Earl Derr Biggers

Vražda v Honolulu

Kapitola 1 - Chorobný vítr

Slečna Minerva Winterslipová byla rodilá Bostoňanka z dobře situované rodiny. Dávno již vyrostla z romantického věku, ale stále ještě se dokázala nadchnout pro krásu, jako nyní pro polobarbarskou nádheru tichomořského ostrova. Jak teď pomalu kráčela po pobřeží, prožívala stejné radostné vzrušení, jako když v Bostonu naslouchala oblíbenému symfonickému orchestru.

V této denní době měla Waikiki nejraději, hodinu před večeří a náhlým tropickým soumrakem. Stíny vysokých kokosových palem se dloužily a prohlubovaly v zapadajícím slunci, které zaplavovalo svými paprsky temeno Diamond Head a zlatilo hřebeny vln valících se od korálového útesu k pobřeží. Několik opozdilých plavců se ještě nemohlo rozloučit s vodou, která dokázala laskat jako milenka. Na skákacím prkně blízkého prámu se na krátký rozkošný okamžik vypínala ke skoku štíhlá hnědá dívka. Jakou má postavu! Slečna Minerva, která už před několika lety překročila padesátku, na ni pohlížela trochu závistivě – mládí, ach to mládí podobné šípu, přímé, sebejisté a letící. Ztepilá dívka se vznesla do vzduchu a slétla dolů jako šipka. Byl to dokonalý skok do vody, tichý a čistě provedený.

Slečna Minerva pohlédla do obličeje muži, který kráčel vedle ní. Jenže Amos Winterslip byl vůči kráse slepý – to si zvolil za přední své životní pravidlo. Narodil se na souostroví a neznal z pevniny nic kromě San Francisca. Přesto byl nade vši pochybnost ztělesněným novoanglickým svědomím – puritánem v bílém plátěném obleku.

„Měl by ses už vrátit domů, Amosi,“ navrhla mu slečna Minerva. „Čekají na tebe s večeří. Děkuju ti srdečně, žes mě doprovodil.“

„Půjdu s tebou až k plotu,“ odvětil. „Až tě Dan a to jeho vyvádění omrzí, vrať se zase k nám. Rádi tě uvítáme.“

„Jsi velice laskav,“ odpověděla rezolutně, jak bylo jejím zvykem. „Ale teď už musím opravdu odjet domů. Grace si kvůli mně dělá starosti. Ona to samozřejmě nedovede pochopit. Uznávám, že jsem se zachovala trapně. Odjela jsem na šest neděl do Honolulu a toulám se na ostrovech už desátý měsíc.“

„Tak dlouho již?“

Slečna Minerva přikývla. „Nedovedu si to vysvětlit. Den ze dne si svatosvatě slibuji, že si začnu balit věci – zítra.“

„A ten zítřek nikdy nepřijde.“ řekl Amos. „Tropy tě okouzlily. To se děje leckomu.“

„Slabochům, tos chtěl patrně říct,“ odvětila slečna Minerva špičatě. „Jenomže já mezi ně nepatřím. Jen se zeptej lidí v Beacon Street.“

Amos se mdle pousmál. „Winterslipové to mají v krvi,“ řekl. „Považují se za puritány, ale vždycky je nějak přitahovaly nízké zeměpisné šířky.“

„To vím,“ odpověděla slečna Minerva s očima upřenýma na exotické pobřeží. „Proto se jich už tolik vydalo na plavbu za dobrodružstvím ze salemského přístavu. A ti, kdo zůstali doma, tušili, že vystěhovalci uvidí věci, které neměl žádný Winterslip spatřit. Ale stejně – anebo právě proto jim záviděli.“ Kývla hlavou. „Ano, kapka cikánské krve. Vyhnala také tvého otce, aby se tady usadil jako lovec velryb, a proto ses také narodil tak daleko od vlasti. Amosi, víš přece, že sem nepatříš. Měl bys vlastně bydlit v Miltonu nebo Roxbury a každého rána docházet se zelenou aktovkou v ruce do bostonské kanceláře.“

„Na to jsem sám už často myslel,“ připustil. „Kdoví – snad bych se tam byl dopracoval slušnějšího živobytí –“

Zatím došli k plotu z ostnatého drátu, neobvyklé překážce na tomto přívětivém pobřeží. Táhl se až dolů k vodě; mořská vlna právě opláchla poslední sloupek a zase opadla.

Slečna Minerva se usmála. „Nu, jsme na místě, kde přestává Amos a začíná Dan,“ pravila. „Vyčkám vhodnou chvíli, abych rychle plot oběhla. Naštěstí se ti nepovedlo postavil plot tak, aby se posunoval s příbojem.“

„Svá zavazadla pravděpodobně už najdeš ve svém pokoji u Dana,“ pověděl jí Amos. „Nezapomeň, co jsem ti řekl o –“ Náhle umlkl. V zahradě za plotem se vynořil zavalitý, bíle oblečený muž a chvátal k nim. Amos Winterslip stál chvíli strnule vzpřímen a v jeho obvykle ospalých očích zablesklo zlostné světlo. „Tak sbohem,“ řekl a obrátil se.

„Amosi!“ zvolala slečna Minerva ostře.

Amos však šel dál a ona se rozběhla za ním. „Amosi, co je to za nesmysl! Jak dlouho jsi už s Danem nehovořil?“ Amos se zastavil pod samanovým stromem.

„Jednatřicet let,“ řekl. „Desátého srpna tomu bylo jednatřicet roků.“

„To je skutečně již dost dlouho,“ pravila. „A teď hezky obejdi ten svůj hloupý plot a podej Danovi ruku.“

„Vyloučeno!“ prohlásil Amos. „Neznáš nejspíš Dana a způsob jeho života, Minervo. Znova a znova zneuctívá naše dobré – “

„Ale Dan je považován za významnou osobnost,“ namítla. „Je vážený – “

„A bohatý,“ dodal Amos zatrpkle. „A já jsem chudý. Ano, takhle to na tomto světě často chodí. Jenže na onom světě se Danovi jistě dostane spravedlivé odplaty.“

Slečna Minerva nebyla citlivka, ale nenávistný výraz na Amosově vyhublém obličeji ji přece jen poněkud vylekal. Pochopila, že nemá smysl, aby ho dál přemlouvala. „Sbohem, Amosi,“ řekla. „Přála bych si, abys jednou přijel na východ –“

Amos nedal vůbec najevo, že slyšel její slova, a rychle se vzdaloval po bílé písečné ploše.

Když se slečna Minerva otočila, usmíval se jí vstříc z druhé strany plotu Dan Winterslip. „Zdravím tě,“ zavolal. „Přejdi sem na druhou stranu plotu a raduj se zase ze života. Srdečně tě vítám.“

„Jak se vede, Dane?“ Vyčkala, až vlna opadne, a došla rychle k němu.

Vzal ji za obě ruce.

„Mám velkou radost, že jsi tady,“ řekl a jeho oči potvrzovaly tato slova. Ano, Dan to se ženami uměl. „V tomto starém domě je nyní trochu pusto. Potřebuji kolem sebe mladý obličej, aby tam vnesl jas.“

Slečna Minerva pokrčila nos. „Prochodila jsem příliš mnoho zim s galošemi na nohou po bostonských ulicích, než abych si dala takovými řečmi poplést hlavu,“ připomněla mu.

„Zapomeň na Boston! Na Havaji jsme všichni mladí. Podívej se na mne.“

Udiveně si ho prohlížela. Věděla, že mu je třiašedesát, ale pouze husté bílé vlasy, kadeřící se na jeho skráních, prozrazovaly jeho stáří. Obličej, opálený na dlouhých poutích pod polynéským sluncem do nejtmavšího bronzu, neměl Dan zbrázděn jedinou vráskou. Měl pevnou hruď a statnou postavu, takže na pevnině by mu sotva hádali víc než čtyřicet.

„Můj vřele milovaný bratříček tě doprovodil, jak jsem viděl, až na hranici zakázaného území,“ poznamenal, když se ubírali zahradou k domu. „Domnívám se, že mi posílá své nejsrdečnější pozdravy?“

„Pokusila jsem se ho přemluvit, aby ti přišel podat ruku,“ řekla slečna Minerva.

Dan Winterslip se zasmál. „Nesmíš chudáka Amose oloupit o jeho nenávist vůči mně. Vždyť je to jediná náplň jeho života. Večer co večer přichází Amos, postaví se pod svůj saman, kouří cigarety a upřeně hledí na můj dům. Víš, na co čeká? Až mě Hospodin uvrhne do záhuby za mé hříchy. Ano, musím říct, že Amos dovede čekat hodně trpělivě.“

Slečna Minerva neodpověděla. Danův rozlehlý dům, který měl mnoho pokojů, byl posazený v tak malebném zákoutí, že se nad tou krásou až zalykala. Zastavila se a znovu se nemohla vynadívat na tu nádheru: poincianové stromy, podobné obrovským karmínovým slunečníkům, skvostně planoucí zlatém, gigantické banyány se svými purpurovými stíny, její oblíbený strom hau, starý jako sám čas, obsypaný žlutými květy. Snad nejlíbeznější byly rozkvetlé úponky bugenvileje, která pokrývala všechno, čeho se dotkla, cihlově červenou nádherou. Slečna Minerva přemítala, co by asi řekli její přátelé, kteří propukali každého jara ve správně uměřené nadšení nad bostonským městským parkem, být nyní na jejím místě. Snad by je tato podívaná trochu šokovala, protože tato barevná paleta byla příliš křiklavá, než aby mohla platit za zcela úctyhodnou. Šarlatové pozadí – a pro bratrance Dana nesporně přiléhavé.

Došli k postrannímu vchodu do domu, který vedl přímo do obývacího pokoje. Slečna Minerva pohlédla doprava a za spletí listů zpozorovala prosvítat železné mříže a vysoká vrata, která vedla na Kalia Road. Dan jí otevřel a ona vstoupila. Stejně jako většina takových místností na ostrovech byl obývací pokoj ohraničen stěnami pouze ze tří stran: čtvrtou stěnu tvořila rozměrná drátěná síť. Kráčeli po parketové podlaze a vešli do rozlehlé haly. Ze židle poblíže domovních dveří se pomalu zvedla jakási havajská žena neurčitého věku. Byla statná, důstojná zástupkyně tohoto vymírajícího plemene.

„Ano, Kamaikui, jsem zase tady,“ usmála se slečna Minerva. „Vítám vás,“ odpověděla žena. Byla sice služkou, ale mluvila s jistou důstojností domácí paní.

„Máš stejný pokoj jako při první návštěvě, Minervo,“ poznamenal Dan. „Tvá zavazadla jsou již nahoře – a také pár poštovních zásilek, které došly dnes ráno lodí. Nechtěl jsem ty věci poslat k Amosovi. Povečeříme, až se převlékneš.“

„Nenechám tě dlouho čekat,“ odvětila slečna Minerva a pospíchala nahoru po schodech.

Dan Winterslip se zase vrátil do obývacího pokoje. Posadil se do rotangové židle, zvlášť pro něho zhotovené v Hongkongu, a s potěšením pohlížel na četné důkazy svého bohatství. Vstoupil jeho vrchní sluha a nesl na podnose koktajly.

„Dva, Haku,“ usmál se Dan. „Ta dáma pochází z Bostonu.“

„Jistě,“ zasykl Haku a neslyšně se vzdálil.

Za chvíli potom vstoupila do pokoje slečna Minerva s dopisem v ruce a smála se.

„Dane, to je přímo absurdní!“

„Co se stalo?“

„Snad jsem ti měla povědět, že naši doma již o mne začínají mít starosti, protože se nějak nemohu rozloučit s Honolulu. Pomysli si, nyní za mnou dokonce posílají detektiva.“

„Detektiva?“ Dan zvedl husté obočí.

„Ano, jinak se to ani říct nedá. Ovšem, neděje se to veřejně. Grace píše, že John Quincy dostal od banky šest týdnů dovolené a rozhodl se, že si sem vyjede. ‚Drahoušku, aspoň budeš mít společníka na cestu domů,‘ píše Grace. To je chytře vymyšleno, co říkáš?“

„John Quincy Winterslip? To je asi její syn?“

Slečna Minerva přikývla. „Zatím jsi se s ním nesetkal, Dane, viď? Brzy budeš mít to potěšení. A rozhodně se mu nebudeš zamlouvat.“

„Proč ne?“ naježil se Dan Winterslip.

„Protože je takový spořádaný. Je to milý chlapec, ale ach, tak pedantický. Tato cesta bude pro něj samé trápení. Jakmile dojede do Albany, začne všechno odsuzovat a jen si představ ty dlouhé, únavné míle zklamání, které pak bude muset ještě podstoupit.“

„No, ani bych neřekl. Je konečně přece také Winterslip!“

„Ovšem, ale nemá v sobě ani kapku té cikánské krve. Je to puritán skrz naskrz.“

„Chudák chlapec.“ Dan Winterslip přistoupil k podnosu s jantarově zbarvenými drinky. „Pravděpodobně se zastaví u Rogera v San Franciscu. Dopiš mu tam a sděl mu, aby za svého pobytu v Honolulu považoval tento dům za svůj domov.“

„To je od tebe hezké, Dane.“

„Nestojí to za řeč. Mám rád kolem sebe mladé lidi, i takového přísného puritána. Protože tě co nevidět zatknou a odvedou zpět do civilizace, uděláš dobře, když si vezmeš jeden z těchto koktajlů.“

„Ráda,“ odvětila slečna Minerva. „Mám beztak v úmyslu předvést ti, co nazývá můj bratr pravou nonšalancí absolventů Harvardovy univerzity.“

„Co tím myslíš?“ otázal se Dan.

„Že je mi úplně jedno, co o mně lidé povídají,“ řekla slečna Minerva a pozvedla sklenici.

Jeho tvář ožila šťastným úsměvem. „Minervo, jsi opravdu správná kamarádka,“ řekl, když ji vedl halou.

„Jaký kroj, tak se stroj,“ odvětila. „Dbám na to, abych se nedržela bostonské módy. Byla by to asi dost trnitá cesta k popularitě.“

„Přesně tak.“

„Nadto budu ostatně zase brzy v Bostonu. Budu běhat po uměleckých výstavách, chodit do literárního salónu básnířky Amy Lowellové a postupně strnu v senilitě.“

Zatím ovšem v Bostonu ještě nejsem, přemítala, když usedala k lesknoucí se tabuli v jídelně. Před ní stál pečlivě vychlazený, skvostný řez zlatavě žluté papáje a vypadal velice vábně. Tam venku pod zahradou bez ustání šuměl neklidný oceán. Slečna Minerva věděla, že jídlo bude prvotřídní: ostrovní rostbíf snad trochu suchý a houževnatý, ale ovoce a salát tento nedostatek víc než bohatě vynahradí.

„Barbara už brzy přijede, že?“ otázala se po chvíli.

Danův obličej se rozjasnil jako pobřeží při východu slunce.

„Ano, Barbara promovala. Čekám ji každým dnem. Bylo by náramné, kdyby ona a tvůj příkladný synovec chytili náhodou stejnou loď.“

„Pro Johna Quincyho by to rozhodně náramné bylo,“ odpověděla slečna Minerva. „Když nás Barbara navštívila v Bostonu, poznali jsme ji jako okouzlující děvče plné života.“

„Taková skutečně je,“ souhlasil Dan hrdě. Dcera byla jeho nejdražším majetkem. „Přiznám se ti, že ji velice postrádám. Cítím se hrozně osamělý.“

Slečna Minerva zkoumavě pohlédla na svého bratrance.

„Ano, slyšela jsem, jak osaměle jsi žil,“ podotkla.

Dan se pod svým opálením zarděl. „Od Amose, že?“

„Nejen od něho. Kdekdo si o tom povídá, Dane. Opravdu, vzhledem k tvému věku –

„Co to má znamenat ‚vzhledem k mému věku‘? Řekl jsem ti již jednou, že zde jsme všichni mladí.“ Chvíli mlčky jedl. „Jsi správná kamarádka, Minervo – to jsem ti řekl a míním to upřímně. Musíš přece pochopit, že tady na ostrovech se muž chová jinak, než by se choval na pevnině.“

„No,“ usmála se slečna Minerva, „ani na pevnině se všem mužům nedá věřit. Neosobuji si právo, abych ti něco vytýkala, Dane. Ale už kvůli Barbaře – proč si nezvolíš ženu, s kterou by ses mohl oženit?“

„S touto ženou bych se docela dobře mohl oženit – pokud mluvíme o stejné ženě.“

„Mám na mysli ženu, která je všeobecně známá jako vdova z Waikiki,“ odvětila slečna Minerva.

„Tohle místo je hnízdo klepů! Arlena Comptonová je naprosto počestná žena.“

„Pokud vím, bývala sboristkou!“

„To zcela nesouhlasí. Byla herečkou, sice jen pro menší role, než se provdala za poručíka Comptona.“

„A pak vlastním přičiněním ovdověla.“

„Jak mám tomu rozumět?“ vybuchl. Jeho šedé oči hněvivě zablýskaly.

„Slyšela jsem, že poručíkovo letadlo se rozbilo o Diamond Head, protože žena ho dohnala k tomu, aby raději volil dobrovolnou smrt“

„To je lež, hnusná lež!“ křičel Dan. „Promiň, Minervo, ale nesmíš brát za bernou minci všechno, co na pobřeží slyšíš.“ Na chvíli se odmlčel. „Co bys tomu řekla, kdybych ti prohlásil, že se hodlám s tou paní oženit?“

„Připadalo by mi to bohužel trochu banální,“ odvětila jemně, „a připomněla bych ti, že není blázna nad starého blázna.“ Neodpověděl. „Odpusť, Dane. Jsem sice tvou přímou sestřenicí, ale přece jen vzdálenější příbuzná. Vlastně mi do toho nic není. Může mi to být jedno, ale mám tě ráda. A když pomyslím na Barbaru –“

Dan sklonil hlavu. „Vím to,“ řekl. „Barbara. Nu, nesmíš se znepokojovat. Arleně jsem se ani slůvkem o sňatku nezmínil. Ještě ne.“ Slečna Minerva se usmívala. „Víš, čím jsem starší, tím nesmyslnější mi připadají mnohá stará moudrá přísloví. Zvláště to, které jsem ti před chvílí řekla.“

Dan na ni pohlédl a jeho oči zase hleděly přívětivě.

„Tohle je nejchutnější avokádo, jaké jsem kdy okusila,“ řekla slečna Minerva. „Ale pověz mi, Dane, víš jistě, že mango je poživatinou? Mně se zdá spíš elixírem mládí.“

Alice Comptonová nepřišla už znovu na přetřes, a než dojedli večeři, Dan se dostal opět do dobré nálady. Kávu pili na verandě ? na Havaji se jí říká lanai – která přiléhala k obývacímu pokoji. Veranda byla velice rozlehlá; chráněna ze tří stran drátěnými sítěmi proti hmyzu pokračovala až dolů k bílému pobřeží. Jasné barvy Waikiki se už ztrácely ve večerním přítmí.

„Ani vánek nezadýchne,“ poznamenala slečna Minerva.

„Pasátní vítr ustal,“ odpověděl Dan. Měl na mysli blahodárný pravidelný vítr vanoucí – kromě nečetných nepříjemných přestávek – přes souostroví od chladnějšího severovýchodu. „Na nějaký čas si teď bohužel asi užijeme šeredné počasí, bouřlivý vítr kona.“

„Kéž bys neměl pravdu,“ odvětila slečna Minerva.

