl Vodička. „Co teď?“

Nové zavrtění.

„A teď?“

Bylo to marné. Jestliže milostivá něco poznala, rozhodla se to sabotovat. Koneckonců, ona byla už mimo podezření. A inspektor se k ní choval hrubě, jak tomu byla od mužů zvyklá. Po půlhodině pokusů inspektor vztekle vstal. „Budou se muset udělat snímky,“ řekl vztekle. Pak jsme se odporoučeli. Políbil jsem znovu voňavou ručku a slyšel jsem, jak milostivá šeptá:

„Nezapomeňte, pane doktore. Jste mi vždycky vítán.“

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Večerní společnost ve vile Julii. Apostasie Ivo Zdeborského.

„Jestli nemáte nic zvláštního na práci, zajeďte do vily Julie a věnujte se trochu tomu světci,“ řekl mi inspektor v pragovce. „Začíná mě zajímat. Nemusíte to samozřejmě dělat, ale byl bych vám vděčen. Všimněte si také té jeho svaté slečny.“

Nevěděl jsem, proč ho Kristián Paže zajímá, ale vlastně se mi to docela hodilo, a tak jsem mu to slíbil a skočil jsem do rozjeté tramvaje. Do ní, jak jsme se kodrcali kolem Svatého Tomáše – toho pivovaru myslím, ne kostela –, naskočil statný muž s lampiónem místo nosu: pan Baverka. Bouřlivě mě přivítal, a než jsme dojeli na Arbesovo náměstí, kde vystupoval, měl jsem smluveno, že mi ten nepřítel veškeré policie večer znovu pomůže, až budu potřebovat odlákat pozornost službu konajícího od okna Frantovy rezidence.

Do vily Julie jsem dorazil už za tmy. Když jsem spěchal úzkou ulicí mezi vilami, ponořenými v zlověstné ticho, vzpomněl jsem si na gangstera z Noblesse oblige a přidal jsem do kroku. Ale došel jsem k zahradní brance se zdravou kůží. Vevnitř mě čekalo překvapení. V salóně seděla kolem stolu rozjařená společnost, jíž vévodil lesknoucí se Zdeborský, dosud v bílé říze, která na něm však visela nakřivo a vpředu ji měl pokapanou omáčkou a vínem. Harmonium se zlatými andílky někdo odstrčil ke stěně, kde trčelo šikmo do místnosti, a na otevřené klaviatuře spočíval tác se zbytky obložených chlebíčků. Bar byl rozsvícen a komorník Jean u něho obsluhoval Julii, která seděla na židličce s lokty opřenými o pult, a vedle ní se rozvaloval Mistr Kalenda v žaketu, otočený k barovému pultu zády. U tabule vedle rozjařeného Zdeborského seděla slečna Carmen, Honza a pan továrník Poláček s chotí, který právě něco hlasitě vykládal. Po Kristiánu Pažem nebylo tu ani stopy. Přivítali mě nadšeně a Ivo, který měl zřejmě už v hlavě, mě donutil vypít číši vína na úspěšné zakončení případu.

Usedl jsem ke stolu a čekal jsem na příležitost, až se budu moci zeptat Honzy, kde je Paže a co se tu vůbec stalo. Pan továrník Poláček navázal na svůj přerušený výklad. Julie s Mistrem Kalendou přišli od baru a usadili se rovněž ke stolu. Pan továrník Poláček vykládal:

„Obchodní úspěch, račte rozumět, je nemlich tak věc inspirace jako řekněme krásné písemnictví.“

Pohlédl šibalsky na Mistra a Mistr s úsměvem přikývl.

„Mein Gott, vždyť když jsem kupříkladu dostal na buben Sommernitze,“ pokračoval pan Poláček, „bylo to jedině skrz ten gešpréch, co jsem měl s jedním svým dělníkem, nějakým panem Holíkem. Povídá mi: ‚Pane šéf, voni se budou divit, ale vědí, že dyž se do čokoládový směsi přidá krapet jedlý želatiny, můžou se z toho dělat čokoládový prezervativy?‘“

„Alfréd!“ ozvala se přísně paní Poláčková.

„Už mlčím,“ pravil pan Poláček. „Tak jsem řek: ‚Nekecaj, pane Holík,‘ řek jsem, ale on, že jó, teda ne jako, že by byly k užitku, ale že prej se z toho daj dělat táfličky tak tenký, že je skrz ně vidět, a přitom nejsou děravý. A to byl, hergot, fakt, pánové. Jenomže by to obchodně nebylo k ničemu, úplně nyx, teď se teprve musel dostavit ten nápad. A taky se dostavil, mein Gott. Vymyslel jsem si, jako jsem to viděl u těch porculánovejch japonskejch hrníčků, co když se jim podíváte na dno proti světlu, tak vidíte krásnou gejšu jako na fotografii, a je to rajcenkrecht jenom skrz to, že jsou tam různě tlustý vrstvy toho porculánu. Némlich to samý jsem udělal s tou želatinovou čokoládou. Začal jsem vyrábět táfličky, krz který bylo vidět Hradčany jako fotografii, a jak upalujou Mistra Jana Husa a všelijaký výjevy z českejch dějin. Ty táfličky měly tlustej čokoládovej rám, ale jinak to byla, pánové, blána namouduši jako prezervativ.“

„Alfréd!“ řekla znovu paní Poláčková.

„Už mlčím,“ řekl pan Poláček. „A v čem byl ten nápad, pánové? No jedna ta táflička velikosti desetidekový čokolády vážila přece jenom šest deka a přitom se dala prodávat dráž a šla na odbyt, poněvadž to byl uměleckej výrobek, pánové!“

Mistr Kalenda se zasmál.

„Přiznávám se, že si začínám vážit obchodníků. Pokládal jsem je vždycky za lidi pracovité, ale bez fantazie.“

„Jo, pane Mistře,“ přerušil ho Poláček, „to byste mrkal, jak to bylo fantastický. Když se ty umělecký čokolády chytly, začal jsem na ně lisovat filmový herečky a do měsíce jsem musel k fabrice přistavit nový křídlo. To víte, každej si rád voblíz takovou Anny Ondra, že, nebo Gretu Garbo –“

„Alfréd!“

„Už mlčím. No, pak jsem to střídal, že jo. Herce, herečky, fotbalový hráče, chtěl jsem dělat taky Panenku Marii pro moravský trhy a chtěl jsem, aby mi to arcibiskup posvětil, představte si, co by to bylo, mein Gott, svěcená čokoláda! Ale to von přece jen né, tak mi dal jenom svolení konzistoře na čokoládu s dvanácti apoštolama jako lidový figurky a na vánoce s Alšovým betlémem, hergot, páni, kšefty se hejbaly, katechetové mi to prodávali s provizí po školách a uvaděčky v biografech, no pánové, pánové, já byl za půl roku bohatej člověk, krucinál fagot!“

„Alfréd!“ řekla znovu přísně paní Poláčková.

„Už mlčím,“ pravil pan Poláček. „Jo, ale když se jednomu začne dobře dařit, neví jeden roupama, co dělat. Já už se viděl, pánové, něco jako Báťa v čokoládě, a pak mi čert našeptal ten pitomej nápad s těma nahotinkama.“

„Nahotinkama?“ ozval se se zájmem Zdeborský.

„Jo, nahotinkama, nahotinkama, pane Zdeborský.“

„Tak dost, Alfréd!“ řekla paní Poláčková.

„Už mlčím. Inu, prostě, napadlo mi, že by se na tý čokoládě, když má jako bejt fakt umělecká, že by se tam pěkně vyjímala nějaká ta Venuše, víte, kurz und gut nějakej opravdu klasickej akt, tak jsem dal udělat formy na sérii, kterou jsem nazval ‚žena – inspirace umělců‘, byly to akty z různejch dob, namouduši samý umění, žádnej šmejd. Jenomže ten nebích Sommernitz na tohle čekal. Sotva se to začalo prodávat, přišlo z konzistoře, že prej pan arcibiskup ruší povolení na ty čokoládový obrázky. Ježíšmarjá, proč? telefonuju tam. Inu, že prej, pane Poláček, rozšiřujou pod stejnou firmou nemravný předměty, který vzbuzujou nečistý žádosti. Ježíšmarjá, důstojnej pane, povídám tomu velebníkovi do telefonu, dyť je to durch und durch samý umění. Dyť některý ty sochy stojej ve Vatikáně v můzeu. To se nezloběj, pane Poláček, povidá ten velebník, ale od několika katechetů přišlo hlášení, že děti to lízaj, a to vědí, nahý ženštiny nepatří do ruky dětem. Pan arcibiskup se strašně rozzlobil, pane Poláček. Mein Gott im Himmel, myslím si, Poláček, cejtil ses moc vysoko, teď jde na tebe trest. Rozjel jsem se do Olomouce, on tam byl biskupem ňákej Kchón, teda sice křesťan, samozřejmě, ale jinak náš člověk, a prosím ho a slibuju mu, že ho přiberu do firmy, ale von povídá, Poláček, já tu jejich čekuládu nepotřebuju, mně to tady nese víc, a mimoto, vona ta jejich čekuláda má špatnou kvalitu, naše pány tady po ní vždycky bolí břicho. Mein Gott! Ale to ještě nebylo všechno. Ten zloduch Sommernitz to hnal dál a vzal se o to Klub za udržení panenství do plnoletosti, šlo to před soud a já byl, páni, vodsouzenej k pokutě pro přestoupení zákona o veřejný mravnosti a zakázali mně tu čokoládu vyrábět, pánové!“

„To je hrůza,“ řekl Mistr Kalenda. „A to si pak říkáme země svobodného podnikání.“

„Máte pravdu, Mistře!“ prohlásil s obdivem Zdeborský.

„No, ale pak jsem se sanoval,“ řekl pan Poláček s povzdechem. „Koupil jsem autorský práva od toho skladatele, co složil ten šlágr ‚Já mám devět kanárů‘, a začal jsem kyselý karamely balit do žlutýho papíru a prodávat je v pytlících, na kterejch byl ten šlágr natištěnej. Normálně se jich dává deset na pět deka, jenže tohle bylo devět kanárů, tak jich tam bylo jen devět. A místo korunu to stálo, hergot, korunu deset, ponivač na tom byl ten šlágr.“

„Vy jste génius,“ řekl Mistr Kalenda a pozvedl číši. Společnost se rozesmála. Julie vstala a odešla k baru. Využil jsem příležitosti a obrátil jsem se na Honzu.

„Kde je Kristián?“

„Odjel na misii do Plzně,“ řekl Honza polohlasem.

„A když kocour není doma, myška má samozřejmě pré. Jak jsem předpokládal. Půst byl na našeho katechumena moc přísný. Nevydržel. A když se pije na lačnej žaludek, a ještě k tomu se sejde společnost, ty tam jsou zbožný předsevzetí.“

„Jo, ale letos,“ ozval se znovu pan Poláček, „letos jsem vyhrál Grand Prix za Extra Super Fine čokoládový koule na výstavě v Paříži.“

„Paříž!“ zvolala slečna Carmen. „Toužím po Paříži!“

Zdeborský se lišácky rozhlédl, a když viděl Julii u baru, divadelně zašeptal:

„Pojedete tam, Carmen. Pojedeme tam oba!“

Carmen ho obdařila ohnivým pohledem.

„Také rád cestuji,“ řekl Zdeborský nahlas. „Ale vadí mi nepohodlí ve vlacích. To, čemu u nás říkají první třída, je ve skutečnosti něco, něco – něco jako stěhovací vůz.“

„Úplnej méblák, máte recht,“ řekl pan Poláček. „Ale teď prej zavedli letecký spojení.“

„Ano?“

„Ano, pane továrníku,“ potvrdil Honza. „Dvakrát týdně, ve čtvrtek a v sobotu ve dvanáct, z Kbel. V Paříži jste v pět hodin odpoledne.“

„Použijeme letadla!“ zašeptal Zdeborský slečně Carmen. Slečna opět zakoulela očima.

„To mi připomíná jednu historku,“ řekl Honza, „o jednom pilotovi, kterého jsem znal.“

Neměl jsem chuť poslouchat Honzovu historku. Slyšel jsem ji už několikrát. Bylo to žertovné vyprávění o tom, jak jeden sportovec donutil sérií loopingů ve svém dvousedadlovém dvojplošníku otce své vyvolené, aby svolil k sňatku. Slabomyslný příběh, právě tak pro společnost u Zdeborského. Vstal jsem a odešel jsem k baru za Julií. Seděla tam, na stoličce, a civěla do hladiny v široké číšce před sebou. Teprve když jsem k ní přisedl, uvědomila si, že není sama.

„No tak, Julčo,“ řekl jsem. „Vzchop se. Truchlením nikomu nepomůžeš.“

Mlčky na mě pohlédla a smutně se usmála.

„Já vím, jak ti je,“ pokračoval jsem. „Ale to všechno přebolí. Dyť seš, Julinko, mladá, no tak.“

„Jsou věci, který nepřebolí,“ řekla.

„Ale, ale,“ řekl jsem.

Jean se tázavě přiblížil, dal jsem si jedno martini. Pak, se sklenkou toho lahodného nápoje v ruce, jsem se otočil k Julii.

„Apropó, Julinko, možná že bys mi mohla v něčem pomoct. Jedná se o Frantu, víš. Jsem na jakési stopě.“

„Ano?“ řekla Julie.

„Nevíš, kupoval si Franta v poslední době losy?“

Julie na mě zírala němá jako ryba.

„Losy,“ řekl jsem. „Losy Jubilejní loterie Svazu průmyslníků ve prospěch nezaměstnaných?“

Julie zavrtěla hlavou. Zadívala se do své číšky a pak se napila.

„Ne?“

„Já nevím,“ řekla Julie.

„Našel jsem u něj v bytě los,“ řekl jsem. „Ale zapomněl jsem číslo.“

„Nevím, že by si Franta někdy kupoval los,“ řekla Julie mrtvým hlasem.

„Zřejmě si ho koupil.“ Odmlčel jsem se. Po chvilce jsem řekl: „Totiž, zajímavé je, že Jubilejní loterie měla v pátek tah a druhou hlavní výhru si dosud nikdo nevyzvedl. Budu se muset podívat k Frantovi na to číslo.“

„Tak?“ ozval se za mnou hlas. Otočil jsem se. Ocitl jsem se tváří v tvář Mistru Kalendovi, který se svůdně šklebil a přisedl k baru.

„Vidíte, jak si lidé neváží peněz,“ řekl. „A kolik to dělá?“

„Půl miliónu,“ řekl jsem. Kalenda se připlížil jak duch. Slyšel snad taky to, co jsem říkal Julii předtím?

Kalenda hvízdl.

„Whisky s,“ řekl Jeanovi, „to je trestuhodné. A jak pokračuje náš případ, pane doktore? Co pan di Castello? Ještě není mimo podezření?“

„Ne,“ řekl jsem. „Spíš naopak.“

„Tak?“ řekl Kalenda. „Myslel jsem, že jste ho už pustili. Aspoň při konfrontaci to vypadalo, že na něho policie v podstatě nic neví.“

„Při konfrontaci?“

„Ano. Inspektor vám to neřekl? Požádal mě předevčírem o konfrontaci s panem di Castellem. Byla to dost nechutná záležitost. Kladli mi tisíce otázek, nu, ale řekl jsem všechno, co vím. Bohužel, o panu di Castellovi nevím o mnoho víc, než jsem řekl inspektoru Vodičkovi hned při tom prvním výslechu v Kubelicích.“

Vodička má tedy přede mnou také tajnosti. Skoro mě to těšilo. Kvůli čistému svědomí.

„Mimochodem, pane doktore,“ pokračoval Mistr, „víte, že můj domovník vyčetl z toho vašeho anagramu v novinách něco úplně jiného než vy?“

„Neříkejte.“

„Skutečně. Nějakou průpovídku o psech a kočkách. Něco jako, aby si daly kočky pozor na psa, nebo pes na kočky, zkrátka nějaký nesmysl. Zní to jako výstraha. Říkal mi to přesně, ale kdyby měl člověk všechno nosit v hlavě –“

„A je to věrohodné řešení? Není to nějak lámáno přes koleno? Má to logický a jednotný klíč?“ vychrlil jsem.

„Naprosto. Můj domovník, pane doktore, je velký specialista na všechny rébusy, tajenky a veškerou číselnou magii. Ten by se nedopustil nějaké školácké chyby nebo svévole. Až si budete chtít koupit los, obraťte se na něj. Vypočítá vám vaše šťastné číslo.“ Kalenda se zachechtal.

„A opravdu byste si nevzpomněl na přesné znění toho anagramu?“

„Na mou pravdu nevím,“ řekl Kalenda. „Ale pan Salaquarda přijede zítra na pohřeb doktora Procházky. Můžete se s ním o tom pobavit. Ostatně, jak pokračuje pátrání?“

Zítra. Vyložil jsem Kalendovi, co jsem pokládal za vhodné.

K baru přistoupil Honza. Mistr se rozhovořil o vraždě a pak o vraždách vůbec. Uvedl, že každou hodinu – podle posledních statistik – je na světě zavražděn jeden člověk. Zatímco tu takhle sedíme a popíjíme, možná, že zrovna někde v sousedství někoho vraždí a nikdo z nás o tom nemá ani tušení.

„Ano,“ řekl jsem. „Taky jsem seděl v Ostrozraku a netušil jsem, že někdo mlátí Frantu po hlavě.“

„A že mu někdo vráží nůž mezi žebra,“ řekl Honza. „Brr.“

Julie naráz dopila svůj koktají, vstala a jako stín vyšla z místnosti. Ukázal jsem mu hlavou na Julii. Honza přikývl, zvedl se a odešel za ní. K baru se dostavil Ivo Zdeborský, rozjařený pod obraz. Na bílé říze měl sbírku barevných skvrn od vína a všemožných pokrmů.

„Mistře, drahý Mistře,“ oslovil Kalendu. „Připijte si se mnou na váš – škyt – úspěch.“

Kalenda se oslnivě zazubil. „Ale co váš půst, pane továrníku? Co tomu řekne kazatel Paže?“

Zdeborský mávl rukou.

„Ech,“ řekl. „Jsem jenom člověk – škyt. Nedokonalý člověk. Rozhodl jsem se, že poskytnu jeho církvi pouze finanční podporu, ale sám, sám se zatím, jaksi, navrátím světu.“

„Moudré rozhodnutí. Na zbožnost je vždycky času dost.“

„Ech – vy to vždycky, Mistře – škyt – umíte říct nejlíp.“ Zdeborský se důvěrně naklonil ke mně a ke Kalendovi.

„A pak, pánové, on kazatel si nějak příliš – škyt – příliš všímá slečny Carmen, víte? Podezírám ho, že nejen pokud jde o věci čistě – škyt – duchovní.“

Kalenda se rozesmál.

„Máte postřeh, pane továrníku. Škoda že jste nechal práce na případě.“

„Já se k ní – škyt – jaksi – hodlám vrátit,“ prohlásil Zdeborský. „Zítra, pane doktore, jdu s vámi.“

„Myslel jsem, že máte vlastní stopy?“ řekl jsem.

„Ech – nevyšly. Jdu s vámi. Moje – škyt – jmění je vám k dispozici.“

Kalenda se znovu zasmál a odešel ke stolu. Hleděl jsem za ním. Sebral z mísy na stole chlebíček a začal ho hltavě pojídat. Viděl jsem, že se ho zmocnil pan továrník Poláček, a podle oslnivých úsměvů jsem usoudil, že Mistr skládá poklony madam Poláčkové.

Osaměl jsem se Zdeborským.

„Pan doktor Petráček mi cosi řekl, že máte jinou stopu,“ zablekotal. „Půjdeme po tom, pane – škyt – doktore. Půjdeme po tom.“

Dostal jsem vztek. Co mu Honza má co říkat o naší stopě? Byl vždycky užvaněný, ale slíbil mi přeci spolupráci.

„Půjdeme po tom zítra spolu, pane doktore! Kazatele Pažeho,“ Zdeborský se poťouchle usmál, „předáme na starost – škyt – panu doktoru Petráčkovi!“

Asi se nedalo nic dělat. Honza by zasloužil. Podíval jsem se ke stolu. Dosud tam nebyl. Bůhví jak je Julii. Tou se to ještě všechno komplikuje. Ale nesmíme ji nechat samotnou. Je schopna všeho.

K baru přišla slečna Carmen. Zdeborský se pustil do dvorného chování a začal se holedbat kouzlem své osobnosti. Přitom neustále poléval svou řízu drahými nápoji.

„Jsem šťasten,“ skytal, „že se mohu chlubit takovými přáteli, jako je – škyt – Mistr Kalenda. Mistr – škyt – Kalenda mě vyznamenává obzvláštní přízní. Nezdá se vám, Carmen, že se v poslední době stávám, řekl bych skoro, jaksi intimním – škyt – přítelem Mistra Kalendy – škyt, škyt!“

„Vy jste příliš důvěřivý, Ivo,“ pravila slečna Carmen hlasem snoubenky, která chce zamilovaného blouda varovat před zrádnými kamarády.

„Škyt?“ ozvalo se ze Zdeborského. Carmen mu utřela krůpěje griotky, které mu vytryskly na bradu.

„Ach bože,“ Carmen povytáhla obočí. „Cožpak nevidíte, že o intimní přátelství se Mistr Kalenda snaží u jiného příslušníka vaší domácnosti?“

„Škyt, škyt?“

Carmen pokrčila rameny. Otevřely se dveře a objevila se Julie, za ní Honza. Kalenda ihned opustil paní továrníkovou Poláčkovou, přistoupil k Julii a cosi se jí se zájmem ptal. Julie si položila dlaň na čelo. Kalenda jí ukázal divadelním gestem na lenošku, doprovodil ji galantně až k ní a pak se rozběhl k baru.

„Jean, sodovku a dva aspiriny,“ řekl lokajovi. „Slečna Julie má migrénu.“ Zdeborský naň zíral tupýma očima, Carmen s neskrývanou ironií.

„Škyt!“ prohlásil Zdeborský. Kalenda nedočkavě vztáhl ruce po sodovce a odkvačil s ní k Julii. Viděli jsme, jak přísně pokládá aspiriny na Juliinu nastavenou dlaň a dozírá na ni, aby je řádně zapila.

„Prohlédl jste, Ivo?“ zeptala se tiše Carmen.

Bývalý katechumen na ni otočil širokou, prostou tvář. Na první pohled bylo zřejmé, že se ve své nevinnosti ničím takovým neprovinil.

„Škyt?“ zeptal se jemně.

„Nu, tak se přece podívejte,“ slečna Carmen ztrácela trpělivost. „Podívejte se na slečnu Julii.“

Široká tvář se natočila tím směrem jako radarová anténa.

„Bolí ji – škyt – hlava,“ řekl po chvíli exkatechumen.

„Ach Ivo, Ivo, vy jste tak dobrý člověk!“ prohlásila Carmen. Tvář se opět natočila k ní a blaženě se zarděla.

„Myslíte – škyt –, Carmen?“

„Ano. Příliš dobrý. Příliš dobrý.“ A pak pronesla Carmen hrobovým altem. „Což nevidíte, že Kalenda s Julií koketuje? A jí že to není proti mysli?“

„Koket – škyt – tuje?“ exkatechumen vyvalil očka.

„Nu ovšem, ne-li něco horšího.“

„Škyt – horšího?“

„Ach Ivo – někdy je třeba říci tvrdou pravdu.“ Carmen si vzdychla. „Myslím, že příliš důvěřujete Julii a že ona – snad to ode mne není správné, že vám to říkám, ale nemohu to už snést, dívat se na to, jak se zneužívá vaší dobroty. Že ona – že ona vás není hodna.“

Ovál nad pokapanou řízou zbrunátněl a prudce se otočil opět směrem k Julii. Mezi světlým obočím se vytvořily rýhy. Chvíli tak Zdeborský vybíjel zlobu na vzdálenou Julii a pak pohlédl na Carmen. «

„Ta – škyt – zmije!“

„Ach Ivo!“ řekla Carmen a okázale ho pohladila po tváři.

„Ale vy – škyt – nejste taková –, Carmen.“

Nové pohlazení. Zdeborský se pokusil přisunout se ke Carmen na vysoké barové stoličce a dokázal při tom spadnout na zem.

Carmen seskočila a vrhla se mu kolem krku.

„Neublížil jste si, Ivo?“ vykřikla.

„Ne – škyt!“ řekl apostata a těžce se sebral.

„Odjedeme spolu,“ prohlásil. „Ne. Odletíme spolu, Carmen! Škyt! Do Paříže!“

K baru přistoupil Honza.

„Pane – škyt – tajemníku!“ vzkřikl na něho Zdeborský. „Zítra ráno, okamžitě – škyt – zajedete do letecké továrny. Zjistíte – škyt – kde se vyrábějí sportovní – škyt – letadla a koupíte mi jedno.“

„Pane továrníku, chtěl jsem zítra pokračovat v pátrání tady s doktorem Pivoňkou.“

„Převezmu – škyt – vaši funkci. S panem – škyt – doktorem půjdu já.“

„Ale –“ Honza se mu to marně snažil rozmluvit. Zdeborský si postavil svou a nakonec usnul s tváří v kalužince Apricot Brandy na barovém pultu. Slečna Carmen se ho ujala a s pomocí Jeanovou ho dopravila do soukromých prostor vily Julie. Kalenda seděl zabrán v hovor s Julií, k níž si přistavili křeslo i pan továrník Poláček s chotí. Pan továrník zdvořile naslouchal jakési přednášce Mistra Kalendy a chvílemi vrhal obdivné pohledy po Julii.

„Člověče, cos vyžvanil Zdeborovi?“ obrátil jsem se na Honzu.

„Já?“

„Ano, ty. Ví, že máme nějakou vlastní stopu.“

„No to přece ví, samozřejmě. Řekl jsem mu jen, že jdeme po své stopě, když se vytasil s tím kazatelem.“

„Jinak nic?“

„No samozřejmě.“

Napil jsem se martini.

„Zejtra ho zřejmě budu muset vzít s sebou.“

„A co chceš dělat?“

Vysvětlil jsem Honzovi v pěti minutách všechno, co se událo v Kahýra Baru, a vyložil jsem mu také svůj plán. Pojedu časně ráno do ulice 31. prosince, počkám si, až Manfred Höllich vypadne, a pak si půjdu promluvit s Terezou. A vypadne-li i Tereza, udělám jim v bytě tajnou návštěvu. Vysvětlil jsem Honzovi svou hypotézu o vztahu di Castello – Tereza – Franta. Honza uznale zabručel.

„Ale co se Zdeborským?“ řekl jsem otráveně.

„Tak ho jednoduše pošli, ať stopuje toho Höllicha. Na tom nemůže tak moc pokazit.“

„To je fakt,“ řekl jsem.

Vtom nás vyrušil pan továrník Poláček. Přistoupil k baru a pravil:

„Pane doktore, kdybyste ráčil dovolit, dostal jsem nápad. Něco geniál!“

„Prosím,“ řekl jsem a vyslechl jsem ho. Honza odešel ke skupince kolem Julie a usadil se do prázdného křesla po panu továrníkovi. Pan továrník vzrušeně vykládal:

„Jeden se diví, jeden žasne, pane doktore, jak mu můžou před nosem uniknout takový jednoduchý věci. Podívaj se,“ v rozčilení sklouzl do onikání, zřejmě přirozeného jeho jazykovému citu. „Ta pohádková Čoko už začíná ležet ve skladě, vědí. Mein Gott, koho taky dneska zajímaj pohádky! Podívaj se! Uděláme novou Čoko, něco extra originál! Co by řekli tomuhle –“ vyvalil na mě oči a pronesl slavnostně: „SHERLOCK HOLMES CHOCO!“

„Aha. A co to má být?“

„Podívaj! Čokoláda se bude dělat v sériích. Chápou? Řekněme ajnfach sedm kousků, to je šťastný židovský číslo. Anebo ještě líp, pane doktor. Koukaj: vemou si čoko za čtyři kačky. V tom bude vloženej lísteček se začátkem detektivky, rozuměj. To bude zároveň taky jako kupón, je jim to klár! Na ten kupón dostanou řekněme padesátník slevu na fondánový Ňam-ňam, který stojí pět kaček, takhle bude stát jenom čtyři padesát, chápou, jenomže ta čokoláda za čtyři kačky by normálně přišla na tři, takže s detektivkou bude stát jako šest kaček, minus padesátník, to je pět padesát, to je furt padesátník plus. Mein Gott im Himmel – a v tý fondánový Ňam-ňam bude teda pokračování tý detektivky, a u toho zas kupón, na kerej bude koruna sleva na řekněme Lanýžovýho zajíce, kerej stojí sedum kaček, s detektivkou řekněme osm dvacet, to je profit dvacet halířů a tak furt dál, až když se kupec prokoupí k tomu sedmýmu kupónu, tak na předložení všech sedmi kupónů, chápou, obdrží zdarma jednu Extra Super Fine čokoládovou kouli, poctěnou Grand Prix na výstavě v Paříži, která je, pane doktor, mezi náma, za dvě padesát i se staniolem výrobní cena. Takže, pane doktor, durch und durch se na tom dá trhnout, počítám, nejmíň tři kačky čistej zisk ještě navíc nad normální profit, hergot, nochamól, tomu se říká kšeft, to se nechá vydělat, kór dneska, co řikaj?“

„Zní to znamenitě,“ řekl jsem. Pan Poláček mě uchopil za ruku.

„A voni,“ řekl, „voni, pane doktor, budou ty detektivky psát! Voni budou mít – aby věděli, že Alfréd Poláček neni žádnej ganef – voni budou mít dvacet procent na tom čistým zisku!“ Zarazil se a pak řekl opatrně: „Myslím, na tom extra čistým zisku, je jim to klár? To se nechá vydělat, co řikaj?“

Ujistil jsem pana továrníka, že jo, a rukoudáním jsem mu přislíbil spoluúčast na tom švindlu. Když se se mnou rozloučil svérázným „Jsou si zdráv, pane doktor“, bylo už půl deváté a za okny hustá podzimní tma. Ve chvíli, kdy jsem se loučil se společností, zvedl se i Mistr Kalenda a nabídl mi, že mě sveze, musí prý ještě na nějakou schůzku do kavárny Parnas. Přijal jsem.

Kapitola čtyřicátá pátá

Černá limuzína. Čísla losů a vzrušující příhoda v Kozí uličce. Začíná jít do tuhého.

Kalenda měl u zahradní branky stát Zdeborského roadster. Jak jsme s nespuštěným motorem sjížděli tiše k Vltavě, minuli jsme pětičlennou skupinku, v jejímž čele kráčel obrovitý muž v černém převlečníku. Kazatel Kristián Paže se ubíral se svými misionáři do vily Julie. Skoro jsem litoval, že tam nebudu, až uzří svého nezdárného katechumena, nyní apostatu Ivo Zdeborského. Ale měl jsem svůj úkol. Když jsme sjeli na silnici u Vltavy, ovanul nás studený vítr. Zahalil jsem se do kabátu a vrazil jsem si klobouk do čela. Kalenda si rovněž utáhl barevnou šálu. Po obloze se honily roztrhané mraky a chvílemi zasvítil měsíc. Blížila se zima.

Najednou zaskřípěly brzdy a Kalenda duchapřítomně strhl vůz stranou, před očima se mi mihly bílé patníky prudce vpravo, pak zase prudce vlevo, jak Kalenda vší silou zatočil volantem, a pak jsme zas ujížděli po rovné silnici ke Smíchovu.

„Prase!“ zaklel Kalenda automobilisticky. „Vyjede si do protisměru se zhasnutým světlem!“

Otočil jsem se. Za námi stála šikmo přes silnici černá limuzína, která právě couvala, aby se vyrovnala do směru silnice. Pak se na ní rozsvítily dva reflektory a vůz se rozjel za námi. Nějak se mi rozbušilo srdce. Otočil jsem se zpátky a podíval jsem se na silnici zpředu, ozářenou nepříliš vydatnými zdroji roadsteru. Srdce mi pořád bušilo a sevřela je divná úzkost. Zase jsem se otočil. Černá limuzína nás sledovala a nesnažila se nás předjet.

Obrátil jsem se. Na rychloměru poskakovala ručička na pětatřicítce. Strach mi sevřel žaludek. Limuzína se přiblížila k nám, ale držela se vzadu. Gangsteři, řeklo to ve mně. Ale hloupost, není důvodu k takové domněnce. Ostatně, jak mohou vědět, že sedím v roadsteru.

A co když mě sledovali? Co když vědí, že jsem pečený vařený ve vile Julii? Nejenom detektivové si dovedou zjistit věci. Ohlédl jsem se znovu. Limuzína se neustále vlekla těsně za námi, za sklem jsem v odrazu pouličních světel zahlédl dvě nezřetelné mužské tváře.

Jeli jsme okolo Knížecí k Andělu.

„Zastavíte mi u kasáren, Mistře?“ řekl jsem.

Kalenda kývl. Limuzína se nás držela jako klíště. Minuli jsme Anděla, přejeli jsme Arbesovo náměstí a zastavili jsme u kasáren. Chvíli jsem počkal. Limuzína předjela, objela velkým obloukem trávník před kasárnami a zajela do postranní uličky. Slyšel jsem, jak zastavuje motor. Vystoupil jsem.

„Dobrou noc, pane doktore,“ řekl Kalenda a odstartoval. Šel jsem zvolna přes ulici a zahnul jsem k veřejnému záchodku na okraji Kinského sadů. Když se člověk postavil nad žlábek za kamennou zídkou, viděl krásně na kasárna. Udělal jsem to. Z uličky vyšli dva muži v kloboucích stažených do obličeje a zastavili se. Pak se jeden z nich dotkl klobouku a vykročil rychle přes ulici a směrem do Kozí uličky. Druhý se vrátil a zmizel za rohem. Slyšel jsem kroky neznámého klapat na kočičích hlavách v Kozí uličce. Vylezl jsem ze záchodku a nakoukl jsem za roh. Muž zahnul do první uličky, která odbočovala vlevo. Vydal jsem se opatrně za ním. Na rohu příčné uličky jsem se zastavil a znova jsem opatrně vykoukl. Z jednoho domu visela červená koule s nápisem DANCING. Neznámý vešel dovnitř.

Oddychl jsem si. Vidím fantomy. Samozřejmě, jak by se gangsteři mohli dovědět, kde jsem. Vykročil jsem Kozí uličkou vzhůru, ale před zákrutem, který vedl k Frantovu domku, jsem zabočil do postranní ulice, obešel jsem poslední blok domů na smíchovské stráni, stavil jsem se v hospodě V báni pro láhev dobrušského čerta a vyšplhal jsem po příkrém svahu přímo k domku Édy Baverky. Petrolejka za oknem blikala, jediné žluté světýlko pod velikou, mraky pokrytou kopulí nebes, z níž tu a tam zableskl měsíc nebo některá ztracená hvězdička ve chladném polosvětle dálav za mraky, které rychle letěly k východu.

Operaci s panem Baverkou jsme provedli stejně jako minule s Boženkou. Tentýž tělnatý strážce zákona, znuděný neplodnou obchůzkou kolem domku, o který za celou tu dobu jeho hlídkování nikdo neprojevil zájem, uvítal konverzaci s opilým půdařem, a protože byli oba rodáci z města Žižkova, bavili se za chvíli už velmi květnatě nahlas, přestože jeden měl na hlavě služební helmu a druhý placatou strakatou čepici.

Vlézt do Frantova domku bylo dílem dvou vteřin. Nedočkavě jsem otevřel psací stůl a zamířil jsem kužel lampičky na papíry v zásuvce. Najednou jsem měl pocit, že za mnou někdo stojí. Prudce jsem se otočil a přejel jsem světelným kuželem po místnosti. Nic. Pokoj byl prázdný, opuštěný, mlčel. To jenom duch mrtvého Franty, duch těch ztracených dnů, kdy jsme tu sedávali s Honzou, s Julií, komentovali jsme svět a spekulovali o budoucnosti.

Nic. Jenom nervy, trochu rozjitřené napětím posledních dnů. Vrátil jsem se k zásuvce. Maturitní vysvědčení, diplom, osobní doklady, legitimace Jednoty filozofické a – los! Vzal jsem jej do třesoucích se prstů: 20397. 20397. To bylo jiné číslo. Vytáhl jsem zápisník. Zapsal jsem číslo rychle do zápisníku pod telefonní číslo paní Zadinové, strčil jsem zápisník do kapsy, zhasl jsem baterku a přistoupil jsem k oknu. Zvenčí se dosud ozývala vzrušená výměna názorů mezi policistou a panem Baverkou. Vyskočil jsem z okna a zavřel je. Pak jsem se rychle a tiše odkradl k domu pana Baverky, a když jsem se přesvědčil, že pan Baverka takticky vymanévroval strážníka tak, že stojí ke mně zády, přeběhl jsem uličku a kráčel jsem spěšně dolů k Báni.

Měl jsem vztek. A cítil jsem tak trochu úlevu. Vztek na to, že mi odpadl tak dobrý motiv vraždy, a úlevu proto, že se nezhroutila kombinace di Castello – Tereza – Franta, na kterou jsem byl tajně hrd. Dobře. Los můžeme tedy vyloučit. Byl to vůbec přitroublý nápad. Z toho, že se nějaký lajdák, který si koupil los ve prospěch nezaměstnaných, nezajímal o jeho další osud, soudit hned na to, že vyhrál los zavražděného. Ten los stál sto šedesát korun, to není pakatýlek, který by mohl leckdo dát. A člověk, který je majitelem losu, jenž vyhrál půl miliónu, si koupil los celý. Ne polovinu nebo osminku. Protože kdyby bylo to číslo rozprodáno po osminkách, jistě by se už někdo byl přihlásil. Ne, číslo 20735 si koupil nějaký pan velkoobchodník Zadina nebo nějaký Mistr Kalenda, prostě někdo, kdo má zbytečných sto šedesát korun, které může věnovat ve prospěch nezaměstnaných. Pravděpodobně ho pak někam založil a přestal se starat o to, že taky někdy bude tah.

Ostatně, proč by vrah čekal, až si někdo zjistí, že s Frantovým losem je něco v nepořádku? Jistě by hned v sobotu ráno běžel do banky a vypařil by se i s penězi. Ne. Takhle snadné řešení ti do klína nespadne, řekl jsem si v duchu a pokračoval jsem v cestě dolů Kozí uličkou. A pak se to najednou stalo.

Míjel jsem právě postranní uličku, do níž předtím zabočil neznámý muž v klobouku, když kolem mě něco prudce hvízdlo a vzápětí jsem uslyšel třesk výstřelu. Na zdi protějšího domu praskl drobný obláček malty a začal se pomalu snášet vzduchem. Pud sebezáchovy mnou sekl o zem. V křoví vlevo ode mne se zablesklo a druhá kulka mi hvízdla kolem uší. Vtom se ozval jiný, táhlý hvizd z Kozí uličky a dunění okovaných policejních bot. V křoví cosi zašustilo a zaznělo prázdné cvaknutí spouště. Někdo přidušeně zaklel a pak zavrzaly kroky na písku a ztratily se v dálce. Za rohem se objevil pan Baverka, pádící s pěstmi přitištěnými na prsa a bez čepice, a za ním tlustý strážník, který se valil ze stráně dolů těžkým klusem a bez ustání mohutně dul do píšťalky. Přesto jsem zaslechl, jak někdo dole, za hradbou keřů, na náměstí u kasáren startuje auto, rozjíždí se a hluk motoru slábne v ulicích a mizí.

V příštím okamžiku se už nade mnou shýbal pan Baverka a lil mi po tváři nějakou smrdutou, štípavou tekutinu. V záblesku strážníkovy baterky se mi před očima objevil barvotisk břichatého dobrušského čerta.

„Napijou se!“ uslyšel jsem hlas pana Édy Baverky. „To jim dá gunst!“

„Kdo to tu střílel?“ ozval se strážník, který konečně přestal hvízdat.

„To nevím,“ řekl jsem. Ale věděl jsem, kdo to byl. Věděl jsem to zatraceně dobře.

Potom se dostavil jiný strážník a odvedl mě s panem Baverkou na komisařství, kde jsem opakoval, že nemám tušení, kdo mě ohrožoval na životě. Zapsali si to. Ale když jsem k půlnoci uléhal ke spánku, měl jsem velice nepříjemný pocit, že začíná jít do tuhého. A taky že jsem na správné stopě.

A že se ta stopa jmenuje Tereza.

Kapitola čtyřicátá šestá

…v níž se případu opět ujímá Ivo Zdeborský. Co slečna Carmen neřekla.

Druhý den, už ve tři čtvrtě na osm, jsme seděli s panem továrníkem přikrčeni za předním sklem nového Waltra-Briliantu, který stál nenápadně zaparkován na rohu ulice 31. prosince.

Měli jsme výhled na portál elegantního domu číslo 12, obložený zeleným kamenem. Nepříjemná tíseň v žaludku se mi přes noc rozležela a ráno mě sevřela tak, že jsem nemohl snídat. Nemohl jsem se zbavit vzpomínky na to ostré, smrtonosné zahvízdnutí včera v noci v Kozí uličce. K ránu jsem se probudil zpocený jako myš a s pevným odhodláním, že dám v Ostrozraku výpověď a že budu radši zas chodit v kostýmu paňáci na chůdách pro firmu Schicht.

Ale nakonec jsem se sebral a seděl jsem tedy se Zdeborským a na rozdíl od něho, jenž poulil svá modrá očka jen a jen na portál domu čp. 12, rozhlížel jsem se na všechny strany. Ale nikde nebylo nic podezřelého.

Ivo byl ráno kupodivu svěží. Když jsem přišel do vily Julie – a bylo teprve půl sedmé – seděl už ve své soukromé šatně a lepil si na svou nejvyšší bradu mohutný hnědý plnovous, jenž mu dodával vzezření dobře vyživovaného žáčka páté á třídy, který má na školní besídce představovat Krakonoše. Škytavka byla pryč. Dost jsem se divil jeho ranní svěžesti, zvláště po včerejším hodokvasu, ale vybídl mě, abych mluvil šeptem, že kazatel Paže ještě spí, a ukázal na dveře zakryté portiérou, odkud zaznívalo pravidelné chrčení, jako by se tam někdo vytrvale snažil nastartovat motocykl.

Pochopil jsem, co pudí Ivo Zdeborského tak brzy z pohodlí vily, prvotřídně zařízené na zmožení kocoviny, a pak jsem vynaložil veškeré úsilí, jehož jsem byl schopen, abych pana továrníka přesvědčil, že plnovous se pro moderního detektiva nehodí. Ta šatna pocházela z dob, kdy v sobě Zdeborský objevil herecký talent, a po naprostém debaklu na prknech, která znamenají svět, založil filmovou společnost, která natočila jediný film s Ivo Zdeborským v hlavní roli, jehož přijetí však umělce tak znechutilo, že herecké dráhy zanechal. Na jevišti neměl úspěch pro nevyléčitelnou a úpornou trému. Když přišla řada na jeho entrée, rozklepala se mu kolena takovou měrou, že se na scénu dostal jen spojenými silami inspicienta, režiséra, dvou kulisáků a tří nebo čtyř ostatních ochotnických herců, kteří ho z kulis vystrčili smetákem. Na jevišti ho ovšem přivítal výbuch veselí z hlediště, neboť to byl vážný kus o Janu Žižkovi a Zdeborský, který samozřejmě představoval Žižku, měl vejít na scénu ve chvíli, kdy se Pražané, jati poraženectvím, rozhodují zanechat dalšího odporu a vzdát se křižákům. Ten vstup měla provázet slova: „Zadržte, malověrní – ještě jsem tu já a moji táborští bratři. A kdo je muž (udeří se v prsa), ten bohdá nikdá z boje neuteče.“

Zdeborskému se podařilo vypravit ze sebe jen první část tohoto projevu, a to v nejvyšším rejstříku své fistulky, roztřesené ještě k tomu do tremola. Pravil: „Za-a-a-drr-šttte ma-ma-malllověrr-ni-ní! Je-je-je-ještě jsem tututu –j-já!“ Dál se nedostal, neboť kolena se mu roztřásla tak, že mu plechové nákolenice, které na nich měl, začaly klapat o sebe, což vydávalo hlasitý třesk, jako by někdo naklepával kosu. Nakonec Zdeborského jevištní kariéru zakončil oponář, který se vzpamatoval ze záchvatu smíchu, trhl šňůrou, opona spadla a smíchem se zalykající režisér ohlásil obecenstvu, že představení nemůže být dohráno pro onemocnění hlavního představitele.

Film dopadl ještě hůře.

Bylo to němé drama, znázorňující trpký osud plukovníka Švece (Ivo Zdeborský v titulní roli), které cenzura jednomyslně odňala veřejnému provozování, protože „myšlenky a děje posvátné našemu národu jsou zde hrubým způsobem zesměšněny, najmě fraškovitým způsobem hry představitele národního mučedníka plk. Švece“.

Z celé slávy zbyla tedy jen šatna, bohatě zásobená líčidly, parukami, kníry, plnovousy, meči, kordy a sbírkou mušketýrských klobouků a bukanýrských helmic. Nakonec se mi podařilo Zdeborského přesvědčit, že plnovous není na místě. Zdeborský pak velmi zvysoka odbyl Honzu, který horlivě nabízel spoluúčast na naší výpravě, a nařídil mu se vší přísností, aby se ujal kazatele a zajel do letecké továrny, a tak jsem teď seděl vedle něho za ochranným sklem Waltra a rozhlížel jsem se neklidně na všechny strany.

Ivovo nakynuté, požitkářské vzezření, s nímž očekával dobrodružství, mě dráždilo. Proto jsem škodolibě řekl:

„Včera v noci po mně někdo střelil.“

Doufal jsem, že ho to poděsí, ale Ivo na mě otevřel ústa s výrazem radostného překvapení.

„Ach!“ vykřikl. „Skutečně střelil?“

„Ano. Mám podezření, že to byl chlap, na kterého čekáme.“

„Opravdu?“ Zdálo se, že to Zdeborského nadchlo. „A jak to bylo?“

Vypověděl jsem mu stručně o včerejší výpravě za losy. Když jsem skončil, Zdeborský se rozchechtal tenkým, kleštěneckým smíchem.

„Čemu se smějete, pane továrníku?“

„Hihihi,“ chichtal se. „To jste ale, jaksi, úplně vedle, pane doktore.“

„Jak to?“

„S tím losem, hihihi. Po téhle stopě jsem já šel hned ten první den, hihi. Ale je falešná, hihihi, je falešná!“

To mě začalo zajímat.

„Vy jste věděl o tom losu?“

„Ano, hihihi. Řekla mi o tom Carmen.“

„A proč jste nám o tom nepověděl?“

Ivo zčervenal.

„Jaksi – víte – doufal jsem, že se mi podaří případ rozlousknout samotnému. Ano, víte, jaksi, nechtěl jsem obtěžovat policii.“

„Hm. A co vám řekla Carmen?“

„Řekla mi, že pan šéfredaktor měl los té Jubilejní loterie Svazu průmyslníků. Svěřil jí to to ráno, co se potom stal obětí, jaksi, vraždy.“

„To ráno?“

„Ano. Když se s ní sešel v tiskárně, řekl jí, že se domnívá, že vyhrál na los. Že prý slyšel večer předtím v rozhlase hlášení o výhrách a domnívá se, že jedno z jmenovaných čísel je jaksi číslo jeho losu.“

„A proč se hned nepodíval?“

„Totiž on se domníval, že má los v deskách v psacím stole v redakci s ostatními dokumenty. Proto, jaksi, to v tiskárně nemohl vydržet a odešel do redakce dřív.“

„Ale los byl v psacím stole v jeho bytě.“

„Hihi, ano. On byl, víte, dost zapomnětlivý. A slečna Carmen se potom upamatovala, víte, až když už byl jaksi po smrti, že si ty desky s dokumenty před časem odnesl domů.“

„A proč to neřekla policii? To je přece důležitá okolnost!“

Zdeborského polila nová vlna šarlatu.

„Hihihi, ona jaksi, si tím nebyla jista, víte? Chtěla, abych na to přišel – totiž, jaksi nechtěla, aby se policie blamovala, chápete?“

Chápal jsem. Moc dobře.

„Ovšem,“ řekl jsem. „Požádala vás prostě, abyste se nejdřív přesvědčil, jestli je los u doktora Procházky v bytě, a teprve pak abyste to ohlásil policii.“

„Ano, ano,“ řekl Zdeborský horlivě. „Tak, tak. Jenomže jsem zjistil, že ten los má úplně jiné číslo. Tím ta stopa padla.“

„Hm,“ řekl jsem a odmlčel jsem se. Pak jsem dodal:

„A proč jste to neřekl aspoň potom inspektorovi, když vás vyslýchal?“

Rudé růže opět rozkvetly v Zdeborského tvářích.

„Bylo mi jaksi stydno, pane doktore. Nechtěl jsem se blamovat. Kdyby tam ten los byl, bylo by to něco jiného, ale takhle – chápejte!“

Zase jsem chápal. Myšlenky té přírodní hříčky ubíraly se po velmi prostých cestách, které všechny obtáčely jeho ješitné ego. Zmítal se mezi očekáváním slávy a obavou z ostudy, neschopen rozeznat podstatné od zbytečného. Napadlo mi, kde bychom asi byli, kdybychom tohle věděli od začátku. Ale bylo už zbytečné teď se kvůli tomu rozčilovat. Ovšem, co to znamenalo? Byla tu možnost, že se Franta mýlil. Ale taky možnost, že se nemýlil. Člověk jen tak hned nemá podezření, že vyhrál, tak silné podezření, že se s tím svěřuje cizí ženské, obzvlášť když předtím los tajil nejlepším přátelům.

Nejlepším přátelům ano, ale tajil to opravdu přede všemi? A komu že se člověk svěřuje s pošetilými sny, jako je kupování losů? Stejně jako včera, jako bych slyšel Lomala: samozřejmě ženské!

A Franta měl ženskou. Měl dokonce dvě. Jednu podváděl a s druhou spal. S Terezou. S pěknou, zrzatou kočkou se zelenýma očima. S kočkou, za kterou pálilo víc kocourů. Taky kocour di Castello. A kterou jiná parta kocourů pečlivě hlídala. Divokých, rváčských kocourků s nabroušenými drápky.

A kocour di Castello potřeboval prachy. Kdo je nepotřebuje? Zaplatil pět tisíc za kontraofertu Ostrozraku. A bůhví co ještě platil. Taková zrzatá kočička není laciný špás. A pak se celá ta společnost doví, že Franta vyhrál půl miliónu. Co se asi stane? Co asi?

Vtom se v zeleném portálu domu čp. 12 objevila dvojice. Urostlý ramenatý sportovec Manfred Höllich a bronzová, smutná kráska na štíhlých nohách, nad jakýma člověku srdce usedá. Ale mně neusedalo, protože jsem si všiml jiné věci. Tiziánka měla na sobě elegantní vínový kabát se zeleným lemováním! Honem jsem se podíval na střevíčky, které se vzdalovaly kroky pevnými jako ikty v shakespearovském blankversu. Svítily v probouzejícím se ranním slunci ostrou brčálovou zelení.

Brčálové střevíčky! Jaká byla ta slečna, kterou Carmen viděla v redakci? „Hezká? No, někteří muži by snad řekli, že ano… Měla vínový plášť ze zeleným lemováním. A střevíčky zelené, od Poppera…“ Tady byl důkaz, že Tereza znala Frantu! Nepřímý, těžce proveditelný, ale důkaz!

„Pane doktore,“ ozvalo se vedle mě. „Nejsou to oni?“

„Ano,“ procedil jsem mezi zuby. „Ano. Já vystoupím a vy jděte za tím chlapem. Rozumíte? Za tím chlapem, ne za tou ženskou. Zjistěte, kam jde. Co bude celé dopoledne dělat. Je to velmi důležité.“

„Ano,“ vydechl Zdeborský vzrušeně. Vystoupil jsem. Blýskavý Walter se pomalu rozjel za dvojicí, která zahnula za roh. Vešel jsem do domu.

Kapitola čtyřicátá sedmá

A znovu Tereza.

Höllich bydlel v pátém poschodí. Hodil jsem padesátník do výtahu a vyjel jsem mlčící šachtou nahoru. V každém poschodí cvakl spínač, jinak jela kabina tiše jako duch. Nahoře jsem vystoupil.

Otevřít dveře bytu s vizitkou RNC Manfred Höllich mi nedalo moc práce. Ostrozrak opatřil všechny své detektivy univerzálním paklíčem nejnovější konstrukce, jaké si vymýšlel a jaké zhotovoval jistý pan Brkoš na Rokosce, který se před tváří zákona živil výrobou van, kbelíků a kuchyňského nádobí.

Byla to luxusní garsoniéra s kuchyní a koupelnou. Z pokoje vedly ještě jedny dveře do malého kumbálu na kufry a harampádí. Pokoj sám měl moderní zařízení: dva gauče v rohu, třídílný šatník, dámský toaletní stolek s oválným zrcadlem, malou příruční knihovnu a dva psací stolky ze světlého dubu. Na jednom stál přenosný psací stroj a na obou se válely hromady knih. Oba gauče byly rozestlány a otevřeným oknem vál do pokoje svěží ranní vzduch a vzdouval bílé záclony.

Knihy na jednom stole byla vědecká díla o botanice, na druhém anatomický atlas a učebnice chirurgie a porodnictví. Prohlédl jsem knihovnu. Anatomie rostlin, Coleoptera, Úvod do všeobecné botaniky, Lékařská chemie. Několik románů. Detektivky, kovbojky a dvě nebo tři díla vážné literatury, o kterých se v poslední době psalo v novinách. Na knihovně ležela hromada sešitů Osvobozené lyry.

Otočil jsem se k rohovému gauči. Byl ustlán tak, že nocležníci leželi nohama k sobě. Na jednom se válelo sametové černožlutě pruhované pánské pyžama, na druhém růžové dámské pyžamátko. V hlavách obou gaučů byly noční lampičky. Pod lampičkou gauče, na němž spala dívka, ležel tenký svazek. Zvedl jsem ho. Artur Schopenhauer: Die Liebe. Usmál jsem se. Hele Terezičku, řekl jsem si. Tohle nebývá časté, aby si botanická – nebo medická – četla před spaním německé filozofy.

Otevřel jsem knížku. Ovšem. Na titulním listě byl Frantův podpis. Odložil jsem knihu a přistoupil jsem k psacímu stolu, na němž se válely botanické knihy. Nebyl zamčený. V levé horní zásuvce byl malý ocelový trezor. V ostatních knihy o botanice, univerzitní skripta, papíry popsané přednáškami, cigarety, pera a různé hlouposti. V široké zásuvce pod psací deskou totéž, a index. Otevřel jsem jej. Z fotografie ke mně vzhlédly drzé a sebevědomé oči Manfreda Höllicha v bílém tenisovém svetru. Zalistoval jsem v indexu. Byl už skoro popsaný. Zjistil jsem, že Manfred Höllich právě absolvuje patnáctý semestr.

Tedy studiosus se sklonem k věčnosti. Přistoupil jsem k druhému psacímu stolu. V zásuvkách vlevo rovněž knihy, skripta, lejstra. V prostředním šupleti index, pečlivě zalepený do celofánu. Tereza Dobenínová, oriunda Zákolany: posluchačka pátého semestru lékařské fakulty univerzity Karlovy. A fotografie té tváře, jenže o tři roky mladší, nevinné dívčí tvářičky s ofinou a s velikýma dychtivýma očima. Snímek od fotografa. Žádný tenisový efekt jako u jejího milence.

Tereza Dobenínová. Přišla ze Zákolan do Prahy s velkými úmysly těch mláďat, stát se něčím prospěšným lidskému rodu. Když se biflovala latinské názvy metakarpálních kůstek, snila ještě asi o dramatické kariéře ženy významu Pasteurova. A pak se seznámila s Manfredem Höllichem. Ovšem, potom se z takových velikých zelených očí nevinnost vytratí bůhvíkam.

Odložil jsem index a prohrábl jsem se ženskou změtí zbytečností v zásuvce. Prázdné pudřenky, podvazek, sponky do vlasů, program z divadla, malé fotoalbum s červeným srdíčkem na kožených deskách. Otevřel jsem je. Na první stránce fotografie pěkné venkovské vily s hospodářskými staveními v pozadí. Kolem pastelkou přimalované lístečky a květinky a ozdobný nápis „Zákolany“. Obrátil jsem list. Tím padla zas jedna moje narychlo utvořená hypotéza. Byly tam dvě fotografie, ověnčené růžovými, modrými a zelenými girlandami dívčí výtvarnosti, znázorňující dva muže, jednoho s tmavým knírkem a černýma očima, druhého subtilního blondýna s měkkým pohledem mužů bez vůle. Přes roh jednoho portrétu byla upevněna černá stužka a byl na něm muž s knírkem, označený jako „Fredův tatínek“. Pod druhým portrétem byl nápis „Terezin tatínek“.

Na protější straně byl ověnčený portrét krásné dámy nápadně připomínající Terezu. Nemusel jsem se ani dívat, co je pod ním napsáno. Pak následovala sbírka amatérských fotografií, zachycujících radosti venkovského života, většinou s Terezou nebo Manfredem v ohnisku aparátu, někdy s oběma. Pocítil jsem nad tím dokumentem pádu a zkázy, jíž je život, dojetí. Nohatá, vyčouhlá holčička s mašlí ve vlasech a urostlý pořízek, který ji objímá kolem krku, a oba se šklebí do aparátu. Tatáž holčička s očima jako soví oči, v trochu delších sukénkách, s nesmělými pupenci na prsou pod bílou venkovskou blůzou. Asi tak šestnácti– sedmnáctiletý Manfred v mysliveckém. Tereza v šatech do tanečních.

Sklapl jsem to. Nemohl jsem se na to dívat. Tohle je vždycky ta šťastná minulost nevinného, houby vědoucího dětství. A pak je to Tereza, s vypočítavými pohyby kyčlí, s bronzovou helmou a s očima, z nichž kouká smrt. Cizí, vlastní, kdo to má vědět. A Manfred s rameny jako hráč rugby, s tvrdou, cynickou čelistí gangstera. Tahle garsoniéra, v které straší duch mrtvého Franty, jedovatý dech bůhvíjakého života. Ošklivého, pošpiněného, ne toho v Zákolanech, kde je holčička na těžkém selském koni a kolem děti ze statku a krásná dáma se slunečníkem, která holčičku drží za ruku, aby z toho čtyřnohého dobráka nespadla.

Nemohl jsem se na to dívat. Zahrabal jsem dál v zásuvce. Pár dopisů. Milá Terezko! Už jsi zase víc jak čtrnáct dní nepsala! Co je s Tebou, holčičko? To jsem taky nemohl číst. Jenom jsem se podíval na podpis. Líbá Tě mamuš. Prohlédl jsem všechny dopisy. Všechny byly od ní. Mamuš.

Na dně leželo několik výstřižků z novin. Jeden měl nápadný titulek: KRÁDEŽ NA SOIRÉE. Lhostejně jsem to odložil, a pak mi blesklo hlavou: Proč? Proč tu je tenhle výstřižek?

Začal jsem číst.

Včera večer došlo na soirée, které pořádala pí Ada Wiesenbergerová, choť známého průmyslníka Alberta Wiesenbergera, ve své vile v Bubenči, k smělé krádeži. Kolem desáté hodiny zjistila hostitelka, že ztratila šňůru pravých perel v ceně 50 000 Kč, kterou ten večer měla na sobě. V nastalém poplachu upozornila jedna z obsluhujících servírek, zda se šňůra nerozepjala a perly někde neleží. A skutečně, ztracený náhrdelník byl vbrzku nalezen na koberci pod stolem s občerstvením. Když se však později v noci hostitelka chystala odebrati na lože, zdálo se jí, že perly, které sňala z krku, nemají obvyklý lesk. Časně ráno přivolaný zlatník Karel Houska potvrdil, že se jedná o bezcennou napodobeninu. Je podezření, že šperk odcizil někdo ze služebnictva. Vzhledem k tomu, že pachatel měl celou noc čas zbaviti se své kořisti, a také proto, že u příležitosti soirée, jehož se zúčastnilo přes padesát osob z nejlepší pražské společnosti, bylo najato několik nezaměstnaných na výpomoc, policie nemá velké naděje, že bude loupež úspěšně vyšetřena. O výsleších, které právě probíhají, neopomeneme přinést zprávu v příštím čísle.

U výstřižku nebylo datum. Dychtivě jsem sáhl po druhém. VÝSLECH NEODHALIL PACHATELE, stálo v záhlaví, a pak:

Policie vyslechla včera pět stálých a sedm příležitostných služebníků, kteří byli přítomni soirée ve vile průmyslníka Alberta Wiesenbergera, při němž došlo ke krádeži perel. Pět z těchto najatých sil jsou nezaměstnaní číšníci, dva t. č. nezaměstnaní absolventi vysokých škol. Během výslechu nevyšlo najevo –

V zámku zarachotil klíč. Projelo mnou děsivé leknutí. Gangsteři! Hodil jsem výstřižky do zásuvky, zabouchl jsem ji a divoce jsem se rozhlédl po místnosti. Pak jsem skočil ke dveřím kumbálu, vrazil jsem dovnitř a zavřel jsem za sebou.

V předsíni se ozvaly kroky. Nevypadaly na gangstera. Podíval jsem se klíčovou dírkou, ale na neštěstí v ní byl zvenčí zastrčen klíč, takže jsem viděl jen nepatrný výsek podlahy pokoje. V něm se objevily brčálové střevíčky a ty štíhlé Tereziny nohy, až po kolena. Zastavily se. Špička jedné boty se opřela o patu druhé a zula ji. Bosá noha v hedvábné punčoše udělala totéž s druhou botou. Potom obě nohy vklouzly do čínských pantoflíčků, ležících u gauče. Zmizely. Ozvalo se vrznutí okna. Pak nohy v pantoflíčkách znovu přešly mým zorným polem a zazněly šustivé zvuky a plácání rukou na prošívanou deku. Nohy ještě několikrát přešly sem tam. Jednou jsem zahlédl cíp bílého prostěradla, které Tereza někam odnášela. Nohy se opět zastavily a na zem se spustila zelená sukně, kterou neviditelná ruka zvedla kamsi pryč. Zašustělo hedvábí, cvakly knoflíčky blůzy o opěradlo židle. Nohy v punčochách udělaly dva kroky vpřed a před výhledem se mi mihla tyrkysová, lesklá látka a zůstala viset kolem nohou. Župan. Potom se nohy opět zastavily u gauče, škrtla sirka, pak cinkla o popelník. Nohy setřásly pantoflíčky na zem a vznesly se šikmo vzhůru.

Nabral jsem dech a otevřel jsem dveře. Tereza ležela na gauči, s cigaretou v ústech, a dívala se do stropu. Když mě spatřila, vymrštila se a vytřeštila na mě oči.

Přešel jsem k psacímu stolu a sedl jsem si na židli. Neřekl jsem ani slovo, jenom jsem se díval Tereze do očí. Prudce dýchala, ale neřekla také nic. Chvíli jsme tak mlčeli. Pak, když se mi zdálo, že to stačí, řekl jsem tiše:

„Tak co mi povíte, Terezo.“

„Jděte pryč,“ řekla. „Jděte pryč.“

„Nepůjdu,“ řekl jsem. „Máme čas. Můžeme si pohovořit.“

„Jděte pryč!“ řekla znova. Vytáhl jsem pomalu z kapsy cigártašku, vyndal jsem cigaretu a hledal jsem sirky. Žádné jsem neměl.

„Dovolíte, Terezo,“ řekl jsem drze a sáhl jsem po cigaretě, kterou dosud křečovitě svírala v prstech. Jemně jsem ji vzal a připálil jsem si. Viděl jsem, že se Tereza chvěje.

„Tak klid, děvče,“ řekl jsem. „Je to stará pravda, ale pořád platí: bude pro vás lepší, když mi všechno řeknete. No tak.“

„Nemám vám co říct,“ pravila a divoce se rozhlédla.

„Ale no tak,“ řekl jsem. „Lhaní vám nesluší a ani to neumíte.“

„Jděte pryč,“ opakovala.

„Podívejte, Terezo,“ řekl jsem. „Předevčírem večer jste se mi dušovala, že neznáte Frantu Procházku. Je to pravda?“

„Ano,“ řekla a zamračila se. „Neznám ho.“ Ale znělo to zoufale.

„A tohle –“ řekl jsem a sáhl jsem po knize pod noční lampičkou, „to jste asi koupila v antikvariátu, že?“

„Ano,“ řekla nejistě. Podívala se na knihu jak štvané zvíře. Otevřel jsem knihu.

„I s tímhle podpisem?“

Zelené oči hleděly vytřeštěně na Frantův autogram a najednou začaly plavat v slzách. Bílé zoubky se zakously do spodního rtu.

„Tak vidíte,“ řekl jsem a dodal jsem konejšivě: „A neplačte. A teď mi povězte, co víte o panu di Castellovi?“

Zelená světla zalitá deštěm slzí se prudce otočila ke mně.

„Nic! Neznám ho! Přísahám, že ho neznám!“

„Nepřísahejte,“ řekl jsem.

„Neznám ho!“ Ta dvě slova se utopila v slzách. Tereza klesla na gauč a zabořila hlavu do dlaní. Nasadil jsem těžký kalibr.

„Někdo zabil Frantu Procházku,“ začal jsem zamyšleně. „Policie má zatím di Castella. Ale nemusel to být zrovna di Castello. Mohl to být někdo jiný z vaší party. Třeba – třeba váš bratr.“

Tereza vylétla.

„Ne!“ zvolala. „Freddy to nebyl! Věřte mi! Freddy to nebyl!“

„A kdo to teda byl?“

„Já nevím!“

„Di Castello?“

„Nevím. Neznám žádného di Castella. Proboha věřte mi!“

„A co o tom víte?“

„Nic, nic, nic!“ Tereza vstala a chytla se za hlavu. „Nic, nic, nevím nic! A nechte mě! Jděte pryč! Jděte pryč!“

Na psacím stole zazvonil telefon. Než jsem jí v tom mohl zabránit, zvedla sluchátko.

„Haló, Tereza!“

Chytil jsem ji za ramena, ale vyškubla se mi. „Karle, prosím tě, přijeď okamžitě. Je tu ten člověk a –“

Praštil jsem pěstí do vidlice. Tereza uskočila a přitiskla se zády k šatníku. Zaťal jsem zuby a vztekle jsem zasyčel. Ucítil jsem na zádech lepkavý pot. Rozhodně jsem nemínil setkat se tady s nějakým Karlem.

„Doběhla jste mě, slečno,“ řekl jsem. „Ale tuhle partii jsme ještě nedohráli.“

Přistoupil jsem k ní. Zachvěla se a zvedla paži v obranném gestu.

„Nebojte se. Nejsem jako – jako ti vaši přátelé. Ale upozorňuju vás, že vím už dost.“

„Freddy to neudělal,“ řekla plačtivě.

„Nezajímá mě, jestli to Freddy udělal nebo neudělal. Chci vědět, kdo to udělal.“

„Já nevím!“ zalhala opět.

„Možná že to nevíte. Ale možná že víte něco, co já potřebuju zjistit.“

Pohlédl jsem na hodinky. Od chvíle, kdy jsem přerušil hovor, uběhly už skoro dvě minuty. Karel, jestli volal odněkud zblízka, tu může být za pár minut. Znovu mě zamrazilo při představě, že bych se tu mohl setkat s jedním z jejích gangsterů.

„Podívejte se,“ řekl jsem a vytáhl jsem notýsek. Vytrhl jsem list a napsal jsem naň číslo Ostrozraku, číslo Zdeborského vily a své jméno. „Dám vám tady svoje čísla a jméno. Až si to rozmyslíte, zavolejte mi. Jestli si to nerozmyslíte, zjistím si to bez vaší pomoci. Ovšem, tím hůř pro vás,“ řekl jsem a položil jsem lístek na psací stůl.

„A pro vašeho bratra,“ řekl jsem a otevřel jsem dveře do předsíně.

Podíval jsem se ještě jednou na Terezu. Stála opřena zády o skříň a hleděla prázdným pohledem z okna. Brada se jí chvěla a po tváři jí tekly slzy.

„Sbohem, Terezo,“ řekl jsem.

Neodpověděla.

Pak jsem zavřel dveře, a sotva zaklaply, vyběhl jsem na chodbu a utíkal jsem po schodech dolů, jako kdyby za mnou hořelo. Za skleněným okýnkem výtahových dveří ve třetím poschodí přejelo světlo. Výtah jel nahoru.

Kapitola čtyřicátá osmá

…v níž se doktor Pivoňka dovídá, co dělal doktor Procházka ve Vimperku, prohlíží seznam zákaznic salónu Noblesse oblige a vyhlašuje boj inspektoru Vodičkovi.

V půl jedenácté jsem byl na komisařství. Inspektor Vodička seděl ve své kanceláři v náladě pod psa a držel v ruce vějířek fotografií.

„Ach, vzácná návštěvo,“ přivítal mě. „Máte už vraha? Nebo snad vrahy?“

„Nemám. A vy, pane inspektore?“ řekl jsem.

Inspektor se zašklebil.

„Jsem skromnější. Spokojuju se prohlížením fotografií krásných dam. Jenže když je smůla, tak je smůla. Náš fotograf měl včera žlučníkový záchvat a druhý má dovolenou. Začali jsme vyvolávat teprve před chvílí.“

„A jak to vypadá?“

„Podívejte se.“

Inspektor mi podal vějíř fotografií. Zbaveny krajkoví a růžového oparu, byly to rozplizlé fádní snímky fádních žen, které vypadaly jako úřednice berní správy, ale tvářily se jako filmové herečky a měly ramena obnažená po způsobu barových nočňátek.

„Tohle na moc nevypadá,“ řekl jsem.

„To ne,“ řekl inspektor. „Tady je seznam.“ Podal mi průklep dlouhého sloupce jmen a adres. „Můžete si to nechat.“

Četl jsem jména žen, které si daly zhotovit portréty typu Starý mistr. V čele seznamu bylo jméno známé hlasatelky přísných mravních zásad, která týden co týden v časopise „Křesťanská žena“ potírala marnivost, necudnost, přepych, světské radovánky a tělesná cvičení dívek. Hned pod ní bylo jméno její dcery, dámy tou dobou už asi padesátileté, která naučení své matky vzala doslova a v důsledku toho mohla se dosud chlubit neporušeným panenstvím.

Pak následoval dlouhý seznam jmen, s obvyklými přídomky jako „choť továrníka“, „choť velkouzenáře“ a tak podobně, s čím se vůbec slovo „choť“ může snoubit, protože se slovem „domovník“ nebo „strojní zámečník“ se rozhodně snoubit nemůže. Ale nikde v tom dlouhém defilé chotí nebylo sladké jméno Terezy Dobenínové. Hledal jsem mezery, dámy, které neměly za jménem ten hrdý titul. Bylo jich tam několik. Slečna Hermína Malířova, Dejvice, Okrouhlá 5, sl. Jana Zámecká, koncertní pěvkyně, Vinohrady, Orlická 67, MUDr. Anna Šlejfířová, Letná, Barvíkova 28, sl. Emanuela Müllerová, Malá Strana, Nerudova, Dům u Tří koček, sl. Eva z Gelenj, Truhlovary, velkostatek, a tak dále. Nikde Tereza Dobenínová. Otrávilo mě to. Potřeboval jsem jí dokázat, že zná di Castella.

„Snad vás bude zajímat, co prostého zatím zjistila policie,“ řekl inspektor. „Nevím ovšem, jak se na naše zastaralé a pomalé metody díváte.“

Ignoroval jsem ironii.

„Co zjistila?“

„Především, co dělal doktor Procházka den před vraždou ve Vimperku.“

„A co tam dělal?“

„Celkem nic. Dopoledne strávil v tiskárně, kde projednával tisk připravované knižní edice Osvobozené lyry. Z tiskárny odešel ve tři hodiny. Vlak mu jel ve čtyři dvacet. Řekl, že se půjde projít po městě, a snad to udělal. Aspoň se nepodařilo zjistit nic bližšího o jeho počínání mezi třetí a čtvrtou, kdy byl spatřen na nádraží.“

„A dál?“

„Pan di Castello tvrdošíjně zapírá. Ale přiznal se k jedné důležité věci. Že byl v úterý před vraždou v redakci a že mezi ním a šéfredaktorem došlo k výměně názorů. Ovšem, prý o umělecké otázky. Doktor Procházka mu odmítl uveřejnit několik dalších básní s výmluvou, že časopis není jen pro pana di Castella. Di Castello si to vyložil jako uměleckou diskriminaci.“

„Vy tomu věříte?“

„Vy tomu nevěříte?“

„Pochopitelně ne. A co alibi?“

Vodička se zašklebil.