„Kona mi pokaždé vysaje morek z kostí,“ prohlásil Dan a dopadl těžce na židli. „Vykládám sice, že jsem ještě mladík, ale to je můj oblíbený sebeklam.“

Usmála se. „Ani mladí lidé konu dobře nesnášejí,“ utěšovala Dana. „Vzpomínám si na svou předchozí návštěvu v osmdesátých letech. Tehdy mi bylo teprve devatenáct, ale pořád si na ten chorobný vítr dobře pamatuji.“

„Tehdy jsem tě tu nezastihl, Minervo.“

„Ano. Toulal ses někde po jižních mořích.“

„Když jsem se však vrátil domů, slyšel jsem o tobě. Vyprávěli mi, že jsi vysoká, půvabná blondýna a nejsi tak afektovaná, jak se obávali. A říkali, že máš báječnou postavu – tu sis udržela doposud!“

Slečna Minerva se zapýřila, ale nepřestala se usmívat. „Tak dost, Dane! U nás doma se takhle nemluví.“

„Léta osmdesátá,“ povzdechl si. „Tehdy Havaj ještě byla Havají. Nezkažená země operetní frašky, kde na zlatém trůně seděl král Kalakaua.“

„Vzpomínám si ještě na něj,“ řekla slečna Minerva. „Na ty velkolepé slavnosti v jeho paláci. A ta odpoledne, když se svými nechvalně známými přáteli vysedával na královské lanai, královský havajský orchestr vyhrával u jeho nohou a on občas velkomyslně hodil hudebníkům nějaký peníz. Ano, tehdy byla Havaj ještě barvitým a naivním koutkem země.“

„Jenže s Havají to dopadlo špatně,“ postěžoval si Dan. „Příliš se opičila po pevnině. Zničila ji ta vaše proklatá technická civilizace – automobily, gramofony, rádia, fuj! Ale přesto, Minervo, ale i přesto hluboko dole pod tím vším plynou stále ještě nezbadatelné, temné vody.“

Minerva přitakala a oba zůstali chvíli sedět pohrouženi do vzpomínek. Dan rozsvítil malou lampu vedle své židle. „Chci se podívat do novin, dovolíš?“

„Samozřejmě,“ odpověděla slečna Minerva.

Byla ráda, že se na chvilku odmlčeli. V tuto chvíli, kdy den přecházel v noc, měla Waikiki nejraději. Po kratičkém tropickém soumraku se rychle snesla měkká, svůdná noc. Koberec moře, jablkově zelený za dne, zlatorudý v zapadajícím slunci, se změnil v hluboký purpur. Na vrcholu vyhaslé sopky zvané Diamond Head blikalo žluté oko, jako by chtělo varovat, že podzemní oheň stále ještě nevyhasl. Tři míle dále na západ odtud se začínala rozsvěcovat přístavní světla a dál na moři u korálového útesu svítily lucerny na roztroušených japonských sampanech. Venku na rejdě zahlédla obrysy staré brigy, která pomalu plula k branám přístavu. Co chvíli viděla nějakou loď plující od východu s nákladem koření, čaje nebo slonoviny, anebo k východu s obchodníky na palubě a nákladem traktorů. Byly to lodi různého druhu, moderní parníky a staré nákladní lodi, plavidla z Melbournu a Seattlu, z New Yorku a Jokohamy, Tahiti a Ria, lodi z každého přístavu všech sedmi moří. Neboť zde bylo Honolulu, uzel Tichého oceánu – vyhlášená křižovatka, na níž, jak se říkalo, se nakonec všechny cesty setkaly. Slečna Minerva si povzdechla.

Uvědomila si, že Dan sebou prudce trhl. Podívala se na něj. Noviny se mu svezly na kolena a upřeně hleděl před sebe. Nyní by ani nemohl předstírat, že je mladý. Jeho obličej vypadal stařecky a unaveně.

„Dane, co se stalo?“ zeptala se.

„Já – já přemýšlím,“ začal pomalu. „Minervo, pověz mi ještě něco o svém synovci.“

Byla udivena, ale nedala to najevo. „O Johnu Quincym? Je to normální, spořádaný Bostoňan. Celý život od kolébky až do hrobu mu nalinkovali. Až dosud se chová konvenčně. Nepostradatelná přípravka, Harvardova univerzita, slušné kluby, rodinný bankovní dům – ano, dokonce chodí s dívkou, kterou mu vybrala jeho matka, a také se s ní zasnoubil. Byly chvíle, jako za války, kdy jsem doufala, že se vzepře, ale kdepak – vrátil se a pokorně zase pokračuje ve starých, vyježděných kolejích.“

„Je tedy spolehlivý – hodný důvěry?“

Slečna Minerva se usmála. „Dane, ve srovnání s tímhle mládencem se i Gibraltar někdy zatřese.“

„A pravděpodobně je také diskrétní?“

„Je diskrétnost sama. Přece ti to říkám. Mám ho velice ráda, ale přece jen by se občas mohl chovat trochu neukázněné. Mám bohužel obavy, že už je na to příliš pozdě. Johnu Quincymu bude pomalu třicet.“

Dan Winterslip se zvedl; tvářil se jako muž, který se právě k něčemu důležitému odhodlal. Za bambusovým závěsem přede dveřmi do obývacího pokoje se objevilo světlo. „Haku!“ zvolal Dan. Japonec přispěchal na verandu.

„Haku, řekni šoférovi – velké auto, ale rychle! Musím dojet dolů k dokům, dřív než President Tyler odpluje do San Francisca! Wikiwiki!“

Sluha zmizel v obývacím pokoji a Dan šel za ním. Slečna Minerva zůstala poněkud překvapeně ještě chvíli sedět, načež také vstala a odhrnula závěs.

„Chceš odcestovat, Dane?“ otázala se.

Dan seděl za psacím stolem a chvatně psal. „Ne, to ne – jenom krátký dopis, musí ještě odejít tou lodí –“

Celé jeho chování projevovalo jakési potlačované vzrušení. Slečna Minerva vstoupila do obývacího pokoje. Za chvilku se objevil Haku se zprávou, že auto předjelo před dům – nemusel to ani říkat, protože zvenčí bylo zřetelně slyšet hukot motoru. Dan vzal z Japoncových rukou svůj klobouk. „Udělej si tu pohodlí, Minervo, vrátím se brzy,“ zavolal a vyběhl z domu.

Patrně nějaká obchodní záležitost, pomyslela si slečna Minerva a pomalu přešla velkou, vzdušnou místností ke stěně, na níž visel portrét jejího strýce Jebediaha Winterslipa, Danova a Amosova otce. Dan dal obraz namalovat podle fotografie po smrti svého otce; bylo to dílo umělce, který měl jisté jméno jako krajinář – ano, pomyslela si slečna Minerva, krajiny a zátiší maloval určitě lip. Ale přesto se mu podařilo zachytit silnou osobnost tohoto přistěhovalce z Nové Anglie, který se usadil v Honolulu jako rejdař velrybářských lodí. Viděla ho pouze jednou, tehdy v osmdesátých letech, muže zlomeného na duchu a na těle, bědujícího nad ztrátou svého jmění, o které před nedávnem přišel, když se jeho lodi potopily v arktických vodách.

Ovšem Dan zase rodinu zachránil, vzpomínala slečna Minerva, domohl se většího majetku, než měl kdy jeho otec. Hovořilo se sice, že jeho obchodním praktikám by se dalo mnoho vytknout, ale také o metodách Bostoňanů, kteří nikdy nevytáhli z domova paty, se leccos proslýchalo. Dan byl příjemný člověk, aťsi měl za sebou pestrou minulost. Slečna Minerva usedla ke křídlu a zahrála několik starých, známých taktů valčíku Na krásném, modrém Dunaji. Její myšlenky bloudily v letech osmdesátých.

Také Dan Winterslip vzpomínal na tato léta, zatímco jeho vůz uháněl po Kalakaua Avenue k městu. Když však dojel k doku a s trochu těžkým oddechováním spěchal k palubní lávce Presidenta Tylera, zaměstnával se jen přítomností. Měl nejvyšší čas – loď se hotovila právě k odplutí. Protože parník tudy projížděl z Dálného východu, odbýval se odjezd bez slavností, které jsou obvyklé při odjezdu osobních lodí, jež plují jen mezi Honolulu a pevninou. Ale přesto zaznívalo volání „aloha“, některé srdečné, jiné rozechvělé, většina pasažérů byla ověnčena lei a na přístavišti se tísnil vzrušený hlouček.

Dan Winterslip se prodral dopředu a vyběhl po příkře stoupající lávce. Sotva vstoupil na palubu, setkal se se starým známým, druhým důstojníkem Hepworthem.

„Jste zrovna člověk, kterého hledám,“ zvolal Dan.

„Dobrý večer, pane,“ odvětil Hepworth. „Nečetl jsem vaše jméno v seznamu cestujících.“

„Ne, nejedu s vámi. Přišel jsem vás požádat o laskavost.“

Dan mu vtiskl do ruky obálku. „Mého bratrance Rogera ve Friscu znáte. Prosím, odevzdejte mu toto psaní – jemu a nikomu jinému – co nejdříve po příjezdu. Poštovním parníkem by došlo toto psaní pozdě – a takhle je to vlastně lepší. Budu vám skutečně neobyčejně vděčen.“

„To nestojí za řeč, pane. Udělám to pro vás ze srdce rád, byl jste ke mně vždycky laskav. Obávám se, že budete muset opustit loď, pane. Vy tam, ještě moment – “ Uchopil Dana za paži a jemně ho popostrčil k palubní lávce. Jakmile se Danovy nohy dotkly nábřeží, palubní lávka byla vytažena nahoru.

Dan chvíli stál, spoután kouzlem, které cítí obyvatel ostrova vždycky při pohledu na loď plující k pevnině. Pak se obrátil a pomalu kráčel po nábřeží. Před sebou viděl štíhlou, pružnou postavu, v níž poznal Dicka Kaohlu, vnuka Kamaikuina. Přidal do kroku a připojil se k němu.

„Ahoj, Dicku,“ oslovil ho.

„Ahoj.“ Dickův hnědý obličej vypadal nevlídně a mrzutě. „Již dlouho jsi mě nenavštívil,“ pokračoval Dan. „Všechno v pořádku?“

„Jasně,“ odvětil Kaohla. „Jasně, že je všecko v pořádku.“

Došli na silnici a chlapec spěšně odbočil. „Dobrou noc!“ zamumlal.

Dan Winterslip za ním chvilku zamyšleně hleděl. Potom nastoupil do auta. „Už nemáme naspěch,“ řekl šoférovi.

Když zase vstoupil do svého obývacího pokoje, slečna Minerva vzhlédla od rozečtené knihy. „Stihl jsi ještě loď, Dane?“

„V poslední chvíli,“ odpověděl.

„To jsem ráda,“ řekla a vstala. „Vezmu si tu knihu nahoru. Příjemné sny.“

Počkal, až byla u dveří, a pak promluvil. „Minervo, už vlastně ani nemusíš svému synovci psát, aby se u mne ubytoval.“

„Ne, Dane?“ otázala se znovu překvapena.

„Ne, pozval jsem jej sám. Dobrou noc.“

„Dobrou noc,“ odpověděla a vyšla z pokoje.

Dan osaměl ve velkém pokoji a chvíli neklidně přecházel sem a tam. Potom vyšel na lanai a vyhledal noviny, které četl předtím, a odnesl si je do obývacího pokoje. Snažil se pokračovat ve čtení, ale cosi jej znepokojovalo, takže těkal očima z místa na místo. Pojednou hněvivě vykřikl, utrhl kus stránky s lodními zprávami a papír vztekle rozškubal na kousky.

Znovu vyskočil a dlouhými kroky měřil pokoj. Měl v úmyslu zajít k někomu dole na pobřeží, jenže jeho návštěva z Bostonu nahoře v pokoji –- sice mnohem tolerantnější, než bývají průměrní Bostoňané – mu přece jen nedovolila, aby svůj úmysl provedl.

Dan se vrátil na lanai. Tam, pod ochrannou sítí proti moskytům, stálo polní lůžko, na němž nejraději spal; jeho oblékárna byla hned vedle. Bylo však ještě příliš brzy na spaní. Dan vyšel dveřmi a zamířil na pobřeží. Do tváří mu dýchl zrádný, vlahý větřík – kona, chorobný vítr – který zvedne velké příbojové vlny proti pobřeží a na čas znepříjemní ostrovanům jejich pozemský ráj. Měsíc nesvítil, a ani hvězdy, které obvykle tak přátelsky blikaly, nebylo vidět. Černé vlny se hrozivě převalovaly u břehu. Dan stál a hleděl do tmy – do dáli, ke křižovatce, kde se všechny cesty nakonec protnou. Ponechá-li se jim čas, pokud se jim ponechá dost času…

Když se Dan otočil, zabloudily jeho oči ke stromu za ostnatým drátem. Pod samanem se rozsvítil žlutý plamének zápalky. Jeho bratr Amos! Pojednou pocítil přátelské zaujetí k Amosovi, měl tisíc chutí jít k němu, aby s ním promluvil, aby si zavzpomínali na dávné dny, kdy si spolu jako chlapci hráli na tomto pobřeží. Ale Dan svůj úmysl neuskutečnil, věděl, že by se namáhal zbytečně. S povzdechem za sebou zabouchl dveře vypletené drátěnou sítí – dveře bez zámku v zemi, kde málokdo má zámek na dveřích.

Unaveně se posadil ve tmě, aby přemýšlel. Obličejem byl obrácen k bambusovému závěsu, který odděloval lanai od obývacího pokoje. Za závěsem se mihl stín, stanul chvíli bez hnutí a pak zmizel. Dan zadržel dech – a stín se objevil opět. „Kdo je tam?“ zvolal.

Silná hnědá paže rozhrnula závěs a Dan spatřil přívětivý hnědý obličej.

„Já dala vaše ovoce na stůl,“ řekla Kamaikui. „Já teď jít do postele.“

„Ovšem, jen jdi nahoru. Dobrou noc.“

Kamaikui odešla. Dan Winterslip zuřil sám nad sebou. Co se to s ním jenom děje? Obstál v tolika těžkých zápasech a nyní je nervózní, podrážděný…

„Stárnu,“ zamumlal. „Zpropadeně, to snad ne – zavinila to kona! To je ono! Kona! Jakmile začne zas vanout pasátní vítr, budu určitě v pořádku.“

Jakmile začne zas vanout pasátní vítr! Kdy to bude, na to mu zde, na této křižovatce světa nikdo nedovedl dát odpověď.

Kapitola 2 - Cylindr

John Quincy Winterslip vstoupil v Oaklandu na palubu převozní lodi. Cítil se skleslý a unavený. Přes šest dní trávil nečinně ve spacích vozech – krátká zastávka v Chicagu právě tak stačila k tomu, aby přestoupil do jiného vlaku – a měl už toho cestováni po krk. Poprvé poznával Ameriku – a viděl jí opravdu pořádný kus. Měl dojem, že celou věčnost zíral na nekonečné roviny, na nichž tu i onde stály roztroušené nevkusné nekonečné domky, jo jichž obyvatelé jistě ještě nikdy neslyšeli symfonický koncert. Před ním se pomalu plouhal nosič zavazadel s oběma jeho cestovními kufry, golfovými holemi a krabicí na klobouky. Nosič přišel o jednu ruku – jistě při nějaké roztomilé hraniční potyčce a místo ní měl ocelový hák. Nu, nikdo nemůže popírat cenu ocelového háku pro muže, který je povoláním nosič zavazadel. Jak je to kuriózní a vpravdě západní! – pomyslel si John.

Ukázal na místo na přední palubě a nosič začal skládat zavazadla. John Quincy mu do zdravé ruky vtiskl tak štědré spropitné, že hák se zdvihl k slavnostnímu díkuvzdání k štítku čepice. Mladík, kterému se dostalo takové pozornosti, usedl uprostřed své pečlivě vybírané cestovní výbavy na lavici, sundal slaměný klobouk ze zpocené hlavy a pokusil se trochu si urovnat myšlenky.

Tři tisíce mil ho dělilo od Beacon Street a ještě dva tisíce mil ho čeká! Proč jen, ptal kysele svého já, jindy tak roztomilého, proč se dal přimět k tomu, aby podnikl tuhle nesmyslnou výpravu do pohanské země? Nyní na sklonku června bylo v Bostonu nejkrásněji. Chodil by na Longwood hrát tenis, za dlouhých, vlahých večerů by se ve skifu projížděl po řece Charles, o víkendech by zas mohl hrát v Magnolii golf s Agathou Parkerovou. A musel-li člověk již cestovat, byla tu Paříž. Již dva roky nebyl John v Paříži a zrovna uvažoval, že tam odjede na krátkou dovolenou, když jeho matka přišla s tímhle absurdním nápadem.

Byl to nápad opravdu absurdní. Cestovat pět tisíc mil jen proto, aby tetě Minervě jemně naznačil, že se má vrátit ke svému klidnému, spořádanému životu za nachovými okenními skly Beacon Street. A jaké byly vyhlídky, že jeho rezolutní příbuzná vůbec tohoto pokynu uposlechne? Šance, že bude mít úspěch, nebyla větší než jedna desetina procenta. Teta Minerva byla zvyklá dělat všechno po svém – John si rozmrzele vzpomněl, jak kdysi prohlásila, že si bude k čertu žít, jak se jí zlíbí.

John Quincy by byl nejraději zase doma. Přál si, kdyby tak mohl spěchat po Boston Common do své kanceláře na State Street, kde by připravil návrh na vydání nových dílčích obligací. Nebyl sice ještě spoluvlastníkem firmy – tato čest byla vyhrazena Winterslipům stářím poněkud pokřiveným a holohlavým – ale přesto mu jeho práce přirostla k srdci. Připravoval vydání obligací s láskyplnými obavami a s napětím čekal, jak je přijme veřejnost, tak jako dramatik očekává za jevištěm první provozování své hry. Podaří se mu tuto novou emisi šestiprocentních zástavních listů hravě umístit, anebo o ně úvěrový trh neprojeví žádný zájem? Chraplavé houkání lodní sirény přeneslo Johna Quincyho do přítomnosti a připomnělo mu místo, kde se teď nachází. Loď se dala do pohybu. Nejasně si uvědomil, že přišla jakási mladá žena a posadila se vedle něj. Převozní loď vyplula do sanfranciského zálivu. John náhle povstal a rozhlédl se kolem sebe, protože nebyl vůči kráse slepý, ať se mu jevila kdekoli.

A nyní viděl krásu, kamkoli pohlédl. Ranní vzduch byl svěží, suchý a jasný. Před Johnem se prostíral tento přístav, tento sen unaveného lodníka, který se změnil ve skutečnost. Když míjeli Goat Island, zaslechl John tlumený hlas vojenské trubky, viděl, jak Tamalpia zvedá pyšně hlavu k průzračné obloze, spatřil San Francisco, které se radostně roztáhlo po četných kopcích.

Loď brázdila vlny a John Quincy seděl tiše a bez hnutí. Za lesem stožárů a lodních komínů se táhlo nábřeží, které bylo dějištěm tolika romantických příběhů, jež ho kdysi okouzlily jako školáka mladého, hodného Winterslipa bez kapky tulácké krve. Bárka z Antverp, veliký osobní parník z Dálného východu, škuner s pěti stěžni mu znovu vybavily v mysli mnohé polozapomenuté příběhy. Viděl lodě, co připluly z čínských a japonských přístavů, ze vzdálených kokosových ostrovů v Tichomoří. Tato poutavá a pestrá podívaná připomínala divadelní dekoraci – jenomže byla mnohem reálnější.

Pojednou se John Quincy napřímil. Jeho klidné šedé oči se roztáhly úžasem. „Já – já to nechápu,“ zamumlal.

Překvapilo ho, když uslyšel, že promluvil nahlas. To neměl vůbec v úmyslu. Aby nevypadal pošetile, rozhlédl se kolem sebe, jestli neuvidí někoho, komu mohl svou poznámku adresovat. Ale poblíž nikdo nebyl, kromě oné mladé ženy, kterou si ovšem nemohl dovolit oslovit, protože jí nebyl představen.

John Quincy na ni pohlédl. Bude to asi Španělka nebo dívka odněkud z jihu. Měla modročerné vlasy, tmavé oči, které nyní pobaveně zasvítily, a jemný oválný obličej opálený do hněda. Znovu se zadíval na přístav – krása všude vůkol, která se ani lodi nevyhnula – to byl příkrý protiklad cesty po železnici.

Dívka vzhlédla. Uviděla vysokého, širokoramenného mladého muže s nevinným dětským obličejem. Jistě si nebude špatně vykládat, když ho přátelsky oslovím, řekla si v duchu.

„Co jste říkal, pane?“ otázala se.

„Promiňte, já – já,“ koktal. „Nechtěl jsem – totiž bezděky jsem nahlas řekl, že nechápu –“

„Co nechápete?“

„Něco takového jsem ještě nezažil,“ pokračoval a ukázal rukou na přístav. „Byl jsem tady už dříve.“

„ Tady už bylo lidí,“ pronesla udiveně.