„Není. Vražda se popírá, ale kde se bylo v době vraždy, se nevysvětluje. Prý z diskrétních důvodů.“

„To si ovšem vymyslel.“

„Nevím. V každém případě bývá to to první, nač si pachatel vzpomene, když nemá alibi po ruce. Nechce kompromitovat jistou ženu. To zní rytířsky a na některé lidi to působí.“

Odmlčel se. Pak na mě pohlédl a zeptal se:

„A co jste zjistil vy? Ovšem, jste-li ochoten prozradit nám svá výrobní tajemství.“

„Nemohu tvrdit, že bych něco s jistotou zjistil. Ale přišel jsem na okolnosti, které mě opravňují k jistému podezření.“

„A to?“

„Zdá se, že di Castello měl prsty v obchodě s kokainem.“

Inspektor hvízdl.

„Není to trochu moc, pane kolego?“

„Podařilo se mi seznámit se s jeho komplicem od karet, víte? Je to nějaký baron Nádhera.“

„Jak jste to řek?“ Oči inspektora Vodičky se zúžily na tenké čárky.

„Baron Nádhera. Není to přirozeně žádný baron.“

„Přirozeně. A ten vám to řekl?“

„Z rozhovoru s ním jsem nabyl toho dojmu.“

„A kdy jste s ním mluvil?“

„V pondělí večer.“

„Ale nic určitého vám neřekl?“

„Určitého ne. Ale myslím, že to, co mi naznačil, stačí.“

„Když myslíte,“ řekl Vodička. „Proč jste mi o tom nepověděl už dřív?“

„Chtěl jsem nabýt jistoty.“

„A nabyl jste?“

„Zatím ne.“

Inspektor Vodička se zamyslel. Pak řekl:

„Pane kolego, máte vy vůbec ještě zájem o spolupráci?“

„Proč?“

„Protože mám dojem, že nemáte.“

Pohlédl jsem mu do očí. „Spolupráce,“ řekl Vodička, „předpokládá, že obě strany před sebou nemají tajnosti. Jinak to není spolupráce, ale souboj.“

„Ano,“ řekl jsem. „A dost nerovný. Na jedné straně zkušený policista, na druhé začátečník ze soukromé kanceláře.“

Vodička ze mne nespouštěl oči.

„Antitalenti bývají ctižádostiví,“ řekl.

Chvíli jsem mlčel. Hlavou mi proběhly všechny Vodičkovy impertinence, jeho nepokrytý výsměch mým schopnostem. Ne že bych si o sobě něco myslel. Ale najednou jsem toho měl dost.

„Máte pravdu, pane inspektore,“ řekl jsem.

Vodička hned neodpověděl. Až za chvíli.

„Tedy souboj?“

Kývl jsem.

„Jak si přejete,“ řekl Vodička a vstal. „Konečně, vy nic neriskujete,“ dodal. Pak mi podal ruku. „Mnoho štěstí.“

„Nápodobně,“ řekl jsem a stiskl jsem tu velkou chladnou pravici. Ve dveřích jsem se obrátil. Inspektor Vodička stál za svým stolem, vysoký, opuštěný, starý muž. Proti ostrému světlu okna bylo vidět jen jeho siluetu. Nepohnul se. Zavřel jsem dveře.

Kapitola čtyřicátá devátá

…která líčí pohřeb doktora Procházky a zajímavé odhalení v hospodě U Danešů.

Stáli jsme v řadě vedle sebe jakožto nejbližší přátelé zesnulého, a když se rakev s obrovským nákladem věnců pompézně odsunula a ozdobná vrata kremační pece se za ní zavřela, Julie se rozeštkala a oba páni, stojící po jejím pravém a levém boku, se k ní sklonili, aby ji utěšili. Honza zprava a Mistr Kalenda zleva. Julie položila hlavu na rameno Mistrovo a uctivým mlčením sálu zaznívaly její bolestné vzlyky. Když jsem slyšel to Julinčino vzlykání, začalo mi být taky do breku. Vrata s emblémy z pozlaceného plechu vypadala jako nerozborná hradní brána, a já stál tady a Franta byl za ní a olizovaly ho plameny.

Fronta kondolentů se začala řadit, a jelikož nebylo nikomu jasné, kdo jsou vlastně pozůstalí, tiskli ruce všem, kteří stáli v první řadě, jednomu po druhém, a mumlali slova o upřímné soustrasti, nejprocítěněji u Julie, která teď plakala pod černým závojem tiše, ale vytrvale.

Podivná byla jedna okolnost: Ivo Zdeborský se na pohřeb nedostavil. Honza, který na něho do poslední chvíle čekal s Julií a se slečnou Carmen, nevěděl nic. Carmen mě zahrnula úzkostlivými otázkami, ale nemohl jsem jí říct víc, než co jsem věděl: Zdeborský ráno vyjel stopovat Manfreda Höllicha. Slečna Carmen tušila tragédii. Já tušil jeden z obvyklých Zdeborského malérů.

Zástup kondolentů prořídl a pak se vytratil. Byli to většinou grafomani z Lyry a lidé lační senzací a nemající nic lepšího na práci. Zřízenec už vyndal cedulku s Frantovým jménem v pozlaceném rámečku před katafalkem a zastrčil tam novou: FRANTIŠEK NOVÁK. Truchlící pozůstalí po Františku Novákovi přešlapovali u vchodu. Vyšli jsme z krematoria.

Venku slečna Carmen důrazně žádala asistenci policie. Podařilo se nám s Honzou jakžtakž ji uchlácholit. Svolila nakonec, že pojede do vily Julie, a jestliže se Ivo do šesti hodin neobjeví, podniknou se kroky.

Julie vyšla zavěšena do Mistra Kalendy. Sotva se držela na nohou a byla bledá, jak jsem ji ještě nikdy neviděl.

„Pane doktore,“ řekl mi Kalenda. „Odvezu slečnu Julii domů. Jestli budete mít zájem, je tu pan Salaquarda, víte, ohledně toho anagramu.“

Vedle Kalendy stál drobný nenápadný dědeček, jakého člověk normálně ani nevnímá.

„Ovšem, ovšem!“ řekl jsem a podal jsem dědečkovi ruku. „Salaquarda, prosím, ráčíte-li se pamatovat z Kubelic,“ řekl dědeček a zahihňal se. „K službám, pane doktore, jestli se ráčíte obtěžovat se na chviličku zdržováním.“

Společnost nasedala do aut. Honza se slečnou Carmen do taxíku, kterého musel narychlo objednat, když se Ivo nedostavil.

„Jardo!“ zavolal na mě Honza ze svého taxíku, a když jsem k němu přistoupil, řekl mi zamračeně polohlasem: „Co je to za chlápka?“

„Kalendův domovník. Vyluštil prej anagram nějak jinak než já.“

„Ach tak. Moc se s ním nezdržuj a přijeď. Je tam, člověče, Paže se sborem misionářů. Dovedeš si to představit, ne?“

„To teda dovedu,“ řekl jsem a přirazil jsem dvířka. Auto odjelo.

S panem Salaquardou jsem se uchýlil do hospody U Danešů v jedné postranní ulici poblíž krematoria a vyslechl jsem úvodem přeochotnou přednášku o kódech, šifrách, tajných písmech, akrostiších, anagramech, rébusech, šarádách a všelijakých takových hlavolamech, které si lidi vymysleli, aby podvedli jeden druhého. Na papíře přede mnou octly se po půlhodinovém výkladu různé tajemné nápisy a značky a konečně podivné souhvězdí puntíků, o němž děda prohlásil, že je to tajný měřítkový kód biskupa Wilkinse.

„Někteří také, jestli se neráčíte zlobit, uvádějí,“ drmolil stařík, „že tento kód pochází od starořeckého filozofa Anaxagory, alespoň v týdeníku křížovkám to prosím tvrdí pan rada Sluníčko, prosím. A zde prosím, neráčíte-li se nudit, je měřítko, které je, neračte se hněvat, k vyluštění kódu, prosím, absolutně nutné.“

Růžová ručka vytáhla proužek papíru, na němž byla napsána abeceda, a podala mi ho.

„A nyní prosím, ráčíte-li se obtěžovat, přiložte prosím měřítko tak, aby zde tato čárka se šipkou vlevo, prosím, jezdila stále po této čáře zde vlevo, prosím“ – a ukázal na svislou přímku nalevo od souhvězdí – „a nyní, neráčíte-li se nudit, posunujte, prosím, měřítko odshora dolů a račte si, prosím, není-li vám to na obtíž, zapisovat písmenka, tak, jak se, prosím, kryjí tyto čárky nad písmenky na měřítku s tečkami, prosím, zde v této šifře, když račte, prosím.“

Zkusil jsem to. Dědeček mě napjatě sledoval. Psal jsem si písmenko po písmenku a vyšlo mi Jaroslav Pivoňka. Dědeček se rozzářil: „Jestli se neračte urazit, zakódoval jsem, prosím, vaše ctěné jméno, prosím.“

„To je velmi zajímavé,“ prohlásil jsem. „Opravdu, nesmírně zajímavé, ale kdybyste vy dovolil, jak je to s tajenkou toho anagramu?“

Dědeček se udeřil do čela.

„Jsem já to kus zapomnětlivce zapomnětlivého, račte uznat, prosím. Dovoluji si vás tu nudit a zatím vy, prosím, jistě, prosím, čekáte na něco jiného.“

„Ano,“ připustil jsem.

„Tedy ten anagram, prosím, když račte,“ dědeček vytáhl z kapsy naditou náprsní tašku a z ní vyňal osudnou Frantovu básničku, vystřiženou z novin. „Ten anagram, prosím, je, jak račte chápat, triplexní anagram dle, prosím, zcela jednoduchého systému. Jak vy sám jste ráčil vyřešit, prosím, je zde nejprve velice nápadné akrostichon vertikálního směru sledující zemskou gravitaci na počátku každého verše, prosím. Čte se:“ a dědeček začal hláskovat a ukazovat prstem na písmenko po písmenku, „B-U-Ď-Z-D-R-Á-V-D-I-C-A-S-T-E-L-L-O. Dále je zde akrostichon rovněž ve směru gravitace, tak zvané koncověnáslovné, prosím, neráčím-li vás nudit.“

„Rozhodně ne,“ řekl jsem tvrdě. Dědeček se na mě ustrašeně podíval.

„To jsem, prosím, rád,“ řekl potom. „Tady, jak račte znát, čtou se první písmena posledního slova odshora dolů: J-S-I-B-L-B-E-C-D-I-C-A-S-T-E-L-L-O. A konečně –“ dědeček se posílil pivem, které stálo před ním. „Konečně, prosím, je tu zase prajednoduché akrostichon, takzvané akrostichon aritmetické řady, prosím, ve směru latinského čtení. Lze také, prosím, sestavovat akrostich ve směru hebrejského čtení, prosím, nebo potom složitější anagramy paprskové či hvězdicové, prosím. A ještě složitější jsou řešení číselná či číselně alfabetická s odmocňováním nebo též umocňováním středního průměru písmen dle vzdálenosti od středu abecedního klíče, zvoleného dle předem sjednaného hesla, které může být opět zašifrováno kombinací různých abeced a použitím logaritmů ještě přesazeno do druhé nebo třetí roviny zpětného čtení –“

„Počkejte!“ přerušil jsem ten vodopád slov. „Jak tedy zní ten anagram?“

„Ach bože, neračte se, prosím, urazit!“ dědeček se udeřil do čela. „Zase jsem se pozapomněl. Tedy prosím dle aritmetické řady, račte čisti, prosím, odleva doprava v prvním verši prosím první, ve druhém druhé písmeno, prosím, ve třetím třetí, a tak dále, až, máte-li prosím zájem, přečtete, prosím, celou tajenku. Čárky, tečky a vykřičníky se ovšem za písmena nepočítají.“

Přistrčil báseň přede mne. Použil jsem jeho návodu a četl jsem:

Bloud ten, kdo stíháním tajemství nejsa jat,

u amfor neřesti jen v bahně světa slídil,

děckem jsa, platícím daň z pomíjivých idyl

zlé hře, jíž démoni umí se bavívat,

daň naši zlobě těch nepřátel synů lidských…

Rád věncem ověnčím však ty, jež vnitřní běs

a vůle zavilá žene hrát bez všech es

vší pomstě navzdory v říš tajů chimérických!

Drahý! Vás řadím k těm, jichž lačné mozky dravé

(i dík své vtipnosti po předcích Italech)

cílily k příkrému smyslu, jak velel cech!

A protož provolám vám v této ódě: ave!

Srdce tak netečné snad nenajde se v světě,

tak hrubý nedouk, jenž nezná jemný tón,

excentrik, jenž by chtěl, i v tom jsa epigon,

lát čisté Múze tvé! Proklet buď, zmiziž v Léthé!

Leč ty, náš dárce krás, svá křídla rozpni v let,

obdař nás uměním, chcem nad ním oněmět!

Tak tohle tedy byla třetí tajenka, která zůstala v básni ukryta i před bystrým rozoumkem Boženčiným! Ta tajenka, kterou jsem opravdu potřeboval a kterou jsem konečně znal! Popadl jsem klobouk, rychle jsem se rozloučil s překvapeným dědečkem a vyběhl jsem od Danešů.

Kapitola padesátá

Pobožnost ve vile Julii. Srovnávání seznamů, doktoru Pivoňkovi se dostává poučení o věrouce církve Ctitelů svaté krve Spasitelovy.

Jel jsem za Honzou. Cosi nejasného mi vířilo v hlavě a jel jsem za Honzou. Našel jsem ho v jeho pokoji ve vile Julii, kde se schovával před pobožností, která zuřila v jídelně a jejímž objektem byl zmizelý novopečený detektiv Zdeborský.

„Átče ásvěť nás!“ zněl kazatelův hlas až do Honzova pokoje a plačtivý sbor zoufale opakoval: „Átče sášli svjátlo poznání!“

„Átče nadej záhynouti služebníku tvámu Ivánovi!“ řval Paže. „Átče vyslyš nás!“ opakoval sbor. Ale nevšímal jsem si jejich úzkosti. Měl jsem svých starostí dost. Sotva jsem se octl v Honzově pokoji, vybafl jsem na Honzu:

„Člověče, vytáhni ten seznam. Ten seznam lidí, co si koupili u vás boty. Ale rychle.“

Honza nechápavě štrachal v zásuvce psacího stolu.

„Co je?“ řekl.

„Mám dojem – nechci to tvrdit –, že jsem přišel na něco úplně nového.“

„Vážně?“ Honza se hrabal v zásuvce a konečně vytáhl seznam.

„Ukaž!“ vytrhl jsem mu ho z ruky a položil jsem ho na stůl. Z náprsní tašky jsem vytáhl seznam od inspektora Vodičky a začal jsem hledat. Hledal jsem jedno jméno. Jméno, které bylo na seznamu inspektora Vodičky, mezi těmi, jež postrádala titulu choť. Četl jsem Honzův seznam:

„Pí Konopáčová, choť továrníka, Ústí nad Labem, Zahradní 18, Pí Hermannova, choť velkoobchodníka, Praha XVI, Nábřeží č. 241,“ – a tady – tady: „Sl. Emanuela Müllerová, Malá Strana, Nerudova, dům U tří koček!“

„Mám to!“ zajásal jsem.

„Co?“ řekl Honza dychtivě. „Tak to vyval!“

„Podívej se,“ vytáhl jsem básničku, kterou jsem ve spěchu sebral panu Salaquardovi. „Čti v prvním verši první písmeno, v druhém druhé, v třetím třetí a tak dále.“ Honza mě zamračeně poslechl. Jak četl, začal zdvíhat obočí. Nakonec se na mě podíval.

„Tě pic. To je novinka: Bacha na tři kočky, pse!“

Ukázal jsem na Vodičkův seznam. SI. Emanuela Müllerová, Malá Strana, Nerudova, dům U tří koček. A pak na seznam od Honzy. Sl. E. Müllerová –

„Tě pic,“ řekl Honza znovu.

A pak jsem mu rozvinul svou hypotézu, novou hypotézu, kterou můj rychle myslící mozek na místě vyrobil. Také jsem Honzovi řekl všechno, co se událo dnes ráno. „Není to trojúhelník, ale čtyřúhelník. Nejenom Tereza, ale ještě jakási Emanuela Müllerová. Pamatuješ se na ten dopis, který jsem našel ve Frantově knihovně? Na obálce bylo napsáno MAN – zbytek scházel. A řekni, která ženská, která má tu smůlu, že ji rodiče pokřtili Emanuela, bude tohle jméno používat?“

„No samozřejmě, Manuela!“ zasmál se Honza. „To je ohromný!“

„Ano, Manuela. A v dopise stálo, pamatuješ se? To si Wolfgang nezasloužil. Je to ošklivé, nevděčné, sprosté. Mezi námi je konec. A teď,“ řekl jsem, „předpokládejme, že tahle Manuela je di Castellova původní milenka. Milenka, která kupuje dary. Boty Montmartre si přece nekoupila pro sebe. Ale pak se na scéně objeví Tereza a Castello začne pálit za ní. Jenomže Tereza je Frantova milá a Franta mu tohle udělá naschvál. To di Castella rozzuří, rozumíš, tohle ho rozzuří víc, než by ho rozzuřil anagram, že je blbec –“ zarazil jsem se. „Ostatně, vzpomínám si, ano, di Castello tvrdil, že tohle moje řešení anagramu – jsi blbec, di Castello – nezná. A působil skutečně dojmem, že ho nezná.“ Vzpomněl jsem si na to. Jak mi dychtivě vzal Lyru z ruky, jak řešil, jak potom zrudnul. Domnívali jsme se, že lže, protože Vodičkovi lidé u něho v bytě nalezli číslo Lyry s vyřešenou tajenkou, která však byla zuřivě přeškrtána. Jenomže di Castello to moje původní čtení – tj. jsi blbec, di Castello – skutečně nevyřešil. Vyřešil narážku na „tři kočky“. A viděl v tom výhrůžku, že to Franta na něho píchne u…

„Jo,“ řekl Honza, „ale nezapomeň, ty Sherlocku, že Castello je taky ještě ženatej. Nepřeceňuješ jeho erotickou potenci?“

„Hm,“ řekl jsem. „Tohle člověk těžko odhaduje.“ Nechtělo se mi vzdát se toho nového nápadu. Probírali jsme všechny možnosti ještě asi půl hodiny. Ukázalo se, že pouhou spekulací se nikam nedostaneme. Zeptal jsem se na Julii. Je zase ve svém pokoji, budeme muset něco podniknout, řekl Honza. Je čím dál tím melancholičtější. Kalenda se vnucoval, že ji vezme na vyjížďku za město, aby přišla na čerstvý vzduch a na jiné myšlenky, ale ona ho odbyla. Je tam a leží v posteli a kouká do stropu. Kdybychom už aspoň měli toho vraha. Pak s ní musíme udělat něco radikálního.

Ze salónu znovu zalehla ozvěna bručivých hlasů a hřímavé zvuky harmonia. Už nám to nemyslelo. Abychom se osvěžili, seznámil mě Honza s věroukou Církve ctitelů svaté krve Spasitelovy, do níž byl během dopoledne podrobně zasvěcen samotným zakladatelem sekty, kazatelem Pažem. Teoretickou základnou té náboženské společnosti byl teologický spis kazatelův „Mysterium sanguinis anebo Uvedení do tajemství krve, kteréž jest tajemstvím Pravdy na Dně Písem Svatých skryté“. Učený teolog, vyšed ze transsubstanciačních sporů Johna Wyclifa a Mistra Jana Husa s představiteli Římské církve, brilantní dialektikou vyvrátil názory obou stran a vyvodil pak konfrontací textů čtyř evangelií, že skutečný Kristus obsažen je pouze v Krvi Spasitelově – tedy ve víně. Obvinil pak v duchaplné exhortě Katolickou církev, že tuto hlubokou pravdu po dvě tisíciletí tajila před obcí věřících, a nutíc je přijímat bezcenné hostie, rezervovala příjem skutečného Krista pouze pro své reprezentanty – kněží, aby si tak zajistila číselnou převahu kléru nad věřícími v nebi a tím i úplné ovládnutí nebeského království juntou římských papežů.

Odhaliv tento historický podvod, položil základy nové víry, jež spočívala na ctění a přijímání Krve ve způsobě Vína, které, jak dále dovozoval, naplňuje mysl člověka každému poznatelným vzrušením a vytržením, zatímco těstové hostie katolíků žádný takový účin nemají. Tato Krev pila se při shromážděních v libovolných kvantech – neboť Spasitel jí vycedil mnohem víc než jediný nepatrný doušek, celé oceány jí vycedil, tvrdil kazatel. Srovnáním knih Mojžíšových s gregoriánským kalendářem zjistil tento geniální teolog dále, že dosavadní svěcení neděle, respektive soboty je nesprávné, neboť sedmým dnem Hospodina je vlastně pondělí, modré pondělí, Den Barvy Nebeské Klenby. Církev měla zprvu poměrně značný počet přívrženců hlavně v řadách starších ženatých pánů s přísnými manželkami. V poslední době však počet členů poklesl, neboť mnozí se z pobožností navraceli ve stavu vytržení tak svatého, že to přesahovalo religiózní chápavost manželek, a tak se kazatel Paže počal ohlížet po nových věřících, hlavně takových, kteří by mohli nést náklady na Krev. Pochopil jsem, proč je tolik povyku kolem bratra Zdeborského. A najednou zazvonil zvonek u domovních dveří. A současně zazvonil dole telefon.

Kapitola padesátá první

…v níž do vily Julie přichází Boženka, čtenář se dovídá o hlášení policie a doktor Pivoňka s druhy vyrazí po stopě Ivo Zdeborského.

Seběhli jsme do haly právě včas, abychom vysvobodili Boženku z náručí kazatele Pažeho. Snažila se mu vysvětlit, že přišla za mnou, kdežto on se domníval, že zaslechla posvátné zpěvy a zabažila po Pánu. Z jeho chovám se skoro zdálo, že tím myslí sebe.

„Co je, Božka?“ zeptal jsem se, zatímco Honza šel k telefonu.

„Měla jsem vo tebe strach, Jaroušku,“ řekla Boženka. Podívala se na mě skoro vyčítavě. „Nedáš vo sobě vědět –“ Osten výčitek mě nabral rovnou do srdce.

„Nezlob se, Boženko. Chtěl jsem k tobě už kolikrát zajít, ale jsem v jednom kole.“

„Nepovídej, Jaroušku. Aby sis nenašel minutku.“

„Opravdu, Boženko. Věř mi.“

Pomněnky v té prosté tvářičce na mě hleděly zklamaně.

„Na mou duši?“ řekla Boženka. „Jenom kvůli tomu, že seš v kole?“

Všiml jsem si, že víčka nad pomněnkovým polem se slabounce roztřásla, a řekl jsem rychle: „Na mou duši!“

„Pardon,“ ozval se za mnou Honza. „Volala policie. Našli Zdeborovo auto někde u Botanické zahrady. Už od rána tam parkuje a zrovna někde, kde je parkování zakázáno, a dosud si pro ně nikdo nepřišel.“

„Ježíšmarjá!“ vykřikla slečna Carmen.

„Klid,“ řekl jsem. „Kdes říkal, že našli to auto?“

„U Botanický zahrady,“ řekl Honza.

Zamyslel jsem se. Vzpomněl jsem si na hromadu knih o anatomii rostlin na psacím stole v bytě Manfreda Höllicha.

„Tak jedem,“ řekl jsem.

„Kam?“ zavolala Carmen.

„Klid, slečno. Budete tu pana továrníka mít tak nejdýl za hodinku.“

„Pán dej! Pán dej!“ zahřměl Pažeho hlas. „Nestává se, aby hlasu Páně uposlechl syn tak zářící vnitřním světlem jako bratr Ivo. A právě zítra,“ Paže se otočil na svou vyzáblou stoupenkyni, „právě zítra má se sestře Elvíře dostati znovu milosti svatých stigmat. Právě zítra mohl by bratr Ivo píti Krev nikoli pouze ve způsobe mystické, ale aspoň krůpěj Tělesné Krve našeho Pána.“

„To si rozmyslete,“ řekl jsem mu vztekle. „Zůstaňte radši u toho mystického alkoholu, to vám radím!“

Měl jsem toho šaška už dost. Otevřel ústa překvapením, ale dřív, než se mohl nějak ohradit, kývl jsem na Honzu a na Boženku a vyšli jsme ven. Nedbali jsme vzrušených výkřiků v hale ani toho, že věřící se vyhrnuli z vily za námi a tichý měsíční večer se naplnil hlaholem jejich hlasů, vzývajících Pána a pohoršujících se nad mou bezbožností.

Kapitola padesátá druhá

Tajemství Botanické zahrady.

Zdeborského Walter-Briliant stál v Benátské ulici vedle Botanické zahrady, napříč přes vozovku, takže částečně blokoval provoz. Nevrlý strážník nejdřív vynadal Honzovi, který se mu legitimoval jako tajemník pana továrníka, a když zjistil, že Honza má klíče od vozu, poručil mu, aby řádně zaparkoval. Potom vybral pokutu a odešel. Osaměli jsme před Botanickou zahradou. Na ulici nikdo nebyl, jen lucerna nad opuštěnou stanicí tramvaje a měsíc na čisté obloze se odrážely v chladných plochách skel. Vlevo se tyčila vysoká kopule tropického skleníku. Vpravo blikala lampa za oknem v lóži vrátného.

„Pojďte,“ vybídl jsem své společníky. Boženčina ruka mi jemně vklouzla pod paži. Cítil jsem, jak cupitá vedle mě v úzké sukni k vrátnici. Otevřel nám člověk ve služební čepici, s prokvetlými namodralými tvářemi.

„Co chcete?“

„Promiňte,“ řekl jsem. „Není tu zaměstnán pan doktor Manfred Höllich?“

Muž si nás vztekle změřil podlitýma očima.

„Neni tu zaměstnanej, koná tady jen praktikum. A teď je půl devátý a v zahradě už neni vůbec nikdo.“ Dveře z ozdobné mříže se nám přibouchly před nosem a muž bez dalších řečí zmizel ve svém domečku.

„Z toho pána je cejtit, jako kdyby vyzuňk pivovár,“ zašeptala Boženka.

Klidně jsem znovu zmáčkl zvonek. Ve dveřích vrátnice se ukázala mužova hlava.

„Co eště chcete?“

„Dobrý muži,“ oslovil jsem ho, „jsem od policie,“ a otočil jsem klopu. Měl jsem na ní vespod sice jen barevné oko Ostrozraku, ale riskoval jsem to. Muž opile zamžoural očima. Pak řekl:

„Ta slečna taky?“

„Nikoliv. Ta slečna je svědek. Pustíte nás dovnitř?“

„Jo prosím, prosím.“

Vrátný byl najednou ochotný a odemkl vrata. Vešli jsme do přetopené vrátnice.

„Čím – čím můžu sloužit, pánové?“

Posadil jsem se rozkročmo na židli, hrudí k opěradlu, objal jsem je a posunul jsem si klobouk do týla. Honza si sedl na stůl a zapálil si cigaretu. Boženka jediná nečetla detektivky, a tak si způsobně sedla na druhou židli.

„Nebyl tu dnes takový silný světlovlasý pán v bledě modrém převlečníku?“ řekl jsem.

Vrátný se zakroutil.

„Nepamatuju se.“

Pohlédl jsem na Honzu, Honza na mě. Pak se zvedl ze stolu a přistoupil k vrátnému. Položil mu ruku na rameno. „Mluvíte s reprezentanty zákona,“ řekl. „Viděl jste tu dnes tlustýho chlapa v blond paruce, nebo ne?“ zařval naň znenadání.

„Ano, ano, teď si vzpomínám,“ zakoktal vrátný. „Byl tu.“

„A co chtěl?“ řekl jsem.

„Chtěl dovnitř,“ řekl vrátný. „Taky se vyptával na pana Höllicha.“

„A pustil jste ho?“

„No – pustil. Říkal, že to je v důležité rodinné záležitosti.“

„A teď dejte pozor,“ píchl jsem ho prstem. „Viděl jste toho pána odcházet?“

Vrátný se zarazil. Přejel si rukou zpocené čelo.

„Já – nepamatuju se. Vlastně, doopravdy nevím. Dopoledne ven nešel. A vodpoledne jsem – jsem měl moc práce, tak nevím –“

Honza přistoupil k poličce a zvedl z ní láhev od rumu.

Byla prázdná, až na kapku na dně.

„Měl jste mnoho práce?“

„Ano,“ vrátný zrudl.

„Tak se seberete a provedete nás po zahradě!“ zařval Honza.

„Ale –“

„Žádné ale –“

Vrátný sebral melancholicky velikou svítilnu a šli jsme. Kráčeli jsme po cestičce, osvětlené měsícem, k hlavní budově. Podivné, exotické vůně vanuly ze zamlklých keřů a z květů rozvírajících se ke hvězdám. Vrátný otevřel domovní dveře. V budově bylo ticho, jenom tikot jakéhosi hodinového strojku zazníval tmou chodeb, kterou proťal kužel vrátného svítilny.

Kanceláře byly prázdné. Na stolech v laboratořích měděné zazářily mikroskopy a barevné tekutiny ve zkumavkách. „Tady pracuje pan Höllich,“ upozornil nás vrátný. Byla to zasklená místnost s pracovním stolem a řadou kořenáčů, v nichž zápasily o život nevzhledné plodiny. Na stole stál mikroskop a skleněná destička. Na ní ležely zbytky jakési rozpitvané rostlinky. Prošli jsme skleněnými dveřmi Höllichovy pracovny a zabočili jsme vlevo. V rohu stál mohutný hustý keř s fialovými lístky, sahající až ke stropu. Vedle byly dveře, jimiž se vcházelo do komplexu skleníků. Kráčeli jsme jimi po cementové cestičce a vrátného lucerna vrhala pitvorné stíny na skleněný strop. Nad ním, v dálce, zářily hvězdy. Podivné květy, rozeklané listy, liány a chlupaté lodyhy zvedaly se v tom hvězdném přítmí všude kolem nás a z jejich neznámých vůní nás rozbolela hlava. Cítil jsem, jak mě Boženčina ruka pevněji sevřela v podpaždí. Její střevíčky klapaly po cementovém chodníčku, jako když ťuká datel. Chodníček se vinul vpravo, vlevo, mezi palmami v okrasných zelených sudech, okolo hustých záhonů, které téměř tarasily cestu a jimiž jsme se museli skoro prodírat. Lepkavý list mi přejel přes čelo. Zachvěl jsem se odporem.

Prošli jsme jiné skleněné dveře a octli jsme se ve skleníku orchidejí. Slyšel jsem, jak Boženka vedle mě vzrušeně čichá. Nad zahradou vyšel za mrakem měsíc a před námi se zabělal cementový chodníček, vedoucí jak šňůra k dalším dveřím. Vrátný je odemkl. „Skleník tropických rostlin,“ řekl při tom. „Tady máme Victorii Regii, největší vodní rostlinu na světě.“ Zevnitř na nás zavanulo smrtelně lepkavé, dusivé vedro. Měl jsem dojem, že se tam vůbec nedá dýchat.

Vstoupili jsme. Dusivé horko nám sevřelo hrdla. Uprostřed prostorného skleníku se zaleskla vodní hladina umělé tůně. Přímo přede mnou se modral obrovský modrý list nějaké rostliny. Kužel světla přelétl po stropě a zastavil se na jakési palmě. Visel z ní nesmírně veliký bílý květ a dva menší, červenožlutě pruhované podlouhlé plody, podobné pánským ponožkám. Vrátný na ně vytřeštil oči.

„Hergot!“ řekl zkoprněle.

V tůni něco šplouchlo. Jako by nějaký vodní živočich pohnul ve spánku ocasem. Pohlédl jsem na Victorii Regii. Vedle širokého listu, podobného gigantické ploché míse, vyrůstal z vody žlutý květ. Dopadalo naň měsíční světlo a jemné zlaté chmýří, připomínající rozkvetlé pampelišky, se lesklo v jeho paprscích.

Náhle se květ pohnul. Boženka přidušeně vyjekla. Vrátný upustil lucernu, vrazil do Boženky a se zděšeným výkřikem se obrátil na útěk. Boženka se zapotácela, potom na vysokých kramflíčcích ztratila rovnováhu a zřítila se do laguny. Voda se rozstříkla na všechny strany a pod skleněnou klenbou se strašidelně rozlehlo Boženčino polekané zaječení. Rázně jsem shodil kabát a vyzul boty, připraven vrhnout se za Boženkou a pustit se v zápas se zvířetem v nádrži. Ale vtom se zvíře vynořilo nad hladinu. Na hlavě mu uvízl žlutý květ Victorie Regie. A v příštím okamžiku jsem poznal, že živočich, který se v paprscích luny zdvíhá z jezera, není žádné zvíře, ale pan továrník Ivo Zdeborský, oděný pouze v bílé, puntíkované spodky, který v náručí galantně vynáší mokrou Boženku z nedobrovolné lázně.

Kapitola padesátá třetí

Jak k tomu došlo.

„Vrahem je Manfred Höllich!“ prohlásil Ivo Zdeborský pevně a zakousl se do půlkilového bifteku, až krev vystříkla na citrónové klopy jeho černožlutého domácího kabátu. „Je to zlotřilec schopný všeho a málem mě připravil o život!“

Připravil ho zatím jenom o šest kilogramů váhy, které vypotil během téměř dvanáctihodinového pobytu v tropickém skleníku. Ale přesto slečna Carmen zděšeně vzdychla a vložila ručku na dlaň hrdiny, třímajícího vidličku. Ale hrdina ji setřásl, aby si mohl nabodnout tři opečené brambory z hromady, která se před ním vršila na talíři, a přiložit je k desetidekové porci bifteku, zpracovávané právě v ústech. Šestikilová ztráta na váze ohrozila Ivovu eleganci, neboť mu všechny kalhoty i sako byly rázem velké, a proto první starostí po návratu do vily Julie bylo sehnat telefonicky krejčího. Dělník od firmy Kníže se také už nahoře v pokoji tužil na rychlé výrobě nového obleku, v němž se pan továrník nazítří hodlal vydat na cestu za pomstou. Boženka v Juliině županu seděla vedle mě a tužila se s biftekem, jenom o něco málo menším, než byl velebiftek Ivo Zdeborského.

A pan továrník vykládal. „Udělal to úmyslně a ďábelsky zchytrale. Vypadalo by to jako nešťastná náhoda, pánové, ale ve skutečnosti by to byla bývala vražda!“

„Och!“ Od slečny Carmen.

„Jak k tomu došlo?“ zeptal se Honza.

„Sledoval šem huo autem,“ řekl Zdeborský s plnými ústy, a když se mu podařilo spolknout gargantuovské sousto, pokračoval: „Když jsem viděl, že jde do Botanické, podplatil jsem vrátného, aby mě k němu pustil. Viděl jsem ho, jak dělá něco s mikroskopem, nepochybně něco nekalého.“

„Ach!“ zvolala Carmen.

„Schoval jsem se za takový fialový keř v předsíni. Přemítal jsem, zda bych ho jaksi neměl oslovit, víte, vytáhnout z něj, co ví. Eventuálně ho donutit násilím.“

„K čemu, pae tovární?“ ozvala se Boženka.

„Nu – k výpovědi.“

„Ta odvaha!“ pravila Carmen.

„Ano, dříve nežli jsem mohl realizovat svou ideu –“

„Co než jste mohl?“ skočila mu opět do řeči Boženka. Zdeborský se na ni útrpně usmál, ale najednou mu zůstala očka viset na Boženčině výstřihu a útrpný úsměv přešel ve výraz tlustého chlapce, který právě spatřil šlehačkového ašanta v cukrářově výkladu.

„Realizovat svou ideu, slečno. To je cizími výrazy jaksi tolik jako, tedy uskutečnit svou myšlenku.“

„A jakou?“ zeptala se nevinně Boženka.

„Nu – donutit ho násilím k výpovědi.“

„Já vim, ale jakou myšlenku, pae tovární?“ Boženka se zamotávala do sítě nezvládnuté logiky.

„Nu – tu myšlenku přinutit ho násilím k výpovědi,“ řekl trpělivě Zdeborský s mastným úsměvem. Očko mu stále bloudilo po sněžných svazích v Boženčině výstřihu.

„Jo to je taky myšlenka?“ užasla Boženka. „Já myslela, že myšlenka je, co se myslí, a ne dyž chcete někoho přinutit, aby vám něco řek.“

„Tedy,“ Zdeborský zaváhal. „Jak bych vám to vysvětlil. Jak jen bych vám to – jaksi –“ Boženčin výstřih se pootevřel, jak se natáhla pro worcester sauce a nalila si aspoň tři polévkové lžíce té neznámé tekutiny na biftek.

„Jaksi – jaksi –“ pronášel Zdeborský a oči mu visely na stopkách téměř ve výši nosních dírek.

„Nic nevysvětlujte, Ivo,“ ozvala se Carmen, „a pokračujte: Je to tak napínavé!“

„Ale, ale když slečna jaksi nechápe, rád bych –“

„Nemá-li někdo dostatečné vzdělám,“ ohrnula Carmen nos, „nemá se plést mezi intelektuály.“

„Intelek – co?“ zeptala se Boženka nevinně.

„Řekla jsem to jasně,“ odsekla Carmen.

„Já vám ale nerozuměla.“

Viděl jsem, že se Boženka naježila. Řekl jsem honem, že jí to potom vysvětlím, a pošeptal jsem jí, aby si zakryla výstřih. To jsem ovšem neměl dělat. Boženka sice nebyla intelektuál, ale po mém upozornění si přece jen povšimla stavu očí pana továrníka, šlehla okem po Carmen a rázem pochopila, co do té chvíle nechápala. Učinila proto pravý opak a odhalila u té ozdoby, jíž ženy – a Boženku zvláště štědře – obdařila matka příroda, část tak rozsáhlou, že by to cenzuře Spolku pro ochranu mravnosti dalo dostatečnou záminku k zásahu.

Následek to mělo ten, že se po celý zbytek svého projevu Zdeborský zakoktával a zapomínal, kde přestal, strkal si sousta vidličkou do ucha místo do úst, pokoušel se Božence nalít obsah litrové láhve vína do půldecové sklínky, zkrátka projevoval všechny příznaky roztržitosti. K té přispěla ještě slečna Carmen neustálým povzbuzováním, aby pokračoval, že je to tak napínavé, výkřiky obdivu a tajemným skřípotem zubů. Z jeho kusých a nesouvislých projevů podařilo se mi však vyrozumět historii jeho nedorozumění s Höllichem. Jako všechny jeho maléry byla prostá, ale efektní. Skrčen za fialovým keřem dlouho rozvažoval, má-li oslovit sledovaného, až to nakonec Höllich rozřešil sám tím, že vyšel z místnosti a šel kolem fialového keře ke skleníkům. Zdeborský se plížil za ním. Řekl alespoň, že se plížil. Prostě valil se za ním, až dorazili do tropického skleníku. Tam se Höllich zastavil, a Zdeborský se pohotově skryl za rozvětvený kaktus, který výškou přesahoval člověka a tloušťkou překonával pana továrníka. Höllich uštípl cosi z nějakého květináče a odešel. Když se pronásledující pokusil jít za ním, zjistil, že je zamčeno. Nejprve se utěšoval nadějí, že někdo přijde. To se nesplnilo. Odpoledne začal volat. Ale v Botanické zahradě už odpoledne nikdo nebyl. Přitom pozvolna odkládal svrchník, sako, košili a rozvěšoval je po větvích kolem k uschnutí. Jeho bledě modrý převlečník byl ten modrý list, který jsem spatřil vlát nad lagunou, a barevné plody palmy byly Zdeborského módní pruhované ponožky. Nakonec odložil i kalhoty a vlezl do laguny, aby se alespoň trochu ochladil. Potom se oň začaly pokoušet mdloby. Aby je zahnal, plaval sem tam po laguně, mezi talířovitými listy Victorie Regie, a když zjistil, že pestíky květů obsahují jakousi kysele chutnající šťávu, ohlodal postupně všechny květy v laguně, neboť ho trápila strašlivá žízeň. Okusil také list, ale ten byl příliš tvrdý. Potom, když se už smiřoval s bohem a trápily ho výčitky z nedávné apostasie, objevili jsme se my a do laguny k němu spadlo to „sladké břímě“, jak svůdně zabroukal s významným pohledem na Boženku, které potom „vynesl na souš“.

Boženka se profesionálně zakroutila, až jí Juliin župánek spadl z jednoho ramene, a Zdeborský se zakuckal. Slečna Carmen však pohotově prohlásila, že je to nebezpečný záchvat dušnosti, způsobené nedýchatelnou atmosférou ve skleníku, a donutila Zdeborského, aby se odebral na lože. Po dlouhém a statečném odboji to učinil. Slečna Carmen přitom slíbila, aniž to na ní někdo chtěl, že si sedne vedle jeho postele a do rána se od něho nehne, a tak se také stalo.

Já a Boženka jsme strávili tu noc v jednom z mnoha hostinských pokojů vily Julie, přestože jsme měli k dispozici dva.

Kapitola padesátá čtvrtá

V domě U tří koček.

Byl to vysoký, třípatrový dům jako nudle, s prejzovou střechou, kterou druhý den ozařovaly slabé paprsky ranního slunce. Pod jejich pohlazením svítily také zelené oči tří černých koček, zachycené v malebné skupince rukou dávného mistra-štukatéra na domovním erbu nad barokními veřejemi vyřezávaných dveří. Hleděl jsem vzhůru a nahoře se najednou otevřelo okno a v něm zazářila zrzatá hlava jako liška. Rozhlédla se po městě, které leželo před ní v tylovém závoji ranních mlh, a zmizela zase z okna, jež jako by mě zvalo dovnitř otevřenou náručí svých křídel. Dole u dveří byla malá smaltovaná tabulka. EMANUELA MÜLLEROVÁ, STÁTNĚ ZKOUŠENÁ UČITELKA HRY KLAVÍRNÍ. Stejný smaltovaný štítek s firmou byl na dveřích ve třetím poschodí. Zazvonil jsem. V bytě se nic nepohnulo. Zazvonil jsem znovu. Zase nic. Přiložil jsem ústa na klíčovou dírku a řekl jsem tak tiše, aby mě neslyšela domovnice, která dole jistě natahovala uši k temnému schodišti:

„Otevřte prosím.“

Daleko, v útrobách bytu, cosi nerozhodně zaharašilo. Ale zase nikdo nepřišel otevřít.

„Otevřte prosím. Jdu kvůli panu Kastelánovi.“

A když se zase nic nepohnulo, zašeptal jsem ještě: „Viděl jsem vás v okně.“

Potom se ozvaly tiché, ťapkavé kroky, a konečně se dveře pootevřely. Ze škvíry vyhlédly vyděšené zelené oči v pobledlé tváři.

„Co chcete?“ řekl hlas.

„Potřebuji s vámi mluvit.“

„Já – já o tom nic nevím.“

Strčil jsem nohu mezi dveře.

„Ne tady, prosím vás,“ řekl jsem. „Dole se poslouchá. Nepozvete mě dál?“

„Já o tom nic nevím,“ opakovala žena a couvla. Bylo to plnoštíhlé stvoření s překrásnými vlasy jako Tereza. A měla i něco z Terezina mladistvého půvabu, jenom v očích jí neseděla ta těžká barva osudu. Když už jsem byl v předsíni, řekla slabě:

„Pojďte dál,“ a otevřela dveře do prostorného, starodávného pokoje, zalitého sluncem, jemuž vtiskoval charakter veliký, tmavohnědý klavír a jemná barokní skříňka plná not. Vzpomněl jsem si hned na tajenku di Castellových „Tří zpráv“: –KLAVÍR TVŮJ MOU NOCÍ ZNÍ AŽ DO RÁNA, SLADCE PŘI NĚM SNÍ DVĚ SRDCE SPOUTANÁ. Tohle byl ten klavír. Tohle bylo to druhé srdce, ta žena, která stála přede mnou, srdce, s nímž snil a sdílel svůj beznadějný životní sen o tom, že je básník. „Posaďte se,“ ukázala mi na jeden ze dvou vybledlých fotýlků u kulatého stolečku se starožitnou vázou a sama si také sedla. Měla na sobě okázalé japonské kimono, které vůbec nešlo k její nesložité tváři. Posadil jsem se a zadíval jsem se na ni.

„Prosím vás, vy jste od policie, že ano?“ zeptala se úzkostlivé. Kývl jsem hlavou.

„Já jsem o tom četla v novinách. Ale já o tom nic nevím, pane – pane komisaři,“ poctila mě titulem, který se v jejích představách asi jediný pojil k policii. „Nevěděla jsem, že Wolfgang – vlastně promiňte, Václav – je něčeho takového schopen. V životě bych si to o něm nepomyslela.“

„Čeho?“ řekl jsem.

„Vraždy přece. Ale já o tom opravdu nic nevím. Půjdu s vámi, když to musí být, ale nevím o tom ani to nejmenší, věřte mi.“

„Proč myslíte, že budete muset jít se mnou?“

„Já vím, že jste mě přišel – zatknout.“ Hlas se jí zachvěl. „Bála jsem se toho od té – od té chvíle, co jsem volala Wolfgangovi a řekli mi, abych počkala, a pak to tak dlouho trvalo a ji jsem dostala strach – a pak jsem si koupila noviny a tam to bylo – o Wolfgangovi.“

„Počkejte,“ pravil jsem vlídně, protože si kapesníčkem utírala slzy. „Ale proč myslíte, že jsem vás přišel zatknout?“

„Netrapte mě, pane komisaři,“ řekla prosebně. „Já vím, že jsem to vůbec neměla dělat. Myslím to s Wolfem. Je to ženatý člověk a měla jsem myslet na to, jak by mi bylo, kdybych byla na místě jeho manželky. Já vím, že to bylo ode mne sprosté – že jsem si od něho ještě nechávala dávat takové dary – ale – ale – já – já – já jsem ho prostě –“

„Měla ráda, to není nic špatného,“ řekl jsem. „Ale proč se bojíte, že vás zatkneme?“

Neodpověděla. Uvažoval jsem. Buď o vraždě ví, možná že oba věděli o Frantově losu a smluvili se, nebo ví aspoň o Castellových obchodech. Ale když jsem ji tak viděl před sebou, nechtělo se mi tomu věřit.

„Víte, odkud di Castello měl peníze na ty dary, o kterých jste mluvila?“

„Ano,“ řekla provinile. „Měl plat skoro o tisíc korun větší, než přiznal své manželce. Okrá – okrádal svou rodinu kvůli mně.“

Skoro jsem vylétl z fotýlku. „To vám řekl?“

„Ano. Přiznal se mi k tomu, když jsem se ho ptala právě na to, na co jste se mě ptal teď vy.“

„A vy jste tomu věřila?“

„Ano. Vždyť je přece disponentem. Disponent má vždycky velký plat.“

Zafuněl jsem.

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Ale neodpověděla jste mi, proč si myslíte, že vás jdu zatknout?“

Pohlédla mi do očí. Jako by jí svitla naděje.

„Vy mě nezatknete?“

„To se teprve uvidí,“ řekl jsem. „Podle toho.“

Naděje pohasla.

„Myslela jsem – když přece já jsem se taky stýkala s panem doktorem Procházkou –“

„Tak?“

„Ano. A když potom Wolfovi a mně udělal tu nehezkou věc s tou básničkou, myslela jsem si, že si budete myslet, že jsem měla na pana doktora taky vztek – a to jsem měla –“

„Napsala jste mu kvůli tomu?“

„N – ne –“ řekla nejistě a zrudla.

„Mohl bych vás požádat, abyste mi ukázala váš dopisní papír, ale není to myslím ani třeba, Manuelo.“ Vytáhl jsem bledě fialovou obálku z náprsní tašky.

„Ano,“ řekla sotva slyšitelně se sklopenýma očima.

„Podruhé nelžete,“ řekl jsem.

„Ano,“ řekla. „A pak, pak jsem si taky myslela, že mě zatknete přece proto, že Wolf byl tady u mě – ten den, co – co se to stalo.“

„Ten den, co – kdy tu byl?“ skoro jsem zaječel.

Ustrašeně si přitiskla dlaň na ústa.

„Byl tu přes noc. Řekl doma manželce, že jede na služební cestu.“

„A kdy odsud odešel?“

„Bylo už deset pryč. Měl strach, že přijde pozdě na schůzku s Mistrem Kalendou.“

Klesl jsem do fotýlku a před očima se mi zatmělo. Tak tadyhle to končí! Ten pečlivě dohromady dávaný trojúhelník di Castello – Tereza – Franta, ten – ach bože spravedlivý!

„Ženská,“ řekl jsem. „Čtete noviny?“

„Vždyť jsem vám řekla, že ano.“

„A máte toho – máte ho ráda?“

Opět sklopila oči. Po chvilce zabroukla:

„Já vím, že je to ode mne hrozné. Ale když on je takový –“

„Máte ho ráda?“ obořil jsem se na ni hrubě. Pozvedla zelené ustrašené oči ke mně.

„Ano, pane komisaři.“

„Tak proč jste proboha dávno neletěla na policii a neřekla tam tohle?“

„Nechtěla – nechtěla jsem mu přitížit.“

„Ježíšmarjá – čím byste mu, prosím vás, přitížila?“

„No tím – že – že měl taky ještě ke všemu se mnou – ne – nedovolený poměr.“

„Panebože, do čehos to duši dal!“ bědoval jsem, jako bych byl konvertita Církve ctitelů svaté krve.

„A pak – já se vám přiznám – víte, taky jsem se bála, že byste mě zavřeli.“ Náhle vztyčila hlavu, vstala a řekla pevně:

„Ale teď se už nebojím. Provinila jsem se, musím přijmout trest, pane komisaři!“

„Neříkejte mi pane komisaři,“ utrhl jsem se na ni. „A sedněte si. Tohle se musí vysvětlit.“

Poslechla.

„Máte na to svědky, že byl u vás až do deseti?“

„Domovnice –“

„Ovšem, stačí. Tak podívejte se. František Procházka byl zavražděn v devět hodin. To bylo v novinách, ne?“

„Já – já nevím. Byla jsem tak rozčilená, když jsem viděla ten titulek o Wolfovi, že jsem to celé nemohla číst.“

Musel jsem si rozepnout límeček u košile a povolit kravatu.

„No tak se podívejte – Procházku zavraždili v devět a ten váš di Castello byl tady u vás až do deseti. Chápete, co to znamená?“

Pohlédla na mě, v očích nejdřív strach, pak se jí tam cosi rozjasnilo, a pak se ty zelené zornice do nemožnosti rozšířily.

„To znamená –“

„Tak se oblečte a jedeme na komisařství,“ řekl jsem znechuceně.

Vylétla jako šíp a zmizela ve vedlejší místnosti. Spatřil jsem na překrásném barokním sekretáři baňatou láhev s courvoisierem. Vstal jsem a přistoupil jsem k sekretáři. Za lahví, rubem do místnosti, stála nějaká fotografie. Otočil jsem ji. Barokní di Castello na mě pohlédl svým strnulým a domýšlivým pohledem. „Manuele – první a poslední – její Wolf,“ stálo zeleným inkoustem v rohu. Strčil jsem snímek do kapsy, odzátkoval jsem láhev, a aniž jsem se namáhal najít skleničku, přihnul jsem si hodně zhluboka z láhve.

Kapitola padesátá pátá

…v níž doktor Pivoňka odváží Manuelů na komisařství. Podivné chování di Castellovo a jeho příčina.

„On byl Wolfgang takový hodný,“ štěbetala oživlá slečna Manuela v tramvaji. „Já věděla, že to neudělal. Kdepak ten – takhle lidem pomáhat, ale vražda – toho by Wolf nebyl schopen.“

„Pomáhal hodně lidem?“

„No jéje!“ Manuela mávla rukou. „Hlavně půjčoval peníze. Třeba Mistra Kalendu, toho kolikrát založil. On si ho Wolf moc vážil, víte. Mistr Kalenda ho učil zásadám krásné prózy. Já zas –“ zapýřila se, „jsem Wolfa učila hrát na klavír. Je moc nadaný.“

„A tohle všechno pořídil z té tisícikoruny, o kterou okrádal manželku?“ Chtěl jsem trochu zchladit Manuelino nadšení a podařilo se mi to.

„No,“ Manuelina tvář zas posmutněla, „on si taky hodně přivydělal. Básněmi, víte? V každém čísle Osvobozené lyry měl spoustu básní. Píše moc krásné básně –“

Ušklíbl jsem se.

„A víte, kolik mu za ně platili?“

„Wolf říkal, že sto padesát korun za jednu.“

Neměla zřejmě tušení o honorářovém systému Osvobozené lyry. Nechal jsem ji v blahé nevědomosti. Za chvilinku jí otrnulo a rozšveholila se dál. Při pohledu na ni jsem skoro chápal, co si inspektor Vodička myslí o ženských. Ale když jsem se podíval líp, nechápal jsem, jak je může mít nerad.

Ale když přivedli di Castella do kanceláře inspektora Šedy – Vodička byl někde pryč –, přešlo Manuelů štěbetání. Di Castello vstoupil s předepsanými želízky na rukou a tvářil se jako kakabus. Manuela udělala tři krůčky směrem k němu a věnovala mu takový úsměv, že by pod ním roztál Zimní stadión, ale zatčený básník o ni zavadil lhostejným pohledem a zadíval se vyzývavě na inspektora Šedu.

„Wolfe,“ řekla Manuela zlomeným hlasem zádům spoutaného delikventa. Potom ještě tišeji: „Co jsem ti udělala?“

„Vy tu slečnu neznáte?“ řekl inspektor Šeda. „Podívejte se na ni.“

Básník se otočil a vrhl na Manuelů nepřátelský pohled.

„Ne,“ prohlásil stručně.

Najednou Manuela opět zazářila.

„Wolfe! Nemusíš mě zapírat! Oni už stejně vědí, že jsi nevinen!“

Di Castello si ji znovu prohlédl tím nepřátelským pohledem, nad nímž ji opět přešel smích.

„Neznám vás, madam,“ řekl temně.

„Wolfe!“

Postavil jsem se vedle inspektora Šedy a vytáhl jsem fotografii, kterou jsem ukradl v Manuelině bytě.

„Je to opravdu zbytečné, pane di Castello. Víme, že jste to neudělal.“

Di Castello při pohledu na fotografii zbrunátněl vztekem.

„Co vy víte!“ řekl opovržlivě.

Inspektor Šeda kývl na policistu. Policista přistoupil k básníkovi a sáhl po želízkách. Di Castello prudce ucukl.

„Daj to sem,“ řekl policajt. „Já jim to chci jenom vodemknout.“

„Ne!“ zvolal di Castello. „Co vy o mně víte?“

„Že jsi nevinen, Wolfe,“ řekla Manuela.

Di Castello se otočil k ní a probodl ji zuřivým pohledem.

„Nevím, co tím myslíte, pane di Castello,“ řekl jsem. „Možná že všechno o vás nevíme. Ale zatím víme, že jste osobně nezavraždil doktora Procházku. Nechte si laskavě sundat želízka. Než se vyřídí formality, budete muset zůstat tady, ale brzo vás pustí domů.“

„Domů?“ Di Castello se zděsil.

„No ano. Jste nevinen. Nebojte se, bude to v novinách. Ostudu mít nebudete.“

„Nevinen?“ zaúpěl básník.

„Litujete snad?“ řekl netrpělivě inspektor Šeda. Di Castello měl v očích slzy, když mu policajt sundával želízka. Pak se otočil k inspektorovi, sáhl si za blůzu, vytáhl ze záňadří modrý sešitek a mrštil jím inspektorovi k nohám. Potom se otočil a beze slova zmizel v chodbě vedoucí k celám. Shýbl jsem se pro sešit. Byl to tlustý linkovaný slovníček, hustě popsaný krasopisným písmem, jako zápisy o konferencích nějakého řídícího učitele. Na první stránce stálo s mnoha kudrlinkami:

SONETY VRAHOVY

Zalistoval jsem ve slovníčku a přečetl jsem namátkou jednu báseň:

Chřestící okovy jak šelmě připjali mi,

z prstů mi surově servali prsteny.

Z chodby sem doléhá krok stráží tlumený,

za okny podzim je a věští příchod zimy.

V plecháčích rezavých mi předhazují krmi,

kdejaký chám a hňup lát si mi dovolí

kryt uniformou svou a štítěn pistolí…

Však duch můj nezlomen dál v nekonečno strmí.

Od světa odvrácen duch patří v nebes týny,

mstou chátry nezděšen ni břitem guillotiny,

netouží vrátit se v života kalný tok!

Mé srdce básníka, to srdce, jež je sopka,

marně chce umlčet vězeňská pustá kobka,

to srdce vede dál, i zde svůj monolog!

Chápal jsem ho. Jak těžké musí být vrátit se do fádního světa bankovního domu Arpáda Taussiga z cely smrti, ze situace romantikou obestřeného vraha do situace pána nad kontokorenty. Těžká situace muže, který si vytvořil vlastní svět z papíru. Snad i Manuela byla jen z papíru, ne milenka, ale dáma ze sonetů. Těžká situace.

Ale jaká byla moje situace? Situace detektiva, který týden pátral a pátral, a teď je zase tam, kde před týdnem začal, a všechny krvavé obláčky stop se mu rozplynuly jako Bayerův aspirin ve sklenici šampaňského.

Kapitola padesátá šestá

Skleslost doktora Pivoňky. Náhoda, která je dosti podivná.

Táhl jsem se po Národní třídě jako mátoha. Co mi zbývalo? Tereza. Ano, Tereza, která se znala s Frantou a která něco ví. A Manfred Höllich. Ale Manfred Höllich nebyl vrahem. Neodpovídal vůbec popisu vraha, jak jsme jej znali. A žádný z té trojice gangsterů.

Při vzpomínce na ně jsem se otřásl. A co ten výstřel v Kozí uličce? Ne, ne, ti hoši něco vědí. A jestli Frantu neoddělali, mají v tom aspoň prsty.

Ach! Bylo mi do breku. A nejhorší na tom všem je, že nezbývá než jít zase za Terezou. Jaké jiné stopy se mám chytit, když žádná neexistuje? Ach bože, je to všechno nadraka! Po zkušenostech z včerejška nebude už tak výhodně sama doma. Mohu vsadit krk na to, že v kumbále za pokojem sedí chlap, který vypadá možná romanticky a malebně, ale s nímž bych se nechtěl setkat mezi čtyřma očima.

Ale když ona zbývá skutečně jen Tereza. Na stánku s novinami padl mi do očí titulek NIC NOVÉHO V PŘÍPADĚ VRAŽDY V REDAKCI. Trpce jsem se usmál. Nebyl jsem žádný detektiv. Byl jsem filozof. Měl jsem sedět někde za katedrou a vtloukat do septimánů filozofickou propedeutiku.

Ale zatím jsem se táhl po Národní třídě a šedivý, mlhavý podzimní den se vyloupl z toho svěžího jitra a rdousil mou duši beze všech ohledů. Pocítil jsem nutkavou touhu se opít. Jako zvíře. Do němoty. Nebo jít k nějaké ženské, která se mě nebude na nic ptát, ne k Božence; která mi dá napít, která se opije se mnou, a do té zoufalé touhy mi najednou svitla růžová jiskřička v krémovém a zlatém zarámování voňavého budoáru. ,…nezapomeňte mi dát vědět, jakmile se něco nového dozvíte. Zavolejte mi…‘ nyvý, lákavý, líný hlas se propletl třeštěním klaksonů a špatně namazaných poloos a zalechtal mě v ušních bubíncích srdce. ,… jste mi vždycky vítán… pane doktore…‘

Bylo mi všechno jedno. Vrazil jsem do nejbližší budky, vytáhl jsem zápisník a vytočil jsem číslo.

Telefon dlouho nikdo nebral. Asi spí. Lhostejnost zoufalství mě pomalu začala opouštět, a už jsem chtěl zavěsit, když vtom se ozval ženský hlas v aparátu.

„Haló? Zámek Kubelice.“

„Pardon, to je omyl,“ řekl jsem mechanicky, zavěsil jsem a chystal jsem se vytočit číslo znovu.

Ale ruka mi strnula. Zámek Kubelice?

V Kubelicích je jen jeden zámek. Patřil kdysi hraběti Mamselsteinovi, ano, ten si ho dal napojit na pražskou síť, a teď patří Mistru Kalendovi.

Jakou neuvěřitelnou náhodou mohl vzniknout tenhle omyl?

Podíval jsem se do zápisníku.

„Pí. Zadinová,“ stálo tam, a u jména bylo číslo 24705. Ale těsně pod ním druhé – 20397. 20397 – to je přece – to je přece číslo losu, který jsem našel ve Frantově stole tu noc, co se mě někdo pokusil odkrouhnout.

A Kubelice?

Zaťal jsem zuby, hodil jsem do automatu novou známku a vytočil jsem to číslo znovu. Tentokrát to netrvalo dlouho. Zase týž ženský hlas.

„Haló? Zámek Kubelice.“

„Číslo 20397 prosím?“

„Ano, dvacet, třicet devět, sedm.“

„Mohu mluvit s Mistrem Kalendou?“

„Není doma, prosím. Odjel do Prahy a našel byste ho buď v kavárně Olymp, nebo u pana továrníka Zdeborského.“

„Děkuji.“

Zavěsil jsem. Když jsem se ohmatal, zjistil jsem, že se mi to nezdá. Co je tohle za číselnou mystiku?

Opřel jsem se o automat. Nejdřív číslo na titulní stránce Kanta. Vincentinum. Pak číslo losu – zámek Kubelice. Vincentinum, budiž. S těmi nejubožejšími neměl Franta nic společného. Ale jenom čirou náhodou Kubelice?

Kubelice. Mistr Kalenda. Kde byl Mistr Kalenda v době vraždy? Právě jel do Prahy, pak byl v kavárně Parnas, ve čtvrt na dvanáct se sešel s di Castellem u Holubů.

Kalenda. Elegantní vesta, zlatý řetízek. Pěstěné ruce. Karty. Dluhy. Půjčky od di Castella. Světlý knírek. Urostlá postava.

Kalenda. Sametový, vtíravý hlas. Ale jaký mohl mít důvod? No los přece. Ale copak mohl Kalenda vědět o něčem, o čem jsme nevěděli ani my, Honza a já? Ani Julie? Ale ten vtíravý hlas ,… můj domovník je velký specialista na všechny rébusy, tajenky, číselnou magii…‘ Číselnou magii! až si vy budete chtít koupit los, obraťte se na něj…‘ Kdy mi to říkal? Kdy mi tohle říkal?

Ovšem. Večer, včera, ne, předevčírem u Zdeborského. Můj domovník je specialista na číselnou magii –

Vyřítil jsem se z automatu, že jsem skoro porazil otylého mopslíka, který se jej právě chystal skropit svou tělesnou vláhou. Skočil jsem do tramvaje, která už plnou parou ujížděla na Smíchov, k stanicím autobusů.

Kapitola padesátá sedmá

…v níž doktor Pivoňka navštěvuje kubelický hostinec.

Když autobus zastavil před zámkem hraběte Mamselsteina, visel nad ním bachratý černý mrak jako zlé znamení. Po cestičce k zahradní bráně se přibelhala paní Salaquardová, přepadlá, s šátkem uvázaným přes napuchlou tvář.

„Starej? Není doma, pane doktore. Válí se zas v hospodě. A já s ním nemluvím.“

„Ale? Pročpak?“

„Protože je vzteklej, dědek jeden vzteklá. Běžte do hospody, určitě ho tam najdete.“

Šel jsem přes Kubelice k zájezdnímu hostinci. Byla to opuštěná, zchátralá vesnice, z níž s hrabětem Mamselsteinem vyprchal všechen lesk starých časů. Na polorozpadlém plotě jednoho stavení visela mrtvá vrána, uvízlá za drápek. Za slepými okny, která pokrýval prach mnoha let a hustá síť dávno opuštěných pavučin, byla čirá tma. Zájezdní hostinec stál vedle. Měl nad vchodem deštěm skoro úplně smytý nápis „U erbu Mamselsteinů“ s nějakou zvětralou heraldikou.

V lokále bylo skoro tma a žádní hosté. Jenom u rohového stolu u okna seděl scvrklý hospodský s podlitýma očima, nějaký podnapilý otrhaný vandrák a růžový dědeček, který mě včera zasvěcoval do tajných abeced a anagramů. Pan Salaquarda. Tři polovypité půllitry svítily na ohoblovaném dubovém stole jako tři opuštěné plástve medu.

„Dobrý den,“ řekl jsem a přistoupil jsem ke stolu. Padla na mě divná tíseň. Hostinský s námahou vstal. Vandrák si mě změřil zarudlým bělmem zapadlých očí. Dědeček zašilhal vzhůru a pak zvolal:

„Jeminkote, pane doktor. To k nám ráčejí být hosti! Jestli se neráčíte eklovat, posaďte se k nám.“

„Pivo,“ řekl jsem hostinskému. Odštrachal se k pultu a z jediné pípy natočil sklenici žlutého moku, téměř bez pěny. Přišoural se zpátky.

„Copak vás ráčilo víst sem do toho našeho, prosím, vystrkova?“ zahihňal se nervózně dědeček.

Krhavý opilec zabručel.

„Pane Salaquarda,“ řekl jsem vážně. „Potřebuju nutně vaši pomoc. Jde o velmi vážnou věc.“

„A ježíšmarjá!“ zděsil se dědeček. Zamyslel jsem se. Jak začít? Řekl jsem proto nazdařbůh, abych získal čas:

„Vy máte nějaké neshody se svou paní.“

Dědeček se nasupil.

„Copak je to platný, prosím. Je to bába zatracená. Jestli se neráčite urazit. Říkám jí, prosím, aby mi nelezla do mejch věcí. Ale to ne, prosím, to musí, prosím, pořád všechno uklízet, až mi z toho polovinu poztrácí.“

„Ďáble!“ řekl náhle a z ničeho nic podnapilý krhavec.

Pohlédl jsem naň překvapeně. Z krhavých očí žhnula opilá nenávist. Otočil jsem se k rozdurděnému dědečkovi. „A co vám uklízí?“ Byla to bezmyšlenkovitá otázka. Vzpomínal jsem, kde jsem už viděl toho ožralého otrapu.

„Moje věci, prosím. ‚Týdenní křížovky‘, moje knihy o tajných písmech, Rebusáře, Hry s čísly, prosím, tikety ze sázenek, moje záznamy –“

„Vy sázíte?“

„Jestli se neračte urazit, ano, sázím,“ řekl dědeček. „Je to moje, prosím, jediná radost na stará kolena, prosím. Děti, prosím, nemáme, jestli račte vědět. Tak si říkám, Alois, k čemu potřebuješ peníze. Tak sázím.“

V duchu jsem slyšel Kalendu: ,… až si vy budete chtít koupit los…‘

„A losy nekupujete?“

„Kupuju, prosím, kupuju. Pravidelně. Jsem stálej kunčaft u Lišky, prosím, jestli račte znát. Vždyť jsme se s bábou pohádali právě kvůli losům.“

Zbystřil jsem pozornost. „Jak to?“

„Ďáble!“ řekl znovu krhavec. „Co sem lezeš? Co tu furt chceš?“

„Karle, drž hubu,“ řekl pan Salaquarda. „Račte odpustit, pane doktore. Von má, prosím, zase dnes v hlavě nasáklo, prosím. Inu, říkám jí, aby mi do mýho šuplete nelezla, prosím. Ale vona, prosím, to tam musí vytírat, prosím. Vytáhla mi to všechno, hodila to bůhvíkam, a když jsem druhej den, prosím, hledal los, byl fuč, prosím.“

„A co to bylo za los?“

„Co tu pohledáváš – ty – ďáble! Táhni, vodkuďs přišel, ďáble zelenej!“

„Kuš, Karle!“ vykřikl dědeček. „Jubilejní los Svazu, prosím, průmyslníků,“ obrátil se pak na mě, „ve prospěch nezaměstnaných, prosím.“

Zamrazilo mě. Chtěl jsem se ho zeptat na číslo, ale selhal mi hlas.

„Neračte si, prosím, myslet, že jsem vyhrál, prosím, to ne. Ale chtěl jsem los vzít z obálky, kde mám losy dosud, prosím, netažené, a dát ho, jestli vás to ráčí zajímat, do obálky, kde mám losy už, prosím, tažené. Kvůli pořádku.“

„Já vím, kdo seš!“ vykřikl opilec. „Seš fízl! Ďáble!“

„Karle, kuš! Tady pan doktor není, prosím, žádnej fízl, neračte se urazit,“ obrátil se omluvně ke mně a pak řekl slavnostně opilci: „Je, prosím, detektiv, prosím, z kanceláře Ostrozrak!“

Opilec něco zahučel.

„Ostrozrak,“ řekl huhlavě. „To znám, to znám, ďáble!“

„A kdy – kdy jste přišel na tu ztrátu?“

„Druhý den po tahu, prosím. Chtěl jsem, jak jste ráčil slyšet, vyndat, prosím, los –“

„A jak víte, že jste nevyhrál?“

„Všechno si, prosím, zapisuji, jestli vás to ráčí zajímat. Mám v kanceláři, prosím, čísla všech losů, které si, prosím, zakoupím, údaje o sázkách –“

Cítil jsem, že se mi pod stolem třesou kolena.

„Pane Salaquarda, je to strašně důležité. Kdy jste se dověděl, že jste nevyhrál?“

„V pátek v poledne, prosím, před tejdnem. Den předtím, prosím, jestli se vás to neráčí dotknout, než zavraždili chudáka pana doktora Procházku.“

„A jak? Jak jste se to dověděl?“

„Z rádia, prosím. Obsluhoval jsem, prosím, u tabule a rádio to zrovna hlásilo. Polední zprávy ve dvanáct, prosím. Hned jsem se, prosím, podíval do notýsku. Mistr Kalenda, prosím,“ dědeček se zahihňal, „zná, prosím, mou slabost, prosím. Jinak bych si to, prosím, u stolu nedovolil.“

„Znám vás!“ zahuhlal ožrala. „Lómal, že jo? Tom Lómal! Znám vás, ďábli! Dejte si bacha!“

Škubl jsem sebou. Nevěděl jsem, na co se ptát dřív. Pak jsem řekl:

„A co Mistr Kalenda?“

Dědeček se znovu zahihňal:

„Povídal, prosím: ‚Tak co, Alois, vyšlo vám to?‘ a já povídám, prosím: ‚Nevyšlo, Mistře. Jako vobyčejně!‘ A Mistr Kalenda se dal do smíchu.“

„A dál!“

„Dejte si bacha! Lómal ať si dá bacha! Já už toho mám dost, ďáble!“

Bože!

„Kuš, Karle!“ řekl dědeček.

„Počkejte,“ řekl jsem. „Co máte s Tomem Lomalem?“

Zarudlé oči zamrkaly, kolem nich se roztáhla nenávistná mřížka vrásek.

„Já vím, že mě chcete oddělat, ďábli zelený! Dvakrát se vám to skoro povedlo, ale potřetí ouha! Ouha, povídám! Dejte si na mě bacha!“

„Kdo vás chtěl oddělat?“

„Neposlouchejte ho, prosím, pane doktore, má v hlavě, prosím, nasáklo, jestli si ráčíte všimnout.“

„Ďáble! Furt sem jezdíš na tom svým pekelným stroji! Dej si bacha!“

„Kdo sem jezdí na pekelným stroji?“

Ale opilec se zvedl a odvrávoral k pultu.

„Hospodo! Jednu do rakve!“ zahulákal sípavým hlasem. Bože! O čem to vykládal Salaquarda?