„Jenomže, abyste mi rozuměla – já tady nikdy předtím ještě nebyl!“

Odsedla si o kousek. „Moc lidí tu ještě nebylo.“

John Quincy se zhluboka nadechl. Takto se asi nikam nedostane. Pocítil nutkání zdvořile pozdravit a odejít. Jenomže patřil k lidem, kteří to, co začali, dotáhnou do konce.

„Pocházím z Bostonu,“ řekl.

„Ach,“ odvětila dívka. To vysvětlovalo všechno.

„A pokouším si ujasnit – ač ovšem nemám vůbec důvod, abych vás tím obtěžoval – “

„Ne, to nemáte,“ usmála se. „Ale pokračujte.“

„Ještě do minulého týdne jsem se nedostal na západ dál než do New Yorku. Cestoval jsem sice po Nové Anglii, několikrát jsem navštívil cizinu, ale západ – “

„Chápu. Západ vás nezajímal.“

„To bych neřekl,“ ohradil se John Quincy zdvořile. „Ale připadalo mi beznadějné, že bych mohl kdy probádat tak ohromné rozlohy. A potom, víte, rodina si usmyslela, že bych se měl vypravit na Západ. Nasedl jsem do vlaku a jel a pořád jel a – promiňte – bylo to otravné. A nyní, když jsem se ocitl v tomto přístavu, rozhlížím se kolem sebe, najednou se mě zmocnil takový zvláštní pocit, že tady nejsem poprvé.“

Dívka na něj pohlédla s pochopením. „Jiní lidé zakusili stejný pocit,“ odvětila. „Jsou to vyvolenci. Dlouho vám trvalo, než jste přišel sem, ale konečně jste doma.“ Podala mu útlou hnědou ruku. „Vítejte ve svém městě,“ řekla.

John Quincy si s ní slavnostně potřásl rukou. „Ach, ne,“ opravil ji jemně. „Moje město je Boston. Přirozeně patřím tam. Jenže tady tady mi všechno připadá důvěrně známé.“ Pohlédl k severu na kopce nad Měsíčním údolím a potom se znovu zadíval na San Francisco. „Ano, zdá se mi, že jsem se tu kdysi dobře vyznal. To je udivující, nemyslíte?“

„Snad některý z vašich předků –“

„Máte pravdu. Za mlada navštívil toto město můj dědeček. Vrátil se zase domů, ale jeho bratři tu zůstali. A syna jednoho z nich jedu navštívit do Honolulu.“

„Ach, vy pokračujete v cestě?“

„Ano. Zítra ráno. Byla jste někdy na Havaji?“

„A – ano.“ Její tmavé tmavé oči zvážněly. „Tam, kde vidíte ty loděnice, začíná východ. Skutečný východ. A tamhle nahoře je Telegraph Hill – “ ukázala prstem. V Bostonu jaktěživ nikdo neukazuje prstem, ale dívka byla natolik půvabná, že John Quincy jí rád tento přehmat prominul. „A kousek dál je Russian Hill a Nob Hill s hotelem Fairmont.“

„Nahoru a dolů – v životě to také tak chodí,“ odvážil se lehčího tónu. „Vyprávějte mi o Honolulu. Patrně je tam ještě tak trochu divočina, viďte?“

Zasmála se. „Do jaké míry to je pravda, se budete muset přesvědčit sám.“ odvětila. „Ale téměř všechny tamní přední rodiny jsou původem z té vaší milované Nové Anglie. ‚Puritáni s úžehem‘, jak jim říká můj otec. A táta vždycky ví, o čem mluví.“ dodala vážně a trochu vyzývavým tónem.

„Nepochybuji o tom.“ souhlasil John Quincy ochotně. Připlouvali k Ferry Building, přístavišti převozních lodí, a kolem nich se na palubě už tísnili jiní pasažéři. „Rád bych vám pomohl s vaším zavazadlem, ale mám sám plno různých krámů. Možná že se tu najde i nějaký nosič.“

„Neobtěžujte se.“ odpověděla. „Docela dobře si stačím sama.“ Zadívala se na jeho krabici na klobouky. „Máte v ní asi cylindr?“ otázala se.

„Ovšem.“ odvětil John Quincy.

Uslyšel její perlivý smích. John Quincy strnul, jako by ho polili studenou vodou. „Ach, promiňte.“ řekla dívka. „Ale brát si cylindr – na Havaj!“

John Quincy stál vzpřímeně jako svíčka. Dívka se směje jednomu z Winterslipů! Vtáhl do plic hluboký doušek svěžího vzduchu těchto širých, volných dálav, kde muži ještě zůstali muži. S klidnou myslí se shýbl, uchopil krabici na klobouky a hodil ji přes palubu. Krabice se pohupovala na vlnách, které ji odnášely od lodi. Cestující se tísnili kolem Johna Quincyho, aby nepromeškali další výlev ztřeštěnosti.

„Vyřízeno.“ pravil John Quincy klidně.

„Ach, to jste neměl dělat,“ povzdechla si dívka.

Měla pravdu, neměl to dělat. Tuto drahou krabici na klobouky dostal k vánocům od své milující matky. A cylindr, který byl uvnitř, mu dodával důstojnosti i ve vybraném prostředí Beacon Street.

„Proč ne?“ zeptal se John Quincy. „Od chvíle, co jsem odjel z domova, mi byl ten zpropadený klobouk jen na obtíž. A my z východních států býváme občas lidem pro smích. Brát si do tropů cylindr? Mohli by si mě splést s misionářem“ Chopil se svých zavazadel. „Obejdu se už bez nosiče,“ oznámil radostně. „Jářku, bylo to od vás moc milé, že jste mi dovolila takto si vámi promluvit.“

„Bylo to zábavné,“ odvětila. „Doufám, že se vám my tam venku budeme líbit. Víte, my si totiž přejeme, abychom se zalíbili. Je to až dojímavé.“

„Inu,“ usmál se John Quincy, „doposud jsem se seznámil pouze s jednou Kaliforňankou. Ale – “

„Ano?“

„Tak dalece je vše v pořádku.“

„Srdečné díky.“ A s těmi slovy odešla.

„Prosím – ještě okamžik,“ volal John Quincy. „Doufám, těšil bych se –“

Ale zástup lidí je od sebe oddělil. John Quincy viděl, jak se na něj dívčiny černé oči usmívají, a potom mu stejně neodvolatelně jako jalo hedvábný cylindr zmizela z dohledu.

Kapitola 3 - Půlnoc na Russian Hillu

O několik minut později vystoupil John Quincy v San Franciscu na pevninu. Učinil sotva tři kroky přes podlahu přístavní haly, když se zástupem protlačil uniformovaný japonský šofér, který s neklamnou prozíravostí poznal hned muže z Bostonu a ujal se ho.

Japonec vyřizoval, že Roger Winterslip je natolik zaneprázdněn, že nemohl přijít do přístavu, ale nařídil, aby se mladý pán ubytoval v jeho vile a potom přijel za svým hostitelem do obchodní čtvrti města, kde spolu poobědvají. John Quincy, potěšený, že zase cítí pevnou půdu pod nohama, kráčel za šoférem k východu. San Francisco zářilo v ranním slunci.

„Domníval jsem se vždycky, že je to mlhavé město,“ řekl John Quincy.

Japonec se zazubil. „Snad mlha dostaví, snad ne. Teď jednou nedostaví. Plosím,“ řekl a otevřel dvířka auta.

Auto projíždělo jasnými ulicemi, ve kterých život zřejmě plynul ve veselém rytmu. Na chodnících stály barevné vozíky prodavačů květin. Třebaže byl John Quincy utrmácen dlouhým cestováním, každým nadechnutím nabíral novou sílu a svěžest. Spřádal plány, jak připraví nové, větší, dokonalejší emise obligací a hravě je rozprodá.

Roger Winterslip nepatřil k lidem, které zlákal život dole na poloostrově, a usídlil se na Nob Hillu. Zvenčí vypadal starý dům omšele, ale uvnitř, jak John Quincy záhy poznal, poskytoval všechno myslitelné pohodlí. Shrbený starý Číňan ukázal Johnovi jeho pokoj a mladému muži radostně poskočilo srdce, když konečně zase spatřil opravdovou koupelnu.

Hodinu po poledni otevřel dveře kanceláře, kde měl jeho strýc prosperující stavitelskou firmu. Roger byl zavalitý muž s ruměným obličejem a táhlo mu už na šedesátku.

„Vítám tě, chlapče,“ řekl srdečně. „Jak je v Bostonu?“

„Všem se vede výborně,“ odvětil John Quincy. „Opravdu nevím, jak bych ti poděkoval – “

„Nesmysl! Je mi potěšením, že tě u sebe vidím. Pojď.“

Zavedl Johna na oběd do jednoho z proslulých klubů, kde mu ukázal několik dobře známých spisovatelů. Na jeho hosta nijak zvlášť nezapůsobili, protože Longfellow, Whittier ani Lowell mezi nimi nebyli. Ale i tak se mu tady líbilo, obsluha byla prvotřídní a jídlo znamenité, jaké se na západním pobřeží najde jen málokde.

„A co soudíš o San Franciscu?“ vyzvídal Roger.

„Líbí se mi tady,“ odvětil John Quincy prostě.

„Myslíš to opravdově?“ Rogerův obličej se rozzářil. „Nu, je to skutečně město, které se musí zalíbit každému příchozímu z Nové Anglie. Jeho dějiny jsou sice krátké, ale věř mi, chlapče, nabity životem. Když San Francisco přirovnáš k jiným městům, jako třeba k Los Angeles –“

Bylo to jeho oblíbené téma a s chutí se o něm rozpovídal. „Spisovatelé,“ končil svůj výklad, „přirovnávají města často k ženám. San Francisco je ženou, o které nesmíš doma v kruhu rodiny moc vykládat. Ne snad proto, že by nebyla naprosto slušná – ne, to nemyslím – ale její punčochy jsou přece jen o něco málo tenčí a směje se o něco rozpustileji – a lidé by si to mohli špatně vyložit A navíc se o tak příjemnou vzpomínku nemůžeš s nikým dělit.“

Jídelnou právě procházel vysoký, hubený, dobře vypadající Angličan a chystal se vyjít ven. „Cope! Cope, nejmilejší příteli!“ Roger se rozběhl za ním a zadržel jej. „Hned jsem vás poznal,“ řekl, „třebaže jsme se dobrých čtyřicet let neviděli.“

Angličan si k nim přisedl a usmál se poněkud křivým úsměvem. „Milý kamaráde, to zcela nesouhlasí. Trochu přeháníš.“

„Kdepak!“ protestoval Roger. „Rok sem nebo tam, co na tom záleží? To je můj synovec John Quincy Winterslip z Bostonu, hm – jakou máte teď hodnost?“

„Kapitána. Pracuji na admiralitě.“

„Tedy kapitán Arthur Temple Cope – John Quincy.“ Roger se obrátil k Angličanovi. „Když jsme se v Honolulu seznámili, byl jste lodním poddůstojníkem, pokud se nemýlím. Není tomu ani rok, co jsem o vás hovořil s Danem –“

Kapitán se zatvářil kysele. „Ach, ano, Dan. Pořád si dobře žije, že?“

„Ano, je to tak,“ odvětil Roger.

„Není to hanba, že neřádům přeje štěstí?“ poznamenal Cope. Nastalo trapné mlčení. John Quincy znal upřímnost Angličanů, přesto však se ho tento nezahalený projev nepřátelského smýšleni vůči jeho příštímu hostiteli těžce dotkl. Dan je koneckonců přece také Winterslip.

„Hm – je libo cigaretu?“ ozval se Roger.

„Děkuju – smím vám nabídnout jednu ze svých?“ odvětil Cope a vyňal z kapsy stříbrnou tabatěrku. „Z viržinského tabáku, ačkoli je dělají v Picadilly. Ne? A vy pane –?“ Podával tabatěrku Johnu Quincymu, který poněkud odměřeně odmítl.

Kapitán si nonšalantně zapálil. „Prosím za prominutí, že jsem se tak vyjádřil o vašem bratranci. Ale víte přece, že –“

„To nic,“ přerušil jej Roger srdečně. „Povězte mi, co vás sem přivádí.“

„Cestuji na Havaj,“ odvětil kapitán. „Dnes ve tři odjíždím australským parníkem. Dostal jsem od admirality jistý úkol. Z Honolulu potom pokračuji dál na ostrovy Line – malé souostroví, které patří nám,“ dodal otcovským tónem.

„Patrně se tam má zřídit nová uhelná stanice?“ usmál se Roger.

„Kamaráde, musím zachovat služební tajemství“ Kapitán Cope pohlédl na Johna. „Ostatně, kdysi jsem se seznámil s jednou půvabnou dívkou z Bostonu. Myslím, že byla s vámi příbuzná.“

„Jakže – s dívkou?“ opakoval John Quincy udiveně.

„Jmenovala se Minerva Winterslipová “

„Ach tak“ odvětil John Quincy užasle, „vy myslíte mou tetu Minervu?“

Kapitán se usmál. „Tehdy ještě ničí tetou nebyla. Nebylo na ní nic tetičkovského. Ovšem to bylo v Honolulu v osmdesátých letech, když jsme se na staré dřevěné Reliance belhali ze Samoje domů. Vaše teta byla zrovna na návštěvě v Honolulu – v paláci se pořádaly taneční zábavy, konaly se plavecké výlety – ach, kdybych tak byl ještě jednou mladý!“

„Minerva je nyní v Honolulu,“ sdělil mu Roger.

„Neříkejte – opravdu?“

„Ano. Bydlí u Dana“

„U Dana?“ Kapitán se na chvilku odmlčel. „Její manžel –“

„Minerva se nevdala,“ vysvětloval Roger.

„Já žasnu,“ prohlásil kapitán a odfoukl kroužek kouře ke stropu. „Pro bostonské muže je to věru špatná vizitka. Nemohu sice disponovat svým časem, ale doufám, že mi to vyjde, abych se za ní podíval.“ Kapitán vstal. „Děkuju šťastné náhodě, že jsme se zase setkali, kamaráde. Musím jít, abych byl včas na palubě – víte dobře, jak to chodí“ Uklonil se Rogerovi a Johnovi a odešel.

„Výborný chlapík,“ řekl Roger a hleděl za kapitánem. „Přímý a britský, ale skvělý chlap.“

„Mně se ale zvlášť nelíbilo, jak mluvil o strýci Danovi,“ prohlásil John Quincy.

Roger se zasmál. „Na to si musíš zvyknout,“ poradil mu. „Dan se netěší valné oblibě. Víš, on se vyšplhal hodně vysoko a přitom nejednomu člověku šlápl na prsty. Mimochodem, Dan tě žádá, abys za něj v San Franciscu cosi obstaral.“

„Mne?“ zvolal John Quincy. „Abych něco obstaral?“

„Ano. Měl by sis to považovat, je to pro tebe poklona. Dan nedůvěřuje každému. Ovšem, jde o věc, která musí počkat až do tmy.“

„Do tmy?“ opakoval překvapeně mladý muž z Bostonu.

„Přesně tak. Mezitím tě trochu provedu po městě.“

„Ale – jsi přece zaměstnán. Nemůžu chtít, aby ses uvolnil a –“

Roger položil ruku na Johnovo rámě. „Milý chlapče, žádný člověk ze Západu není nikdy natolik zaměstnán, aby návštěvníku z východních států nemohl ukázat své město. Já se na takovou příležitost těším už celé týdny. A protože mermomocí chceš zítra v deset dopoledne odjet, musíme patřičně využít čas, který nám ještě zbývá.“

Roger se ukázal jako zkušený průvodce San Franciskem. Vykonali zajímavý odpolední výlet autem po městě a jeho okolí, z něhož se John s Rogerem vrátili v šest hodin domů; potom požádal Roger svého hosta, aby se rychle převlékl k večeři, ve kterou zřejmě skládal velké naděje.

Mladý muž měl již zavazadla v pokoji, a když si oblékal smokink, pociťoval příjemné vzrušení, že pozná v Rogerově společnosti trochu ze sanfranciského nočního života. Sestoupil ze schodů a jeho hostitel, distingvovaný zjev, ho už očekával ve večerním obleku. V radostné náladě vykročili oba muži do večerního přilnu

„Chtěl bych, abys poznal tenhle podnik,“ poznamenal Roger, když usedli u stolu v restaurantu, který zvenčí nevypadal nijak výrazně. „Po večeři se půjdeme podívat na muzikál v Columbii.“ Restaurant vyhověl Rogerově očekávání. A John Quincy se dostal do tak růžové nálady, že by byl nejraději objal celý svět, zvláště vlak loto město u Zlaté brány. Neměl ani chvíli pocit, že je tu cizí. Znovu se mu v mysli vybavil ten zvláštní dojem, který zažil v přístavu. Ano, už kdysi tady byl, chodil po staré, známé půdě. V dávných, zapomenutých šťastných dobách poznal již život v ulicích tohoto města. Bylo to podivné, ale pravdivé. Zmínil se o tom Rogerovi.

Roger se usmál. „Nakonec jsi přece jen Winterslip. A přitom mi bylo řečeno, že jsi takový – takový přežitek puritána. Můj otec měl ostatně týž pocit, o kterém mluvíš – jenže v něm se probouzel pokaždé, když vkročil do kteréhokoliv nového města. Snad jde o reinkarnaci.“

„Nesmysl!“ odporoval John Quincy.

„Patrně ano. Zřejmě koluje v tvých žilách krev toulavých Winterslipů.“ Nahnul se přes stůl. „Líbilo by se ti usadit se natrvalo v San Franciscu?“

„Co – cože?“ otázal se John Quincy vyjeveně.

„Léta mi přibývají a jsem zcela sám. V mé kanceláři je dost finančně technických jednotlivostí – staneš se mým společníkem a tyto záležitosti převezmeš. A věř mi, že bys na tom nijak neprodělal.“

„Ne, ne – srdečné díky,“ odvětil John Quincy rozhodně. „Já patřím na Východ. A kromě toho bych docela určitě nepřesvědčil Agathu, aby se sem přestěhovala.“

„Agatha – kdo je to?“

„Agatha Parkerová – moje snoubenka, abych tak řekl. Už několik roků je to mezi námi ujednáno. Ne,“ dodal, „měl bych rozhodně zůstat tam, kam patřím.“

Na Rogerově obličeji bylo znát zklamání. „Nejspíš máš pravdu,“ připustil. „Dívka s takovým jménem by sem s tebou zřejmě nešla. Ovšem, žena, které na manželovi skutečně záleží, půjde za ním všude – ale nechme toho.“ Zkoumavě si Johna Quincyho několik vteřin prohlížel. „Přece jen jsem tě posuzoval nesprávně “

John Quincy se naježil. „Co tím myslíš?“ otázal se.

„V dřívějších dobách,“ odvětil Roger, „byli Winterslipové fládrem, ze kterého se řezali průkopníci. Neviseli na cípech zástěry civilizace. Prostě jednoho krásného jitra vykročili na cestu a zmizeli za obzorem. Dovedli žít – ale ty náležíš k nové generaci. Nemůžeš to pochopit.“

„Proč bych to nemohl pochopit?“ rozohnil se John Quincy.

„Poněvadž ti zřejmě stará vyšlapaná cesta plně vyhovuje. Jakživ jsi neprožíval chvíle vzrušení. Nebo přece? Zapomněl sis jít někdy lehnout z nějakého naprosto pošetilého důvodu – například proto, žes byl mladý a měsíc svítil na pobřeží omývaném jižním mořem? Lhal jsi někdy jako džentlmen, abys nepřivedl do nesnází ženu, která vůbec nestála za tu námahu? Miloval ses s děvčetem nehodným tvé lásky?“

„Rozumí se, že nikdy!“ odvětil John Quincy odměřeně.

„Prchal jsi někdy klikatými uličkami zlopověstné čtvrti neznámého města, aby sis zachránil holý život? Pral ses někdy s lodním důstojníkem – podle staré metody pěstmi dopadajícími jako kladiva? Pronásledoval jsi někdy nějakého muže, a když jsi ho dostihl, vrhl ses na něj bez zbraně, holýma rukama? Už jsi někdy –“

„Osobnost, kterou popisuješ, si sotva zaslouží mého obdivu,“ vpadl mu do řeči John Quincy.