„Ano,“ řekl jsem roztržitě a obrátil jsem se. „Jak to bylo dál?“

„No, Mistr se, prosím, smál. A pak se zeptala ta slečinka, prosím, co u nás byla, prosím, jestli se vás neráčím dotknout, s panem továrníkem Zdeborským, prosím, který čísla vyhrály, prosím. Tak jsem jí to nadiktoval, prosím.“

„Nadiktoval?“

„Ano, prosím. Ráčila si je zapsat na ubrousek, prosím.“

Bylo mi, jako bych měl horečku. Otřel jsem si zpocené čelo kapesníkem a napil jsem se zvětralého piva.

„Neračte se potit, prosím? Je tu dost horko. Račte, prosím, otevřít okno?“ žvatlal starostlivě dědeček.

„Ne, ne, ne, děkuju.“

„A Vodička taky!“ ozvalo se sípavě od výčepu. „Ať si dá bacha! Všichni si dejte bacha!“

„Co jste to řek?“ vyskočil jsem.

„Nech mě, ďáble!“

„Vy znáte inspektora Vodičku?“

„Ďáble! Ďáble!“

„Kuš, Karle, kuš! Račte se uklidnit, prosím.“ Dědeček mě chytil za rukáv a tahal mě, abych si sedl. Třásly se mi nohy, tak jsem to udělal.

Napil jsem se znovu piva.

„Pane Salaquardo,“ řekl jsem těžce. „A kdy – kdy jste přišel na to, že se vám ztratil ten los?“

Dědeček se zas nasupil.

„Druhej den ráno, prosím. V pátek vodpoledne sem ho měl ještě na místě, v obálce, kam dávám, prosím, ještě neprošlý losy a tak, prosím, podobně. A druhý den ráno jsem ho chtěl vyndat z tý obálky, v který –“

„Já vím,“ řekl jsem rychle. „A pane Salaquardo, víte, jaké měl ten los číslo?“

„Ano, prosím. Měl prosím číslo našeho telefonu, jestli vás to ráčí zajímat, prosím.“

„A jak – proč telefonu?“

„Já, prosím, nikdy nekupuju losy naslepo, prosím. Jsem, jak jste ráčil být tak laskav a slyšet to, jsem stálý kunčaft u Lišky, a oni mi vždycky, prosím, vyhověj, pokud to, prosím, jde.“

„Vy si řeknete číslo a oni vám ho seženou?“

„Ano, prosím. Vždycky to ale nejde, prosím.“

„Tentokrát to ale šlo?“

„Tentokrát to ale, prosím, šlo.“

„A proč číslo telefonu?“

„Pro štěstí, prosím. Vždycky si vyberu nějaké číslo, které něco, prosím, znamená. Datum narození, prosím, nebo, jestli se neračte smát, prosím, objem kolem pasu –“

„Ďáble! Po třetí mě nedostaneš!“

Vyskočil jsem a vrhl jsem se k výčepu. Popadl jsem chlapa za límec a zatřásl jsem jím.

„Tak ven s tím! Kdo vás chtěl oddělat?“

„Ty! Ty! Ty ďáble! V tom tvým zeleným auťáku! Dvakrát za sebou, ďáble!“

Ach ovšem! Vzpomněl jsem si. Jak jsme jeli do Kubelic v neděli dopoledne. Smaragdovým šípem Ivo Zdeborského, a nějaký ožrala, tenhle tady, se nám připletl do cesty. Byl tehdy v pěkném stavu. V horším než dnes. Viděl nás zřejmě dvojmo.

„A co víš o Lomalovi?“ přitáhl jsem si ho těsně k obličeji. Udeřil mě strašlivý smrad zkažených zubů a sprostého chlastu.

„Dejte si bacha! Už toho mám dost!“ zaprskal mi do obličeje, že jsem ho pustil. „Bacha!“ řval a vrávoral ke dveřím.

„Kuš, kuš, Karle!“ vykřikl dědeček.

„Ďáble!“ Otrapa vrazil do dveří a vypadl ven. Stál jsem u výčepu a hleděl jsem za ním. Co tenhle chlap – Spatřil jsem ho, jak se potácí po silnici, jak přelézá plot u opuštěného stavení a mizí za ním. Rozběhl jsem se ke dveřím, ale pak jsem se zarazil. Teď je nejdůležitější tohle tady. Vrátil jsem se ke stolu a dopil jsem pivo.

„Platím!“ zavolal jsem na hostinského.

„Pane doktore, ráčil jste se mě, prosím, chtít zeptat na něco důležitého, prosím?“ ozval se dědeček.

Pohlédl jsem na něj nechápavě. Rozesmál jsem se.

„Ale to nic, nebylo to nic tak strašně důležitého.“

Ale pak jsem si vzpomněl.

„Jak se jmenuje ten člověk, co tu byl? Ten ožrala?“

„Ňákej Karel Vosolsobě, prosím. To jste se ráčil chtít zeptat?“

„Ne, ne,“ zasmál jsem se. „Sbohem, pane Salaquarda.“

S nelibostí jsem si uvědomil, že je to hysterický smích.

Kapitola padesátá osmá

Krátký rozhovor v kubelickém zámku. Doktor Pivoňka se vrací do Prahy.

Vrátil jsem se do zámku.

„Paní Salaquardová,“ oslovil jsem tu ženu v kuchyni, kde seděla naproti mně s ovázanou tváří a trpkým výrazem mučednice.

„Potřebuju se vás zeptat jenom na několik maličkostí.“

„Jen račte, pane doktor.“

„Nevíte, mluvil Mistr Kalenda to odpoledne předtím, než zavraždili doktora Procházku – v pátek odpoledne nebo večer se slečnou Patrochovou?“

„Se slečnou?“ Paní Salaquardová se zamyslela. „A víte, že ani nevím? Slečinka se byla vodpoledne projít, říkala jsem jí, aby nechodila. Pršelo jako z konve. Však se taky vrátila promočená na kůži, že se musela hned slíknout a do postele. Vona byla ten den vůbec ňáká divná. Při večeři si udělala špičku – ten její továrník se zlinýroval pod vobraz a náš Mistr byl taky pěkně sťatej – hned po večeři si šli voba lehnout. Dědek – jako Salaquarda – je ukládal do postele, pane doktore, tak byli zmalovaný. A slečinka měla, pravda, jen špičku, ale bouřila mě ten večír jako pominutá, eště v deset hodin večír, představte si. To mě volala, že jí mám nahoru přinýst čaj, a sotva jsem s ním přišla, najednou zhasne, že chce spát a že ten čaj nechce, to mě namíchlo, to si dovedete představit, že jo, pane doktor, tak povidám, aby si ho honem vypila, že ho dolu nosit nebudu, tak vona zas rozsvítila a že prej ji bolí v zádech, abych ji namasírovala, a když byla dost namasírovaná, tak zase že abych jí prej přestlala postel, že ji tam něco tlačí, a pak se mě eště začla vyptávat, jak jsem se seznámila s mým dědkem, jako se Salaquardou, a začla blábolit, jak si představuje svou svatbu – jó svatbu, myslíte, pane doktore, že si ji ten tlustej továrník veme?“

„Pochybuju,“ řekl jsem mechanicky. „Takže vy jste byla u ní v pokoji hodně dlouho?“

„No, dobrou půlhodinu. A nebejt toho, že se mi už chtělo –“

„A kde byl tou dobou váš manžel?“

„Dědek? No v hospodě, kde by byl. Ten musí bejt každej večír v hospodě, von by jinak neusnul.“

„A kdy se vrátil?“

„Jako dycky, pane doktor. V jedenáct, na chlup. Podle něj by se mohly řídit hodiny.“

Odmlčel jsem se. Kukačka na stěně začala ohlašovat čas jako v myslivně.

„Prý jste ztratila manželovi nějaký los, paní Salaquardová?“

„To vám řek von, že jo? Dědek pitomá! Já se mu vo ty jeho lózy nestarám! Vrazí do toho nekřesťanský prachy, pane doktor, a stejně nikdy nic nevyhraje. Ani sem mu na to nešáhla. Jak to bylo, celý sem to z toho šuplete vyndala, šuple vytřela, a jak to bylo, sem mu to tam zas celý dala. Takový pitomosti! Stejně to není k ničemu dobrý.“

Odpočítával jsem kukavé výkřiky dřevěného ptáka.

„Kdoví, paní Salaquardová,“ řekl jsem a zvedl jsem se k odchodu.

Na zastávku před zámkem právě přijížděl autobus. Nastoupil jsem. V sedmnáct třicet jsem vystupoval na Smíchově. Hned jsem zavolal do Živnobanky, ale tam už to nikdo nebral. Nevadí. Teď už mi vrah neuteče. Zavolám tam hned ráno. A jestli si ještě výhru nevyzvedl, vleze do pasti. Vrah. Ale kdo je vlastně vrah?

V šest hodin jsem už seděl ve své kanceláři v Ostrozraku.

Kapitola padesátá devátá

Doktor Pivoňka uvažuje. Případ se uzavírá.

Uvařil jsem si kávu. Musím se soustředit. Musím se soustředit, říkal jsem si. Teď, nebo nikdy. Jsem už docela blízko. Nemůže mi už uniknout. Soustředit se. Jak to bylo. Jedna věc je jistá. Není to ani ten anagram, ani kokain, ani Tereza, ani gangster Höllich, ale los. Přece jen ten pitomý los. Toho se musím chytit a držet a nepustit.

Kdo věděl o tom losu? Určitě slečna Carmen. Ale ta se to dozvěděla až ráno v den vraždy. A kdyby v tom měla prsty, nesvěřovala by se Zdeborskému. Musel o tom vědět ještě někdo. Tereza – možná. Ale asi o něm věděla Julie. Začaly se prodávat někdy v lednu, v únoru. To ještě mezi Frantou a Julií všechno klapalo. A Franta šel nahoru. Založil časopis. Štěstí se na něho usmálo. Ano. Proč by si pro to štěstí nekoupil los. Šel někde s Julií, po Václaváku nebo kdekoli jinde, míjeli stánek nezaměstnaného prodavače. Loterie ve prospěch nezaměstnaných. Šestnáctinka losu za deset korun, panstvo! Ne, celý los. Sto šedesát korun. Ale co je to teď pro Frantu – pana šéfredaktora.

To je sice jenom domněnka, fiktivní závěr, ale tak nějak to mohlo být. Julie věděla o tom losu. A pak přijde krach s Terezou.

Julie zapomene na los, ale nezapomene úplně. Ale co dál? Jak dál?

Počkejme. Vezmem to z jiného konce. V psacím stole ve Frantově bytě je los, který patří domovníkovi z kubelického zámku. V pátek odpoledne, den před vraždou, je ten los ještě v Kubelicích, v obálce, v šupleti, v kuchyni. V době vraždy nebo krátce po ní se někdo vloupá do Frantova domku a nic neukradne.

Nic neukradne. Na titulním listě Kantovy Kritiky čistého rozumu si Franta zapsal číslo. Číslo losu, který vyhrál druhou cenu. Pět set tisíc korun. Kniha leží na rádiu. Franta se večer před vraždou vrací z Vimperka do Prahy vlakem, který přijíždí asi v devět, možná dřív. V deset už může být doma. Pustí rádio. Rádio hlásí zprávy. Po zprávách výsledky tahu Jubilejní loterie Svazu průmyslníků. Ale proč se hned nepodívá do zásuvky psacího stolu? Možná že leží. Poznamená si to číslo, protože se mu zdá povědomé, do knihy, kterou právě čte. Třeba je líný vstát. A – ovšem! Franta je starý zapomnětlivec. Jak to vykládal Zdeborský? Franta řekl slečně Carmen, že asi vyhrál, ale že má los v redakci. Ve skutečnosti ho měl pod nosem, ale to byl Franta. Filozof.

Chudák Franta. Kdyby na to nebyl zapomněl, kdyby se byl podíval do šuplíku, nebyla by z něho možná dnes jen hromádka popele. Protože by ráno nešel do redakce, ale do prodejny losů nebo do banky nebo kam se v takovém případě chodí.

Ale Franta to neudělal. Místo toho jel jako obvykle lámat číslo Osvobozené lyry, a pak už to nemohl vydržet a vrátil se dřív než obvykle. Dřív než obvykle. A mezitím byl v redakci vrah. Vrah, který počítal, že Franta bude v tiskárně a že se vrátí až značně později.

Ale kdo věděl, že Franta každou druhou sobotu chodí do tiskárny?

Zamrazilo mě a napil jsem se kávy. Všechno klapalo. Přesně, strašidelně, jako hodinový stroj. Julie to přece věděla.

Prožila s Frantou začátky časopisu a ještě dobrých osm čísel. A i potom byla napůl ve styku s Osvobozenou lyrou přes Zdeborského. Julie věděla, že Franta chodí každou druhou sobotu ráno do tiskárny a vrací se až před polednem. Julie věděla, že Franta má los. Co víc, věděla, že jeho los vyhrál. Opsala si číslo v pátek v poledne od pana Salaquardy a srovnala ho potom někde nahoře ve svém pokoji s číslem Frantova losu, které podle všeho musela mít poznamenané ve svém notýsku z doby, kdy s Frantou chodila. Měla je zapsané proto, že znala Frantovu zapomnětlivost. A věděla také o Frantových deskách, kam ukládal všechny dokumenty a cennosti. A věděla – totiž domnívala se, jako on –, že má ty desky v redakci. Měl je tam zřejmě v době, kdy s ním ještě chodila, a vzal si je domů až později.

Vraha, když desky v redakci nenašel, napadlo asi taky, že budou někde ve Frantově bytě. Možná taky, že o té eventualitě věděl od Julie. Nebyla si třeba jistá, jsou-li v redakci nebo doma. A když ho Franta neočekávaně v redakci překvapil, rozhodl se k vraždě.

Ano. Protože to měli takhle chytře vymyšleno: věděli, že Franta je zapomnětlivec. Počítali s tím, že si číslo losu nikam nezapsal. Počítali, že bude stačit los vyměnit. A Franta nic nepozná. A že v sobotu dopoledne nebude v redakci.

Ale počítali s tím, že Franta se o tahu nedoví hned ten den, kdy k němu došlo? V pátek dopoledne. Ano. A docela dobře mohli, protože Franta se o tyhle věci nestaral. Staral se o Kanta, o literaturu, o Osvobozenou lyru, ale los koupil ve chvíli nějakého okamžitého nadšení.

Stejně – zbývá otázka, odkud vzal Franta peníze na Osvobozenou lyru?

Ale to sem teď nepatří. Zamnul jsem si čelo. To až potom. Později.

Tedy, měli to všechno dobře vymyšlené.

Kdo?

Julie a –

Los byl v pátek v Kubelicích a v sobotu v Praze. Los, který patřil domovníkovi z Mamselsteinova zámku. Do Prahy ho musel dopravit někdo, kdo byl v pátek večer v Kubelicích a v sobotu ráno v Praze.

Kdo byl v sobotu večer v Kubelicích? Julie, Zdeborský, Kalenda. Ale Julie a Zdeborský byli v Kubelicích i v době vraždy. A když přijde na to, majitel losu, pan Salaquarda, taky. Srdce se mi divoce rozbušilo. Měl jsem pocit, jako když člověk vypočítá těžkou rovnici nebo sestaví dohromady rozmontovanou rychlostní skříň.

Kruh se zúžil.

Nakonec z něho byla jen tečka. Jen bod.

Kalenda.

Dopil jsem kávu a ruce se mi třásly jako v horečce. Najednou jsem všechno viděl jasně. Viděl jsem Kalendu, jak horlivě spěchá s aspirinem a se sodovkou k Julii. Jak jí nabízí vyjížďku po Frantově pohřbu, a Julie ho odmítá. Protože Julie neplánovala vraždu. Chtěla se Frantovi pomstít, ano, ale nechtěla ho zavraždit.

Julie. Tedy ne Zdeborský, ale Kalenda. Už tenkrát, když jsem Frantu viděl naposled, večer po parforsním honu na kubelickém zámku, byl Franta duchem i očima u domácího baru, kde seděla Julie s Kalendou a smála se. Tenkrát se ještě smála. A potom, po vraždě, byla jako podťatý strom. Jistě, byla by zničená v každém případě, kdyby Franta umřel, ale ne takhle. Nebyla by takhle napůl mrtvá kvůli někomu, kdo ji zradil. Ne. Měla na svědomí vraždu, i když ji neplánovala. Spoluúčast na vraždě, věděla o ní, a mlčela. Ach, kdo si dovede představit, jaké to je, mlčet o vraždě?

Kalenda byl ve finanční tísni. Ano. Snad se do něho Julie zbláznila. Bůhví jaké ženské jsou. Snad se do něho zamilovala, Julínka, zklamaná, zrazená, protivná sama sobě po nechutném trucu se Zdeborským, snad se zamilovala do toho protivného hezouna v elegantních vestách. A pak si vzpomněla na los. A los vyhrál. Půl miliónu. A Kalenda měl dluhy.

Ovšem. Smluvili to někdy odpoledne. Při večeři opili Zdeborského. Kalenda předstíral opici, Julie špičku. Když domovník, jako každý večer, odešel do hospody, Julie zaměstnala jeho manželku a Kalenda mezitím ukradl los, který potřebovali na výměnu. Mistr zná mou slabost, hihi, řekl dědeček. Ach, dědeček! Netuší, jakou smutnou roli sehrál v téhle strašlivé historii zrad.

Julie a Kalenda. Slečna Carmen si toho všimla. Jediná. Ten večer u Zdeborského. Zdeborský v pobryndané říze – jak to řekla? ,… Julie zneužívá vaší dobroty… vy jste příliš důvěřivý, Ivo…‘ Ano. A Kalenda se sodovkou a aspiriny u Julie.

A potom v noci! Ten výstřel v Kozí uličce! Ten zvuk startujícího motoru. Ovšem. Proto se Kalenda nabídl, že mě sveze. Ovšem. Jak to bylo, ten rozhovor u baru? ,… Lidé si neváží peněz – kolik to dělá?…‘ Kdo to řekl? Kalenda! Slyšel, jak Julii říkám o Frantově losu. Dostal strach, že jsem na stopě. Ano. Dokud jsme se pídili po di Castellovi, po tiziánce, byl klidný. Ale teď poznal, že mu hoří koudel. A rozhodl se rychle. Proč ne? Jedna chladnokrevná vražda nebo dvě. Odvezl mě ke kasárnám. Žádní dva gangsteři v černé limuzíně. To byli jenom obyčejní, náhodní noční chodci. Ale Kalenda. Zajel s roadsterem za roh a pak se vrátil. Věděl, kam jdu. Počkal si na mě na rohu Kinského zahrady a pak střelil. Dvakrát. Ale je příliš velký frajer na dobrého střelce.

A co vlastně dělal Kalenda v sobotu dopoledne? Ráno jel autobusem do Prahy, měl ve čtvrt na dvanáct schůzku s di Castellem u Holubů. Mezitím nic. Nic, co by se dalo dokázat. Procházka v parku. Samozřejmě, bez alibi. No dobře. Autobus odjíždí z Kubelic v osm, na Smíchově je v půl deváté. Ze stanice autobusu je to do redakce Osvobozené lyry slabá čtvrthodina. Z Osvobozené lyry do Kozí uličky půlhodina. Odtamtud k Holubovům taky půlhodina. V půl dvanácté se mohl Kalenda klidně setkat u Holubů s di Castellem.

Vstal jsem a začal jsem přecházet po místnosti. Cítil jsem na zádech studený pot.

Případ vraždy v redakci se uzavřel.

Kapitola šedesátá

Odhalení Torna Lomala

Potřeboval jsem se něčeho napít, ne kávy, něčeho silnějšího, a protože jsem věděl o jisté tajné přihrádce v knihovně Toma Lomala, dlouho jsem se nerozmýšlel. Dokázal jsem přece vyřešit vraždu. To se zatím nepodařilo v Ostrozraku nikomu. Můžu si dovolit nějakou drzost.

V té jisté přihrádce, navenek zakryté třemi tlustými hřbety dutých knih s nelákavým nadpisem: „Statistická ročenka Svazu cukrovarů“, měl Lomal tři láhve bez viněty a v nich pravou, doma pálenou moravskou slivovici, jíž ho zásoboval jeho stařičký otec, hanácký sedlák, který byl lety stále pyšnější na nejmladšího ze svých tří synů, určeného původně dráze duchovní.

Odzátkoval jsem jednu láhev a nalil jsem si do skleničky, která stála pohotově vedle. Nápoj vonící zdravou vůní devadesátiprocentního ničitele jater mě příjemně zahřál v žaludku a uklidnil. Práce je skončena.

Zrak mi padl na velkou kartotéku Ostrozraku, zamaskovanou španělskou stěnou se zakouřenými výjevy honu na lišku na anglickém venkově.

Vzpomněl jsem si na ožralu z dnešního odpoledne. Mysl, zbavená tíže Frantovy záhadné smrti, zatoužila dozvědět se taky, kdo je ten neznámý vandrák a jak to, že zná mého šéfa.

Ale v kartotéce se jméno Vosolsobě nevyskytovalo. Ani Osolsobě, ani Skočdopole, ani Nejezchleba, ani Červenomlýnský, ani Drahokoupil, ani Přeskočles, ani Dejsibacha, která jsem všechna vyhledal, neboť jsem si nebyl jist, jestli jsem se nepřeslechl. Nalil jsem si znovu, a pak ještě jednou. Vlna sebeuspokojení, vědomí vlastní chytrosti a nepostradatelnosti pro firmu Ostrozrak se ve mně vzedmulo mohutným příbojem. Zašilhal jsem po soukromém trezoru Toma Lomala, umístěném ve zdi a zakrytém portrétem jakési dámy ve velké večerní toaletě z minulého století. Nalil jsem si ještě jednu a přistoupil jsem k portrétu. Co čumíš? oslovil jsem dámu. Mám na Lomala vztek! Považuje mě za idiota, co?, který si sám neporadí ani s jednoduchou krádeží auta. A nafukuje mě v novinách, poněvadž spoléhá na toho misogyna Vodičku, s kterým něco má, co? Ale případ Procházka jsem vyřešil já, žádný Vodička, a teď vyřeším ještě případ Lomal alias Vodička alias Vosolsobě. Sundal jsem rázně obraz. Přede mnou se objevila ocelová stěna trezoru s číselným zámkem. Ve slivovičném povznesení mysli se mi zdálo, že jej snadno otevřu. Vytáčel jsem číslo Frantova losu, pak číslo losu pana Salaquardy. Pak jsem si vzpomněl na telefon nyvé dámy a rozjařil jsem se. Právě jsem posouval číselník podle notýsku, když vtom se otevřely dveře a do Lomalovy pracovny se vřítil rozzuřený buldok Jajteles.

Opojné rozjaření mě rázem přešlo. Vší silou jsem se vymrštil na židli a ze židle na Lomalův psací stůl, kde jsem rozšlápl injekční stříkačku. Jajteles počal poskakovat kolem stolu, zvedal svou strašlivou, krvelačnou tvář ke mně vzhůru, a vrčel. Jenže vrčel nějak divně. „Wrou, wrou!“ předl jako kočka, s anglickým přízvukem. „Wrou! Wrou! Wrou!“

A vtom se ve dveřích ozval Lomalův smích. Maličký šéf stál opřen o kliku, pod paží láhev, podobnou těm, které byly v Ročence, a řehtal se na celé kolo.

„Buaf! Buaf!“ zaštěkal Jajteles. Připomínalo to milostné zpěvy starších plemenných býků. A zase: „Buaf! Buaf! Buaf!“

„Ne – nebojte se, pane doktore,“ zavolal Lomal. „Nalil jsem mu sli – slivovici do žrádla. Je o – ožralej!“

„Buaef! Buaef!“ zaštěkal Jajteles škádlivě a zvedl nožičku. Pramínek čiré tekutiny vylétl z jeho těla jako medová šňůrka a zasáhl dámu, opřenou o stěnu, přímo do tváře. Lomala to náramně rozveselilo, až hekal. Byl jsem už docela střízlivý a slezl jsem důstojně ze stolu.

„Eh – ech – che – cheche!“ prohýbal se Lomal smíchy.

„To se povedlo! Cha-checha!“ Potom si najednou všiml obnažené pokladny. „A hele,“ řekl. „Copak jste tu dělal, goddam?“

„Potřeboval jsem něco nutně zjistit, pane šéf, a – v kartotéce to nebylo. Potřeboval jsem to strašně nutně kvůli případu Franty Procházky –“

„Tak jste se chtěl podívat do trezoru, co?“

„Ano,“ řekl jsem vzdorovitě.

Jenže Lomal měl skvělou náladu. Přistoupil ke mně, natáhl se na špičky a poplácal mě po klíční kosti.

„Že jste to vy, pane doktore, nic se – nic se – nestalo. A dnes, goddam, jsem hotov odpustit každýmu na světě všechno. I mra – mravnostní cenzuře, že nám za – zatrhla ty dvoudílný plavky. Pojďte, na – napijem se.“

Pozvedl láhev, vzal z otevřené přihrádky skleničky a nalil.

„Co se stalo, pane šéf?“

„Příteli,“ Lomal ke mně přistoupil a vztáhl ke mně ruku s voňavou číší. „Příteli, zasnoubil jsem se!“

„Buaeof!“ podotkl Jajteles.

„Vy, pane šéf! Vy, takový bonviván?“ zvolal jsem a v duchu jsem rychle počítal, po kolikáté už drobný detektiv bude vstupovat ve stav manželský. „Když jste se posledně rozváděl, říkal jste přece to anglické přísloví – Man loves little but often –“

„– woman much but seldom. Ano, ano, příteli. Muž miluje málo, ale často, žena mnoho, ale zřídka. Tak je to, O. K“

„Říkal jste, že pro jednu ženu už nikdy nezahodíte erotické možnosti –“

„Och příteli, bohyně sexu líčí na nás na všechny svou past,“ prohlásil Lomal nadšeně. „A za mnou dnes, příteli, ta past sklapla.“

Zřejmě ho to velmi těšilo. Zavrtěl jsem hlavou.

„A smím vědět, jaká návnada byla v té pasti?“

„Ne-o-do-la-tel-ná, příteli. Celý rok jsem vedl ofenzívu. Posílal jsem růže, tulipány, kandované kukuřičné klásky a jiné falické symboly, a teprve dnes, dnes dosáhla koncentrace erotických vznětů bodu krize a v její mysli došlo k dialektickému skoku v sexuálním vztahu ke mně.“

„Gratuluji vám,“ řekl jsem. „A kdo je ta dáma?“

„Božská Juanita!“ vydechl Lomal a převrhl do sebe sklenku.

„Baf!“ řekl stručně Jajteles a zašilhal vzhůru. Lomal ulil štědrou loužičku slivovice na zem a Jajteles se jal hlasitě chlemstat. Božská Juanita! K té se tedy vázaly milostné tužby drobného psychoanalytika. Byla to černošská tanečnice z Alcronu, miláček všech starších pánů, dívka, která jakýmsi omylem zabloudila do chladné středoevropské země z rodného New Orleansu a udělala tu kariéru pomocí čisté, teplé čokoládové kůže a několika pávích per, která dovedla neodolatelně natřásat štíhlými boky v rytmu black-bottomu. Ke třem Lomalovým dítkám z předešlých tří manželství přibude tedy nyní ještě malý černoušek.

„Gratuluji ještě jednou,“ řekl jsem šéfovi upřímně a připili jsme si, ale já jsem svou sklínku nenápadně vylil na zem. Šéf si toho nevšiml, ani zuřivé zachlemstání pod stolem v něm nevzbudilo podezření, neboť se pustil do nadšeného výkladu o sexappealové jedinečnosti černošek vůbec a božské Juanity zvlášť, a když po půlhodinovém zevrubném popisu dorazil až ke kudrnatým Juanitiným vlasům, vstal jsem, zdvihl jsem dámu na plátně a zavěsil jsem ji přes trezor. To Lomalovi připomnělo okolnosti, za nichž mě přistihl.

„Well, abysme nezapomněli, pane doktore. Co jste to chtěl v trezoru?“

Vyložil jsem mu nejprve stručný průběh dnešního dne, abych ho naladil. Lomal, přes svou opici, pozorně naslouchal, když jsem mu opakoval svou dedukci.

„Very good!“ vykřikl. „Thaťs fine, příteli! Jmenuju vás svým zástupcem, goddam. Trumf jste nás všechny! I Vodičku, toho starýho mamlase.“

„Právě,“ řekl jsem. „Není mi jasná jenom jedna věc. Ten Vosolsobě.“

„Ten,“ řekl Lomal, „je zas jasnej mně.“

„Kdo to je? V jednom kuse vyhrožoval, že si máte dát bacha.“

„Chce prachy,“ pravil Lomal. „Až je dostane, bude se zas měsíc ožírat a dá pokoj. Myslí si, pitomec, bůhvíjak není na obtíž. Cheche. A zatím – go – goddam – neví, že vydírá úplně pod cenou, checheche!“

„Vydírá?“

„Yes, goddam.“

„Báuf! Báuf!“ Jajteles se dožadoval nápoje. Lomal znovu ulil z láhve na zem a pak se sám napil.

„Kamaráde!“ rozepjal náruč. „Dnes vode mě můžeš mít všecko. Chceš vědět, kdo je Karel Vosolsobě? Goddam, máš to vědět!“

A pak mi, v té rozradostněné zásnubní opici, svěřil tajemství, které neznal nikdo, jen on, Vodička a Karel Vosolsobě. Litoval toho, samozřejmě, už druhý den, a otravoval mě potom hezky dlouho, než uvěřil, že já vyděrač nejsem a že mi docela stačí to mimořádně mimořádné zvýšení platu, které mi v mukách strachu z prozrazení nejen nabídl, ale dokonce vnutil, protože jsem se zdráhal přijmout sumu, která mi připadala taková, že musí detektivní kancelář Ostrozrak úplně zruinovat. Neměl jsem ovšem tehdy ještě přehled o výnosnosti toho hokynářství s lidskou pošetilostí. A Lomal mi to tedy všechno řekl. Byl to strašlivý příběh, strašlivý. Někdy se mluví o cynismu. Tohle byl cynismus. Špinavý, chladnokrevný, který využil citů, okolností, zákonů, prostě všeho.

Vlastně nevím docela přesně, jak to všechno bylo. Lomal mi to vykládal pod párou a všelijak to zamotal. Ale jedno je jasné. Vzpomínáte si ještě na tu paní prokurátorovou Zlatnickou, kterou si chtěl kdysi vzít inspektor Vodička? Chtěl, ano, jenomže ona ho nechtěla. Nebo snad by ho bývala i chtěla, ale její papá a mamá byli proti tomu. Papá byl berní ředitel a mamá rozená Kňourková. Dnes už to jméno nikomu nic neříká, ale v té době to něco znamenalo. Kňourek byl největší velkoobchodník se starým papírem, úplný magnát přes použité noviny a krabice od olomouckých syrečků. Honorace, a dcera takové dámy si měla vzít obyčejného policajta? Toho, co chodí s pendrekem po nocích a hlídá vily lepších lidí?

Ne, kdepak. Taková dcera takových rodičů si musí vzít Někoho. Továrníka. Velkoobchodníka. Sekčního šéfa. Nebo alespoň lékaře, a když už někoho od aparátu spravedlnosti, tak doktora práv, soudce, prokurátora, ale ne přece strážníka.

Jenže Vodička byl docela obyčejný policejní strážník, chodil po nocích s pendrekem a vodil ochmelky do chládku. A slečna Nora byla docela obyčejně řádně vychovaná dívka z lepší dobré rodiny a ctila čtvrté přikázání boží.

A tu v nebohém policejním strážníkovi, který byl oddaným služebníkem té krásné slečny z šestipokojového bytu na nábřeží a nosil jí na schůzky kytičky růži a konvalinek za vlastní nekoupené večeře, v tom milujícím bloudu v policajtské uniformě vzklíčil smělý a zoufalý plán. Slečna by si mohla vzít úspěšného obchodníka, podnikatele, movitého makléře. Proč by se policejní strážník, inteligentní, zdatný, který jenom vinou nemajetnosti rodičů nešel na studie, nemohl stát podnikatelem?

Proč? Protože nemá kapitál. Nelze začínat z ničeho. To jenom v pohádkách pana Tomáše Bati.

Ale policejní strážník byl vskutku inteligentnější, než takoví lidé bývají. Na nočních pochůzkách po podezřelých zákoutích starých měst Žižkova, Košíř a Libně leccos viděl a leccos si zapamatoval. Mezi těmi mnoha ludráky, opilci a zlodějíčky, které svalnatou paží odvlekl na policejní strážnici, udělal si nemálo známostí. Nejedno doupě zločinu, skryté pod barevným vývěsním štítem s nápisy jako „U draka“, „U tlusté báby“ nebo „V kanále“, nejeden takový lokál, kde se scházeli kasaři s tipaři, zlodějíčkové se svými zdmi a pomocníky, pomáhal vybrat a na (krátký) čas očistit od sémě nepravosti. A sem se teď uchýlil v hodině své nouze.

Tom Lomal byl tehdy začínající mladý detektivní podvodník a usiloval teprve o důvěru bohatých žárlivců a pelešnic. Neexistovala ještě kartotéka, sbor detektivů se skládal ze dvou zelených mladíčků, nežil ještě reprezentativní buldok Jajteles, a co hlavního, nebylo nitek, které by neviditelně spojovaly Lomalovy prsty s muži od policie a s jejich rozsáhlými možnostmi a vědomostmi. Hanácký mladík tehdy také ještě nic nevěděl o Sigismundu Freudovi, s houževnatostí sedláckých dříčů staral se jen a jen o svou kariéru a žil spartánským životem.

Stalo se, že po mnoha dnech shánění získal velice slibnou zakázku. Bohatý importér uherských salámů pojal v souvislosti se svou manželkou podezření vůči jistému tenoru z Velké operety a svěřil případ ústavu Toma Lomala. Poměr prosákl k uchu obchodníka s uherským salámem přes biletářku; ta, povzbuzena zelenými lístky, opatřila přesné údaje o chystané zradě, které zaslechla skryta za záclonou v kavárně naproti divadlu. Jistého dne, kdy měl obchodník odcestovat v obchodní záležitosti do Uher, měl po představení Růžového miláčka tenorista odjet s dámou v objednaném taxi do vily jejího muže a strávit tam noc. Není jasné, a nikdo se nikdy nedověděl, kdo touž informaci poskytl panu Karlu Vosolsobě, štamgastu hospody „V rakvi“. Tohoto pána ovšem nezajímalo, co budou spolu dělat v noci ve vile dáma a „růžový miláček“, nýbrž jedině to, že nezačnou před jedenáctou hodinou. Cestou svých informací zjistil si pan Vosolsobě ještě, že dáma dala na ten večer volno veškerému služebnictvu. A opět ho nezajímalo proč.

A ještě někdo se o chystaném večírku „růžového miláčka“ dozvěděl. Mezi ním a panem Vosolsobě došlo k tajné úmluvě. A opět nikdo nevěděl jaké.

Osudného večera, několik minut po deváté, vstoupil do vily zezadu vchodem pro služebnictvo Tom Lomal. Měl klíč od majitele.domu. Odebral se do prvního poschodí, kde měla dáma ložnici, skryl se za portiéru a čekal. Oknem viděl protější chodník, lucernu a strážníka, který tam pomalu přecházel sem a tam. A potom spatřil, že ke strážníkovi přistoupil ošumělý muž v placaté čepici s objemným kufrem, strážník kývl a muž přešel na druhou stranu ulice, kde ho Lomalovi zakrylo zavřené okno. Ale vzápětí uslyšel podivné vrzání z přízemí a potom slabé cinknutí skla. Potom kroky, potom harašení dole v salóně.

Nikdo neví, co se dálo pak. V téhle partii jsem Lomalovi dobře nerozuměl. Jisté je, že Lomal měl u sebe revolver a že nezůstal v budoáru dámy „růžového miláčka“, ale sestoupil dolů do přízemí. Jisté dále je, že když dáma a miláček dorazili krátce po jedenácté v předem objednaném taxíku k vile, zářilo v přízemí naplno světlo a před zahradní brankou stálo auto policie.

Miláček z taxíku vůbec nevystoupil (ale později byl přesto dopaden Tomem Lomalem, usvědčen, dáma rozvedena a na kontě Ostrozraku se objevila pětimístná číslice). Vystoupila jen dáma a rozhořčeně se zeptala strážníka – jiného, než byl ten, který konal službu v ulici o něco dříve – co se děje. ‚Vy tu račte bydlet?‘ zeptal se strážník. ‚Ano,‘ řekla vyděšeně dáma. ‚Neračte se lekat,‘ řekl strážník. ‚Byli u vás zloději.‘

V salóně zastihla dáma inspektora tajné policie a několik pánů, kteří odborně odhadovali práci, kterou někdo neznámý odvedl na nedobytné pokladně. V křesle u stolu seděl uniformovaný strážník – ten, který hlídkoval venku – helma ležela vedle něho na zemi a policejní lékař mu právě obvazoval velkou, tržnou ránu na čele. Pachatel unikl, bohudík nestačil z pokladny odnést nic než několik nepříliš cenných manžetových knoflíčků, neboť byl při práci vyrušen detektivem Tomem Lomalem z kanceláře Ostrozrak, který právě ve chvíli, kdy zloděj rozpáral káču, vstoupil do vily vchodem pro služebnictvo.

Totiž, tohle stálo v protokole. Zloděj vyskočil oknem a dal se na útěk. Službu konající strážník Bohuslav Vodička, který se právě vracel z druhého konce své tři kilometry dlouhé pochůzky, spatřil však prchajícího muže a jal se jej pronásledovat. Muž se otočil a vystřelil po strážníkovi z revolveru. Avšak neohrožený policista se nezalekl, a ozbrojen pouze pendrekem, vrhl se za pachatelem. Tomu se však podařilo zasadit strážníkovi pažbou revolveru ránu do čela, takže na okamžik pozbyl vědomí. Zaslechl ještě nový výstřel a pomyslel si, že umírá. Tu druhou ránu však nevypálil zloděj, ale detektiv Tom Lomal, který mezitím rovněž vylezl oknem, a když viděl, že zloději se podařilo skolit strážníka, pokusil se ho zneškodnit. Bohužel však se jeho kule minula v noční tmě cíle.

Tak to všechno stálo v protokolu. Zloděj se nikdy nevypátral, ukradl ostatně jen několik nepříliš cenných předmětů, a tak velkoobchodník s uherským salámem na jeho vypátrání ani zvlášť nenaléhal. Zpočátku sice pociťoval vůči zloději prudký vztek proto, že zhatil jeho plány, týkající se „růžového miláčka“. Ale když potom Tom Lomal provedl důkaz nevěry a miláčka nezachránila žádná jiná noční loupež v té víkendové chatě na Sázavě, kde k tomu došlo, vztek obchodníka přešel a lupič unikl spravedlnosti. A jelikož policejní strážník se nikomu nesvěřil se svými plány, nebylo ani nikomu nápadné, že zůstal strážníkem. Totiž nezůstal. Dcera berního ředitele si ho ovšem nevzala. Za půl roku vedla si od oltáře mladého prokurátora krajského soudu Zlatnického a krajský prokurátor stal se potom zemským prokurátorem mnohem dřív, než se to obvykle děje. Říkalo se, že starý papír měl vliv i ve stáncích bohyně Spravedlnosti.

Strážník tak ztratil svou hlavu a zanevřel na ženy. Zato však našel neznámého mecenáše a milostné neštěstí, zdá se, rozjitřilo jeho ctižádost a znásobilo jeho inteligenci. Absolvoval kurs daktyloskopie, potom další speciální a tajné kursy a jednoho dne svlékl uniformu. Nikdy se neoženil. Stal se z něho ten, kterého jsem znal, takový, jakého jsem ho znal. Inspektor Vodička. „Vraždař“.

Pan Karel Vosolsobě zanechal po letech řemesla a žil z neznámých zdrojů střídavě ve vsi Kubelice přes léto a ve městě Žižkově přes zimu. Oddal se neblahé vášni pijácké a Tom Lomal byl přesvědčen, že se jara nedožije.

Tak, to je ten příběh. Víc o tom nevím, musíte si to domyslet sami.

Během Lomalova nesouvislého výkladu usnul buldok Jajteles, a když se Lomal po mnoha odbočkách dostal do přítomnosti, usnul také, s hlavičkou položenou vedle prázdné láhve na širokém černém psacím stole ve své tmavé anglické pracovně, a zdálo se mu patrně o čokoládové krasavici. Když jsem viděl, že není již myslí v tomto bědném světě skutečnosti, vstal jsem a odešel jsem do své pracovny pro plášť a klobouk. Jak jsem odcházel pryč, klopýtl jsem ve dveřích o zuboženého buldoka Jajtelese, který šel právě zvracet na záchod.

Kapitola šedesátá první

…popisuje vzrušující události ve vile Julii.

Inspektor Vodička nebyl k sehnání. Nechal jsem ve Svatoondřejské vzkaz, aby mě volal do vily Julie, a jel jsem tam. Teď už jsem neměl naspěch. Kalenda nemůže uniknout. Stoupal jsem pěšky mezi zahradami, které voněly tlejícím podzimním listím. Po obloze zase honil chladný vítr temné obláčky.

Když jsem se octl v salóně vily Julie, konala se tam právě nová pobožnost, ale tentokrát se jí účastnili jen tři tlustí apoštolové, které si Paže přivedl s sebou, a Paže sám nebyl nikde k spatření. Trojice těch svérázných bratří klečela na plyšovém klekátku a zpívala vytrvale a monotónně:

Jén k tobě zní naš spjöv,

k výšínám.

Kröv, kröv, kröv, kröv, kröv, kröv

dé-ej nám!

Ve výklenku u okna seděl Honza s Carmen.

„Co je to zas?“ zeptal jsem se.

„Vzývají Pána, aby vstoupil do sestry Elvíry a vyronil z ní krev v materielní způsobe,“ řekl Honza. „Pan továrník ohlásil, že se vrátí kolem deváté, a tou dobou reverend doufá, že bude moci posloužit čerstvým zbožím.“

„Fuj!“ pravila Carmen. „Díky bohu, Ivo už jim na tyhle kejkle nenaletí.“

„Br!“ řekl Honza. „Carmen, nemluvte o tom. Dělá se mi špatně.“

Pak se naklonil nad stůl a řekl mi tiše:

„Šel jsem dnes po tom Höllichovi,“ řekl.

„Tak?“ Chtěl jsem mu užuž sdělit, že se zbytečně namáhal, ale pak mě napadlo, že bude efektnější, když ho nejdřív nechám vymluvit.

Řekl jsem:

„Co jsi zjistil?“

„Interesantní věci. Je to individuum dosti originální.“

„Kdo?“ ozvala se Carmen.

„Nějakej Höllich,“ řekl Honza. „Toho vy neznáte. Mimoto mu nekyne velká budoucnost, podle toho, co jsem zjistil.“

Carmen pochopila a urazila se.

„Především, kdo to je: je to synáček majitelky menšího velkostatku – to jsou ty Zákolany –“ obrátil se na mě. „Studuje, sice už déle, ale zdá se, že není hloupý. Dělá aspoň něco jako asistenta profesoru experimentální botaniky Kalinovi. Ale žije si značně nad poměry, i nad ty, které mu umožňuje apanáž jeho mamá.“

„Něco takovýho jsem čekal.“

Poslouchal jsem Honzovo vyprávění a zdálo se mi, že mi nepřináší nic nového. Záležitosti pana Höllicha vůbec už byly stranou a Honza byl na úplně falešné stopě. Třásl jsem se, abych mu mohl říct, jak to všechno je ve skutečnosti. Vykládal o nočním životě, o podezřelých známých, o oplétání, které měl Höllich kvůli nějakým podvodům u karet asi před rokem, a z kterého jej nakonec vytáhla mamá naditou prkenicí. Byl to od Honzy výkon, sehnat to všechno za jediný den, ale nebylo to už k ničemu. Právě jsem se zeširoka chystal, jak Honzu knokautuju svými novinkami, když zazvonil telefon. Slečna Carmen šla k němu a zvedla ho. Pak na mě zavolala: „Pane doktore, chce s vámi mluvit nějaká dáma.“

Šel jsem k telefonu.

„Haló – tady – Tereza,“ ozvalo se.

„Kdo prosím?“ vyrazil jsem zděšeně.

„Tereza – pamatujete se přece – dal jste mi číslo.“

„No ovšem, ovšem!“

„Říkal jste – že kdybych si to rozmyslela –“

„Ano, jistě!“

„Přijeďte, prosím vás, do Nuselské kavárny. Stalo se – stalo se něco strašného. Víte – víte, kde to je?“

Pocítil jsem příjemné zašimrání v zádech. Tentokrát to už nebyl strach.

„Vím. Počkejte tam na mě.“

„Počkám – ale přijeďte rychle, prosím,“ kníkl hlásek ve sluchátku.

„Vynasnažím se.“ Zavěsil jsem, a právě v tom okamžiku zazněl zvonek od domovních dveří.

Viděl jsem Jeana důstojně kráčet do haly. Za minutku se objevil znovu, tentokrát méně důstojně, a s ním dva páni v kožených kabátech a tři policisté.

„Policie,“ řekl jeden z nich docela zbytečně. Carmen a Honza vyskočili. Trojice na plyšovém klekátku vstala ve spěchu. Strnul jsem. Nikoho z těchhle chlupatých jsem neznal.

„Každý zůstane, kde je,“ řekl přísně muž v koženém kabátě. „Máme rozkaz provést domovní prohlídku.“

„Smím vědět proč a vidět písemný příkaz?“ ozval se Honza.

„Kdo jste?“

„Tajemník továrníka Zdeborského.“

„Tak půjdete s námi. Ukažte nám pracovnu pana Zdeborského.“

Všichni jsme se legitimovali. Vysvětlil jsem kolegovi v kabátě z přírodního materiálu, co tu hledám. Na oplátku mi on svěřil, že na pana továrníka je důvodné podezření z kokainismu a že je zatím ve vyšetřovací vazbě.

Do čehos to zase spadl, bratře Ivo? pomyslel jsem si jenom. Prohlídka začala systematicky, ve velké Zdeborského pracovně, které používal také Honza. Ti hoši se ve svém řemesle vyznali. Pátrali ovšem po mikroskopickém prášku, a museli být proto malicherní.

„Tady někdo lezl oknem,“ zabručel první v kožeňáku.

„Ukaž,“ řekl druhý. „Hm. To už je pár dní.“

Nestačil jsem se dívat. Na okenním rámu byla nepatrná rýha, nepatrná i pod zvětšovacím sklem, které muž od narkotické hlídky použil. Naplnila mě úcta k těmhle starodávným detektivním metodám. Ale hned jsem si uvědomil, že dnes nemám vůbec důvod k pocitům méněcennosti.

První překvapení nás čekalo v knihovně, kde ve velkém a v kůži vázaném foliantu s názvem COSMAS CHRONICA BOHEMORUM objevil mlčenlivý policista album obscénních fotografií, zachycujících mnohdy samého pana továrníka v neslušných situacích s nestydatými ženami. Oba policisté album mlčky a svědomitě prohlíželi a já jsem se jim koukal přes rameno. Někde to bylo opravdu nepěkné. Ulevilo se mi, když jsem na konci inspekce zjistil, že tam nikde není Julie.

Policista předal album jednomu ze strážníků.

„Tohle si vezmem s sebou,“ řekl Honzovi. „Některé ty snímky překračují zákon o porušování mravopočestnosti.“ Honza jen pokrčil rameny. Prohlídka pokračovala. Pomalu, pokoj po pokoji, bylo to zdlouhavé a úmorné. A pak najednou, když jsme kráčeli vrzající chodbou ve druhém poschodí, ozvalo se odkudsi bolestné zasténání a projelo mi nervy jako bodnutí dýkou. Co to je? A znovu – jako by někdo někoho vraždil. Julie! prolétlo mi hlavou a rozběhl jsem se k jejím dveřím. Ale jeden z detektivů mě zadržel. Oba vytáhli revolvery, odjistili je a odkradli se podél řady dveří k místu, odkud sténání vycházelo. Kradl jsem se za nimi. Aby tak teď, když je všechno skončeno, napadlo mi, nezbavil se vrah v poslední chvíli ještě Julinky. Pane Bože! Pane Bože, říkal jsem si. Vtom zazněl chodbou bolestný výkřik, že mi krev ztuhla v žilách. Muži v kabátech prudce otevřeli dveře na konci chodby a vpadli dovnitř. Já za nimi. Na loži u stěny místnosti ležela hubená žena a nad ní se skláněla mohutná býčí záda kazatele Pažeho. Když uslyšel praskot dveří, prudce se otočil a octl se tváří v tvář dvěma malým černým ústím.

„Ruce vzhůru!“

Kazatel uposlechl. V jedné ze zvednutých paží držel zakrvácený nůž. Žena na loži zasténala a přetáhla přes sebe přikrývku. První policista k ní přistoupil a přikrývku krutě strhl na zem. Našim zrakům se objevila slečna Elvíra, krvácející z řezné rány na boku. Podobné rány, z nichž prýštila čerstvá krev, měla na dlaních a na nártech nohou. „Sadista,“ procedil policista mezi zuby k svému kolegovi. Ale já věděl, že se tentokrát mýlí.

A tak stálo nakonec v hale vily Julie neutěšené stádce a čekalo, až přijede zelený antoušek. Tentokrát nezpívali. Tři tlustí bratři zachmuřeně přešlapovali a mračili se na svého patriarchu. Kristián Paže stál s hlavou vztyčenou v želízkách a ostentativně pohyboval rty v modlitbě.

Očekávané auto přijelo se zázračnou rychlostí. Trojice policistů pobídla zkroušené ovečky a ctitelé Krve se odebrali husím pochodem do nehostinné noci. Průvod uzavírala nosítka, na nichž slabě sténala sestra Elvíra, nouzově ošetřená policejním lékařem. Muž v kožeňáku vyprovodil pochmurný zástup pohledem, obrátil se k nám a dotkl se prstem klobouku.

„Na shledanou,“ řekl. Potom přistoupil k Honzovi, položil mu ruku na rameno a pravil neočekávaně:

„Vy půjdete s námi.“

Honza sebou trhl. Za námi někdo zoufale vykřikl a ozval se temný úder padajícího těla. Rychle jsem se ohlédl. Ve dveřích salónu ležela bezvládně Julie Patrochová a nad ní se skláněla komorná v bílém čepečku. Vtom znovu zazvonil telefon. Zvedl jsem ho.

„Doktor Pivoňka.“

„Tereza. Pane doktore, přijedete? Čekám už tu –“

„Ano, ano, jen trpělivost.“

„Prosím vás rychle. Čekám už tu tak dlouho.“

„No dobře. Za půl hodiny jsem tam.“

Sekl jsem se sluchátkem. Co teď? U dveří křísil policejní doktor Julii. Honzu odváděli k výslechu. A Tereza na mě čekala v Nuselské kavárně.

Ale vždyť už na tom nezáleží. Vjela do mě činorodost. Vysvětlil jsem policejnímu lékaři, co je s Julií – ne ovšem to, co jsem zatím věděl já –, a s pomocí komorné jsme ji uložili v její ložnici. Lékař jí dal uklidňující injekci a počkal, až usnula. Pak jsem zjistil, kde bručí Zdeborský, a řekl jsem detektivům, že tam přijedu, jak budu moci nejdřív. Ujistili mě, že Honzu berou s sebou jenom kvůli výslechu. A pak jsem se svezl v antouškovi k Andělu a tam jsem přestoupil na tramvaj do Nuslí.

Když jsem se díval zamřížovaným okénkem antouška na vilu Julii, vzdalující se v měsíčním světle pod černými mraky, zdálo se mi, jako by astronomická observatoř připomínala obrovský vztyčený prst hrozící komusi nebo čemusi do temné, studené a strašně opuštěné noci.

Kapitola šedesátá druhá

Schůzka v Nuselské kavárně. Doktor Pivoňka se dovídá nové skutečnosti

A Tereza na mě čekala v koutku Nuselské kavárny, na rohovém sedátku z plyše, ošoupaného zadnicemi mnoha nuselských povalečů, samotinká, vyděšená měděná květina, nad zelenou sklenicí nedopité grenadýny, v dojemném tenkém podzimním kabátku zapnutém ke krku, že mi srdce usedalo jako dobře knokautovaný borec v ringu.

Prokoukl jsem ji správně, tenkrát v Kahýra Baru, kam vešla jako dobyvačná vamp, a potom na parketě se jí v očích objevil výraz té kolenaté holčičky na fotografii ze Zákolan. Teď to bylo jen a jen nešťastné, zoufalé děvčátko. Jakmile mě zahlédla, vyskočila, a pak si zas sedla. Mužské sebrance v lokále, která ji mlsně okukovala, se prodloužily obličeje a dva páni ve vestách současně vykřikli na číšníka, že chtějí platit. Přisedl jsem k ní, zatvářil jsem se jako velmi zaměstnaný člověk, objednal jsem si whisky, nevím už, jestli z frajeřiny, nebo že jsem ten večer opravdu potřeboval silnější nápoje, a řekl jsem:

„Tak co máte na srdci, Terezo?“

Zaváhala. Na její průhledné tvářičce to vypadalo jako v biografu. Skoro jsem jí mohl číst myšlenky. Potom řekla: „Pane doktore, chci vám povědět všechno, co vím – čistou pravdu.“

„Tak jste si to přece rozmyslela.“

Sklopila hlavu.

„Ano,“ řekla. Podívala se mi do očí. „Protože – zatkli Freda, a on to neudělal.“

„Počkejte –“ řekl jsem. „Kdo zatkl Freda a co neudělal?“

„Vždyť vy to víte,“ z hlasu jí zazněla výčitka. „Přišel mi to říct Karel.“

„To je jeden z těch gentlemenů z Kahýry, co?“

Zrudla. „Ano,“ pípla slabounce. Pak na mě zas upřela oči. „Chodila jsem děsně dlouho po šancích a nemohla jsem se rozhodnout – ale pak jsem vás přece jen zavolala. Protože on to neudělal. A vy jste tak děsně dlouho nešel.“

Zase výčitka. Řekl jsem:

„Zdržely mě nepředvídané okolnosti. Tak povídejte.“

Tereza polkla.

„Víte, já vím, že Fred nemá alibi. Já jsem tu sobotu byla v Zákolanech a Fredovi – nebylo dobře, tak ležel celé dopoledne sám doma. Ale – ale, určitě to neudělal.“

„To by ovšem musel dokázat,“ řekl jsem. „Zatím mnoho věcí ukazuje na něho.“ Byla to samozřejmě lež. Ale taktická. Za účelem zjištění pravdy.

„Když vám řeknu, jak to všechno bylo, uvidíte sám, že to nemohl udělat.“

„Tak prosím.“

Tereza chvilku mlčela. Na tváři, v očích zase blikal biograf jejího zmatku. Potom se rozhodla.

„Já vím, že to pro Freda stejně znamená děsnou – děsnou věc. Že ho odsoudí a – on nebude moct dostudovat a maminka z toho bude nešťastná, ale přece na něm nemůžu nechat podezření z vraždy. To přece nemůžu, že ne?“

Pokrčil jsem rameny. „Vražda je jeden z mála hrdelních zločinů. Jestliže se nedopustil velezrady, bude jistě lepší, když na něj všechno řeknete.“

„Ano,“ pípla a zase sklopila oči. Potom začala: „Fred ho nemohl zavraždit, protože – protože měl zájem na tom, aby zůstal naživu.“

„Jak to?“

„On –“ pohlédla na mě ustrašeně, aby viděla, co tomu řeknu. „– on ho vydíral.“ Zachoval jsem žulovou tvář.

„Fred Fran – doktora Procházku –“

„Můžete mu říkat František,“ řekl jsem. „Nezapomeňte, že já leccos vím, Terezo.“

Zrudla jako mák a pravila pokorně:

„Ano.“ Polkla. „Musím vám to říct od začátku. Víte, já jsem se s Fran – s dok – s Františkem seznámila před rokem – přesně patnáctého září, a – ale to vám nebudu říkat, jak jsem se s ním seznámila, ale – no měla jsem ho ráda, víte? Děsně ráda.“ Pozvedla oči jako lesní podrost ke mně. „Děsně. Nikdy jsem nepoznala takového chlapce. Fred je hodný hoch – no já vím, dělal hlouposti, ale v podstatě není zlý – a jeho kamarádi taky – no já vím, oni to nejsou moc – moc –“

„Jsou to dost lumpové,“ řekl jsem lakonicky. Sklopila oči.

„Prostě František byl úplně jiný než oni,“ pokračovala pak.

„On přemýšlel o věcech, víte? Fred nikdy o ničem nepřemýšlí. On bere všechno, jak to je, ale František nebral všechno, jak to je.“

Kývl jsem.

„Že mám pravdu?“ řekla. „On – on mě hodně změnil, víte. Já jsem přišla do Prahy, a předtím jsem nebyla nikde než v Zákolanech a tam je to takové hnízdo, je tam hezky a nikdo se tam nemá zle, lidi se mají rádi. Tak jsem si myslela, že je to tak všude, a když jsem přišla do Prahy a viděla jsem ty chudé lidi, co chodí do automatů a čekají, až někdo něco nedojí, a pak to snědí sami, tak jsem si myslela, že to jsou jiní lidé, víte, Fred taky říkal, že to jsou lenoši, a kdo chce pracovat, že si práci vždycky najde. Ale František mi to vysvětlil, víte, co je to krize a že ti chudáci nemůžou práci najít.“

Najednou mě začalo pálit v očích. Ne nad těmi nezaměstnanými, to bych se jenom dělal hezký. Tenkrát to byla tak všední věc, a mladý hejsek jako já se o to nestaral. Ale kvůli Frantovi. Viděl jsem ho před sebou, vedle téhle zelenooké dívky, s jeho planoucíma, vášnivýma očima a sarkastickým hlasem, s myšlenkami vybroušenými tím starým pánem Kantem, že byly jako dýky, jak ji poučuje, tu milující panenku ze Zákolan, a ona taky najednou plane, neuvědomuje si ani, že ne zrovna nenávistí k sociální křivdě, ale láskou, jenže copak to vlastně není to samý?

Teď jsem ji poslouchal:

„Chodila jsem pak do automatů,“ pokračovala, „a vždycky jsem si dala dva párky a snědla jsem schválně jenom půlku a nechala jsem to a potom jsem si šla koupit polívku a zapomněla jsem ji na stole a pak ještě za korunu tři bramboráky a dva jsem nechala, ale František se mi smál. Hádala jsem se s ním, že za to nikdo nemůže, že je krize, a že mezi bohatými lidmi je dost hodných lidí a ti že platí na nezaměstnané a zakládají dobročinné spolky a všelijak se starají, aby lidi měli práci. Ale František se mi pořád smál a vzal mě jednou na procházku po Bubenči, kolem těch vil tam, já jsem si toho nikdy nevšimla, kolik je tam krásných vil, těch sloupořadí a mramoru, a zasklené haly a zimní zahrady a všechno –“

„Počkejte, Terezo,“ přerušil jsem ji. „A co Julie?“

Pobledlá víčka zase zrudla.

„On – já – on mě, víte, měl František rád, ale Julii taky. A nechtěl ji opustit, víte. Já jsem to uznávala a Julie věděla, že se se mnou František občas schází. Nebylo to často, víte? Většinou byl s Julií a já jsem taky nechtěla, aby se s ní rozešel –“ odmlčela se. „Totiž vlastně chtěla, ale jen potají, víte? Neříkala jsem mu to. On s ní chodil už pět let, tak jsem na to neměla právo.“

„Ale nakonec –“ přerušil jsem ji.

Zamrkala.

„No, nakonec se s Julií rozešel kvůli mně – ale já jsem pak nebyla šťastná. Ale to vám povím potom, teď –“

„Ještě maličkost,“ řekl jsem. Vrtalo mi hlavou, že jsem o téhle dívce vůbec nic nevěděl. „Znala jste se s Julií?“

„Viděly jsme se jen jednou,“ řekla Tereza. Julie tedy lhala, když tvrdila, že Frantovu zrzavou milenku nezná a že jí Franta nikdy neřekl, kdo to je. Proč? Protože chtěla, aby policie šla po falešné stopě neznámé tiziánky. Protože Julie věděla, kdo je vrah. Tereza pokračovala: „Byla na mě hodná, ale, víte, no moc jsme se neměly rády, víte, tak jsme se vůbec nestýkaly. Ale já jsem s Františkem opravdu chodila děsně málo. Viděla jsem se s ním tak šestkrát sedmkrát než – než –“

„Než se rozešel s Julií?“

„No,“ řekla Tereza. „Já vám to řeknu potom.“

Franta se prostě tajil s posluchačkou své filozofie. Ale co se v něm zatím odehrávalo? A kam to došlo?

„Dobře,“ řekl jsem. „Tak pokračujte, jak jste se byli dívat na vily v Bubenči. Co bylo dál?“

„No, potom jsme jeli tramvají do Košíř a tam, víte, tam lidi bydleli v takových boudách, v jedny jich bydlelo osm, s malýma dětma, a ta bouda měla jen jednu místnost a tři ty děti byly bosé, víte, a to už byl prosinec, sněžilo. A František se smál, a když jsme šli Vodičkovou ulicí, řekl mi, jestli mu můžu půjčit deset korun. Tak jsem mu je půjčila a on mě zaved k Myšákovi, víte, do té cukrárny, a dali jsme si karamelový krém a on mi řek, abych se pořádně podívala kolem, a tam seděly samé paničky a jedly šlehačku a dorty a klepaly, víte, všechny nastrojené a většinou tlusté, v šatech od Podolské a v kloboukách a František řek: Hele, jak se starají, aby lidi měli práci. A jejich páni manželé se starají ještě víc – v kavárně Paříž, ve Vaňha grillu, u Šroubka, na burze. A já si vzpomněla na ty ženy v těch Košířích a bylo mi z toho do pláče, víte. Tak mě František vodil a ukazoval mi, vlastně mi neukazoval nic zvláštního, jenom Prahu, jenomže já jsem ji s ním viděla docela jinak než předtím, když jsem přišla ze Zákolan a ukazoval mi ji Fred.“

Tereza se odmlčela. Viděl jsem, že má pláč na krajíčku. „Já jsem ho znal dobře, Terezo. Vím, jaký byl. Tak povídejte dál.“

„Taky jsme se hádali o demokracii,“ řekla. „Víte, tatínek říká, že naše republika je založena na humanitních ideálech, ale František tvrdil, že kdo to říká, je prý buď hlupák, nebo lže. František říkal – říkal, že náš stát, naše společnost, víte, je založena na – na –“

„Na krádeži,“ přikývl jsem.

„On vám to říkal taky?“

Znovu jsem přikývl. Znovu jsem si vzpomněl na to odpoledne v kantýně u Schichtů, na ty chůdy, na kostým a na Frantovu nenávistnou přednášku.

„Ale já vám to vypravuju moc rozvláčně,“ řekla Tereza.

„Víte, myslela jsem si, že je to ale jenom taková teorie, a on – on to pak udělal opravdu.“

Odmlčela se a slzičky začaly kapat do grenadýny.

„Co udělal?“ zeptal jsem se tiše. Tereza si utřela oči a spustila zajíkavě:

„To u Wiesenbergerů. Víte, paní Wiesenbergerová je známá mojí maminky, tak mě vždycky zve, když má společnost. A oni mívají někdy až padesát lidí a najímají si potom extra číšníky, víte?“

Výstřižek z novin. Proto si ho schovala v šuplíku.

„A František v tý době neměl práci, ale vyznal se v číšničení, víte přece, že jezdíval přes léto dělat výpomocného číšníka do Karlových Varů – tak tam vždycky chodil. A já jsem jednou šla na takové soirée, bylo to nějak před vánocemi, a František tam dělal číšníka a šklebil se na mě, víte?“

Přikývl jsem.

„Ale byl to nešťastný večer,“ řekla zničeně. „Nešťastný. Přišel ke mně a zašeptal mi, abych šla do zimní zahrady. A tam mi řekl, abych si sundala perly, co jsem měla na krku, víte, byly falešné, stály dvacet pět korun, a dal mi jiné a řekl mi, abych si je připjala a řekla, že mi není dobře a šla domů. A zítra abych přišla sem, do Nuselské kavárny, a –“

Dál už mi to vlastně nemusela vyprávět, ale přesto jsem ji poslouchal. Poslouchal jsem ji, jak se druhý den sešli v té Nuselské kavárně a jak jí řekl, jak to bylo, jak našel perly paní Ady Wiesenbergerové na koberci a sebral je a pak tam pohodil Tereziny jablonecky perličky a Tereza se hrozila a plakala a byla nešťastná, ale Franta se smál a mluvil cynicky a říkal, že teprve teď jedná v souhlasu s obecným zákonem společnosti, totiž krade, a hučelo mi v hlavě, šumělo, něco jako pláč, veliký pláč nad tím nešťastným Frantou, který měl pravdu a který se ve všem tak tragicky mýlil. Já vím, dnes už každý snadno pozná, v čem byl Franta vedle. Že měl proti tomu světu bojovat, ne se mu přizpůsobovat. Protože dnes, dnes je moudrý kdekdo. Dnes je to snadné, tenkrát to bylo trochu jinak. Dneska je hlavně těžké na to nezapomenout, na ty boudy v Košířích, na mistra Eremku, na figuríny na chůdách, na doktory filozofie v číšnické kazajce, na ty ludráky v automatech, kteří po krkounech vylizovali hořčici. Kdo na tohle zapomíná, ten není zvlášť moudrý, i když ví, že vše se mění a že vývoj je boj protikladů.

A Tereza vyprávěla dál. „Potom mi řekl, že chce založit ten časopis a že zná lidi, kteří ty perly prodají a on bude mít peníze na časopis.“

Ano, znal lidi, pana Édu Baverku nepochybně, a uskutečnil to. Lyra spatřila špinavé světlo světa, ale Tereza byla nešťastná, utěšoval ji, kál se, plakala mu na rameni, věděl jsem, věděl jsem, že to nebyla hezká situace, a třebaže mi Tereza neřekla, jak k tomu došlo, z jejích vzlyků to zpracovala má fantazie a já ho viděl, jak je mu líto té dívky, která přece jen nebyla filozof, aby mohla pochopit, že na to měl právo, krást, protože v ní byly pevné kořínky těch devatenácti let statkářské dcerky v Zákolanech a boží přikázání a ta příjemná, voňavá, opojná marihuana humanismu. A snad si taky uvědomil, že neměl tak docela pravdu, že ve filozofii nejde jen o rozum, o tu reine Vernunft jeho filozofa, ale také o to nejasné cosi, čemu se říká solidarita a co má miliónovou tvář lidské bídy a soucitu s lidskou bídou a boje proti lidské bídě, a kriminálů a strádání a dní, dní, dní, dní, dní nekonečné práce bez jakékoliv slávy, a nakonec smrt a teprve po ní vítězství, nevím. Jisté je, že není krásnější věci v tomto našem světě, a smutnější, nežli je nevinnost uplakaných očí takového stvoření určeného ke kráse, k jemnosti něžných vztahů, ne k pancéřovým nárazům krutosti. Jisté je, že pod svěcenou vodou dívčích slz, jež tryskají z ran po vyrvaných kořenech vrozené touhy po obecné lásce a laskavosti, která světu chybí, pod svěcenou vodou těch smutných slaných slz je člověku odpuštěno i to, čemu se donedávna říkalo hřích a dnes se tomu říká nevěra, milostná zrada.

Ale jisté je, že to je zákon příliš tajný a utopený v srdci křehkých a rychle utíkajících chvil noci a samoty a že Julie tomu nemohla rozumět. Nerozuměla tomu. Utekla, když je přistihla, tenkrát, toho rána, kdy chtěla Frantu překvapit, jak se s tím svěřila – dodnes jsem nechápal proč právě jemu – Vodičkovi. A tenkrát se kolem ní jako pozlacený glóbus začal otáčet Zdeborský. Jistě to nemyslela vážně, bůhví, jestli vůbec došlo k tomu, v čem pošetilí lidé vidí největší zradu, jako kdyby ta nebyla jinde, v srdci člověka. Bůhví. Snad se s Frantou pokusila dorozumět. Tereza mluvila o něčem takovém, ale mezitím se už zase on dozvěděl o Zdeborském. Taková jsou tragická míjení v životě. Nedorozuměli se. Julie řekla Vodičkovi, že jí nikdy neprozradil, kdo byla ta dívka. Bůhví, co ji k tomu vedlo, když to věděla. Člověk nikdy nepozná motivy těchto činů. Snad Franta věřil fantasmagorii Ivo Zdeborského, a teprve potom ji opustil, teprve potom se zrodila vila Julie. To nevím, Tereza to nevěděla, jen docela v obrysech narážky, ano, Franta se s ní ještě viděl, s Julií, ale pohádali se a ona se pak odstěhovala k panu továrníkovi –

Přestal jsem se tvářit tvrdě a Terezička se rozpovídala jako ve snu, v zlém snu. Neštěstí se dovršilo dnem, kdy se Tereza svěřila Fredovi, Manfredu Höllichovi, svému nevlastnímu bráchovi, synu majitelky statku v Zákolanech, slušného statečku, ale ne zas takového, aby mohla poskytnout synovi z prvního manželství apanáž, která by mu umožnila žít tak, jak si žil, a dopřávat si toho zvláštního potěšení, kterého si dopřával a kterému pan Éda Baverka říkal „koks“.

Pak to šlo ráz na ráz, Tereza dostávala rány zprava, zleva. Fred jí prostě dal na vybranou: buď pan šéfredaktor – protože tehdy už byla Osvobozená lyra v plném rozkvětu – bude klopit, nebo půjde do chládku. Měl totiž nejen Terezino zalykavé přiznání, ale také jakýsi dopis, který Franta v zoufalé chvilce napsal Tereze a kde byly narážky na události ve vile pana průmyslníka Wiesenbergera.

Docela sprostý případ vydírání. Dvojnásob sprostý, protože prostřednicí i poslíčkem musela být Tereza. Ach, hrůza na to pomyslet, na ty malé kalvárie do Kozí uličky, k tomu, který ji už vůbec neměl rád, protože pořád miloval Julii. A nemohla nic dělat.

Tereza končila. Mluvila čím dál tím tišeji, ale já čím dál tím víc rozuměl.

„Ale teď, když je František už mrtvý a když teď zatkli Freda a myslí si, že ho zabil, tak už mi nic jiného nezbývá, že ne, než to říct?“ Obrátila na mě veliké, smutné, zoufalé oči. Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, Terezo. Nemusíte to říkat. Já vím, že Fred ho nezabil, a policie to ví – nebo se to ještě dnes dozví taky.“

„Ale proč ho zatkli?“

„Nevím, ale to se brzo vysvětlí. A děkuju vám, že máte ke mně takovou důvěru. Vážím si toho, Terezo.“

Hleděla na mě a z očí jako ten starý, krásný, blikavý biograf jí zářila nevinná touha, aby všem bylo odpuštěno, touha tak jenseits von Gut und Bose, která zachraňuje lidstvo před nekonečnými hroby pomsty a pomsty za pomstu.

„A pustí Freda?“

„Myslíte, že by měli?“

„Já vím,“ oči se přikryly víčky, tenkými jako broskvový kožíšek, „on by Freddy zasloužil. Ale když on za to nemůže. To ho zkazila špatná společnost tady v Praze!“

Milá Terezo, myslel jsem si, když on se náš nedokonalý zákon na tohle neptá. Ten chce vědět, kdo co udělal, a tomu mysticky říká vina. A nenapravuje. Trestá. Milá, milá Terezo.

„Udělám, co budu moci. Slibuju vám to,“ řekl jsem a mávl jsem na číšníka. „Půjdeme, ano?“

„Ano,“ řekla Tereza pokorně a poslušně.

Kapitola šedesátá třetí

…popisující nový malér Ivo Zdeborského.