„Asi sotva.“ přisvědčil Roger. „A přece, milý chlapče – jde o události z mé vlastní minulosti“ Smutně na něj pohlédl. „Ano, zřejmě jsem se v tobě zklamal. Přece jen jsi přežitek z puritánské doby.“

John Quincy jej neuznal za hodna odpovědi. V Rogerových očích spatřil zvláštní lesk – neposmívá se mu strýc v duchu? Ano, zdálo se, že tomu tak je, a to vzbudilo Johnovu nelibost.

Ale při revui, která byla vtipná a rozpustilá, zapomněl na své rozhořčení, a když hodinu před půlnocí odcházeli z divadla, byli z nich zase nejlepší přátelé. Nasedli do auta a Roger udal šoférovi jakousi adresu na Russian Hillu.

„To je Danův dům v San Franciscu,“ prohlásil Roger. „Každý rok sem přijíždí asi na dva měsíce a koupil si proto dům. Má mnohem víc peněz než já.“

Danův zdejší dům? „Ach tak,“ řekl John Quincy. „Týká se to té věci, o níž ses zmínil?“

Roger přisvědčil. „Ano.“ Rozsvítil stropní světlo v limuzíně ti vyndal z kapsy obálku. „Přečti si toto psaní. Před dvěma dny mi je doručil druhý důstojník lodi President Tyler.“

John Quincy vytáhl z obálky aršík papíru. Dopis byl zřejmě napsán ve spěchu.

Zněl takto:

Milý Rogere,

můžeš mi prokázat velkou službu – ty a onen diskrétní mládenec z Bostonu, který se má u tebe zastavit cestou sem. Především vyřiď Johnu Quincymu mé pozdravy a řekni mu, že za svého pobytu zde musí můj dům považovat za vlastní. Velice se těším, že jej budu mít u sebe.

A nyní k mé žádosti. Máš klíč k mému domu na Russian Hillu. Zajeď tam –- bude lépe, když pojedeš v noci, kdy se tam nepotlouká správce domu. Světlo je vypojeno, ale v kredenci najdeš svíčky. V zásobárně na půdě je starý hnědý kufr. Nejspíš bude zamčen – v tom případě vypáčíš zámek. Vespod najdeš otlučenou skříňku z lehuového dřeva, pobitou měděným plechem. Jsou na ní iniciály T. M. B.

Zabal ji pečlivě a vezmi ji s sebou. Je poměrně objemná, ale uneseš ji. Ať ji John ukryje ve svém kufru, a já jej žádám, aby ji za tmavé noci, až bude loď na širém moři, odnesl na palubu a hodil do moře. Pověz mu, že ho přitom nikdo nesmí pozorovat To je všecko. jakmile skříňku budeš mít, pošli mi šifrovaný kabelogram a Johna požádej, aby mi poslal zprávu rádiem, až skříňku pohltí Pacifik, tak se mi bude lépe spát.

Ani slůvkem se o tom nikomu nezmiňuj, Rogere. Jistě pochopíš proč. Někdy potřebuje mrtvá minulost trochu pomoc při pohřbívaní svých nebožtíků.

Tvůj bratranec Dan

John Quincy slavnostně vrátil Rogerovi obálku s dopisem. Starší muž je roztrhal na kousky a vyhodil papírky otevřeným oknem vozu.

„Já –“ řekl John Quincy. „Totiž – “ Marně hledal přiléhavý výraz.

„To je docela prosté,“ usmíval se Roger. „Jestli můžeme tak snadno chudákovi starému Danovi dopomoci k lepšímu spánku, proč bychom to neudělali?“

„Hm – ano – to si také myslím,“ přisvědčil John Quincy.

Vyjeli na Russian Hill a vůz nyní ujížděl pustým stromořadím, po jehož obou stranách stály nádherné vily.

„Jeď k nejbližšímu nároží,“ poručil Roger šoférovi. „Půjdeme ten kousek cesty zpět pěšky,“ vysvětlil Johnovi. „Bude lépe, když auto nebude čekat před domem. Mohlo by to vzbudit podezření.“

John Quincy nic nenamítal. Na nároží vystoupili a pomalu se vraceli po avenui. Před velkým kamenným domem se Roger zastavil, opatrně se rozhlédl na všechny strany a potom s obdivuhodnou hbitostí vyběhl po schodech. „Pojď,“ zvolal tiše.

John Quincy zamířil za ním. Roger odemkl domovní dveře a oba vstoupili do tmavého vestibulu. Za vestibulem ve tmě ještě hlubší ležela obrovská hala a matně bylo vidět obrysy širokého schodiště. Tu a tam stály kusy nábytku, zahalené bílými povlaky, jako mlčelivé přízraky. Roger vyndal krabičku zápalek.

„Chtěl jsem si s sebou vzít kapesní svítilnu, ale úplně jsem na to zapomněl,“ řekl. „Počkej tady – půjdu se podívat po svíčkách.“ Zmizel ve tmě. John Quincy učinil několik kroků; chtěl se posadit na židli, ale bylo mu, jako by usedal na klín strašidlu. Vzdal se svého úmyslu, zůstal stát uprostřed haly a čekal. Všude bylo ticho, mrtvé ticho. Tma pohltila Rogera bez hlesu.

Zdálo se, jako by od chvíle, než se Roger vrátil s dvěma hořícími svíčkami, uplynulo celé století. „Pro každého z nás jedna,“ prohlásil Roger. John Quincy zvedl svíčku do výše. Plápolající žlutý plamínek ještě víc zdůraznil hluboké stíny.

Roger stoupal napřed po širokém schodišti a potom dál po užších schodech. Zastavil se až na konci zatuchlé chodby v druhém poschodí pod třetími schody.

„Jsme na místě,“ řekl. „Odtud se jde na půdu. Hrome, já jsem na takové výstupy už starý. Chtěl jsem přinést dláto na vypáčení zámku. Ale vím, kde najdu potřebné nástroje – za minutku jsem zpátky. Jdi zatím nahoru a hledej kufr.“

„Hm – ano,“ odpověděl John Quincy.

Roger jej znovu opustil. John Quincy váhal. V mysli mu vyvstaly polozapomenuté verše o čemsi, co o půlnoci v pustém domě nahání strach i nejstatečnějšímu srdci – hlouposti! Je přece muž. Zasmál se a šplhal po úzkých schůdcích vzhůru. Vysoko nad jeho hlavou se na hnědých trámech nezařízeného skladiště odrážely pablesky žlutého světla svíčky.

John Quincy došel nahoru a zastavil se. Všude kolem byla tma. Zvláštní, že podlahová prkna vrzají, i když po nich nikdo nejde. Zrovna teď zapraskalo prkno za jeho zády. Než se stačil otočit, vylétla zezadu pěst a vyrazila mu svíčku z ruky. Spadla na podlahu a světlo zhaslo.

To byla skutečně hrubá nestoudnost! „Dávejte přece pozor!“ vzkřikl John Quincy. „Kdo – kdo jste?“

Vzdáleným vikýřem se prodral slabý paprsek měsíčního světla ti John Quincy zahlédl v šeru siluetu statného muže. Cosi Johnovi napovědělo, že by udělal dobře, kdyby se měl na pozoru. Ale v kraji, z něhož přišel, měl k tomu přece jen několik vteřin přípravy, a těchto vteřin se mu zde nedostalo. Pěst ze tmy vyrazila ze tmy znovu, našla jeho obličej a John Quincy Winterslip z Bostonu se natáhl jak dlouhý tak široký na špinavou podlahu půdy sanfranciského domu. V očích mu zajiskřilo, až uviděl hvězdičky, zaslechl dupot nohou po schodech a pak osaměl mezi haraburdím. Rozzlobeně povstal a začal si oprašovat smokink, chloubu svého bostonského krejčího.

Přišel Roger. „Co se děje?“ vyhrkl. „Někdo utíkal po zadních schodech dolů do kuchyně. Kdo to byl?“

„Jak to mám vědět?“ odpověděl John Quincy nerudně, což bylo v jeho situaci pochopitelné. „Mně se nepředstavil.“

Tvář ho pálila, a když si ji otřel kapesníkem, zpozoroval ve světle Rogerovy svíčky, že na batistu zůstala krvavá skvrna.

„Škrábl mě prstenem,“ dodal John Quincy. „Odporný nevkus.“

„On tě uhodil?“ zeptal se Roger.

„To bych řekl!“

„Podívej!“ vykřikl Roger náhle. Skláněl se nad kufrem. „Zámek je vypáčen. A skříňka zmizela. Chudák starý Dan!“

John Quincy si dál oprašoval oblek. Chudák starý Dan mu pěkně zavařil; tvář ho pálila a čelist bolela. Jak jen se mohl Dan opovážit chtít na neznámém člověku, aby si o půlnoci nechal na špinavé půdě rozbít obličej? A co vůbec celá ta historie znamená?

Roger zatím ještě jednou prohlédl kufr. „Nemá to cenu,“ oznámil. „Skříňka je pryč – to je jasné. Pojď, půjdeme dolů a rozhlédneme se lam. Tamhle na podlaze leží tvá svíčka.“

John zvedl svíčku a zapálil si ji od Rogerovy. Mlčky sešli dolů. Dveře od kuchyně zely dokořán.

„Tudy unikl,“ řekl Roger. Ukázal na okno s vylomenou tabulkou. „A tudy vnikl dovnitř.“

„Nezavoláme policii?“ navrhl John Quincy.

Roger na něj udiveně pohlédl. „Policii? Vyloučeno! Kde je tvá diskrétnost, chlapče? Tohle není záležitost pro policii. Hned zítra dám to okno zasklít. Pojď – můžeme se vrátit domů. Úkol jsme nesplnili.“

Tichá výčitka v Rogerově hlase Johna Quincyho znovu roztrpčila. Uhasili svíčky, položili je na stůl v hale a vyšli na ulici.

„Musím ještě kabelovat Danovi,“ řekl Roger, když kráčeli k nároží. „Obávám se, že tato záležitost jej velice rozladí. A ty také nijak nestoupneš v jeho očích.“

„Docela dobře se bez jeho náklonnosti obejdu,“ odvětil John Quincy.

„Kdybys byl toho chlapa aspoň zadržel, než jsem stačil přiběhnout –“

„Poslyš,“ přerušil ho John Quincy, „napadl mě znenadání. Jak jsem mohl tušit, že budu tam na půdě muset nastoupit proti šampiónovi těžké váhy? Vyřítil se na mne ze tmy – a já nejsem ve formě –“

„Nic ve zlém, chlapče,“ přerušil jej Roger.

„Vidím, že jsem udělal chybu,“ pokračoval John Quincy rozmrzele. „Než jsem se vydal na cestu sem, měl jsem podstoupit tvrdý kondiční trénink v boxerské škole. Ale buď bez starostí – nejbližší chlap, který mě napadne, bude řádně přivítán. Začnu denně soustavně cvičit a zdokonalím se v rohování. Ode dneška až do svého návratu domů budu vždycky připraven na nejhorší.“

Roger se smál. „Na tváři máš ošklivou tržnou ránu,“ poznamenal. „Zastavíme se v lékárně.“

Starostlivý provizor mu ránu ošetřil jodovou tinkturou a pak ji zalepil anglickou náplastí, a když John Quincy zase nastoupil do limuzíny, nesl čestně šrám utržený v boji. Při zpáteční jízdě na Nob Hill oba muži mlčeli.

Sotva vstoupili do Rogerova domu, přihnal se k nim větrný vír ve vzdušných večerních šatech.

„Barbaro!“ zvolal Roger. „Odkud se tu bereš?“

„Ahoj, milý strýčku!“ smála se a líbala jej. „Přijela jsem autem z Burlingame. Zůstanu přes noc u tebe – jedu zítra na Presidentu Tylerovi. Je tohle John Quincy?“

„Bratranec John,“ usmál se Roger. „Zaslouží si také pusu. Prožil zlý večer“.

Dívka hbitě přistoupila k bezbrannému Johnu Quincymu. Zase byl nepřipraven a tentokrát to odnesla jeho druhá tvář – i když to byl zážitek neskonale příjemnější. „Na uvítanou!“ smála se Barbara. John Quincy pohlížel na štíhlou blondýnku a pomyslel ni, že ještě neviděl víc životní energie v tak útlém těle. „Slyšela jsem, že jedeš také na ostrovy?“ otázala se Barbara.

„Zítra. Stejnou lodí jako ty,“ odvětil John Quincy.

„To je znamenité!“ zvolala. „Kdy jsi přijel?“

„John přijel dneska ráno,“ oznámil jí Roger.

„A měl škaredý večer?“ dotazovala se Barbara. „Naštěstí jsem se tu objevila právě včas. Kam nás zavedeš, Rogere?“

John Quincy vytřeštil oči. Kam je zavede – v tuto hodinu? „Půjdu nahoru,“ prohodil rozpačitě.

„Vždyť je teprve krátce po půlnoci,“ odporovala Barbara. „Spousta podniků má ještě otevřeno. Ty přece tančíš? Ukážu ti San Francisco. Roger je moc hodný staroušek – dovolíme mu, aby za nás platil útratu.“

„Ale já – já – “ koktal John Quincy. Rána na tváři ho pálila a toužebně myslel na svou postel nahoře v pokoji. Tady na Západě mají ale zvláštní zvyky!

„Tedy pochodem pochod!“

Barbara si bzučela melodii, plná pohybu, plná života, skutečně rozkošná dívka. John Quincy se chopil svého klobouku.

Rogerův šofér se zdržel chvíli před domem, aby si prohlédl motor. Když viděl, jak Roger, Barbara a John sestupují po schodech, bylo vidět, jak zalitoval, že vůz neuklidil do garáže. Ale nemohl už uniknout, a tak zasedl za volant.

„Kam, Barbaro?“ otázal se Roger. „K Taitovi?“

„Tam ne,“ odpověděla. „Odtamtud právě přicházím.“

„Cože? Rozuměl jsem přece, že jsi přijela z Burlingame?“

„Ano, v pět hodin. Ale pak jsem si ještě někam vyrazila. Neměl by náš bostonský cestovatel ochutnat také chop-suey?“

Dobrý Bože, pomyslel si John Quincy. Tohle mi ještě tak scházelo Ale neměl vyhnutí. Barbara ho zavedla do čínské restaurace. Číňané mu mohli být ukradeni, zrovna tak jako Mexičani, jejichž jídelny zajímaly Barbaru na druhém místě. Za chvíli cítil nelibost vůči Italům a také vůči Francouzům. Ale statečně se trmácel dál, okoušel jídla různých národních kuchyní, bez ohledu na to, co jim řekne jeho žaludek, a protančil tisíce mil se štíhlou Barbarou v náručí. Když se ještě zastavili v lokále zvaném Pete’s Fashion na míchaná vejce, Barbara konečně souhlasila s návratem domů.

Když John Quincy vklopýtal do Rogerova domu, odbíjely hodiny v hale třetí. Dívka byla stále ještě čilá a plná života. John Quincy stěží potlačil zívnutí.

„Není to vůbec správné, že jsme se vrátili tak brzy,“ postěžovala si Barbara. „Ale na lodi si také ještě zatančíme. Ostatně jsem se tě ještě chtěla zeptat, jak ses dostal k té ráně na tváři?“

„Víš – já – “ koktal John. Viděl, jak Roger za dívčinými zády prudce zavrtěl hlavou. „To nic není,“ dotkl se náplasti. „Tam začíná Západ. Dobrou noc. Bylo to senzační.“

Konečně se šťastně dostal do svého pokoje.

Chvíli stál u okna ložnice a díval se na svítící růženec světel v ulicích tohoto okouzlujícího města. Cítil se ještě trochu omámený. Vzpomínal na měkký, teplý dotyk své společnice v autě – bylo to příjemně, velice příjemné. Jsou zde pozoruhodná děvčata, docela jiná než v Bostonu!

V dálce svítila světla přístavu. Ta druhá dívka – jaké měla obdivuhodné oči. Jen proto, že se mu smála, jeho krabice s kloboukem, kterého si tak považoval, pluje teď kdesi na oněch temných vodách zálivu. Zívl. Musí se mít na pozoru. Člověk se nesmí dát tak snadno ovlivnit. Jinak nikdy neví, jak skončí.

Kapitola 4 - Timův přítel

Bylo zas jedno z těch jiter, kdy se zdálo, že snad ani nepřijde mlha. Roger a jeho hosté seděli v limuzíně. Johnovi připadalo, jako by vystoupili teprve před několika minutami. Ten dojem měl zřejmě i ospalý šofér, když s nimi ujížděl k přístavu. „Mimochodem, Johne, udělal bys dobře, kdyby sis směnil peníze, ještě než nastoupíš na loď,“ řekl Roger.

John Quincy se probral ze zadumání. „Ach ano, to se rozumí samo sebou,“ odvětil.

Roger se usmál. „Řekni mi, zač bys chtěl své dolary vůbec směnil?“ otázal se.

„Hm – “ začal John, ale pak umlkl. „Domníval jsem se vždycky –“

„Neposlouchej Rogera,“ smála se Barbara. „Dělá si z tebe legraci!“ Vypadala svěže a čile – taková maličkost, že šla spát až ve tři ráno, jí zřejmě vůbec nevadila. „Sotva jeden z tisíce Američanů ví, že Havajské ostrovy patří ke Spojeným státům. A nás ostrovany ta ignorance velice pobuřuje. Dobrák Roger se tě pokoušel nachytat, abych si myslela, že patříš k těm devíti stům devadesáti devíti nevědomcům.“

„Skoro by se mi to bylo podařilo,“ zazubil se Roger.

„Kdepak,“ odporovala Barbara. „John Quincy je na to příliš inteligentní. On není jako ten kongresman, který adresoval dopis ‚americkému konsulovi v Honolulu.“

„To se skutečně stalo?“ podivil se John Quincy.

„Ano, můžeš tomu věřit. Po této zkušenosti jsme složili zbraně. Jindy k nám zase přijel jeden senátor na jakousi slavnost a začal svůj projev slovy: Až se zase vrátím do své vlasti – Kdosi z posluchačů vykřikl: Vždyť jsi tam, ty tulipáne! Nebylo to slušné, to je fakt, ale dokonale tím vyjádřil, co jsme všichni cítili. Ano, Johne, jsme opravdu nedůtkliví.“

„Vůbec se tomu nedivím,“ odpověděl John Quincy. „Budu bedliví vážit svá slova.“

Dojeli na Embarcadero a vůz zastavil u mola. Šofér začal vykládat zavazadla z vozu. Roger a John mu pomáhali a pak zamířili k lodnímu můstku.

„Vrať se do kanceláře, Rogere,“ řekla Barbara.

„Nemám nijak naspěch,“ odpověděl. „Doprovodím vás samozřejmě na palubu.“

Uprostřed vřavy na palubě se vrhlo na Barbaru několik mladých dívek, vesměs hezkých, temperamentních Kaliforňanek. John Quincy až zalitoval, když slyšel, že se přišly jen rozloučit s Barbarou. Velký, širokoplecí muž v bílém obleku se prodral tlačenicí. „Ahoj!“ zavolal na Barbaru.

„Ahoj, Harry,“ odvětila. „Rogera znáš. John Quincy – můj starý přítel Harry Jennison.“

Jennison byl neobyčejně pohledný; jeho obličej byl ostrovním sluncem opálený do bronzova, vlasy měl plavé a kadeřavé, šedé oči hleděly pobaveně a trochu cynicky. Patřil k typu muže, za kterým se ženy dvakrát ohlédnou a nikdy již na něj nezapomenou. John Quincy rázem pocítil, že v očích Barbařiných přítelkyň klesl až na druhé místo.

Jennison mu pevně stiskl ruku. „Jedete také s námi, pane Winterslipe? To je výborné. Nám dvěma se jistě podaří, abychom této mladé dámě zpříjemnili cestu,“ řekl.

Zazněl přístavní zvon a zmatek se ještě zvýšil. Přes palubu kráčela drobnými krůčky stará dáma, provázená čínskou služebnou. Šla rychle a zástup jí ochotně ustupoval z cesty.

„Pohleďme – tomu říkám štěstí!“ zvolal Roger. „Madam Maynardová – na chvilinku, prosím! Rád bych vás seznámil se svým synovcem z Bostonu.“ Představil Johna Quincyho. „Svěřuji jej vašemu dohledu. Nemohl bych pro něj sehnat lepšího průvodce a moudřejšího přítele, ani kdybych prohledal všechny ostrovy.“

Stará dáma si pozorně Johna Quincyho prohlížela. V černých očích se jí zablesklo. „Tedy ještě jeden Winterslip? I tak je jich na Havaji už plno. Nu, jen houšť a větší kapky. Znám vaši tetu.“

„Drž se madam Maynardové, Johne!“ radil mu Roger.