Na komisařství mě uvítal inspektor Šeda s rozmrzelou tváří. Tereza usedla do kouta na lavici jako oukropeček a Šeda mi polohlasem řekl:

„Prosím vás, co je to za poděsa, ten pan Zdeborský?“

„No,“ řekl jsem, „je to myslím přeborník mezi poděsy. Co zas proved?“

„Sebrali ho dnes večer na Starém Městě, když se pral s nějakým Höllichem, taky pěkné kvítko, a ječel, že ho chce ten Höllich zavraždit.“

„Vyprávějte mi to!“

„A přitom měl na bradě falešný plnovous.“

Šeda mi vylíčil celou historii a já si ji doplnil o pozadí, že Zdeborský pojal prostě pevné přesvědčení, že v osobě Manfreda Höllicha objevil vraha a že se tento vrah pokusil zbavit se ho v tropickém skleníku. Proto ráno tak otálel a nemohl se dočkat, až vypadne z vily Julie. Protože se domníval, že Manfred Höllich ví přesně, kdo pan Zdeborský je, rozhodl se, že ho bude sledovat v přestrojení. Oblékl ráno nový oblek, který přes noc zhotovil krejčí od Knížete za zvláštní a štědrou odměnu, a ze své zásoby divadelních rekvizit k němu připojil mohutný černý plnovous, který vytvořil obzvlášť nenápadnou kombinaci s jeho zlatovlasou parukou, jíž permanentně zakrýval bědný stav svého temene. A pak se ráno v ulici 31. prosince přilepil opět na Manfreda. Manfred ten den vstával pozdě a odebral se nejprve do dostihové kanceláře, kde po dlouhé a odborné debatě s jinými fanatiky turfu, mezi něž se Zdeborský nenápadně přitočil, vsadil padesát korun na vítěze a na pořadí ve Velké Pardubické, která byla přede dveřmi. Ze sázkové kanceláře odešel, sledován zlatovlasým vousáčem, na přírodovědeckou fakultu, kde, jak se ukázalo, měl rande s jednou posluchačkou. Zavezl ji tramvají do Mocca kavárny v Ječné ulici a tam ji odvedl po úzkých, praštících schůdkách do intimního prostůrku v prvním poschodí, opatřeného filigránskými boxy. Zdeborský byl blízek prozrazení, neboť když si razil cestu mezi klandry dřevěného schodišťátka, stlačován z obou stran rozviklaným brlením, Höllich se otočil a pátravě se na něho podíval. Zdeborský se sice potom skryl za Národní politiku v protějším boxu, ale měl nepříjemný pocit, že vzbudil ve vrahovi podezření. To ho vyděsilo natolik, že po celou hodinu, kterou Manfred strávil se slečnou v kavárně, držel otevřenou Národní politiku nohama vzhůru.

Přesto však sledoval svého muže dál. Fred se rozloučil se slečnou a zamířil na oběd k Markýzovi. Zde se kulatý detektiv octl znovu v nepříjemné situaci, neboť tam byl stálým hostem a číšníci ho výborně znali. Proto se stal také terčem pátravých pohledů obou vrchních, ale podařilo se mu naznačit jim, aby si ho nevšímali, divokou gestikulací obočí, které si naneštěstí – Zdeborský měl aspoň takový dojem – opět povšiml sledovaný a vystřídal potom v pátravých pohledech číšníky.

V půl třetí odešel Höllich od Markýze, sledován černým plnovousem, který se s nápadným zájmem díval do výkladů, kdykoli se Fred po něm otočil. Když to učinil u výkladu, který zel prázdnotou (majitel krámu se nedávno položil), Höllich vykročil výhružně k němu. A tu plavovlasý vousáč rychle oslovil kolemjdoucího strážníka a začal se ho zmateně vyptávat, kudy se dostane na Václavské náměstí. Bylo to na rohu u automatu Koruna, a tak byl strážník stručný a nevlídný. Vousáč potom hbitě a náměsíčně proplul kolem zachmuřeného Höllicha a ztratil se v automatu.

Ale u kina Světozor, kde měl Fred nové rande s jinou slečnou, se černý plnovous zase objevil a postavil se potom do fronty před pokladnou.

A čekal také, nenápadně pozoruje oblohu, v pět hodin před biografem, a kupodivu zašel rovněž do kulečníkové herny u Drahňovských, kde se oddal osamělé partii biliáru, zatímco Höllich hrál vedle s postarším mladíkem s vysedlou lopatkou. Pikolík, který tlustého pána se zlatou kšticí a vousy jako půlnoční mračno užasle pozoroval, se nestačil divit, proč ten muž tak vytrvale celou hodinu prohání koule po zeleném plátně, když to vůbec, ale ani v nejmenším neumí.

A jakmile se potom pán u vedlejšího biliáru najednou podíval na hodinky a rychle se rozloučil se svým společníkem s vysedlou lopatkou, roztrhl tlustý pán na svém kulečníku plátno, ale hodil jen na díru tisícikorunu a vyřítil se jako kluk z herny.

Manfred Höllich kráčel pak rychle na roh k City, kde se setkal s mužem v klobouku do čela, který mu cosi strčil do ruky a cosi od něho přijal. Höllich se otočil a za sebou spatřil muže s plnovousem. Muž právě s výrazem šachisty zkoumal železné zábradlí na rohu. Höllich se pomalu pustil po Václaváku dolů, zahnul na Můstek a po chvíli zabočil do spleti temných uliček Starého Města. Muž v plnovousu kráčel bezstarostně za ním, rozhlížel se po oknech a hvízdal si šlágr o společenské hře Mah-Jong. Höllich toho měl už dost a zahnul za roh. Když blondýn, který zapomněl pískat, zamířil zrychleným krokem za ním, vrazil do atletické hrudi muže, který se tam před ním vynořil ze tmy, provázen dvěma jinými muži gangsterského vzezření.

„Co za mnou lezeš, šašku?“ zazněl z černého obličeje krvelačný hlas.

Vousáč místo odpovědi podivně pisklavým hláskem zaječel:

„Vraždááá! Pomóóóc!“

Staré Město je ovšem dobře obsazeno policií. A když strážce klidu, který právě vedle v průjezde tajně kouřil, přispěchal na místo činu, spatřil, jak ramenatý sportovec právě surově serval hustý plnovous z tváře ječícího tlustého blondýna a dva jiní gangsteři se chystali nebohého tlusťocha ztýrat.

No, Staré Město je dobře obsazeno policií. A tak teď všichni seděli ve vedlejší místnosti na komisařství.

„Pan Zdeborský toho mladíka obvinil z vraždy doktora Procházky,“ řekl inspektor Šeda.

„To je nesmysl,“ řekl jsem rychle. „Mám o tom důkazy.“

„Dobře. Ovšem, když byli oba podrobeni osobní prohlídce, našel se u mladíka sáček s kokainem. Mladík tvrdil, že pan Zdeborský ho celý den sledoval a že ho zahlédl v herně u Drahňovských, jak u věšáku šacuje kabáty. Neměl prý tehdy podezření, ale teď je mu jasné, že mu Zdeborský podstrčil balíček s kokainem do kapsy. Neví proč. Ale ten pán ho prý sleduje už několik dní. Pak jsme s Höllichem sjeli do jeho bytu, ale tam se žádný kokain nenašel. Druhá parta jela k Zdeborskému, jak víte. Jak to vypadá – je to jasný případ narkomana – Höllich myslím. A ty jeho kumpány máme už u nás v kartotéce. Pan továrník měl ovšem v bytě jisté snímky –“

„Já vím,“ řekl jsem. „Takže Höllicha si tady necháte.“

„Přirozeně,“ řekl Šeda. „Pana továrníka zatím pustíme. To je případ jiného druhu. A pak tu máme toho sadistu, jak se jmenuje –“

„Paže,“ řekl jsem. „Ale spíš stigmatizátor než sadista.“

„Cože?“

„To nic,“ řekl jsem. „Přijdete na to sami.“ Obrátil jsem se k Tereze. „Terezo,“ řekl jsem. „Je mi to hrozně líto, ale Fred tu bude muset zůstat.“

Neřekla nic. Jenom oči se jí zalily slzami.

„Pojďte s námi,“ řekl jsem. „Můžete se vyspat ve vile u pana Zdeborského. Ať nejste dnes sama, půjdete?“

„Ale není to kvůli té – vraždě?“ zeptala se.

„Ne, je to v pořádku,“ řekl jsem a pak jsem zase zalhal. „Je to jenom maličkost. To se spraví. Za pár dní přijde.“

„Ano?“ řekla nedůvěřivě.

„Ano. Teď půjdete s námi, že?“

Potom pustili Zdeborského a Honzu a před komisařstvím jsme se všichni nalodili do taxíku.

Kapitola šedesátá čtvrtá

…v níž tragédie šťastného losu vrcholí.

V taxíku se Ivo Zdeborský nesmírně rozčiloval. Zapomněl už na Höllicha i na vraždu a jeho uzounkou mysl potáhl cele mrak rozhořčení nad urážkou, jíž se mu dostalo na policii.

„Já, a pornografie, pane doktore!“ kvičel. „Já! Já! Jsem přece umělec. Zabývám se nejnovějšími uměleckými technikami jako právě fotografií. A oni mi řeknou pornograf!“

Taxík nadskočil a začal drkotat po nerovném dláždění starého Smíchova.

„Pravda,“ pokračoval Ivo v samomluvě, kterou nikdo neposlouchal, protože v taxíku jsme byli všichni zabráni do svých myšlenek. „Jsem obdivovatelem krásy ženského těla a vyznavačem, jaksi, lidské přirozenosti, ale –“

Podzim táhl s novými a novými loďstvy mraků od západu přes barrandovskou pláň. Měsíc dnes nebylo vidět. Taxík se namáhavě rozjel do kopce. A tak už vlastně nezbývá nic, řekl jsem si. Všechno je jasné. Zbývá teď jenom žít dál. A to, uvědomil jsem si, nebude tak snadná záležitost pro některé lidi, pro Terezu například, a pro – pro Julii! Vzpomněl jsem si na Julínku, která teď leží v tom chladném nabobském loži v Zdeborského vile a na kterou čeká tolik nepříjemností, na kterou vlastně čeká jenom černá budoucnost trestnice, rozsudku. I když se vezmou v úvahu všechny polehčující okolnosti.

Taxík zastavil u zahradní branky Zdeborského vily. Zaplatili jsme. Venku se nás zmocnil ostrý, studený podzimní vítr a smuteční vrby u vchodu se zmítaly jako příboj u mořského břehu. Šli jsme po cestičce k vile a do svistu větru zaznívala jen fistulka Zdeborského, který nerušeně plácal o umění a krásách ženského těla. Honza svítil na cestu baterkou a její bledý kužel jezdil divoce po rododendronech, po ozdobné alpince, po usychající trávě záhonů a sklouzl konečně po ušlechtilém kameni vily Julie a najednou se zarazil, sjel kousek níž a pak spočinul na čemsi bílém, co leželo na kamenném chodníku před vilou. A náhle se Honza rozběhl, kužel světla se divoce rozskákal po cestičce a my jsme tu bílou věc ztratili z očí.

Rozběhl jsem se za Honzou.

„Co je? Co je?“ slyšel jsem za sebou fistulku pana továrníka. Ale to už jsem utíkal, co mě nohy unesly, a srdce mi svírala strašlivá předtucha. Honza se zastavil. Kužel světla spočinul na té bílé, načechrané věci.

Doběhl jsem k němu.

Byla to Julie a byla mrtvá.

Zůstal jsem nad ní jako solný sloup. Hlavou mi něco táhlo. Nějaké verše. Bůhví odkud.

Vidíme stopy hrůzy. Kdo však ví,

nemá-li v rukou důkazy a svědky,

k jakému stopy vedou tajemství…

Kapitola šedesátá pátá

Inspektor Vodička na scéně. Úmluva o boji platí.

Nedíval jsem se na ni. Popadla mě zběsilá myšlenka. Vrazil jsem do vily a ve vchodu jsem se srazil s Boženkou.

„Co je, Jaroušku?“

Neodpověděl jsem jí, vřítil jsem se kolem ní k telefonu. Rozechvělým prstem jsem vytočil to číslo. 20397.

Strašlivá chvíle. Pak:

„Haló? Ano. Zámek Kubelice.“

„Mistra Kalendu, prosím.“

„Mistr není doma, prosím. Ráčil odejet večer do Prahy.“

Zavěsil jsem a na chvíli jsem strnul. Já trouba! Já mizera! Zabil jsem Julii! Bože, jak jen jsem ji tu moh nechat samotnou? Bylo přece jasné, že se to zvíře pokusí ji oddělat!

„Co je, Jaroušku?“ ozvala se vedle mě starostlivě Boženka.

„Nic, nic,“ řekl jsem a znovu jsem zvedl telefon. Vytočil jsem číslo.

„Inspektora Vodičku, prosím.“

„Moment, právě se vrátil.“ Za chvíli: „Slyším.“

„Tady Pivoňka,“ v rozčilení jsem zapomněl na svůj hrdý titul. „Přijeďte hned k Zdeborskému. Kalenda – někdo zavraždil Julii Patrochovou.“

A potom vůbec ne pohrdlivý, vůbec ne cynický Vodičkův hlas.

„Jedu tam. S ničím nehýbejte.“

Úřední lékař vstal od mrtvé Julie.

„Na těle nejsou stopy násilí.“

Inspektor Vodička se zamračeně podíval vzhůru. V černé tmě ve veliké výši bliklo světlo a shůry se snesl hlas:

„Tady je otevřené okno.“

„Observatoř,“ řekl Vodička. „Jak je to vysoko?“ Obrátil se na Zdeborského.

„Já –“ začal Ivo.

„Patnáct metrů,“ řekl Honza.

„Stačí to na smrtelné zranění?“ zeptal se Vodička lékaře.

„Bohatě. Lebeční kost je proražena, pravděpodobně pádem na hranu tamhle té ozdoby,“ řekl lékař a ukázal na kubistický výčnělek nad oknem v přízemí. „Podle vnějšího ohledání to úplně stačilo.“

Julie! Její tvář, bledá a zoufalá i ve smrti, bez blaženého klidu zesnulých, se bělala v kuželu silného policejního reflektoru.

„Ale na těle nejsou stopy násilí,“ řekl Vodička.

„Pane inspektore –“ řekl jsem.

„Pak mi to řeknete, pane kolego,“ odbyl mě Vodička ostře a posvítil baterkou na stěnu za Julií. „Kam vede tohle okno?“

„Do mé pracovny,“ ozval se Zdeborský, kterému slyšitelně cvakaly zuby. Slečna Carmen ho podpírala. Kužel baterky klouzal pomalu po zdi. Byla porostlá břečťanem. Několik zvadlých úponků smutně viselo k zemi a dřevěný žebříček, po němž se rostlinka pnula, měl zlomeno několik příček. Inspektor Vodička mlčky přistoupil ke stěně a zaviklal přeraženou příčkou. Pak se otočil k nám.

„Půjdeme dovnitř,“ řekl.

V pracovně Ivo Zdeborského vyslechl služebnictvo. Jean šel brzy spát a nevěděl nic. Zahradník, jeho žena, Magdaléna Dobromila a dvě služky z kuchyně, všichni se vystřídali, ale v jejich výpovědích nebylo nic, co by nás mohlo přivést na sebenepatrnější stopu. Teprve výslech plačící komorné vynesl na světlo důležitou okolnost.

„Ano, slečna mě volala, bylo asi devět hodin. To se probudila po té injekci a chtěla, abych jí přinesla do ložnice telefon.“

„Slyšela jste, komu telefonovala?“

„Ne prosím. Šla jsem hned nahoru do svého pokoje.“

„A jinak jste už nezaslechla nic? Nechodil někdo v noci po vile?“

„Já nevím. Zdálo se mi, že někdo jde nahoru do hvězdárny.“

„Kdy?“

„To bylo asi tak za hodinu, za půl druhé po tom, co jsem nesla slečně telefon. Už jsem usínala, myslela jsem si, že se mi něco zdá.“

„Jinak nic?“

„Ne prosím.“

„Můžete jít,“ řekl inspektor Vodička. Když odešla, obrátil se na mě. „Vy jste mi něco chtěl, pane kolego?“

„Ano.“ V uších mi ještě doznívala slova komorné ,… chtěla, abych jí přinesla do ložnice telefon… někdo nahoru do hvězdárny…‘ Podíval jsem se na Vodičku. „Vím, kdo je vrah, pane inspektore.“

A zase se na inspektorově vážné tváři objevil ten starý, ironický úsměv. Ale přes tu ironii byl vážný.

„Tak?“ pronesl. „A chcete mi to říct?“

„Docela vážně, pane inspektore,“ řekl jsem a potom jsem mu pověděl všecko o losu, o jeho čísle, o panu Salaquardovi, o obědě na kubelickém zámku před týdnem v pátek, o Kalendových pozornostech k Julii, o výstřelu ve středu v noci, o dluzích a půjčkách di Castella.

„A dnes, pane inspektore, když se Julie večer zhroutila, dostavila se u ní krize. Bylo toho na ni moc a volala Kalendu, aby přijel.“

Vodička se přestal ironicky usmívat.

„Kalenda,“ pokračoval jsem, „poznal, že Julie je v koncích, a rozhodl se, že se jí zbaví. Opravdu mu nic jiného nezbývalo. Přijel v noci z Kubelic do Prahy a do vily vlezl oknem v přízemí. Tam, co jste našel ten strhaný břečťan a polámaný nosný plůtek. Váš kolega z narkotického oddělení našel předtím stopy na rámu vevnitř v pracovně. Myslel si, že někdo vylézal oknem, ale ve skutečnosti někdo lezl dovnitř. Kalenda. A ten pak Julii zavraždil.“

„Jak?“ řekl jedovatě Vodička.

„Vyhodil ji z okna observatoře,“ řekl jsem.

„Viděl jste už někdy, co dělá člověk, kterého někdo defenestruje?“

„Ne.“

„Křičí,“ řekl Vodička. „A to dost hlasitě. Všichni ve vile museli mít mimořádně dobré spaní.“

„Třeba ji předtím omráčil.“

„Na těle nebyly známky násilí.“

„Mohl jí dát injekci. Stejně byla napůl omámená tím, co ji předtím píchl lékař.“

„Nezdá se vám, pane kolego, že už trochu příliš hřešíte proti přirozené logice věcí?“

Neřekl jsem nic.

„Mimoto: kdyby stopy na břečťanu zanechal Kalenda, musel by lézt do vily v době, než tam přišli kolegové z protinarkotického, kteří je objevili. V době, kdy byla vila plná lidí. Maličkost, kterou jste přehlédl.“

Zrudl jsem.

„Ne, pane doktore,“ pokračoval Vodička trpce. „Julii Patrochovou Kalenda nezavraždil. Není to sice zvlášť sympatický pán, to přiznávám, ale když si všechno ještě jednou promyslíte – a ověříte –, poznáte, že nemohl zavraždit ani doktora Procházku.“

„Jak to?“

Vodička se na mě dlouze zadíval.

„Předevčírem jsme uzavřeli jakousi úmluvu, pane kolego, jestli se pamatujete. Platí ta úmluva ještě?“.

Vzedmul se ve mně vztek. Nedokázal jsem už snášet ironii toho člověka, o němž jsem už věděl všechno.

„Jestli chcete vy,“ řekl jsem zlostně, „tak platí.“

Vodička se zvedl.

„Přeji vám hodně úspěchů ve vašich dalších dedukcích, pane kolego. A ověřte si ještě jednou fakta.“

Otočil jsem se a práskl jsem za sebou dveřmi.

Kapitola šedesátá šestá

Noční zmatek doktora Pivoňky.

Fakta! Co ještě zbývalo za fakta? Ano, Julii asi nezabil. To bylo opravdu hloupé. Ale jenom jestli to bylo tak hloupé.

Odešel jsem znovu za komornou. Něco mě napadlo. V hale se ke mně starostlivě připojila Boženka, ale vyzval jsem ji, aby šla nahoru do hostinského pokoje, že přijdu hned za ní.

„Slečno,“ řekl jsem komorné. „Ještě maličkost.“

„Ano prosím?“

„Neslyšela jste opravdu nic? Jako kdyby někdo lezl oknem po břečťanu? Praskání dřeva?“

„Ne, pane doktore.“

„A ty kroky, jaké to byly kroky po schodišti na observatoř?“

„Já nevím – jako kdyby se někdo potácel, víte?“

„Těžké kroky?“

„Já – asi jako kdyby někdo šel hodně pomalu do schodů a vrávoral.“

Hm, pomyslel jsem si. Možná že to přece jen nebylo tak pitomé, pane inspektore.

„A poslyšte,“ řekl jsem. „Chodil sem často Mistr Kalenda?“

„V poslední době dost často.“

„Nebyl tu – náhodou – před týdnem v sobotu? Víte, to dopoledne, co byl zavražděn doktor Procházka?“

„To nebyl, pane doktore. Čistila jsem celé dopoledne stříbro v hale, tak bych to musela vědět. A pak, vždyť pan továrník se slečnou Julií byli v Kubelicích, tak proč by Mistr Kalenda jezdil do Prahy?“

„Máme zjištěno, že byl v Praze.“

„Opravdu? Ale k nám nepřišel. Byla jsem v hale celé dopoledne, až když potom pan tajemník přiběhl a říkal, že musí jet do Kubelic, protože někdo zabil pana šéfredaktora, tak jsem šla pryč, říct to v kuchyni.“

„Takže celé dopoledne do vily nikdo nepřišel?“

„Nikdo, pane doktore. Ani nepřišel, ani neodešel. Živá duše se v hale neukázala.“

„Tak vám děkuji.“

Stejně se mi to nelíbilo. A kde by mohla být chyba? Odešel jsem nahoru k Božence. Objala mě, ale já pro ni neměl myšlenky. V čem jsem se, sakra, mohl mýlit? Nebo to ten chlap říká jen tak?

„Tak už na to nemysli, Jaroušku, a lehni si,“ řekla Boženka.

„Jak na to můžu nemyslet?“ zabručel jsem, ale natáhl jsem se v šatech na postel. Boženka si lehla vedle mě. A tak jsme zůstali až do rána.

V čem je chyba? V čem? Neodbytný otazník mě pálil v mozku. Julie. Opuštěná, zrazená. Kalenda, který se jí galantně ujme. Má dluhy. Julie mu poví o losu. Kalenda ji přemluví. Franta má už přece postavení. Peníze. Snad, ano, snad jí přitom nadhodí možnost, že si Franta vezme statkářskou dcerušku Terezu. A teď by ještě měl shrábnout půl miliónu? A ten los jsi mu vlastně kupovala ty. Ano, možná že na myšlenku losu přišla tenkrát Julie. Ženské mají spíš takové nápady. Přemluvila ho, šla ho sama koupit. A tak jede Kalenda ráno do Prahy, přijede pár minut po osmé, v devět zavraždí Frantu, jede k němu, vymění los, ve čtvrt na dvanáct se sejde u Holubů s di Castellem. Sám se k tomu furiantsky přiznal. To byla od něho rafinovanost. Nesnažil se nic si vymyslet, vrhl sám na sebe podezření, protože je chytrý a ví, že sotvakdo bude podezírat člověka, který sám upozorňuje, že pro osudnou dobu nemá alibi. Vyšší pán se světlým knírkem. Modrooký elegantní pán, který má asi v šatníku obuv značky Tip-Top, model Montparnasse nebo Montmartre či jak tomu říkali; kdybychom se mu tam podívali, i když ji ode dne vraždy neměl na nohou. Zajímavý pán. Vrah.

Kde může být chyba? Kde? Kde?

A když ho pak Julie volá a on vidí, že Julie je s nervy v koncích, přijede, vleze do vily oknem, ano, oknem, uspí ji. Anebo ji možná vůbec překvapí ve spánku, možná že se z omámení probrala jen na chvilku, a pak ji vynese po schodech na observatoř – a pod její tíží vrávorá a jde těžkým krokem – a pak ji shodí dolů.

Ale i kdyby tohle ne, tamto je v pořádku. V tom není žádná chyba. A přece někde musí být. Vodička je všelijaký patron, ale nelže. Válel jsem se na posteli sem tam ze strany na stranu po celou noc. Zopakoval jsem si všechno aspoň desetkrát. Nakonec nahlas Božence. A ona, jindy tak ozářená zdravým rozumem, nepřišla tentokrát na nic.

Na nic. K ránu, když pod okrajem škraloupu z mraků začala na východě blednout obloha, jsem konečně usnul, rozhodnut, že si celý ten osudný den vraždy, ten Frantův a Kalendův den, pomalu a dokonale, minutu po minutě, místo po místě, slovo za slovem zrekonstruuju. A že začnu příjezdem autobusu z Kubelic do Prahy.

Kapitola šedesátá sedmá

…v níž se doktor Pivoňka dozvídá zdrcující zvěst od řidiče autobusu. Boženka je opět osvícena, ale čtenář se nedoví jak. Doktor Pivoňka telefonuje do Živnobanky.

A z toho černého škraloupu, pod nímž bíle svítil proužek oblohy, se k šesté hodině spustil déšť a proměnil se v liják, který bil do oken zlostnými poryvy spoutané přírodní síly, pleskal do barevných listů stromů na zahradě, srážel je k zemi a pomalu je měnil v černožlutou podzimní kaši, kterou, až nastanou zlatě hořící dny pozdního října, svezou nezaměstnaní na hromady a zapálí a z městských parků, alejí a zahrad vztyčí se šedavé sloupy klidného kouře kolmo a kolísavě k bezcitné nádheře slunce, plovoucího nad ošklivým světem.

Ale když jsem vstal a pohlédl na zahradu, byla to jenom matná lijavice vod, padajících z mračen na záhony, a když jsem pak v hale bral telefon a vytáčel číslo kubelického zámku, svítila hala jasnou šedí chladu za širokými francouzskými okny terasy.

Ozval se mi ospalý a chraplavý hlas paní Salaquardové. Ano prosím, Mistr Kalenda se vrátil, až po půlnoci, ale teď ráčí spát, nařídil mi, že ho nemám budit.

Po půlnoci. Kde může být chyba?

Do haly přišla Boženka s obličejem celým opruzeným od špatného spaní, mžourala modrýma očima se zájmem po tácu se snídaní, který služka postavila na stolek před francouzskými okny, a bez otálení se pustila do šunky s vejci. Bylo to jídlo, které – jestli je vůbec znala – pokládala spíš za nedělní oběd než všední snídani.

Uvědomil jsem si, že je sobota. Teprve týden, co Franta ještě žil. A vrah je pořád na svobodě.

Do haly přišel ospalý Honza a přisedl k nám. Při snídani jsem znovu zrekapituloval celou kalendovskou hypotézu, bod po bodu. Boženka vraštila čelo a nad kakaem trochu mlaskala a Honza znaveně poslouchal.

„No vidíš někde nějakou chybu, člověče?“ zeptal jsem se ho.

Zavrtěl hlavou.

„To je nad moje chápání. Tvoje dedukce vypadá v pořádku. Asi jsem pitomej.“

„Podle všeho je to dedukce asi toho druhu, jako že všichni ptáci létají, pštros je pták, pštros tedy létá. Když to řekneš člověku, který nikdy neštudoval logiku, v první chvíli nepozná, kde je chyba.“

Honza se zamračil.

„A jak vůbec víš, že tam je chyba? Řekl ti to Vodička. Sám jsi vykládal, že spolu soupeříte. Jak můžeš vědět, že tě nebalamutí, aby tě zmát?“

„To by Vodička neudělal.“

„Doufej, kamaráde. Ale já bych se vsadil, že se tu dnes objeví s Kalendou v želízkách.“

Honza vstal a přistoupil k oknu. Proudy vody se lily po vysokých sklech jako horské pramínky. Za okny se válela šedavá, modrá mlha a pořád pršelo. „Co chceš dělat teď?“ zeptal se Honza.

„Začnu od Adama,“ odpověděl jsem. „Pojedu k autobusu z Kubelic a vyptám se řidiče, co a jak. Možná že Kalenda před týdnem jel s někým, z koho bych moh ještě něco vytáhnout. V devět otvírá Živnobanka. Zavolám tam a dám obstavit tu výhru.“

„Můžu ti nějak helfnout?“ Zdálo se mi, že Honzu už to nebaví. Dovedl se nadchnout do věci, ale když neměl brzy úspěch, ochladl.

„Já nevím,“ řekl jsem. Pak mi něco napadlo. „Podívej, snad bys moh zajít do autosprávkárny – víš, kam si dal Kalenda spravit vůz?“

„Říkal, že k Baumgartlovi do Vršovic.“

„Tak tam zajdi a zjisti, jestli je to pravda. Mám totiž dojem, že Kalenda žvaní a že auto prostě střelil, protože potřebuje peníze.“

„Dobře,“ řekl Honza. „Taky bych si moh zjistit trochu víc o Kalendových financích. Mám nějaký známý v jeho bance.“

Zvedli jsme se.

Do haly vešla Tereza a pozdravila.

„Kam tak časně?“ zažertoval Honza.

„Musím na policii,“ pravila. „Snad by pustili Freddyho na nějakou kauci, nemyslíte?“

„Měla jste se radši trochu vyspat, Terezo,“ řekl jsem. Všiml jsem si, že si Boženka se zájmem a s obdivem Terezu prohlíží. Zvlášť dlouho utkvěla svým modrým pohledem na měděné přilbici, která toho rána lemovala strašlivě bledý, smutný a téměř dětský obličej. Kde byla ta tiziánská vamp z Kahýra Baru?

Boženka se mě na ni vyptávala ještě v tramvaji, ale odpovídal jsem jen na půl huby, protože mi záhada logické chyby v kalendovské dedukci ždímala mozek jako kus hadru. Boženka tedy zmlkla.

Autobus si pomalu razil cestu proudem vod a blátem smíchovské periférie.

Stáli jsme s Boženkou pod velkým deštníkem a dívali jsme se, jak se zastavil a jak z něho, jeden po druhém, vystupují lidé. Většinou ženské v šátcích a dědové s černými deštníky. Přistoupil jsem k otevřeným dveřím. Šofér seděl za volantem a kouřil cigaretu. Byl to mladý muž lišácké tváře, s čepicí furiantsky postrčenou na stranu.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem. „Mohl bych se vás na něco zeptat?“

„Ale jó! Proč né?“ řekl šofér. „Ale račte dovnitř, v předsíni zatejká.“ Pak spatřil za mnou Boženku. „A dáma taky, jen dál, slečno, sál je příjemně vytopen.“

Vlezli jsme tam a usadili jsme se. Šofér se na svém sedátku otočil čelem k nám. Po všech oknech autobusu se lily záplavy deště.

„Tak co to bude, vašnosto?“

„Podívejte se,“ řekl jsem. „Vy jezdíte na téhle trati denně?“

„Už jo,“ řekl šofér.

„Znáte Mistra Kalendu z kubelického zámku?“

„Jó, toho spisovatele? Japaby né.“

„Jezdí s váma někdy?“

„Nó – tak asi dvakrát třikrát se svez. Jeho zahradník jezdí.“

„Potřeboval bych, abyste si vzpomněl na jednu důležitou věc. Opravdu důležitou. Jde –“ podíval jsem se na šoféra, „– jde o vraždu.“

„Tě pic!“ řekl šofér.

„Jestli si vzpomenete, jak to přesně bylo, můžete velice přispět k vypátrání vraha.“

„To bych byl v novinách?“ Šofér se na mě dychtivě zadíval.

„Jistě,“ řekl jsem.

„S celým ménem? A byla by u toho fotka?“

„Samozřejmě,“ řekl Jsem.

„Tak se ptejte, vašnosto.“ Řidič si narovnal čepici a založil ruce na opěradle před sebou.

„Jde o tohle,“ začal jsem. „V sobotu před týdnem měl Mistr Kalenda jet ráno vaším autobusem z Kubelic do Prahy. Vzpomínáte si na to?“

Řidič svraštil čelo.

„V sobotu?“ zapřemýšlel. „Ale jó, bylo to v sobotu, dneska tejden, nojo.“

„A vzpomenul byste si, jestli jel sám, nebo ještě s někým? Jestli se bavil s nějakým cestujícím a jestli toho cestujícího eventuálně neznáte?“

Řidič opět zavzpomínal. Pak zavrtěl hlavou.

„To se teda nebavil. Mračil se jako kakabus a čuměl z vokna. Viděl sem ho v zrcátku, seděl vepředu.“

Pocítil jsem hluboké zklamání.

„Nebo aspoň jestli ho někdo nečekal?“

Opět zavrtění hlavou.

„Nikdo, vašnosto. To bych si pamatoval. Mistr Kalenda je frajer, ten padne jednomu do voka, jak je voháknutej.“

„Hm,“ řekl jsem. „Nebo aspoň nebavil se s váma za jízdy?“

Šofér se lišácky usmál.

„Že by to byla ňáká zábava, to né. Spíš mně nadával.“

„Nadával? A proč?“

„Ále,“ řekl šofér. „No, zasek se mi píst, tak sme stáli, no. Chvilku to trvalo, že, než jsem to dal do rychtyku, a Mistr se nudil.“

„Jak dlouho to trvalo?“ vyštěkl jsem na něho.

„Ále, slabou hodinku,“ pravil šofér. „Lidi mě samozřejmě zjeli, že jo. Některý jeli na Smíchov na vlak, tak ten jim teda ujel,“ šofér se zasmál. „No a Mistr Kalenda mi teda vlastně ani nenadával, měl jenom takový uštěpačný řeči, že.“

„Kdy jste přijeli do Prahy?“

Měl jsem pocit, jako bych před sebou v duchu viděl ironický úšklebek inspektora Vodičky.

„No – tak asi ve čtvrt na deset, dřív to nebylo.“

Na Smíchov jsme šli pěšky. Šli! Táhli jsme se, pod parapletem, z jehož drátů kolem nás crčely pramínky vody, takže jsme s Boženkou kráčeli jako v kleci.

A byl jsem v kleci. Byl jsem nasuchu. Uprostřed vší té vody kolem. Klel jsem jak námořník, bezmocný v té slepé uličce. Tak tohle byla ta moje chyba, o které mluvil Vodička. Zřejmě si zjišťoval Kalendovo alibi, které Mistr tak lehkomyslně nenabídl. A přede mnou mlčel jako dub. Ach sakra, himl, hergot! klel jsem. A jsem zase tam, kde jsem byl před týdnem. Zatracený život! Jak budu vypadat před Lomalem, hergot, himl!

„Jaroušku,“ broukla Boženka. „Tak se nezlob.“

„Nezlob! A co mám dělat, Božka?“

„Tak si to všechno eště jednou zvopakujem a třebas eště na něco přídem.“

„Přídem! To bys musela leda ty. Mně už to nemyslí.“

Cítil jsem strašlivou malátnost a únavu. Najednou už mě to všechno vůbec nezajímalo. Boženka ťapala lacinými střevíčky otužile v loužích a myslela. Já už ne.

„No podívej,“ ozvala se. „Třebas: tys říkal, že ten los panu Salaquardovi večír někdo ukrad, ale pan Kalenda to teda nebyl a pan Zdeborský taky ne. No ale třebas to moh bejt někdo jinej.“

„Kdo, prosim tě,“ utrhl jsem se na ni. „Takovýhle ouvahy sou mi h… o platný, Božka.“

„Nebuď na mě vošklivej, jo?“ ohradila se Boženka. „Copak sou Kubelice na konci světa? Hele, třebas –“

A pak jsem nastražil uši. A Boženka povídala. A pak jsem se zastavil, zrovna uprostřed veliké a hluboké louže. Boženku zase jednou osvítil Duch svatý.

A teď to teprve všechno klapalo. Otřásl jsem se. Z toho, jak to klapalo. A ještě z něčeho jiného.

V budce jsem vytočil číslo Bejšvic grillu. Snad tam teď dopoledne někdo bude.

„Bejšvic,“ řekl ospalý hlas.

„Prosím vás, nevíte, kde bych našel barona Nádheru?“

„Koho?“

„Barona Nádheru.“

„Jo to nevim.“

„Ale znáte ho přece? Chodí k vám?“

„No znám ho. Ale von sem v poslední době už ani nechodí.“

„Tenhle týden u vás ale byl.“

„To taky nevim. Měl jsem do včerejška dovolenou. Zavolejte si večer, až tu bude číšník.“

„Děkuji,“ zavěsil jsem.

„Tak co?“ zeptala se dychtivě Boženka.

„Neví, kde bydlí,“ řekl jsem zamyšleně. Nádhera. Pak jsem sáhl po telefonním seznamu, chvíli jsem hledal a vytočil jsem číslo Živnobanky.

„Prosím vás, inkasoval už někdo ten půlmilión z Jubilejní loterie Svazu průmyslníků?“

„Ano, prosím, už je to zlikvidováno. Předevčírem.“

„A kdo to byl?“ zařval jsem do sluchátka. Úředník se zřejmě zarazil.