Paní Maynardová zavrtěla hlavou. „Jsem milión let stará,“ odporovala. „Mladí lidé se mne již nedrží. Líbí se jim mladší ženy. Ale nespustím jej z očí, i když nejsou už tak bystré jako kdysi. Rogere, přijeďte k nám také někdy!“ řekla a odešla.

„Je to dobrá duše,“ poznamenal Roger a s úsměvem se za ní díval. „Zalíbí se ti. Je ze staré misionářské rodiny a její slovo je tam na ostrovech zákonem.“

„Kdo je vlastně ten Jennison?“ otázal se John Quincy.

„Ten!“ Roger pohlédl k Jennisonovi, stojícímu uprostřed hloučku mladých dam, které mu s obdivem naslouchaly. „Je to Danův právní zástupce a patří v Honolulu k váženým občanům. Zosobněný Adonis, nemyslíš?“

Objevil se lodní důstojník a začal pohánět otálející návštěvníky k lodnímu můstku. „Musím se rozloučit, Johne Quincy. Šťastnou plavbu! Až se budeš vracet, věnuj mi o několik dní víc. Snad se mi přece jen podaří tě přemluvit, aby ses v San Franciscu usadil natrvalo.“

John Quincy se usmál. „Byl jsi vzorný hostitel!“

,,To nestojí za řeč.“ Roger potřásl Johnovi srdečně rukou. „Dávej si tam na sebe pozor. Havaj se příliš podobá ráji, než aby byla zcela bez nebezpečí. Na shledanou, milý chlapče, na shledanou!“

Roger odešel. John Quincy viděl, jak láskyplně políbil Barbaru a připojil se pak k procesí jejích přítelkyň, které vystupovaly z lodi.

John Quincy přistoupil k zábradlí paluby. Několik set hlasů tam vykřikovalo různá napomenutí, sliby, slova loučení. Ve sváteční náladě, Johnově zkušenosti tak cizí, házeli lidé z nábřeží na palubu konfety a papírové hady. Stále víc papírových pásů vířilo vzduchem a tvořilo směsici barev, poslední pomíjející spojení s pevninou. Lodní můstek byl vyzdvižen a President Tyler se neohrabaně začal odpoutávat od mola. Na promenádní palubě hrála kapela Aloha-oe – nejsladší, nejmelancholičtější píseň loučení, která byla kdy složena. John Quincy s údivem pocítil, že se mu stahuje hrdlo.

Pestrobarevné, jemné papírové tkanivo se nyní roztrhlo. Útlá ruka protkaná modrými žilkami vedle Johna Quincyho mávala kapesníkem. Když se John ohlédl, uviděl paní Maynardovou. Slzy jí tekly po tvářích.

„Jsem potrhlá stará ženská,“ řekla. „Odplouvám z tohoto města už po stoosmadvacáté. Mám to přesně spočteno – píšu si deník. A pokaždé se rozbrečím. Pročpak? Sama nevím.“

Loď už vyplouvala z přístavu. Barbara přicházela, následována Jennisonem. V očích se jí leskly slzy.

„My ostrované jsme tak přecitlivělí,“ řekla paní Maynardová a objala Barbaru kolem pasu. „Tady je další uplakánek. Nás, kteří žijeme tak daleko, bolí každé loučení.“ Paní Maynardová šla pak s Barbarou do podpalubí.

Jennison zůstal na palubě. Oči měl úplně suché. „Jedete poprvé na ostrovy?“ otázal se.

„Ano,“ přisvědčil John Quincy.

„Doufám, že se vám u nás bude líbit,“ pokračoval Jennison. „Není to sice Massachusetts, ale vynasnažíme se, abyste se u nás cítil jako doma. Dovedeme svým hostům pobyt zpříjemnit.“

„Jsem přesvědčen, že prožiju nádhernou dovolenou,“ poznamenal John Quincy. Přesto se cítil poněkud stísněně. Byl tři tisíce mil od Beacon Street – stále ještě se od ní vzdaloval. Zamával komusi na vzdáleném přístavišti, koho považoval za Rogera, a odešel, aby vyhledal svou kajutu.

Dověděl se, že ji bude sdílet se dvěma misionáři. Jeden z nich byl veliký zasmušilý starý muž s citrónově zabarveným obličejem – zasloužilý pracovník na pohanské půdě jménem Upton. Druhý byl růžolící mladík, kterého mučednictví teprve čekalo. John Quincy navrhl, aby se losovalo, kde kdo bude spát, ale i tato nevinná forma hry, při níž rozhoduje náhoda, se církevním emisarům příčila.

„Vy mladí si vezměte lůžka,“ prohlásil Upton, „a mně ponecháte pohovku. Spím beztak špatně.“ Mluvil tónem muže, který si libuje v utrpení.

John Quincy zdvořile odporoval. Po delší debatě bylo ujednáno, že John dostane hořejší lůžko, starý pán lůžko dole a mladík pohovku. Zdálo se, že důstojný pán Upton je zklamán. Hrál úlohu mučedníka tak dlouho, že nelibě nesl, když tuto roli převzal někdo jiný.

Tichý oceán se ukázal z nevlídné stránky; mohutná loď se houpala na zvlněné hladině jako nějaká kocábka. John Quincy se rozhodl, že se zřekne oběda, a strávil odpoledne na lůžku čtením. Večer se cítil poněkud lépe a pod pozornými a trochu nepřívětivými pohledy misionářů se pečlivě ustrojil k večeři.

Protože nesl jméno Winterslipů, byl pozván ke kapitánovu stolu. Po kapitánově pravici uviděl paní Maynardovou, veselou a usměvavou, po kapitánově levici seděla Barbara a vedle ní Jennison. Kupodivu, pomyslel si John Quincy, i na ostrovech existuje prominentní společnost. I když se divil, že se rozdíly dělají i na takové výspě civilizace, jako je Havaj, přijal své místo jako něco docela samozřejmého.

Paní Maynardová vesele štěbetala o svých četných cestách touto linkou. Pojednou se obrátila na Barbaru a zeptala se jí: „Jak to, miláčku, že nejedeš parníkem své koleje?“

„Všechna místa jsou obsazena,“ prohlásila Barbara.

„To mi neříkej,“ řekla stará dáma bez okolků. „Určitě bys ještě sehnala kajutu. Jenomže – “ pohlédla významně směrem k Jennisonovi, „tento parník má pravděpodobně zvláštní přitažlivost.“ Barbara se lehce zarděla a neodpověděla.

„Co je to parník koleje?“ otázal se John Quincy.

„Školy na pevnině navštěvuje tolik studentů z Havaje,“ vysvětlila mu stará dáma, „že v červnu touto dobou skutečně zaplní celou loď. Říkáme mu proto parník koleje. Letos je to Matsonia. Dnes v poledne vyplula ze San Francisca.“

„Na jeho palubě je mnoho mých přítelkyň,“ prohodila Barbara. „Přála bych si, abychom Matsonii předstihli. Jaké jsou vyhlídky, kapitáne?“

„Hm, přijde na to,“ odvětil kapitán opatrně.

„Má doplout do Honolulu v úterý ráno. Bylo by to náramné, kdybyste nás vylodil již večer předtím. Udělejte mi to kvůli, kapitáne, pěkně prosím!“ naléhala Barbara.

„Když na mne tak dychtivě hledíte, “ usmíval se kapitán, „mohu jenom říct, že učiním všechno, abych to dokázal. Mně záleží stejné lak jako vám, abych připlul již v pondělí do přístavu – tím dřív pak můžu pokračovat v plavbě dál na východu.“

„Pak je to ujednáno!“ zářila Barbara.

„Je ujednáno, že se o to pokusíme. Ovšem, i když si sebevíc pospíšíme, je stále ještě možné, že dorazím před Honolulu teprve po západu slunce a budu tam muset čekat do rána. A vy byste vytrpěla Tantalova muka.“

„Vezmu to riziko na sebe,“ smála se Barbara. „Jak by se můj milý tatíček zaradoval, kdybych se před ním neočekávaně objevila už v pondělí večer!“

„Milá slečno,“ opáčil kapitán galantně, „každého muže by nadchlo, kdybyste se před ním kdykoli neočekávaně objevila!“

John Quincy přemítal o tom, že v kapitánových slovech je mnoho pravdy. Až doposud bylo v jeho známostech s dívkami málo romantiky; zvykl si hledět na ně jako na spoluhráčky nebo soupeřky při tenisu, golfu nebo při partii bridže. Na Barbaru však platila jiná kritéria. Modré oči jí svůdně zářily a ve všem, co řekla nebo udělala, bylo něco věčně ženského. A John Quincy nebyl žádný dřevěný panák. Byl šťasten, že se k němu připojila, když povstal od večerní tabule.

Vyšlí na palubu a zůstali stát u zábradlí. Snesla se noc, měsíc se změnu neukázal a Johnovi se zdálo, že Pacifik je nejčernější, nejiozolovanější oceán, jaký kdy viděl. Stál tam a ponuře zíral do dálky.

„Stýská se ti po domově, Johne Quincy?“ otázala se Barbara účastně. Jedna z jeho rukou spočívala na zábradlí paluby. Položila svou ruku na jeho.

John přitakal. „Je to opravdu komické. Byl jsem několikrát v Evropě, ale takový pocit jsem nikdy neměl. Když jsme dnes ráno vyplouvali z přístavu, málem jsem se rozplakal.“

„Na tom není nic komického,“ řekla mu jemně. „Teď vstupuješ do cizího světa. Není to Boston, Johne Quincy, ani žádné jiné z těch starých, civilizovaných měst, kde vládne rozum. Tam u nás daleko odsud určuje naši cestu srdce. Lidé, které máš rád, provádějí divoké, nerozumné věci prostě proto, že jejich rozum dříme a srdce jim rychle buší. Nezapomeň na to, prosím, nezapomeň na to, Johne!“

V hlase se jí chvěl podivný spodní tón, plný neuspokojené touhy. Pojednou se vedle nich vynořila bíle oděná postava Harryho Jennisona.

„Nepůjdeme se trochu projít, Barbaro?“ otázal se Jennison.

Barbara chvíli zaváhala a pak přisvědčila. „Ano, ráda.“ A při odchodu ještě zavolala na Quincyho: „Hlavu vzhůru, Johne!“ John Quincy za ní rozladěně hleděl. Mohla s ním také zůstat, aby zapomněl na svou osamělost. Ale dívka odcházela přes temnící se palubu a těsně vedle ní kráčel Jennison.

Za chvíli potom vstoupil John Quincy do kuřárny. Byla pustá, ale na jednom stolku leželo číslo BOSTON TRANSCRIPTU. Nadšeně se vrhl na tento list, jako by se byl asi vrhl na novinky z domova Robinson Crusoe.

Výtisk BOSTON TRANSCRIPTU byl deset dní starý, ale Johnovi to nevadilo. Vyhledal ihned stránku s burzovními zprávami. Připadala mu jako tvář milého přítele, tato zpráva o koupích a prodejích z jednoho dne na burze. A tam nahoře v rohu uviděl inzerát svého bankovního domu s nabídkou přednostních akcií tkalcovny bavlny v Berkshireu. Pročítal docílené úřední kursy horlivě, ale s jakýmsi cizím, odpoutaným pocitem. Byl pryč, pryč z tohoto světa, daleko na černém oceánu, a cestoval k pohádkovým ostrovům, kde ještě nedávno mezi sebou válčily hnědé kmeny a kde panovali hnědí králové. Připadalo mu, že tento svět nic nespojuje se světem u něj doma – ty pestrobarevné konfety, co se tak snadno přetrhly, byly toho symbolem. John Quincy byl vydán napospas moři, stal se hříčkou vln. Který přístav jej nakonec přijme?

Odložil noviny. Do kuřárny vešel důstojný pán Upton.

„Zapomněl jsem zde své noviny,“ prohlásil. „Ach – nechcete je snad číst?“

„Děkuji, už jsem si je prohlédl,“ odvětil John Quincy.

Starý muž vzal noviny svou velkou kostnatou rukou.

„Kdykoli se mi naskytne příležitost, koupím si TRANSCRIPT,“ řekl. „Ten mě přenese domů. Víte, narodil jsem se v Salemu – je tomu už víc než sedmdesát let.“

John Quincy na něj zvědavě pohlédl. „Jste už dlouho tady venku?“

„Přes padesát let v cizině,“ odvětil Upton. „Byl jsem mezi prvními, kdo odjeli do jižních moří. Jeden z prvních, aby tam dole zažehli pochodeň – i když se obávám, že vydávala jen kalné světlo. Později jsem byl přeložen do Číny.“ John Quincy na něj hleděl s novým zájmem. „Ostatně, pane,“ pokračoval misionář, „setkal jsem se jednou s jiným pánem, který se jmenoval Winterslip. Pan Daniel Winterslip.“

„Opravdu? Dan je můj strýc. Jedu k němu do Honolulu na návštěvu.“

„Tak? Slyšel jsem, že se vrátil na Havaj a vede se mu dobře. Setkali jsme se jen jednou – v osmdesátých letech na osamělém ostrově Gilbertovy skupiny. Tehdy nastal – jak bych to vyjádřil –bod obratu v jeho životě. Nikdy jsem na to nezapomněl.“ John Quincey doufal, že se dozví víc, ale starý misionář už odcházel. „Jdu nyní a pohroužím se do TRANSCRIPTU,“ usmál se. „Církevním zprávám se v tomto listě soustavně věnuje hodně místa.“

Také John Quincy vstal a vyšel z kuřárny. Věru bezútěšný pohled, bouřlivě rozvlněná mořská hladina, nezřetelné postavy jako on bloudící bez cíle, občas některý lodní důstojník spěchající mimo. Johnova kajuta vedla přímo na palubu a mladý muž se posadil na lehátko u dveří.

Opodál uviděl svého stevarda, jak dává do pořádku kajuty, které má na starosti. Připravoval je na noc, plnil karafy vodou, vyměňoval ručníky a tu a tam něco urovnal.

„Dobrý večer, pane,“ řekl, když vstoupil do Johnovy kajuty. Za chvíli se vrátil a stanul ve dveřích, se světlem kajuty v týle. Byl to drobný muž s brýlemi se zlatou obroučkou.

„Všechno v pořádku, pane Winterslipe?“ otázal se zdvořile.

„Zajisté, Bowkere,“ usmál se John Quincy. „Dokonale.“

„To mě těší,“ řekl Bowker. Zhasil světlo v kajutě a vyšel na palubu „Na vás si dám zvlášť záležet, pane. V listině pasažérů jsem se dočetl, odkud pocházíte. Já sám jsem také starý Bostoňan.“

„Skutečně?“ zvolal John Quincy srdečně. Tichý oceán je tedy přece jen asi předměstím Bostonu.

„Sice jsem se tam nenarodil, ale pracoval jsem v Bostonu jako novinář celých deset let,“ pokračoval Bowker. „Krátce potom, co jsem přišel z univerzity.“

John Quincy upřeně zíral do tmy. „Harvardovy?“ otázal se.

„Ne, v Dublinu,“ odvětil stevard. „Ano, pane –“ zasmál se poněkud rozpačitě. „Dnes by tomu nikdo nevěřil, ale absolvoval jsem univerzitu v Dublinu, ročník 1901. A potom jsem pracoval v Bostonu v GAZETTE – jako reportér, redaktor a nějaký čas jako vedoucí redaktor. Snad jsem se s vámi setkal v hostinci u Adamse, třeba večer před fotbalovým zápasem.“

„To je docela dobře možné,“ připustil John Quincy. „Při takových příležitostech člověk narazí na kdekoho.“

„To máte svatou pravdu.“ Bowker se opřel o zábradlí a zavzpomínal si. „To byly ještě staré, zlaté časy, pane, kdy novinář, který si nekoupil špičku, byl pro ostudu své vážené profesi. GAZETTE jsme vlastně redigovali v jedné restauraci zvané Pod obloukem. Tam jsme přinášeli příspěvky redaktorovi pro místní zprávy. Měl tam svůj stůl – sice občas trochu politý pivem – ale přece jen svůj pracovní stůl. Když jsme přinesli něco interesantního, tak nám objednal drink.“

John Quincy se zasmál.

„Byly to věru šťastné dny,“ pokračoval absolvent dublinské univerzity a povzdechl si. „Znal jsem v Bostonu každého barmana tak dobře, že jsem ho mohl pumpnout o peníze. Byl jste někdy v tom lokále v ulici hned za Tremontovým divadlem?“

„V Timově restaurantu?“ napověděl mu John Quincy, který si vzpomněl na jakousi příhodu z doby, kdy studoval na koleji.

„Jo, tak se jmenoval. Rád bych věděl, co se s Timem stalo. No a pak ještě ta hospoda na Boylstonu – ale dneska byste je pochopitelně marně hledal. Jeden starý kamarád, s kterým jsem se setkal ve Friscu, mi povídal, že by člověku utrhlo srdce, když tam vidí na zrcadlech pavučiny. Všecko stojí za starého čerta, jako mé povolání. Noviny se slučují, zdvojnásobují náklady, vybírají si jenom, co letí, armáda zdatných lidí je vyhozená na dlažbu. Spolehliví a poctiví lidé bědují nad zašlými časy a nakonec si najdou takovou práci, jako je ta moje.“ Na chvíli se odmlčel. „Takže – pane, jestli vám můžu v něčem vyhovět – jako Timův přítel –“

„Jako Timův přítel,“ usmál se John Quincy. „Ano, budu si to pamatovat.“

Zasmušilý Bowker odešel do podpalubí a John Quincy zase osaměl. Muž a žena, těsně k sobě přivinuti, prošli kolem něj v tichém rozhovoru. John poznal Jennisona a svou sestřenici. „Nám dvěma se jistě podaří, abychom této mladé dámě zpříjemnili cestu,“ řekl mu přece dnes Jennison. Nu, pomyslel si John Quincy, já sám se na tom budu zřejmě podílet jen nepatrně.

Kapitola 5 - Krev Winterslipů

Následující dny dokázaly, že měl pravdu. Zřídkakdy našel příležitost, aby zůstal s Barbarou sám, a pokaždé, když se mu to povedlo, Jennison jako by ustavičně číhal kdesi nablízku, a brzy byl trojlístek zase úplný. Johna Quincyho toto věčné vyrušování zprvu dráždilo, ale pozvolna dospěl k názoru, že na tom ani nesejde. Zdálo se, že ho už vůbec nic nemůže vzrušit. Vlny se utišily a také v jeho duši se rozhostil klid. Tichý oceán se proměnil v nekonečné skleněné zrcadlo, které se každou hodinou barvilo do stále sytější modře. Loď zřejmě plula končinami, ve kterých se nic nedělo, ani se nemohlo dít. Pokojné poklidné dny se střídaly s dlouhými, nádhernými nocemi. Krátká procházka, krátký rozhovor – tak plynul život na lodi.

John Quincy někdy rozmlouval na palubě s paní Maynardovou, tato stará dáma, která znala Havajské ostrovy dlouhou řadu let, vyprávěla okouzlující historky o tamějších bývalých panovnících a misionářích. John si paní Maynardovou upřímně oblíbil; třebaže tak dlouho pobývala na malebné Havaji, zůstala v srdci pravou Novoangličankou.

Také Bowker byl zábavný společník. Stevard byl skutečně vzdělaný – vzácnost i mezi studovanými lidmi – a nebylo námětu, o němž by nedovedl podrobně a oslnivě mluvit. John Quincy měl ve svém kufru několik obsáhlých, závažných knih, které si chtěl již dávno prostudovat, ale nakonec to dopadlo tak, že si je nepřečetl on, ale Bowker.