„Kdo volá?“

„Tady policie.“

„To by mohl říci každý. Proč to chcete vědět?“

„Ten člověk je vrah!“ zvolal jsem.

„Moment,“ řekl úředník. V telefonu se rozhostilo ticho. Slyšel jsem, jak mi ve spáncích tluče krev.

„Haló, prokurista Stříbrný,“ ozval se jiný hlas.

„Prosím vás, kdo si vyzvedl tu výhru – toho půl miliónu? Potřebujeme to nutně vědět!“

„Pán je od policie?“

„Ne,“ řekl jsem nešťastně. „Ale vyšetřuju ten případ. Byl to můj kamarád.“

„Lituji, ale takovéto informace můžeme podávat jen policii. Obraťte se na komisařství, a když sem přijdete se strážníkem –“ Praštil jsem telefonem a znova jsem se horečně zamyslel. Ano, ano, To taky souhlasí. A tenkrát – ano. Jak mohl vědět takovou podrobnost? Ano! Ano!

„Božka, jedem! Rychle!“ vykřikl jsem na Boženku, popadl jsem ji za ruku a vlekl jsem ji přes kalužiny u Anděla k stanovišti taxíků. Boženka v úzké sukni měla co dělat, aby mi stačila.

Dva ranní pardálové před hostincem U zlatého anděla se rozesmáli a jeden za námi vykřikl:

„Slečinko, rozstřihnou si tu sukni, ať –“ a pak něco strašně nemravnýho.

Jindy bych se byl vrátil a dal mu pár facek. Na mou duši. Boženka se otočila a zaječela:

„Di si na mlíko, ty souchotináři! Seš zelenej jak biliár!“

Ale já na to teď neměl čas. Věděl jsem, kdo je vrah. Ale už to nebyla radost, zadostiučinění. Najednou to byla hrůza.

Kapitola šedesátá osmá

…v níž doktor Pivoňka přijíždí s Boženkou do Kbel na letiště a vypráví příběh několika lidí. Dostaví se též inspektor Vodička. Historie vraždy pro štěstí se končí.

Taxík se pomalu vlekl do kbelského kopce a déšť neustával. Na asfaltce se dělaly velké bubliny, a když jsme zahýbali k letišti, viděl jsem dva smutné veliké ptáky s rozepjatými křídly stát zmokle na lesknoucím se asfaltovém jezeře.

V hale letištní budovy dosud skoro nikdo nebyl. Do odletu zbývaly dvě hodiny. Jenom zřízenec v uniformě mazal pant turniketu a jakýsi pán v kostkovaném plédu zkoumal letecký řád na stěně.

Sedli jsme si s Boženkou na lavičku, tak, abychom viděli na vchod. Mezi námi a vchodem stál paraván s plakáty Československých aerolinií. PRVNÍ NAŠE LETECKÉ SPOJENÍ S PAŘÍŽÍ, hlásala modrá písmena s Eiffelkou v pozadí. Seděli jsme. Elektrické hodiny na stěně cukaly každou minutu velkou ručičkou a pokaždé to v nich zaharašilo. Už jsem nemyslel. Boženka mlčela a tiskla mi ruku. Cítil jsem, jak se chvěje zimou ve svém tenkém kabátku. Pak kýchla.

Hodiny lezly, lezly pomalu vpřed. Do haly se začali trousit lidé. Trhl jsem sebou, kdykoli se otevřely dveře. Ale vrah nepřicházel.

A potom, konečně, o půl dvanácté se objevil. Vstal jsem a cítil jsem, že se rovněž po celém těle klepu. Ale ne zimou. Anebo zimou. Zimou studenější, než je pokles teploměru v divoké přírodě. Zimou srdce. Zimou, jaká může být jen v člověku.

Když mě spatřil, zarazil se a potom se křivě usmál. Podíval se na hodiny, ale zůstal stát. Stáli jsme proti sobě a hleděli jsme jeden druhému do očí.

„Sedneme si,“ řekl jsem pak. Usedli jsme na lavičku a vrah se zadíval před sebe, do prázdna, na červenou Eiffelku na plakátě. Kolem hezkých rtů mu křivý úsměv ustrnul jako křeč. Jako Kainovo znamení.

Nedíval jsem se na něho. Začal jsem tiše a pomalu mluvit. Boženka vedle mě občas kýchla. Mluvil jsem klidně a plynule. Najednou mi slova přicházela sama, jako by se odvíjela z gramofonové desky a jako bych je neříkal já, ale nějaký vzdálený, neosobní, objektivní hlas osudu:

„Dnes před tejdnem někdo zavraždil Frantu Procházku. Byl to urostlý člověk se světlým knírkem, ale na očích měl černé brejle a na hlavě klobouk. Měl boty Montmartre, tedy žádný chudák. Původně jsme nevěděli proč, pak jsme si mysleli, že kvůli literárnímu velikášství, potom ze žárlivosti, a nakonec se ukázalo, že to udělal kvůli šťastnému losu. Ten los vyměnil ve Frantově bytě za jiný, bezcenný, který večer před vraždou ukradl v kubelickém zámku panu Salaquardovi. O tom losu nikdo kromě Franty a slečny Carmen nevěděl. Carmen to Franta svěřil ráno před vraždou, v tiskárně. Řekl jí, že má podezření, že vyhrál, a musí se jít podívat do redakce, kde má los v deskách s dokumenty, zamčených v psacím stole.

Ale když přišla policie na místo vraždy, byl psací stůl zamčen, a los vyměnil vrah ve Frantově bytě. Později si slečna Carmen vzpomněla, že Franta před časem odnesl desky s dokumenty domů. Ale tehdy to nevěděla. To nevěděl nikdo, ani Franta, který, jak všichni jeho známí věděli, byl velmi zapomnětlivý.

Přesto však vrah, který zavraždil Frantu v místnosti, kde byl zamčený psací stůl, los ve velmi krátké době našel a vyměnil, aniž ve Frantově bytě udělal nějaký nepořádek. Šel tak najisto, že po sobě téměř nezanechal stopy.

Řekla snad vrahovi o skrýši slečna Carmen? Ale ta se přece o losu dověděla necelou půlhodinu před vraždou. A i kdyby bývala lhala, že si na skutečnou skrýš losu vzpomněla až později, a kdyby byla okamžitě vrahovi o věci telefonovala, nešel by přece vrah do redakce a nezabíjel by zbytečně člověka. A mimoto by neměl po ruce na výměnu los, který ještě den předtím byl na zámku v Kubelicích. Ne. O losu musel vědět někdo, kdo byl v pátek ve vile Mistra Kalendy. Totiž, musel vědět o existenci toho losu, ne o tom, kde los je. V tomhle směru na tom byl stejně jako Franta: domníval se, že los je v redakci, a teprv tam zjistil, že se mýlil. Pak zbývala ovšem jediná možnost: Frantův byt.

Jenže psací stůl v redakci byl v době, kdy tam přišla policie, zamčený. Jak mohl vrah vědět, že los není v zamčeném psacím stole? Bůhví. O existenci losu věděl někdo, kdo byl den před vraždou v kubelickém zámku. A kdo tam byl? Kdo vůbec měl přístup k Mistru Kalendovi? Lidé, o nichž lze předpokládat, že je Franta znal. Literáti a osobní přátelé.

Co když to tedy bylo takhle? Vrah přišel do redakce, ale nikoho tam nezastihl. Odemkl si dveře paklíčem nebo klíčem ze skrýše, kterou znalo několik lidí – Carmen, Zdeborský, Julie a možná ještě někdo, nebo je snad našel otevřené, protože Carmen den předtím zapomněla zamknout. Vtom se však vrátil Franta, protože však vrah byl člověk, kterého Franta znal, nenapadlo ho nic zlého. Naopak. Přijal ho s otevřenou náručí a pospíšil si s ním podělit se o svou naději. Řekl mu totéž, co slečně Carmen: že má dojem, že vyhrál na los, a proto že se vrátil do redakce dřív než jiné soboty, protože má los v deskách s dokumenty v psacím stole. Potom otevřel psací stůl. Vrah byl přirozeně vyveden z konceptu. Díval se Frantovi přes rameno, viděl, jak Franta prohrabuje stůl, nenalézá, co hledá, a pak se vztyčuje a říká: ‚Ale ovšem, jsem já to zapomnětlivec! Vždyť jsem ty desky před měsícem odnesl pryč, dal jsem si je do psacího stolu doma!‘, a vrah, který se už cítil majitelem půlmiliónového bohatství, najednou vidí, jak se ta hromádka zelených papírků před ním rozplývá, jako kdyby ji rozfoukl vítr. Franta zamyká stůl, ukládá klíček do náprsní tašky, dává tašku do kapsy a říká: ‚Pojď! Nemůžu to vydržet, jedu se podívat domů!‘ a obrací se ke dveřím. Vrah zahlédne jeho nechráněné temeno a v tom okamžiku se rozhoduje. Chce získat ten půlmilión a nemá jinou možnost. Bere z psacího stolu bronzové poprsí Immanuela Kanta a udeří Frantu do zátylku. Franta se zhroutí. Vrah chce utéct, ale vtom jím projede leknutí. Co když šéfredaktor není mrtev, ale omráčen. Dlouho se nerozmýšlí. Vytáhne z kapsy kapesní nůž, nebo sebere se stolu nůž na dopisy – nevím – a vrazí jej omráčenému do žeber. Pak nůž i sošku do něčeho zabalí a uteče. Jde nebo jede nejkratší cestou do Kozí uličky, vejde otevřenými dveřmi – anebo vleze oknem, protože ví, jak se okno dá otevřít – vymění losy a zmizí.

Kdo ale řekl vrahovi o losu? Nevěděli o něm ani nejlepší Frantovi známí – Pivoňka, Honza Petráček, Tereza – kdo o něm vůbec mohl vědět?

Ovšem. Julie. Byla přece dlouhou dobu nejbližší Frantův člověk. Ještě aspoň dva měsíce po vydání Jubilejní loterie Svazu průmyslníků. Ano, je dokonce možné předpokládat, že právě Julie přivedla Frantu na myšlenku koupě losu – třeba na oslavu zrození Osvobozené lyry – o tom by svědčilo, že si Franta koupil celý los, který byl hodně drahý. Podle vší pravděpodobnosti, protože – zatím – nemáme fakta. Julie o losu věděla a vrah se o něm tedy dověděl od ní.

Ale teď je tu několik otázek: za prvé: kdy řekla Julie vrahovi o losu, za druhé: proč mu o něm řekla, a za třetí: věděla-li, když mu to říkala, co vrah zamýšlí, nebo plánovala-li krádež losu dokonce s ním?

Nejprve poslední otázku: věděla Julie, že vrah chce los ukrást? Nebo to dokonce plánovala spolu s ním?

Myslím, že můžu tvrdit, že o tom věděla, i když zatím nebudu rozhodovat, jestli to taky předem plánovala. Především, Julie je mrtva. Spáchala sebevraždu. Co to znamená? Že ji buď tížilo svědomí, nebo smutek tak strašně, že to nemohla přežít.

Řekněme, že ji jenom tížil smutek. Ale je pravděpodobné, že by mladá dívka bez jakýchkoliv znaků psychopatie – znal jsem ji přece dobrých pět let a nebyla to žádná povrchní známost – je pravděpodobné, že by si taková dívka vzala život jenom proto, že zemřel její bývalý milý, s kterým se už před dobrým půlrokem rozešla, a od té doby žila – jak se to aspoň jevilo jejím nejlepším známým – Pivoňkoví a Petráčkovi –, docela normálně, dokonce s jiným mužem, a dokonce koketovala s dalšími muži, například s Kalendou? Psychopat by toho schopen byl. Ale Julie nebyla psychopat. Není však potom přinejmenším podezřelé, jak tahle zdravá, veselá, sportovní a trochu cynická dívka těžce nesla Frantovu smrt? Jak ji zpráva o ní skosila? Jak proležela celé dny a noci v hluboké melancholii? Jak měla hned slzy na krajíčku, ještě kolik dní po vraždě?

Ale řekněme, že je to možné. Je tu však jedna zarážející okolnost: v nejhlubším smutku, kdy se Julie naprosto uzavírá svým nejbližším přátelům, svěří cizímu člověku, inspektoru Vodičkovi, tajemství svého rozchodu s Frantou. Dobrá, řekněme, že si uvědomila, že by to mohlo přispět k vypátrání vraha. Připusťme, že si to neuvědomila dřív, ačkoliv to byla dívka jistě spíš nadprůměrně než průměrně inteligentní. Připusťme, že se chovala jako slečna Carmen. Ale budu kombinovat dál. Pokusím se odpovědět, proč řekla Julie vrahovi o losu. Jen tak? Mezi řečí? Nehledě k tomu, že se to nedělá, plynuly by z toho dvě možnosti: jestliže mu o tom řekla někdy dřív, před tahem, pak má vrah zázračnou paměť nebo si číslo poznamenal – anebo mu to řekla až po tahu. První možnost můžeme s přípustným procentem pravděpodobnosti vyloučit. Proč by si vrah poznamenával, nebo dokonce zapamatovával číslo jednoho z několika set tisíc vydaných losů? Zbývá tedy druhá možnost. Tah Jubilejní loterie byl v pátek dopoledne v budově pražské burzy. Výsledky tahu hlásilo rádio poprvé v poledních zprávách a z nich se je dověděla Julie, jak mi o tom vyprávěl pan Salaquarda. Musela proto vraha seznámit se skutečností, že Frantův los vyhrál, někdy během odpoledne nebo nejpozději večera, přibližně mezi půl jednou, kdy slyšela zprávy, a přibližně půl jedenáctou, kdy se paní Salaquardová vrátila do svého bytu z Juliina pokoje. A vlastně dřív, protože vrah přece ukradl los ze šuplete v kuchyni paní Salaquardové a kuchyň zůstala prázdná pouze mezi desátou hodinou, kdy Julie zavolala paní Salaquardovou k sobě, a půl jedenáctou, kdy se paní Salaquardová vrátila a kdy její manžel seděl v kubelické hospodě. Ale kdo vlastně byl v Kubelicích, komu by Julie mohla svěřit, co zjistila? Kalenda – ale ten v sobotu ráno přijel do Prahy až ve čtvrt na deset, v době, kdy byl Franta už mrtev nebo právě umíral. Zdeborský – ale ten celé dopoledne vyspával opici. Julie sama byla rovněž celé dopoledne v zámku Mistra Kalendy. Pan Salaquarda a paní Salaquardová také.

Co z toho plyne? Že vrah nebyl v pátek v poledne v kubelickém zámku a že se s ním Julie sešla teprve během odpoledne. Ano, odpoledne šla Julie do lesa, na procházku, třebaže lilo jako z konve, a vrátila se úplně promočená. V lese se nepochybně setkala s vrahem. Umluvili tam spolu celou věc. Podle čeho tak soudím? Podle toho, že večer ukradl vrah los pana Salaquardy, aby měl něco na výměnu, a Julie mu v tom pomáhala.

Ano, pomáhala. Protože nikdo jiný v kubelickém zámku nevěděl současně, že Franta vyhrál, ale také že pan Salaquarda má los – teď už bezcenný – téže loterie. A proto když večer – jako pravidelně každý den, a o tom Julie tedy pravděpodobně také věděla – když tedy večer odešel pan Salaquarda do hospody, odlákala jeho manželku do svého pokoje a tam ji zaměstnala na dobu dostatečně dlouhou, aby vrah mohl vlézt do domovníkova bytu, ukrást los a zmizet. Je tu ještě jedna nápadná okolnost, která svědčí pro tuhle domněnku: když paní Salaquardová přišla nahoru do Juliina pokoje, Julie zhasla světlo a hned je zase rozsvítila. Vymlouvala se na migrénu. Ale bylo to znamení pro vraha, který čekal někde u zámku: Vzduch je čistý!

Je-li tato hypotéza správná, máme také zodpověděnu třetí otázku: ano, Julie věděla o krádeži losu, a nejen to, ona byla její inspirátorkou, ona ji také spolu s vrahem plánovala. A samozřejmě vyjasní se nám i ostatní podivné věci: proč ji zpráva o Frantově smrti tak sklála, proč si nakonec vzala život, nebo proč ji o něj někdo připravil. Protože vraždu – vraždu člověka, kterého kdysi milovala a který jí nutně dosud nebyl lhostejný, tu Julie neplánovala. A když nyní plán, který spolu s vrahem sestavovala, skončil vraždou, bylo to příliš pro její svědomí. Octla se v kleci – mezi tíhou svědomí a kriminálu – a v takové kleci se k sebevraždě odhodlává i normální člověk, bez psychického zatížení. Ano, ale proč Julie plánovala krádež losu? Nebo spíš jak mohla vůbec na něco takového pomyslit?

Tohle je asi nejobtížnější část dedukce, protože je to záležitost psychologie, hnutí Juliiny mysli, a taková hnutí nezanechávají stop. Ale pokusím se o to. Čtyři roky chodila Julie s Frantou – a pak jí Franta vrazil dýku do zad. Bylo to pro ni strašlivé zklamání. Když ho přistihla s Terezou v posteli – s dívkou, o které říkal, že je to jenom rozmazlený venkovský zajíček, jemuž trochu otevírá oči, a ona mu věřila, protože ho měla ráda láskou, která kotví v důvěře – když ho přistihla s tou dívkou, utekla. A Franta jí odmítl dát vysvětlení, protože Julii nemohl říct, co furiantsky řekl naivní Tereze, s níž se bavil hlavně tím, že ji šokoval. Julie by nesouhlasila s krádeží, protože Julie nebyla nezkušená venkovská dceruška jako Tereza. Ovšem, ani Tereza by předem pravděpodobně nesouhlasila s krádeží, ale na soirée u Wiesenbergerů jednal Franta z okamžitého, nerozvážného nápadu a pak už se to nedalo změnit. Nedomyslel celou věc, příliš rozčilen vidinou možností, které mu ten drobný, snadno zcizitelný náhrdelník otvíral, rozhodl se v okamžitém návalu slepé pohnutky, a Tereza byla příliš ohromena a popletena, aby mu odporovala, a taky pravděpodobně nevěděla, o co jde. Třeba to považovala za žert, anebo si nemyslela vůbec nic, protože Frantu milovala. Potom jí to ovšem došlo, a octla se v situaci, která pro tak mladou, nezkušenou a rozmazlenou dívku byla neúnosná. Ve svém žalu a hrůze neměla ke komu se uchýlit než zase k Frantovi. A Frantovi nezbylo než ji utěšit tak, jak se takové mladé dívky utěšují.

A tím strašlivě celou záležitost zamotal. Julie utekla. V té době se kolem ní začínal motat génius Zdeborský. Snad s ním šla jenom na flám, snad chtěla Frantu jen potrestat nebo vyprovokovat, a Franta to vzal doslova. Nakonec Zdeborský dosáhl svého, ve chvíli, kdy Julii bylo všechno jedno, a které asi později litovala.

Ale Julinka přece nebyla děvče pro milionářovy choutky. Musela tím trpět. Pobledla, bývala smutná, začala pít.

Co se může stát, když je na tom opuštěná mladá žena takhle? Co ji z toho může zachránit?

Ne bachratý, pitomý náfuka, jako je Zdeborský. Ani pití, ani společnost, ani zábavy, ale jenom nějaký jiný muž, který se alespoň trochu vyrovná muži, který ji opustil. Muž stejně inteligentní, stejně duchaplný, stejně poutavý, muž, u kterého by zapomněla, nebo se aspoň pokusila zapomenout na to, co jí Franta provedl, ano, a také muž, na kterého by Franta mohl žárlit. Tomu se pak svěří se vším. Tomu se v návalu vzteku svěří s tím, že Franta vyhrál na los, k jehož koupi ho donutila ona.

Ale pro toho muže není poměr s Julií záležitostí života a smrti, ale spíš flirtem. Proto se také se svým poměrem k Julii tají tak, že o něm nevědí ani jeho nejlepší přátelé. A jistě také proto, že nechce kvůli Julii riskovat své postavení. Hoví to jeho donchuánským sklonům, Julie se mu líbí, její zoufalá, úporná láska mu lichotí. A zároveň ten muž touží po penězích a nemá je. Julie mu poví o šťastné výhře Franty Procházky. A ten muž v tom vidí příležitost pro sebe.

Obratně, velmi obratně využije Juliina vzteku a bolesti. Vždyť je to vlastně tvůj los, Julinko. Franta ho koupil, protože tys ho k tomu přiměla. Ostatně, měli jste tehdy prakticky společné finance, ne? A on má teď sklízet ovoce tvého šťastného nápadu? Franta? Chlap, který tě bůhvíjak dlouho vodil za nos a podvedl tě s prvním zajíčkem, který se do něho zakoukal? Představ si, kdybychom ty peníze měli my. Mohl bych nechat tohohle života a mohli bychom se vzít, Julie. Zařídil bych si vlastní podnik. Potřebuju jenom kapitál. No tak co, Julie? No tak.

A Julie tedy, v tom návalu vzteku a milostné nenávisti k milostnému zrádci, svolí.

Je to tak? Nepochybně ano. A kdo je ten její nový milenec, ten vrah? Do dnešního rána jsem si myslel, že Kalenda.

Ale Kalenda má alibi. Musel to být někdo, s kým se Julie sešla v lese. Je nepravděpodobné, že by to byl někdo z Kubelic. To je přece upadající díra, jejíž prosperita skončila s odchodem hraběte Mamselsteina. Dnes tam nežije jediný mladý člověk, takový, který by Julii mohl nahradit Frantu. Ne. Musel to být někdo, kdo se s Julií mohl snadno stýkat. Někdo z Prahy. V Kubelicích ten den nikdo jiný kromě Zdeborského a Kalendy nebyl. Odpoledne se však Julie sešla se svým milým v lesíku. To znamená, že ten člověk musel odpoledne přijet z Prahy do Kubelic. A s největší pravděpodobností na Juliinu výzvu.

Po obědě volala Julie do Zdeborského vily. Vyřizovala vzkaz, že tajemník pana továrníka má v sobotu určitě vyzvednout vůz ve správkárně a přijet s ním do Kubelic. Tajemník to slíbil. Pak si ale vzpomněl, že má v sobotu tradiční schůzku s přáteli, a volal zpátky do Kubelic, jestli by nebylo možné odložit příjezd až na neděli. Je to tak?“

Podíval jsem se na vraha vedle sebe.

„Je to tak, Honzo?“ zeptal jsem se.

A tu Honza pomalu, strnule kývl. Jeho hezká tvář byla bílá jako sníh.

„Ano. Julie tě nevolala kvůli brontosauru – to byla výmluva –, ale sdělila ti, co se právě doslechla v rádiu. A tys potom dostal ten nápad. Telefonoval jsi jí zpátky, aby na tebe čekala v lese, a tam jste všechno umluvili.

Jak jsem na to přišel, Honzo? Protože jsem si vzpomněl na řadu věcí, které spolu najednou začaly souviset jako články řetězu. A kdy? Když mě Boženka přivedla k poznání, že los musel ukradnout někdo, kdo v pátek odpoledne přijel do Kubelic z Prahy, protože Kubelice nejsou koneckonců na konci světa.

Ano, Boženka, Honzo. Pak jsem najednou viděl v novém světle tu tvoji snahu mi pomáhat, to, jak jsi ochotně souhlasil se všemi mými pitomými nápady a utvrzovals mě v podezření nejdřív na di Castella, potom na záhadnou tizián, pak na Terezu, potom na Höllicha, a nakonec na Kalendu. Protožes věděl, že všechny ty stopy jsou falešné. Proto jsi zjistil, že Zdeborský financoval Osvobozenou lyru, až když už měsíc vycházela, a honem jsi mi to telefonoval, ale teprve po tom, když jsem vyslovil podezření, jestli Franta neměl nějaké styky s podsvětím – nějaké nezákonné zdroje příjmů. Proto jsi tak zázračně vytáh z barona Nádhery věci, které každý jen trochu zkušený šejdíř tají i před vlastní matkou. A tady jsi právě udělal chybu, jednu z několika málo chyb, Honzo. Nepočítals s tím, že půjdu z barona Nádhery vytáhnout ještě víc. A že zjistím, že baron Nádhera do Bejšvic grillu dávno nechodí.

Byl jsi chytrý, Honzíku. Tak chytrý, že dokonce nad mrtvolou Franty Procházky tě napadlo, jak si ještě vylepšit alibi, a volal jsi mě. Ano, telefonem z redakce Osvobozené lyry, od mrtvého těla jsi mně volal a tvrdil jsi, že se nemůžeš k Frantovi dovolat. Žádal jsi mě, abych to zkusil místo tebe.

Byl jsi strašně chytrý, Honzo, ale udělals několik chyb. Například tu, že jsi v sobotu dopoledne vylezl z vily Julie oknem a neměls už čas se zase stejnou cestou vrátit, nebos na to zapomněl. Protože když jsem tě volal, abych ti řek, co se stalo, a komorná zvedla telefon, byl jsi na zahradě. A komorná se dušovala, že celé dopoledne nikdo z vily ani neodešel, ani do ní nepřišel. A tys prý celé dopoledne pracoval ve své pracovně. Takhle pilný jsi ty nikdy nebyl, Honzíku, a na tos taky zapomněl.

Tenkrát večer, kdy se Zdeborský ožral, jsi udělal ještě jednu chybu. Nějak nápadně přesně, na minutu, jsi věděl, kdy je letecké spojení s Paříží. A pamatuješ na to odpoledne ve středu, kdy jsem chtěl, abys se mnou šel do Frantova domku, a tys řekl, že musíš zajet Zdeborskému pro nový vůz? Tenkrát jsme tě potkali na Karlově mostě, a ty jsi zahýbal do Lázeňské ulice. Tam je francouzské vyslanectví, Honzíku. Tam se chodí pro vízum.

Ty ses totiž v kůži vraha cítil nesvůj. A rozhodl ses, že utečeš pryč. Za hranice. Do Paříže. Do Paříže, ‚kde je k nebi blíže‘, jak praví básník. To odpoledne sis jel zažádat o vízum, Honzíku, a dnes ráno sis pro ně zajel, viď, nebo včera. Proto tě tak polekalo, že se o něčem smlouvám s panem Salaquardou po Frantově pohřbu, viď? Protože tys moc dobře věděl, ‚co je to za chlápka‘, když ses mě na něj ptal. A měl jsi štěstí, Honzíku, že jsem tu výhru už nemohl v bance zablokovat, protože jsem na ten trik s losem přišel pozdě. Protože jsi taky výhru honem vyzdvihl ráno, den nato, co ses dověděl, že přihořívá. Řekl jsi Julii, že vím o Frantově losu, ve středu večer, na tom večírku, kde ses tak podřekl s leteckým spojením. A já tě ještě za ní poslal, protože jsem měl strach, aby si něco neudělala. Já ti ještě říkal, abys na ni dal pozor.

Ten večer sis na mě počkal v Kinského zahradě a chtěls mě oddělat. A když se ti to nepovedlo, honem sis ráno vyzvedl výhru. V nějakém malém přestrojení, samozřejmě. Třeba se světlým knírkem a s brýlemi. A kladl jsi úředníkovi v bance na srdce, že si nepřeješ žádné články v novinách. Inspektor Vodička dnes ráno už pravděpodobně v bance byl. Ale přišel s křížkem po funuse. Výhra už byla fuč.

Máš ji asi u sebe, viď? Pod košilí nebo ve dvojitém dně kufříku. Pouhých sto papírků po pěti tisících korunách, viď? Anebo trochu víc v tisícikorunách. To není tak moc papíru. Nebo snad máš s sebou jenom šekovou knížku, Honzo? Nechal ses akreditovat u Banque Nationale Française? Ne, není to tak moc papíru. Ale co všechno za to člověk může mít, viď, Honzíku. Co všechno, Honzíku? Takový knírek jsi použil už jednou, Honzo. Vypůjčil sis ho z divadelních zásob pana továrníka Zdeborského. Ten den, co jsi vylézal oknem z jeho pracovny, a den po tom, co jsi jel ve Smaragdovém šípu do Kubelic.

Jak to vím? No, Honzo, nejsi přece žádný akrobat. Nechals po sobě stopy pod oknem a na okenním rámu. A není divné, že vůz, který se už rok nepoužívá, má na kapotě zaschlé bláto? Smaragdový šíp měl, když jsme ho v neděli vytahovali z garáže.

Že by ho pan továrník nedal umýt, než ho uložil k odpočinku? A ten den před vraždou pršelo, Honzo. To byl ten déšť, v němž promokla Julie. Na kubelické silnici muselo být bláto. Julinka byla přece promoklá na kůži, když se vrátila z lesa ze schůzky s tebou, to mi připomněla paní Salaquardová. Odjíždět tě nikdo neslyšel – podlaha garáže je nakloněná, spustil jsi motor až pod kopcem a na výfuky jsi nasadil tlumiče, které jsi po návratu v noci sundal. Ale zapomněl jsi umýt vůz, Honzíku. A celou cestu jsi jel jako zběsilý. Málem jsi přejel opilého vandráka v Kubelicích, víš? Nějakého Karla Vosolsobě, kterého potom v neděli tímtéž vozem málem přejel Zdeborský, poněvadž se ten ožrala pořád motá po silnici před hospodou. Ten vandrák, když jsem s ním včera mluvil v Kubelicích, žvanil pořád něco o tom, že se někdo už dvakrát pokusil ho oddělat nějakým zeleným auťákem. Myslel jsem si, že ten ožrala byl tenkrát, když ho v neděli málem přejel Zdeborský, tak nadrátovaný, že viděl dvojmo. Ale on neviděl dvojmo. Viděl tehdy Smaragdový šíp podruhé. Poprvé ho spatřil v pátek odpoledne.

A pak, proč Julie omdlela, včera, když tě ti chlapi z protinarkotického oddělení sebrali? A proč se Julie svěřila v neděli ráno Vodičkovi s důvodem svého rozchodu s Frantou, když tobě to – prý – večer předtím nechtěla říct. Protožes jí nařídil, Honzíku, aby se svěřila. Protožes chtěl, aby policie šla po úplně falešné stopě.

Ano, Honzíku. Když jsi údajně tahal rozumy z barona Nádhery, zjistil jsi, že máš talent ke gangsterskému řemeslu. Máš, Honzo, to je pravda. Jenomže tohle řemeslo nemá zlaté dno. Nemá, i když ty sis to myslel.

A tak teď sedíme tady. Za sedm minut ti letí letadlo. Do Paříže. Ale ty v něm nepoletíš.“

Odmlčel jsem se a podíval jsem se na svého souseda. Měl teď zavřené oči a špičkou jazyka si olizoval rty.

„Co teď uděláš, Honzíku?“

A Honza najednou prudce vstal, udělal tři dlouhé kroky k paravánu s plakáty Čs. aerolinií a otočil se tváří ke mně. Kolem úst mu zahrál smutný úsměv. Křivý, sarkastický, bolestný, mrtvolný úsměv. Potom pomalu vytáhl ruku z kapsy kabátu a pozvedl ji ke mně. Vytřeštil jsem oči do černého ústí browningu. Boženka vykřikla. Zatmělo se mi před očima. Něco třesklo, ozval se rychlý dupot nohou a pak tvrdý a rozhodný hlas:

„Ruce vzhůru!“

Rozmazané postavy přede mnou nabyly pevnějších obrysů. Byl to inspektor Vodička. Stál vedle paravánu a velkou služební pistolí mířil na Honzu.

Rychle jsem se na Honzu podíval. Měl dosud ten bolestný, smutný úsměv na tváři a browning pozdvižený do úrovně prsou. Vzadu u turniketu zaječely nějaké ženské. A pak Honza pomalu pozvedl revolver a přiložil si ho ke spánku. Inspektor Vodička se vrhl vpřed. Zavřel jsem oči.

Třeskla rána.

Boženka vedle mě na lavici znovu vykřikla.

Otevřel jsem oči.

U nohou inspektora Vodičky ležel na barevných dlaždicích Honza Petráček a z díry ve spánku mu prýštila jasná, červená krev.

vyprávění

v „Horské krásce“ končí

Zmlkl jsem. V kavárně v „Horské krásce“ mezitím číšník ze zvyku rozsvítil, ale jeden z těch kostkovaných mládenců, kteří na mě zírali s pootevřenými ústy, se vymrštil a zhasnul. Večer, konečně po dvanácti dnech, vystřídaly déšť a mlhu plné hrsti krásných horských hvězd jako ze skla, které se seřadily v obvyklá souhvězdí a lily své věčné světlo na zem, jako tenkrát, dávno, na vilu pana továrníka Zdeborského a na mrtvou tvář ubohé Julinky. Chvíli bylo ticho. Potom se ozval dlouhý povzdech a jedna majolénka v kostkovaných pantalónech se zeptala:

„A co se stalo s Terezou, pane Pivoňka?“

„No,“ řekl jsem. „Nejdřív ji, to víte, taky zašili. Zjistilo se, že věděla o koksu, ale byla tak vyděšená z těch všech věcí, že se nemohla k ničemu odhodlat. Dostala se samozřejmě před šestičlennou porotu, v které byla polovina ženských, a ani jedna by nemohla dělat manekýnku. Ty, když spatřily Terezin kukuč a tu bronzovou květinu, co měla na hlavě, okamžitě se rozhodly, že je vinna, vším a v plném rozsahu žaloby, a že je dokonce ještě vinnější. Naštěstí příroda obvykle pracuje s protiváhou, a tak proti těm třem fúriím stála v soudní síni trojice mladších mužů, Terezin advokát, prokurátor a soudce. A tihle tři mušketýři se v závěrečném playdoyer navzájem tak překonávali, že člověk koukal z advokáta na soudce a ze soudce na prokurátora, a nevěděl, který je který. Terezka seděla na lavici obžalovaných jako povadlá žalostná kopretina, a ti tři předváděli takové triumfy lidského ducha v objevování těch nejnemožnějších polehčujících okolností, že nakonec Terezka vyfásla jen dva měsíce podmínečně. Z těch tří dopadl nejhůř ten soudce. Vlastně, co žvaním, inu nezapomeňte, že jsem starý mládenec: dopadl nejlíp, protože se tenkrát do té zrzavé květiny zakoukal víc, než je prospěšné mužské svobodě, a dopadl podle toho.“

„On si ji vzal?“ zeptala se majolénka s ohonem.

„Ano. A vymohl jí dokonce, že mohla po čase dodělat medicínu. Nechci vás zklamat, ale potom měla s tím soudcem tři děti, víte, to mají i princezny, a dnes – dnes pracuje na zubním středisku. Prý tam ze všech nejlíp trhá zuby.“

„A pane Pivoňka,“ ozval se jeden mládenec. „Ten inspektor Vodička na to přišel taky, že vrahem byl Petráček?“

„Ano,“ řekl jsem. „Svěřil se mi potom, že ten pátek večer, před odhalením, byl už úplně v koncích. Věděl totiž, že Kalenda má dokonalé alibi, ale neměl tušení o záměně losů. Když jsem mu tehdy v noci, po Juliině sebevraždě, vyklopil svou kalendovskou hypotézu a řekl mu o losech, srovnal si to do rána v hlavě, jel do banky a tam zjistil to, co jsem předpokládal. Potom samozřejmě hned jel do vily Julie, ale Honza byl už pryč. Byl zase v koncích, ale pak ho taky napadlo, že se Honza pokusí ujet. Zalarmoval všechny celnice a pasové kontroly a nazdařbůh se vypravil do Kbel, protože letecké spojení s Paříži bylo tehdy novinka a dost se o něm mluvilo. A tam mu to vyšlo.“

„A co ten pan Zdeborský?“ zeptal se měšťan ze Satalic.

„Ten? Inu, sešel jsem se s ním v životě ještě několikrát při podobných příležitostech. Třeba při té vraždě se zárukou v osmatřicátém roce. Ale to je dlouhá historie. Až zas někdy jindy“.

Vstal jsem a přistoupil jsem k oknu. Vzpomínal jsem na to na všechno znovu, a bylo to pryč. Vedle v restauraci začaly cinkat talíře a zazněl gong, který svolával k večeři. A mně z oka vytryskla jediná veliká slza, udělala mi na nose kapku a skápla mi rovnou na nové vyleštěné střevíce.