Tak dny míjely, modř vody ztemněla v ultramarín a vzduch byl stále těžší a teplejší. Hluboko dole hřměly stroje na plný výkon a poháněly loď rychle vpřed, aby se vyplnilo Barbařino přání. Kapitán optimisticky předpovídal, že doplují do přístavu v pondělí pozdě odpoledne. Jenže v neděli v noci náhle propukla bouře, která zuřila až do ranního šera. V pondělí o polednách se u oběda objevil kapitán, unavený po noci strávené na velitelském můstku, zavrtěl hlavou a prohlásil: „Prohráli jsme sázku, slečno Barbaro. V nejlepším případě zakotvíme před přístavem v Honolulu o půlnoci.“

Barbara nakrčila čelo. „Ale lodi přece plují do přístavu i z něho v každé době. Nechápu, proč to nejde – můžeme přece poslat zprávu rádiem – “

„To by bylo bezúčelné,“ odvětil kapitán. „Úředníci zdravotní služby brzy zavírají. Nemohu si pomoct, budeme muset až do oficiálního východu slunce, to jest do šesté hodiny, zůstat před vjezdem do přístavu. Ale budeme tam dřív než Matsonia. Víc vám nemůžu slíbit.“

„Jste přece jen skvělý!“ usmála se Barbara. „Nemůžete za to, že nás přepadla ta hloupá bouře. Zapomeneme na svůj zármutek dnes večer, až se sejdeme na maškarním plese.“

Obrátila se k Jennisonovi. „Mám fantastický kostým – Marii Antoinettu, měla jsem jej na kolejním bále. Co tomu říkáš, Harry?«

„Výborně!“ odpověděl Jennison. „Jistě si všichni nějaký ten kostým dokážeme pořídit. Tak jen do toho!“

Barbara odběhla, aby všude rozhlásila tu velkou novinu. Objevila se po večeři – plavovlasá vidina přímo od francouzského dvora, vášnivě zaujatá pro tanec. Jennison si zimprovizoval kostým námořního piráta a vypadal nevšedně a působivě. Většina ostatních pasažérů si rovněž oblékla nějaké fantastické šaty; na zámořských parnících je maškarní slavnost vítanou událostí, a tak se zábava rozproudila i zde.

John Quincy se veselí moc nezúčastnil, protože se pořád ještě nepřenesl přes svou novoanglickou škrobenost. Krátce po jedenácté se uchýlil do společenské místnosti a zastihl tam paní Maynardovou. Seděla sama.

„Dobrý večer,“ uvítala jej. „Chcete mi dělat společnost? Slíbila jsem si, že nepůjdu spát, dokud neuvidím světlo majáku na Diamond Head “

„Počkám s vámi,“ usmál se John Quincy.

„Měl byste vlastně tančit, milý hochu. A nejste ani v kostýmu?“

„Ne,“ přiznal John. Odmlčel se a hledal nějaké vysvětlení. „Muž – muž se přece nemůže zesměšňovat před hromadou cizích lidí!“

„Rozumím vám,“ přitakala stará dáma. „Máte ještě jemnocit. A to je něco vzácného, hlavně ve zdejších končinách.“

S rozpálenými tvářemi vstoupila do místnosti rozjařená Barbara. „Harry mi šel pro něco k pití.“ Posadila se vedle paní Maynardové. „Všude vás hledám, má nejmilejší. Od dětství jste mi nečetla z ruky,“ Otočila se k Johnovi: „To dovede paní Maynardová báječně. Člověk se doví nejpozoruhodnější věci.“

Paní Maynardová důrazně zavrtěla hlavou.

„Já už nic takového nedělám,“ prohlásila. „Dávno jsem toho nechala. Na stará kolena jsem zmoudřela a pochopila jsem, jak pošetilé je nahlížet do budoucnosti. Mně stačí přítomnost – dbám jedině o ni.“

„Pěkně prosím!“ žadonila dívka.

Paní Maynardová vzala její útlou ruku do své a několik vteřin pozorně prohlížela Barbařinu dlaň. John Quincy měl dojem, že obličejem staré dámy se mihl stín. Ještě jednou zavrtěla hlavou. „Carpe diem,“ prohlásila. „Můj synovec kdysi tato slova přeložil – podrž den pevně. Tanči a buď dnes večer šťastná a nepokoušej se nahlížet za oponu. Nevyplácí se to, miláčku. Věř staré ženě.“

Ve dveřích se objevil Jennison. „Tak tady jsi? Dal jsem přinést limonádu do kuřárny,“ řekl.

„Už jdu,“ zvolala Barbara a zmizela. Paní Maynardová za ní zamyšleně hleděla.

„Chudák Barbara,“ zašeptala. „Ani její matka neměla moc šťastný život a –“

„Viděla jste něco v její dlani?“ naléhal John Quincy.

„Třesky plesky!“ Paní Maynardová pokračovala: „Každého z nás čekají nějaké nesnáze a starosti, když nahlédneme moc daleko do budoucnosti. Pojďte na palubu. Blíží se půlnoc.“

Stali na pravoboku u zábradlí. V dálce svítilo osamělé světlo podobné hvězdě.

„Země, konečně země,“ řekla paní Maynardová.

„Diamond Head?“ otázal se John Quincy.

„Ne, to je maják na ostrohu Makapuu. Musíme ještě obeplout Koko Head, a pak teprve spatříme Honolulu.“

Stála chvíli mlčky. Její křehká ruka spočívala na zábradlí. „Před námi se prostírá ostrov Oahu,“ řekla tiše. „To je domov. Sladká země, milý hochu. Někdy si myslím, že je přespříliš sladká. Doufám, že v ní najdete zalíbení.“

„O tom jsem přesvědčen,“ odvětil John Quincy zdvořile.

„Neposadíme se na chvilku?“ řekla paní Maynardová.

Vyhledali dvě plátěné židle. „Ano, milovaná země,“ pokračovala stará dáma. „Jako všude na světě i na Havaji jsou poctiví lidé i padouši. Hrnou se k nám ze všech koutů světa, protože doma by nebyli vítáni. Nabízíme jim ráj, a mnozí z nich se nám za to odplácejí tím, že se stanou slušnými občany, jiní však záhy upadnou do starých chyb. Často si myslím, že je třeba velké životní sily, aby člověk zůstal v ráji dobrým – a to platí i pro Havaj.“

Ze tmy se před nimi vynořila vysoká, vyzáblá postava reverenda Uptona. Upton se uklonil. „Dobrý večer, madam. Brzy budete doma.“

„Ano,“ odvětila. „A také se na to těším.“

Upton se obrátil k Johnovi. „Zítra ráno uvidíte Dana Winterslipa, mladý muži,“ řekl.

„Doufám “ odvětil John Quincy.

„Zeptejte se ho, jestli si ještě vzpomíná na onen den na Apiangu v osmdesátých letech a na reverenda Franka Uptona “

„Milerád,“ odpověděl John Quincy. „Ale neřekl jste mi o tom setkání mnoho.“

„Ne, neřekl.“ Misionář usedl na židli. „Nerad odhaluji tajemství z cizí minulosti. Ale pokud vím, na Honolulu zná tuto historii z dřívějších dob kdekdo.“ Reverend Upton se zahleděl na paní Maynardovou.

„Dan nebyl žádný svatoušek “ podotkla. „Všichni to víme.“

Důstojný pán přehodil hubenou nohu přes druhou a pokračoval: „Vlastně jsem velice hrdý na své setkání s Danem Winterslipem. Mám pocit, že jsem skromnou měrou přispěl k tomu, aby změnil svůj způsob života – aby jej změnil k lepšímu.“

„Hm,“ zamručela paní Maynardová. Bylo zřejmé, že sama o tom nebyla tak docela přesvědčena.

Johnu Quincymu se příliš nelíbilo, jaký vzala rozmluva obrat. Bylo mu trapné, že se jméno Winterslipů tímto způsobem dostává do lidských úst. Reverend Upton však pokračoval klidně dál

„Jak jsem se už zmínil, stalo se to v letech osmdesátých. Vedl jsem osamělou misionářskou stanici na Apiangu, na Gilbertových ostrovech. Jednoho rána zakotvila před korálovým útesem briga a k ostrovu přirazil člun. Samozřejmě že jsem se připojil k procesí domorodců, kteří spěchali k pobřeží. Na té opuštěné výspě jsem jen málokdy viděl bělocha. Lodníci v člunu nebudili právě důvěru, ale velel jim švarný mladý běloch. A ještě než přistáli, viděl jsem uprostřed člunu dlouhou bednu z borového dřeva. Běloch se mi představil. Řekl, že je Winterslip, první důstojník brigy Maid of Shiloh. A jakmile vyslovil jméno lodi, hned jsem věděl, na čem jsem. Znal jsem celou tu odpornou historii. Winterslip mi spěšně vysvětlil, že kapitán lodi den předtím zemřel a že jej nyní přivezli na ostrov, aby jej tam pohřbili. To prý bylo jeho posledním přáním, aby byl uložen v zemi,“ vyprávěl reverend Upton.

„Dobře.“ Reverend Upton hleděl na vzdálené pobřeží ostrova Oahu. „Prohlížel jsem si tu bednu sbitou z nehoblovaných prken, kterou malajští lodníci vynášeli na břeh. ‚Tak v ní tedy odpočívá Tom Brade,‘ poznamenal jsem. Mladý Winterslip přisvědčil. ‚Ano, nelze popřít, že v ní odpočívá,‘ odvětil, a já věděl, že v této chvíli mám před očima závěrečný akt životní dráhy osoby pověstné v Tichomoří, bezcitného padoucha, který neznal zákon, piráta a dobrodruha, kapitána hanebné lodi Maid of Shiloh, Toma Bradea, lapače.“

„Lapače?“ otázal se John Quincy.

Reverend Upton se usmál. „Ach, ovšem – vy jste z Bostonu. Lapač, milý synu, je majitel lodi, který opatřuje plantážní dělníky ti prodává je za tolik a tolik za hlavu. Dnes tyto otrokáře už sotva najdete, ale v letech osmdesátých tento hrozný obchod ještě existoval. Boží kletba na něm spočívala. Někdy šli dělníci dobrovolně. Ale jenom někdy! Většinou k tomu byli donuceni dýkou nebo bambitkou. Byl to krvavý, surový obchod.

Winterslip vystoupil se svými lidmi nahoru po pobřeží a pod kokosovou palmou začali kopat hrob. Šel jsem za nimi a nabídl jsem se, že proslovím modlitbu. Winterslip se rozesmál – ‚Nemá to cenu,‘ řekl. Ale přesto jsem toho zářivého jitra pod palmou odporučil Bohu duši muže, kterému bylo pykati za tolik těžkých hříchů. Winterslip přijal mé pozvání, aby posnídal v mém domě. Vyprávěl mi, že kromě agenta, který najímal dělníky a jenž zůstal nu lodi, je tam on, Winterslip, jediný běloch.

Mezi jídlem jsem mu domlouval. Byl tak mladý – dověděl jsem se, že tato plavba je jeho první. ‚To není povolání pro vás,‘ řekl jsem mu a po nějaké chvíli se mnou souhlasil. Vypravoval mi, že má v podpalubí dvě stě domorodců, které má dodat na plantáž na Lagunových ostrovech. A potom toho nechá. ‚Odpluji s brigou do Sydney, domine,‘ slíbil mi, ‚a tam ji odevzdám. A potom pau – konec! Vrátím se domů do Honolulu.‘“

Důstojný pán se zvedl. „Později jsem se dověděl, že svoje slovo dodržel. Ano, Dan Winterslip se vrátil do svého domova a Tichý oceán jej již pak nikdy neviděl. Jsem hrdý na to, že i já jsem se zasloužil svým dílem o jeho rozhodnutí. Málokdy se mi dostalo odměny. Ne všude se usmálo na misionáře štěstí ve světském smyslu slova tak jako na Havaji.“ Pohlédl na paní Maynardovou. „Ale zažil jsem přece jen několik zadostiučinění – to setkání na pobřeží Apiangu patří mezi ně. Ale můj čas ke spánku již dávno nadešel – proto vám popřeji dobrou noc.“

Odešel. John Quincy seděl a přemýšlel o těchto hrůzných odhaleních. Jeden z Winterslipů otrokářem? To bylo věru neslýchané! Nejraději by byl zase zpátky na Beacon Street.

„Nemohl si odpustit ten štulec,“ mumlala paní Maynardová rozezleně. „Jak se zmínil o těch misionářích na Havaji. Ale Upton nemusí být tak samolibý. Dan Winterslip sice nechal obchodu s otroky, ale jistě to udělal jenom proto, že si našel něco výnosnějšího.“ Najednou vyskočila a zvolala: „Konečně!“

John Quincy rovněž zvedl a přistoupil k ní. V dáli blikalo žluté oko. Stará paní chvíli mlčela a posléze tlumeně řekla: „Tak se mi to splnilo. Opět jsem viděla Diamond Head. Dobrou noc, milý hochu!“

„Dobrou noc,“ odvětil John Quincy.

Zůstal na palubě sám. President Tyler plul mnohem pomaleji. Měsíc na chvíli vyhlédl z mraků a zase se skryl. Jakési bezbožné ticho se rozhostilo nad tímto dusným, sytě modrým světem. John Quincy pocítil zvláštní neklid ve svém srdci.

Vystoupil na člunovou palubu, kde jak doufal najde alespoň trochu osvěžujícího vánku. Tam, v odlehlém koutě, nalezl Barbaru a Jennisona – a rozrušeně se zarazil. Jeho sestřenice ležela v Jennisonově náručí a bizarní kostýmy dvojice jako by ještě podtrhovaly neslušnost tohoto výjevu. Žádný z nich Johna Quincyho nezpozoroval, neboť v té chvíli pro ně neexistoval jiný svět než oni dva. Jejich rty se vpíjely do sebe.

John Quincy uprchl. Bože dobrý! Líbal se již párkrát s dívkou, ale nikdy tímto způsobem!

Zastavil se u zábradlí před svou kajutou. Nu, co mu je po tom? Barbara pro něj nic neznamená. Je to ovšem jeho sestřenice, ale jako by náležela k cizímu plemeni. Tušil, že je do Jennisona zamilována, a nemělo ho proto překvapit, když viděl párek v objetí. Proč cítil tuto trýznivou bolest ve svém srdci? Je přece zasnouben s Agathou Parkerovou.

Sevřel prsty zábradlí a pokusil se vybavit si Agathin aristokratický obličej. Ale obraz zůstával nejasný, neurčitý. Celý Boston byl v jeho vzpomínkách rozmazaný. Koluje snad i v jeho žilách krev Winterslipů toulajících se světem, krev, která sváděla k lapačství lidí a k horkým, lačným polibkům v tropické noci? Ó, Bože – měl zůstat doma, kam patřil.

Z šera se vynořil stevard Bowker. „Nu, jsme na místě,“ řekl. „Ve dvanácti provazcích hloubky vyhodíme kotvu a počkáme na lodivoda a lékaře, až ráno přijedou. Slyšel jsem, že tu panovalo počasí kona, ale myslím, že již končí. Zakrátko vyjde měsíc a za svítání nás zas uvítá pasátní vítr. Díkybohu, že jej máme!“

John Quincy neodpověděl. „Všechny vaše knihy jsem vrátil, pane. Mám ještě Adamsovu Revoluční Novou Anglii, nevšedně zajímavé dílo. Dočtu je dnes v noci a vrátím vám je, než přistaneme.“

„V pořádku,“ odvětil John Quincy. Ukázal na nezřetelná přístavní světla v dáli. „Tam leží Honolulu, viďte?“

„Ano – několik mil stranou. Je to mrtvé město, pane. V devět hodin nepotkáte na ulicích ani človíčka. A dovolte mi, abych vám dal dobrou radu – vyhýbejte se okolehau.“

„Okolehau. Nápoj, který tady prodávají“

„Z čeho se vyrábí?“

„Hm, to je právě ta záhada,“ odvětil Bowker. „Podle vůně z nepříliš vábných surovin. Stačí několik doušků a vznášíte se v nebi blaženosti. Ale panečku – když z něho zase spadnete! Střezte se tuho pití, pane. Mluvím jako znalec.“

„Dám si pozor,“ slíbil John Quincy.

Howker odešel. John Quincy stál u zábradlí a neklid v něm stále sílil. Měsíc se ještě skrýval a loď pomalu plula teple vlhkou temnotou. Mladý muž upíral zrak přes černé vody k cizí zemi, která jej očekávala.

Také Dan Winterslip jej tam někde očekával. Dan Winterslip, pokrevný příbuzný bostonských Winterslipů a lovec otroků v. v. Poprvé John Quincy zalitoval, že v onom temném podkroví v San Franciscu nevedl první ránu, zalitoval, že se nezmocnil skříňky a nehodil ji pak za noci do moře. Kdo může vědět, zda by od poctivého jména Winterslipů nebyla odvrácena nová hanba, další ostuda, kdyby John rychleji udeřil pěstí!

John Quincy se obrátil a vešel do své kajuty. Pojal pevné rozhodnutí. Setrvá u cíle své cesty co nejkratší dobu. Několik dní, aby si oddechl, a potom se vydá na zpáteční cestu do Bostonu. A teta Minerva pojede s ním – ať se jí to líbí nebo ne.

Kapitola 6 - Za bambusovým závěsem

Kdyby John Quincy v této chvíli viděl svou tetu Minervu, jistě by nebyl tak pevně přesvědčen, že přistoupí na jeho návrh. Obraz, který skýtala jeho zdánlivě tak usedlá a úctyhodná příbuzná, by Johna nepochybně vážně znepokojil a rozrušil.

Slečna Minerva seděla na trávové rohoži ve vonné zahradě havajské čtvrti v Honolulu. Nad hlavou se jí houpaly matně zlaté čínské lampióny pokryté šarlatově rudými písmeny. Na šíji jí visel věnec žlutých zázvorových květů. Uspávající smyslná hudba ukulele zněla půlnočním vzduchem a na volném prostranství pod datlovníky tančili havajští chlapci a dívky tanec, který by slečna Minerva po svém návratu do Bostonu určitě nedokázala blíže popsat.

Cítila se velice šťastna, poněvadž se uskutečnil jeden ze ctižádostivých snů jejího života – mohla se účastnit luau, staré havajské lidové slavnosti. Nemnoha bělochům je popřáno účastnit se takového intimního obřadu, ale Minervini přátelé z Honolulu byli tentokrát pozváni a vyzvali ji, aby šla s nimi. Bála se, že bude muset toto pozvání odmítnout, protože Dan očekával v pondělí odpoledne Barbaru a Johna. Když jí však večer sdělil, že President Tyler vylodí své pasažéry teprve příštího dne, chvátala k telefonu a slíbila, že přece jen přijde.

A nyní se z toho radovala. Před ní, na jiné rohoži, ležely zbytky večeře, pro ni přímo jedinečné. Dan ji chválil jako dobrou společnici a dnešní noci dokázala, že se nemýlil. Aniž pohnula brvou, přijala podivné pokrmy, zabalené v hnědých palmových listech, a ochutnala všechno – poi, rozdrcený tarový kořen v miskách z vydlabané dýně, kuře, dušené v kokosovém mléku, sépie a mořské kraby, limu čili mořské řasy, ba dokonce syrové ryby. V noci se jí o tom určitě bude zdát!

A nyní následoval po slavnostní hostině tanec. Měsíc kreslil krajkové vzory na trávník, žalobný zvuk hudebních nástrojů stále sílil a havajská mládež, zpočátku ostýchavá v přítomnosti cizinců, už ztratila všechny zábrany. Slečna Minerva zavřela oči a opřela se o kmen vysoké palmy. I v havajských milostných písních se chvěje tón beznadějné melancholie, který ji dojímal víc než leckterá symfonie. Opona se zvedla a Minerva hleděla do minulosti, do primitivní, divošské minulosti tohoto souostroví, do dní před příchodem bílého muže.

Táhlé, naříkavě crescendo – hudba umlkla a kývající se těla tanečníků na okamžik strnula. Přátelé slečny Minervy považovali tuto chvíli za vhodnou, aby odešli. Šli společně do domu a v dusnem, malém obývacím pokoji se rozloučili se svými usmívajícími se hnědými hostiteli. Dítě, jehož příchod na svět zavdal podnět k luau, se na okamžik probudilo a také se na ně usmálo. Venku v úzké uličce čekalo jejich auto.

Auto uhánělo tichými liduprázdnými ulicemi Honolulu k Waikiki. Když jeli kolem justičního paláce v King Street, hodiny na věži odbíjely jednu po půlnoci. Tak pozdě, pomyslela si slečna Minerva, jsem ještě nikdy nebyla z domu od oné noci, kdy kterási hostující společnost uvedla v bostonské opeře Parcifala.

Železná mřížová vrata, která chránila příjezd do Danova domu, byla zavřená. Slečna Minerva u nich vystoupila, popřála svým přátelům dobrou noc a zamířila k předním domovním dveřím. Večer ji příjemně vzrušil a ona kráčela dlouhými mladistvými pružnými kroky. Danova šarlatová zahrada ležela ve tmě, neboť měsíc, který si celý večer hrál s rychle spěchajícími mraky na schovávanou, se zase ukryl. Chřípím nasála kořenné exotické vůně a všude kolem slyšela tajemné zvuky tropické noci. Měla by si vlastně jít lehnout, ale ve své bezstarostné náladě odbočila od hlavní cesty a zamířila k postranní zdi domu, aby se ještě napohled podívala na zpěněné vlny lámající se o pobřeží.

Poblíže dveří, které vedly do Danova obývacího pokoje, zůstala stát pod poinciánovým stromem. Skoro čtrnáct dní vládla kona, ale nyní se slečně Minervě zazdálo, že cítí na tvářích osvěžující závan pasátu. Úplně čilá hleděla na nejasný pruh zpěněného příboje mezi pobřežím a korálovým útesem. Vybavily se jí vzpomínky na ono Honolulu, které znala z doby krále Kalakaua, na ony časy, kdy tyto tichomořské ostrovy byly ještě tak naivní, tak barevné a skvělé – a nezkažené. Všechno zničila prokletá technická civilizace, jak říkal Dan. „Ale přesto hluboko dole plynou stále ještě nezbadatelné, temné vody.“

Měsíc vyšel, postříbřil širé vody přístavu a pak se ztratil za bělavými obláčky. S lehkým povzdechem, který platil snad jejímu ztracenému mládí a osmdesátým letům, otevřela slečna Minerva nehlučně dveře velkého obývacího pokoje a tiše je zavřela, aby nevzbudila Dana.

Obklopovalo ji nejhlubší temno. Ale vyznala se tu a s jistotou šla po špičkách dál přes parketovou podlahu. Urazila poloviční cestu ke dveřím do haly, když se zastavila – a srdce jí tlouklo až v krku. Ve vzdálenosti sotva pěti kroků uviděla osvětlený ciferník hodinek, a když na něj s úžasem hleděla, spatřila, že se pohnul. Slečna Minerva se nadarmo necvičila víc než padesát let v sebeovládání. Většina žen by byla vykřikla a vzápětí omdlela; slečně Minervě se divoce rozbušilo srdce, ale to také bylo vše. Tiše stála a pozorovala fosforeskující ciferník. Před chvílí se maličko pohnul, ale nyní zůstával na jednom místě. Náramkové hodinky na zápěstí nějakého člověka, který se právě chystal něco provést, ale nyní opatrně vyčkává.

Co si mám počít? tázala se slečna Minerva v duchu. Zavolat: Kdo je tam? Byla statečná žena, ale tušila, jak by takové jednání bylo nerozumné. V duchu viděla, jak se k ní ciferník kvapem blíží – cítila ránu, a snad i silné ruce, svírající se jí kolem krku.

Váhavě učinila krok, a pak ještě jeden. Nyní se ciferník jistě zas pohne. Ne, nehýbal se, zůstal na místě, jako by paže, na které hodinky byly, nehybně visela po boku vetřelcově. Pojednou pochopila slečna Minerva situaci. Nositel hodinek zapomněl na zrádné světélkující číslice na svém zápěstí a myslel si, že je ve tmě neviditelný. Čekal, až slečna Minerva vyjde z pokoje. Když teď ani nehlesne a nedá najevo žádnou známku neklidu, bude pravděpodobně zachráněna. A jakmile se octne za bambusovým závěsem vedoucím do haly, může vzbudit služebnictvo.

Slečna Minerva byla žena silné vůle, ale musela v sobě zburcovat všechnu odvahu, aby šla klidně dál. Sevřela pevně rty a trochu odbočila, aby se vzdálila od toho světélkujícího kruhu, který ji ohrožoval. Jak postupovala přes místnost, ostražitě se ohlížela; připadalo jí jak celá věčnost, než dorazila k bambusovému závěsu, prošla jím a došla ke schodům. Měla pocit, že nikdy již nebude moci pohlédnout na hodiny a vidět na nich něco jiného než ručičky ukazující dvacet minut po jedné.

V půli schodů ji napadlo, že vlastně chtěla dole v hale rozsvítit elektrické světlo. Nevrátila se však a ani nahoře nehledala vypínač. Spěšně vpadla do svého pokoje a jako každá obyčejná žena zavřela dveře na závoru a celá roztřesená sklesla na židli.

Byla však přece jen žena nevšední. Za několik vteřin zase vstala a otevřela dveře pokoje. Náhlý pocit strachu už překonala; cítila, jak jí srdce bije zas pravidelně. Věděla, že nyní musí jednat – klidně a rozmyslně jednat. Je přece Winterslipová a neztratila svou pohotovost.

Pokoje služebnictva byly v křídle nad kuchyní. Rychle se tam rozběhla a zaklepala hned na první dveře. Zabušila jednou, pak podruhé, a konečně vystrčil hlavu rozespalý Japonec.

„Haku,“ řekla slečna Minerva, „do obývacího pokoje se někdo vplížil. Musíš jít hned dolů a podívat se tam!“

Japonec vyjeveně hleděl, zřejmě se ještě docela neprobral a její slova nevnímal.

„Musíme dolů,“ opravila se slečna Minerva. „Rychle, wikiwiki!“ Haku zmizel a slečna Minerva netrpělivě čekala. Kam se jen poděla její odvaha? Proč se s tím nevypořádala sama? Doma by to byla jistě dokázala, ale tady už v samotném ovzduší leží cosi podivného, co nahání člověku úzkost. Okénkem vedle ní proudilo dovnitř měsíční světlo a rýsovalo jasný čtverec na podlaze před jejíma nohama. Haku se vrátil, zahalený pestrým kimonem, ve kterém se často pyšnil na pobřeží.

Pojednou se otevřely druhé dveře. Slečna Minerva sebou trhla. Co jen se to s ní děje? Ve dveřích nestál nikdo jiný než Kamaikui a její tělnatá postava oděná v holoku – dlouhém, volně splývajícím šatu, vypadala jako bronzová socha.

„V obývacím pokoji někdo je,“ opakovala slečna Minerva. „Viděla jsem ho, když jsem tam procházela!“

Kamaikui neodpověděla, ale přidala se k nim. V hořejší hale rozsvítil Haku elektrické světlo, v poschodí i dole. Na odpočívadle v patře nastala krátká přestávka – pak slečna Minerva zaujala místo v čele průvodu, které jí náleželo. Pevnými kroky sestupovala po schodech, odvážně a sebejistě podle pravého bostonského způsobu. Za ní kráčel netečně drobný Japonec v kimonu vyšívaném ohnivě červenými makovými květy a polynéská žena, která nesla svůj šat jako královské roucho.

Slečna Minerva se v dolejší hale nezdržovala. Rozhrnula bambusový závěs a rukou, která se jen nepatrně chvěla, našla vypínač. Obývací pokoj zaplavilo světlo. Slečna Minerva za sebou slyšela šustění bambusu, když její společníci vešli do pokoje. Zvědavě se rozhlížela kolem sebe.

Neviděla nikoho, nepozorovala ani žádné známky nepořádku, a náhle ji napadlo, že se patrně chová pošetile. Vždyť koneckonců nikoho neviděla ani neslyšela. Svítící ciferník hodin, který se pohyboval – nebyl to jen výtvor její fantazie? Prožila vzrušující večer, a jak si vzpomínala, vypila také skleničku okolehau. Silný nápoj a věru nebezpečný!

Kamaikui a Haku k ní vzhlíželi tázavýma očima jak malé děti. Nevyburcovala tyto lidi z postele zbytečně kvůli nějaké pošetilosti? Tváře slečny Minervy se lehce zardělý. V tomto velikém, jasně osvětleném pokoji s deštěním z nádherných zdejších dřev a četnými zelenými kapradinami v truhlících bylo zřejmě všechno v naprostém pořádku.

„Já – možná jsem se mýlila,“ řekla tiše. „Byla jsem si úplně jistá, ale nic nesvědčí o tom, že je tu něco v nepořádku. Pan Winterslip v poslední době špatně spal. Nebudeme ho proto budit.“ Kráčela ke dveřím vedoucím na lanai a odhrnula závěs. V jasném měsíčním světle bylo vidět většinu zařízení verandy, a také tu bylo na první pohled všechno v pořádku.

„Dane!“ zavolala slečna Minerva tiše. „Dane, jsi vzhůru?“

Žádná odpověď. Teď byla slečna Minerva úplně přesvědčena, že udělala z komára velblouda. Chystala se zase odejít do obývacího pokoje, když tu její oči, zvyklé už lépe na polotmu, zaznamenaly jistou nápadnou skutečnost.

Danovo lehké lůžko stojící v jednom koutě lanai bývalo ve dne noci zahaleno bílou sítí proti moskytům. Teď na něm ta síť chyběla.

„Pojď sem, Haku,“ řekla Minerva. „Rozsviť tady!“

Haku došel na verandu a rozsvítil lampu se zeleným stínítkem – stolní lampu, v jejímž světle četl Dan večerní noviny oné noci, kily se pojednou tak rozrušil a vyskočil, aby napsal Rogerovi v San Franciscu. Slečna Minerva se rozpomněla na tuto příhodu, Vzpomněla si i na jiné věci a zaváhala, zda se má přiblížit k lůžku v koutě. Všimla si, že Kamaikui proběhla kolem ní, a pak zaslechla tlumené, nesrozumitelné zaúpění strachu a bolesti.

Slečna Minerva přistoupila k lůžku. Síť proti moskytům byla stržena dolů, jako kdyby tu bylo došlo k nějaké rvačce, a tam pod tou síťovinou uviděla Dana Winterslipa. Ležel na levém boku, a když se k němu sklonila, proběhla mu přes hruď a rameno jedna z těch malých, neškodných ostrovních ještěrek a zanechala na Danově bílém pyžamu temně rudou stopu.

Kapitola 7 - Přichází Charlie Chan

Slečna Minerva se sklonila ještě níž a její bystré oči hledaly Danův obličej. Byl obrácen ke zdi a zpola zabořený v polštáři. „Dane!“ vzlykla. Položila mu ruku na tvář. Noční vzduch byl vlahý, ale Minervu zamrazilo, když ruku rychle odtáhla. Jen klid! Musí zachovat rozvahu.

Proběhla obývacím pokojem do haly: telefon byl ve výklenku pod předními schody. Roztřesenými prsty vytáčela číslo telefonu. Dostala spojení a konečně uslyšela odpověď.

„Amosi! Jsi to ty, Amosi? Tady je Minerva. Přijď sem k Danovi, co nejrychleji můžeš!“

Hlas v telefonu odmítavě mručel. Slečna Minerva mu ostře vpadla do řeči: „Amosi, proboha, zapomeň na svůj pošetilý spor. Tvůj bratr je mrtev.“

„Mrtev?“ opakoval Amos zasmušile.

„Byl zavražděn, Amosi. Přijdeš konečně?“

Následovala delší odmlka. Jaké asi myšlenky nyní táhnou hlavou toho přísného, nesmlouvavého puritána? pomyslela si Minerva. „Přijdu,“ řekl jí konečně cize. A pak dodal tónem, který už u Amose mnohem spíš znala: „Policie! Zpravím ji, a pak hned přijdu.“

Když slečna Minerva vstoupila zase do haly, uviděla, že domovní dveře jsou zavřené. Amos nepochybně zvolí tuto cestu: šla proto a přední dveře otevřela. Zpozorovala na dveřích bytelný zámek, ale klíč už byl delší dobu kdovíkde. Napadlo ji, že v Danově rozlehlém domě vůbec žádný klíč nezahlédla. Na těchto přívětivých poctivých ostrovech byly uzamčené dveře něčím obstarožním.

Vrátila se do obývacího pokoje. Má zavolat lékaře? K čemu? Na to už bylo pozdě, to věděla velmi dobře. A policie – nepřivede si nějakého lékaře? Pojednou začala uvažovat o policii. Za celou dobu svého pobytu v Honolulu jí nevěnovala jedinou myšlenku. Jsou v téhle dálce na konci světa vůbec strážníci? Nepamatovala, že by tu nějakého viděla. Ale ovšem – na křižovatce Fort Street a King Street stává na bedně pohledný hnědý Havajec a řídí dopravu s důstojností, která by slušela i králi Kamehamehovi.

Uslyšela z lanai zaskřípění židle a přistoupila ke dveřím. „Na verandě se nesmí nikdo ničeho dotknout,“ řekla. „Všechno musí zůstat, jak to stojí a leží! Jděte raději oba nahoru a oblékněte se!“ Oba vyděšení služebníci přišli do obývacího pokoje, stáli tam a hleděli na slečnu Minervu. Zřejmě měli pocit, že by se patřilo k té hrozné události ještě něco říct. Ale co se vůbec ještě dalo říci? I při vraždě musela členka rodiny Winterslipů zachovat ve styku se sloužícími zdrženlivost svědčící o dobrém vychování. Slečna Minerva měla tyto lidi ráda, dojalo ji, jak je to neštěstí zarmoutilo, ale skutečně si s nimi už neměla co vykládat.

„Až se obléknete, buďte přichystáni,“ poručila. „Budou vás oba potřebovat.“

Odešli, Haku ve svém křiklavém kimonu, Kamaikui s nářkem a hořekováním, při němž slečnu Minervu mrazilo v zádech. Zůstala v pokoji sama, s Danem. A ačkoli žila celá léta v přesvědčeni, že dokáže každou situaci zvládnout, váhala nyní, zda se má vrátit na lanai.

Usedla v obývacím pokoji do klubovky a pozorovala důkazy Danova bohatství a postavení ve světě, který nyní navěky opustil. Chudák Dan! Přese všechno, co si o něm lidé šuškali, Minerva ho upřímně milovala. O mnoha lidech se říká – obyčejně dost bezdůvodně –, že o jejich životě by se dala napsat zajímavá kniha. Také o Danovi se to říkalo, a v tomto případě se to shodovalo s pravdou. Jakou románovou látkou by byl jeho život – a jak rychle by byla tato kniha na věčné časy vyřazena z bostonské veřejné knihovny! Dan užíval života plnými doušky, řídil se svými vlastními zákony, obstál v každém boji, a nakonec vždy prosadil, co si umanul, a měl úspěch v podnikání. Jak se proslýchalo, nejednou šel křivolakými cestami, ale jeho přátelský úsměv a bodrá nálada jej neopouštěly – až na ty poslední dva týdny.

Od oné noci, kdy poslal Rogerovi to psaní, byl z něho úplně jiný člověk. Poprvé se objevily na jeho obličeji vrásky a v šedých očích měl unavený, napjatý výraz. A jak zuřivě vybuchl minulou středu, když obdržel od Rogera kabelogram! Co asi obsahoval, přemítala slečna Minerva, jak znělo těch několik stručných řádků, psaných psacím strojem, které ho tak rozrušily, že přecházel po pokoji jako tygr?

Vzpomínala, jak jej viděla naposled. Vypadal skoro rozcitlivěle, když došla zpráva, že President Tyler nemůže přistát zde v přístavu před zítřejším ránem a že Barbara –

Poprvé se slečně Minervě vynořila v mysli Barbara. Představila si tuto veselou, živou dívku, nedotčenou dosud starostmi – a její návrat domů dnes ráno. Slzy jí vstoupily do očí a zamženým zrakem viděla, jak bambusový závěs odletěl stranou a vynořil se vyhublý, bledý obličej Amosův.

Amos vešel. Kráčel opatrně, neboť vstoupil na půdu, na kterou dle své přísahy nechtěl již nikdy vkročit. Před slečnou Minervou se zastavil a otázal se: „Jak se to stalo?“

Slečna Minerva ukázala hlavou k lanai a Amos vyšel. Objevil se po delší době. Ramena měl shrbená a vodnaté oči hleděly strnule. „Má probodnuté srdce,“ zamručel a zahleděl se na obraz svého otce na stěně. A jako by to říkal starému Jebediahovi Winterslipovi, dodal: „Mzdou hříchu je smrt.“

„Ano, Amosi!“ odvětila slečna Minerva ostře. „Věděla jsem, že to od tebe uslyšíme. Ještě ti napovím něco, co si snad můžeš pamatovat – nesuďte, abyste nebyli souzeni! Ale nebudeme ztrácet čas moralizováním. Dan je mrtev a já jsem hluboce nešťastna.“

„Nešťastna,“ opakoval Amos ponuře. „A já? Můj bratr – můj mladší bratr – zde na tomto pobřeží jsem ho učil chodit – “

Slečna Minerva si ho změřila pronikavým pohledem. „Opravdu? Já žasnu. Je jisto, že Dan je mrtev. Někdo jej usmrtil. Ten mrtvý byl jedním z nás – byl Winterslip. Co máme teď učinit?“

„Uvědomil jsem policii,“ odvětil Amos.

„Jak to, že tu ještě nejsou? V Bostonu by – dobrá, já vím, že nejsme v Bostonu. Říkáš, že byl proboden. Našel jsi nějakou stopu, jaké zbraně bylo použito?“

„Ne, naprosto nic.“

„Co soudíš o malajském krisu, co leží na stole verandy? Dan jej používal jako nože na papír.“

„Nevšiml jsem si ho,“ odpověděl Amos. „Tento dům je mi cizí, Minervo.“

„Zapomněla jsem na to.“ Slečna Minerva vstala a vyskočila k lanai. Opět se úplně ovládala. V té chvíli zaznělo hlasité klepání na mřížových vratech domu. Zakrátko bylo slyšet hlasy v hale a Haku uvedl do obývacího pokoje tři muže. Ačkoli byli zřejmě policejními úředníky, všichni byli v občanském oděvu. Jeden z nich, vysoký hranatý muž, který vypadal na pohled jako loďař, předstoupil.

„Jmenuji se Hallet,“ představil se, „policejní kapitán. Vy jste patrně pan Amos Winterslip?“

„Ano,“ Odpověděl Amos a představil slečnu Minervu. Kapitán to kvitoval pokynem hlavy; toto byla práce pro muže a on neviděl rád, aby se do ní pletla žena.

„Dan Winterslip, říkal jste?“ otázal se a obrátil se znovu k Amosovi. „To je skutečně žalostné. Kde leží?“

Amos ukázal k lanai.

„Pojďte, doktore,“ odvětil Hallet a provázen menším ze svých dvou průvodců prošel bambusovým závěsem.

Zatímco ti dva vyšli, třetí muž vstoupil dále clo pokoje a slečna Minerva vytřeštila oči údivem.. Na těchto tropických ostrovech jsou hubení lidé pravidlem, ale tento muž byl pádnou výjimkou, byl skutečně tělnatý, ale přesto se pohyboval lehkým, elegantním krokem, spíš jako žena. Jeho tváře byly buclaté jako tváře dítěte, jeho pleť měla barvu slonové kosti, černé vlasy měl ostříhané nakrátko a šikmé oči barvy jantaru. Když kráčel kolem slečny Minervy, poklonil se jí se zdvořilostí, s jakou se jen vzácně střetáváme v tomto všedním světě, načež vyšel také za Halletem. „Amosi!“ zvolala slečna Minerva. „Tento člověk – ten přece –“

„To je Charlie Chan,“ vysvětloval Amos. „Jsem rád, že jej přivedli. Je to nejlepší detektiv celé zdejší policie.“

„Ale – vždyť je to Číňan!“

„Pochopitelně.“

Slečna Minerva sklesla na židli. Ach, zajisté, nakonec měli policisty i tady, na konci světa.

Za několik minut vstoupil do pokoje křepkým krokem Hallet. „Poslyšte,“ řekl. „Doktor prohlásil, že pan Winterslip zemřel před poměrně krátkou dobou. Zatím sice ještě nepotřebuji vaši výpověď, ale snad mi někdo z vás může poskytnout nějaké vodítko, kdy asi –“

„Můžu vám to říct konkrétně,“ přerušila ho slečna Minerva klidně. „Stalo se to krátce před jednou hodinou a dvaceti minutami v noci. Řekněme ve čtvrt na dvě.“

Hallet na ni udiveně hleděl. „Víte to určitě?“

„Samozřejmě. Zjistila jsem tento čas na náramkových hodinkách osoby, která vraždu spáchala.“

„Cože? Vy jste ji viděla?“

„To jsem neřekla. Prohlásila jsem, že jsem viděla její náramkové hodinky.“

Hallet svraštil čelo. „To si probereme později. Nyní dám nejdřív prohledat tuto část města. Kde je telefon?“

Slečna Minerva ho dovedla k telefonu a vyslechla jeho rozhovor s mužem na velitelství, jenž se jmenoval Tom. Zřejmě dostal za úkol, aby svolal všechny policisty, kteří byli k dispozici, a dal hledat v Honolulu, zvláště však ve čtvrti Waikiki všechny podezřelé osoby. Potom obdržel rozkaz, aby do návratu svého představeného připravil seznamy cestujících na všech lodích, které poslední týden přistály v Honolulu.

Hallet se vrátil do obývacího pokoje a postavil se před slečnu Minervu. „Tak vy jste tedy vraha neviděla, ale zahlédla jste jeho náramkové hodinky,“ řekl. „Probereme si to popořádku. Nejste zdejší. Přijela jste z Bostonu, pokud vím “

„Ano,“ odvětila slečna Minerva nevrle.

„Bydlíte v tomto domě?“

„To souhlasí.“

„Kromě vás a pana Winterslipa tu ještě někdo bydlí?“

Slečně Minervě zajiskřily oči. „Služebnictvo,“ odvětila. „Ráda bych vás upozornila na skutečnost, že jsem přímou sestřenicí Dana Winterslipa.“

„Och, zajisté – bez urážky. On má také dceru, viďte?“

„Slečna Barbara je na zpáteční cestě z koleje. Loď, kterou se vrací, má dnes ráno přistát.“

„Rozumím. Takže jste tu byla jen vy a Winterslip. Budete důležitou svědkyní.“

„V každém případě to bude pro mne novou zkušeností,“ řekla.

„Pravděpodobně. Nyní mi zopakujte – “

Slečna Minerva si ho ostře změřila. Její pohled by byl zarazil každého policistu v Bostonu, ale Hallet jej přešel bez povšimnutí. „Musíte pochopit, že nemám čas na řeči jako ‚buďte tak laskava‘, slečno Winterslipová. Začněte od začátku a vyličte mi dnešní večer v tomto domě.“

„Byla jsem zde jenom do půl deváté. Pak jsem odjela s několika přáteli na luau. Pan Winterslip předtím povečeřel v obvyklou dobu a potom jsme se chvilku bavili na lanai.“

„Nezdálo se, že ho něco tísní?“

„No, připadal mi trochu rozmrzelý –“

„Moment!“ Kapitán Hallet vyňal z kapsy zápisník. „Udělám si několik poznámek. Připadal vám rozmrzelý. Jak dlouho už?“

„Posledních čtrnáct dní. Nechte mě chviličku přemýšlet – ano, dnes v noci – totiž správně včera večer tomu bylo právě čtrnáct dní, co jsme spolu seděli na lanai a on četl večerník. Zdálo se, že ho něco, co stálo v těch novinách, rozčililo. Zvedl se, napsal dopis svému bratranci Rogerovi do San Francisca a odnesl jej nějakému svému příteli na palubě Presidenta Tylera, aby psaní předal adresátovi. Od té chvíle působil neklidným a nešťastným dojmem.“

„Pokračujte. To může být důležité.“

„Minulou středu dostal od Rogera kabelogram, a ten ho přímo rozzuřil.“

„Kabelogram? Co v něm stálo?“

„Nebyl adresován mně,“ odvětila slečna Minerva sžíravě.

„Ach ano, správně. Zjistíme si to. A nyní k včerejšímu večeru. Choval se rozčileněji než jindy?“

„Ano. Ale to se asi dá snadno vysvětlit. Doufal, že parník s jeho dcerou přistane již včera odpoledne, a potom se dověděl, že pasažéři budou vyloděni teprve dneska ráno.“

„Rozumím. Řekla jste, že jste byla do půl deváté jen tady?“

„To jsem neřekla,“ odpověděla slečna Minerva chladně. „Prohlásila jsem, že jsem tu byla jen do půl deváté.“

„To je přece totéž.“

„Stěží.“

„Nepřišel jsem se hádat o gramatiku,“ řekl Hallet ostře. „Než jste odešla, událo se něco neobyčejného?“

„Ne. Totiž, moment. Pan Winterslip seděl u večeře, a vtom mu kdosi volal. Nemůžu za to, že jsem ten rozhovor vyslechla.“

„To je výborné!“

Slečna Minerva si kapitána chladně změřila.

„Můžete mi opakovat doslovně, co jste slyšela?“

„Slyšela jsem, jak pan Winterslip řekl: ‚Cože, Egane, vy nepřijdete? Ale vy musíte přijít! Musím s vámi mluvit. Trvám na tom. Přijďte kolem jedenácté. Musím s vámi mluvit‘.“

„Zdálo se vám, že je pan Winterslip rozčilený?“

„Mluvil zvýšeným hlasem.“

„Ach, tak.“ Kapitán hleděl na svůj zápisník. „To bude Jim Egan, který má ten zanedbaný Palmový hotel kus níž na pobřeží.“ Hallet se otočil k Amosovi. „Byl Egan přítelem vašeho bratra?“ zeptal se ho.

„To nevím,“ odvětil Amos.

„Amos nebyl se svým bratrem v dobrém vztahu,“ vysvětlovala slečna Minerva. „Měli spolu starý spor. Pokud můžu mluvit za sebe, nikdy jsem neslyšela, že by se byl Dan o Eganovi zmínil, a po dobu, co tu jsem, ani Egan nevkročil do tohoto domu.“

Hallet přikývl. „Odešla jste tedy o půl deváté. Povězte nám teď, kam jste šla a kdy jste se vrátila. A všechno o těch náramkových hodinkách.“

Slečna Minerva načrtla zběžně, jak strávila večer na luau, popsala svůj návrat do Danova obývacího pokoje, své dobrodružství ve tmě – i světélkující číselník, který čekal na její odchod.

„Škoda že jste neviděla víc,“ postěžoval si Hallet. „Náramkové hodinky nosí plno lidí.“

„Jenomže moc jich asi nemá takové hodinky!“ namítla slečna Minerva.

„Cože? Měly snad nějaké poznávací znamení?“

„Ovšem. Číslice svítily a byly zřetelně viditelné – až na jednu výjimku. Dvojka byla velmi matná – skutečně sotva znatelná.“ kapitán pohlédl na slečnu Minervu s obdivem. „Přisámbůh, že jste měla rozum pohromadě.“ řekl.

„To je zvyk, který jsem si osvojila záhy v životě,“ odvětila slečna Minerva. „A jak víte, zvyk je druhá přirozenost“

Hallet se usmál a požádal ji, aby pokračovala. Slečna Minerva vypravovala, jak probudila oba sloužící a posléze o hrozném nálezu na lanai.

„Ale na policejní stanici volal přece pan Amos,“ podotkl Hallet. „Ano. Ihned jsem mu telefonovala a on se nabídl, že na policii zavolá.“

Hallet se obrátil k Amosovi. „Za jak dlouho jste sem došel, pane Winterslipe?“

„Nejvýše za deset minut,“ odpověděl Amos.

„Za tak krátkou dobu jste se oblékl a došel sem?“

Amos váhal. „Já – nemusel jsem se oblékat,“ prohlásil. „Ještě jsem neležel.“

Kapitán na něj pohlédl s novým zájmem. „O půl druhé jste byl ještě vzhůru?“

„Já – mám velmi špatné spaní,“ řekl Amos. „Bývám proto dlouho vzhůru.“

„Rozumím. Žil jste se svým bratrem v napjatém poměru. Byl příčinou nějaký dlouhodobý spor mezi vámi?“

„Nešlo vlastně o žádný spor. Neschvaloval jsem jeho způsob života, a proto se naše cesty rozešly.“

„A přestali jste spolu mluvit, pravda?“

„Ano, tak se věci měly,“ doznal Amos.

„Hm.“ Kapitán pozoroval upřeným pohledem Amose a Minerva se na něj také zadívala. Amos! Blesklo jí hlavou, že Amos zůstal před příchodem policie dlouho sám venku na lanai.

„Požádejte oba sloužící, kteří vás doprovodili dolů, slečno Winterslipová, aby se sem dostavili,“ pokračoval Hallet. „Promluvím s nimi. Ostatní nebudu až do rána potřebovat.“

Haku a Kamaikui se objevili, vystrašení a s očima doširoka vyvalenýma. Japonec neměl co říct, spal tvrdě od devíti hodin až do chvíle, kdy slečna Minerva zaklepala na jeho dveře. Odpřisáhl to. Ale Kamaikui mohla přispět jednou podrobností.

„Přicházím sem s ovocem “ Ukázala na košík na stole. „Na lanai zde mluvit – pan Dan, muž, žena. Oh, velmi moc zlostně.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Deset hodin, já myslím.“

„Poznala jsi některý hlas, kromě svého pána?“

Slečna Minerva mela dojem, že Kamaikui na chvilku zaváhala.

„Ne – já neznat.“

„Ještě něco?“

„Ano. Asi jedenáct hodin, když já sedím blízko okna nahoře. Opět mluvit na lanai. Pan Dan a jiný muž. Tentokrát ne tak velmi zlostně. “

„O jedenácté, je to tak? Znáš pana Jima Egana?“

„Viděla jsem ho.“

„Můžeš říct, že to byl jeho hlas?“

„Nemůžu říct.“

„Dobrá. Vy oba můžete odejít.“ Hallet se vrátil k slečně Minervě a Amosovi. „Podíváme se, co Charlie venku zjistil “ řekl a šel napřed na lanai.

Mohutný Číňan klečel u stolu a působil přitom dost groteskně. Když vešli, s námahou povstal.

„Nalezl jsi nůž, Charlie?“ otázal se ho kapitán.

Chan zavrtěl hlavou. „Žádné nože nejsou v sousedství zločinu,“ ohlásil.

„Na tom stole,“ začala slečna Minerva, „ležel malajský kris, jehož se užívalo jako nože na papír – “

Číňan přisvědčil a vzal kris ze stolu. „Ten leží zde stále ještě nedotčen, nepotřísněn. Osoba, která usmrtila, přinesla vlastní zbraň.“

„Jak je to s otisky prstů?“ otázal se Hallet.

„Soudě podle nejnovějších zkušeností,“ odvětil Chan, „jest hledání otisků prstů beznadějné “ Natáhl buclatou ruku, na jejíž dlani ležel perleťový knoflíček. „Utrhl se z rukavice z kozinky,“ vysvětloval. „Letitý trik zločinného ducha. Žádné otisky prstů.“

„ To je všechno, co jsi našel?“ dotazoval se jeho nadřízený.

„Krajně vážné úsilí,“ odvětil Chan, „neodhalilo mnoho. Přece bych se však zmínil o tomto.“ Vzal ze stolu knihu vázanou v kůži. „Zde jsou psána jména návštěvníků, kteří se těšili pohostinství tohoto domu. Myslím, že správné pojmenování zní Kniha hostů. Shledáte, že jedna z prvních stránek je bezohledně vytržena. Když jsem učinil zjištění, ležela kniha otevřena na tomto místě.“ Kapitán Hallet vzal knihu do ruky. „Dobře, Charlie,“ řekl. „To je případ pro vás!“

Šikmé oči se radostně zableskly. „Nevšedně plný zajímavostí,“ zamumlal Chan.

Hallet poklepal na zápisník v kapse. „Zaznamenal jsem zde pro vás několik skutečností – později si je probereme “ Chvíli stál a rozhlížel se po lanai. „Musím přiznat, že nemáme nadbytek záchytných bodů. Utržený knoflík od rukavice, vytržená stránka z knihy hostů. A náramkové hodinky se svítícím ciferníkem, na kterém je číslice dvě poškozena.“ Při zmínce o této stopě se Chanova očka rozšířila. „Je to zatím málo, Charlie.“

„Možná přijde víc,“ řekl Číňan. „Kdož to ví?“

„A teď půjdeme,“ pokračoval Hallet. Obrátil se ke slečně Minervě a Amosovi. „Myslím, ze si chcete na chvíli odpočinout. Zítra vás zase přijdeme vyrušovat.“

Slečna Minerva pohlédla pevně na Chana. „Člověka, který tento čin spáchal, musíte dopadnout,“ prohlásila rozhodně.

Chan se na ni ospale díval. „Co se má stát, stane se,“ promluvil vysokým, zpěvavým hlasem.

„Vím – to říká váš Konfucius,“ odsekla. „Jenže já s touto filozofií nicnedělání zásadně nesouhlasím.“

Po Číňanově obličeji se mihl slabý úsměv. „Nemějte starost,“ řekl. „Možnosti osudu jsou četné a člověk může učinit mnoho, aby vybral tu pravou. Slibuju vám, že v tomto případě nebude nicnedělání.“ Přistoupil k ní blíže. „Poníženě prosím za prominutí, že se o tom zmiňuji, ale shledávám ve vašich očích řezavý ohník nepřátelství. Buďte tak laskava a potlačte jej. Přátelská součinnost je nezbytná.“ Přestože byl tak objemný, podařilo se mu hluboce uklonit. „Přeji vám1 dobrého jitra,“ dodal a pak vykročil za Halletem.

Slečna Minerva se sklesle obrátila k Amosovi. „Opravdu –“

„Kvůli Charliemu tě hlava bolet nemusí,“ konejšil ji Amos. „Má pověst zdatného člověka. Jdi si teď lehnout Zůstanu zde a budu informovat – směrodatné lidi.“

„Dobře, lehnu si na chvíli,“ odvětila slečna Minerva. „Musím ráno do přístavu. Chudinka Barbara! A John Quincy přijede také.“ Ušklíbla se. „Bohužel si myslím, že Johnu Quincymu se tohle líbit nebude.“

Z okna své ložnice viděla, jak se začíná rozednívat. Z šedé mlhy vystupovaly kokosové palmy a strom hau. Odložila šaty, vzala si na sebe kimono a natáhla se na lůžko pod sítí proti moskytům. Spala krátce a brzy zase stála u okna. Rozednilo se, mlha se zvedla a před jejíma unavenýma očima se skvěl růžově červený a smaragdově zelený svět.

Svěží scenérie ji oživila. Zase vál pasát – chudák Dan, tak velice po něm toužil. Květy žlutého ibišku se jakoby nějakým kouzlem zbarvily přes noc do mahagonově hnědého odstínu a dopoledne budou opadávat na písek. Na vzdáleném samanu pozdravovalo zpěvem hejno ptáků nový den. Ze sousedního domu vyšla skupinka plavců a rozpustile se vrhla do příboje.

Někdo tiše zaklepal na dveře a vzápětí vstoupila Kamaikui. Vtiskla slečně Minervě do ruky jakýsi malý předmět. Slečna Minerva na něj pohlédla. Viděla podivný starý šperk podobný broži. Na pozadí tmavého onyxu se odrážely obrysy stromů s listy ze smaragdů a plody z rubínu: celek byl zarámován drobnými brilianty.

„Co je to, Kamaikui?“

„Mnoho, mnoho let měl pan Dan toto. Před měsíc to dal jedné paní dole na pobřeží“

Oči slečny Minervy se zúžily. „Paní, které se tady říká vdova z Waikiki?“

„Ano, ta paní.“

„Jak jsi přišla k té broži, Kamaikui?“

„Našla jsem na podlaze lanai. Než přišla policie.“

„Dobře,“ řekla slečna Minerva. „Ale nikomu ani slova, Kamaikui. Schovám to.“

„Zajisté, paní!“ řekla Kamaikui a vyšla z pokoje.

Slečna Minerva seděla naprosto tiše a dívala se na šperk ve své ruce. Pocházel patrně z osmdesátých let, ale snad to byla práce ještě starší.

Nízko nad domem zaduněl motor letounu. Mladý poručík letectva, zamilovaný do jedné roztomilé dívky na pláži, jí každodenně za rozbřesku přinášel tento pozdrav. Jeho pozornost nenalezla u mnoha diváků pochopení, ale oči slečny Minervy sledovaly se zájmem, jak pilot daleko nad přístavem předvádí svoje umění. Mládí a láska, začátek života. A dole na lůžku na lanai Dan – a konec všeho.

Kapitola 8 - Den, kdy připlul parník

Venku na rejdě před vjezdem do přístavu stál nehnutě jako sám Diamond Head President Tyler a John Quincy Winterslip stojící u zábradlí před svou kajutou poprvé spatřil Honolulu. Tentokrát neměl pocit, že tu už někdy byl, toto byla cizí země. Ve vzdálenosti několika mil viděl mola a řadu nepěkných skladišť; za nimi se táhla zářivá zeleň, přerušená tu a tam střechou skromného mrakodrapu. Za městem stála na stráži řada hor, které zvedaly křišťálově modrá temena proti azurové obloze.

Malý motorový člun důležitě přirazil k boku mohutné lodi a lékař v uniformě barvy khaki se obratně vyšplhal po spuštěném provazovém žebříku na palubu, nedaleko místa, kde stál John Quincy. Mladík obdivoval vitalitu tohoto muže. On sám se cítil velmi malátný. Ovzduší bylo těžké a vlhké a vánek, který jej ovíval, když loď plula, ustal. Pocit síly, který jím proudil v San Franciscu, zůstal jen šťastnou vzpomínkou. John Quincy se unaveně opíral o palubní zábradlí a hleděl strnule do dálky na zářící tropickou krajinu, ale vůbec ji nevnímal.

Místo toho si vybavil obraz klidné, dobře vybavené bostonské kanceláře, kde právě v této chvíli pilně vyklepává burzovní telegraf, jak probíhá dnešní den. Za několik hodin – neboť Boston byl časově o nějakých pět hodin před Havají – se burza uzavře a jeho známí nasednou do aut a zamíří k nejbližším venkovským klubům, aby si tam zahráli partii golfu, pojedli chutnou večeři a poté strávili příjemný večer s knihou. Život poklidně plynoucí ve vyježděných kolejích, život, jak se sluší a patří, bez vzrušení a nepříjemností – život, kde se neztrácejí skříňky z lehuového dřeva, kde člověka nepřepadne na půdě nějaký násilník, kde se náhodou nestanete trapným svědkem milostné scény, kde příbuzní nemají temnou minulost otrokáře.

Pojednou Johna Quincyho napadlo, že za hodinku za dvě bude nucen setkat se s Danem Winterslipem tváří v tvář a povědět mu, že se v San Franciscu při své boxerské exhibici moc nevyznamenal. Budiž – rázně se napřímil – čím dřív to bude mít za sebou, tím lépe.

Po palubě k němu kráčel Harry Jennison, plný života a rozesmátý. Měl na sobě neposkvrněný bílý oblek. „Byli bychom u cíle,“ pozdravil Johna Quincyho. „Na prahu ráje!“

„Myslíte?“ zapochyboval John Quincy.

„Vím to,“ ujišťoval ho Jennison. „Tyto ostrovy jsou na celém světě jedinečné. Vzpomínáte si, že Mark Twain – “

„Navštívil jste někdy Boston?“ skočil mu do řeči John Quincy.

„Jednou,“ odbyl ho Jennison. „Tam vzadu za městem je Punchbowl Hill – a tam dále Tantalus. Dovedu vás jednou na jeho vrchol – je odtud překrásný rozhled. Vidíte tam tu nejvyšší budovu? Společnost Van Patten – mám svou kancelář v nejhořejším patře. Návrat domů má jednu stinnou stránku – budu se zase muset vrhnout do práce.“

„Nechápu, jak člověk může v tomhle podnebí pracovat,“ poznamenal John Quincy.

„Víte, my se v práci nepřepínáme. S tempem vás lidí z pevniny nemůžeme soutěžit. Občas k nám zapadne takový pracant z východních států a chce nás popohnat.“ Hlučně se zasmál. „Zemře naprosto znechucen a my jej pak neformálně pohřbíme. Už jste snídal?“

John Quincy s ním zašel do jídelny. Paní Maynardová a Barbara již seděly u stolu. Stará dáma měla tváře zardělé a oči jí jiskřily; také Barbara byla ve skvělé náladě. Zářila štěstím, protože se těšila, že co nevidět bude doma – nebo měla její radost ještě nějaký jiný důvod? Quincy si povšiml úsměvu, kterým uvítala Jennisona, a trochu zalitoval, že toho o nich tolik ví…

„Připrav se na příjemné překvapení, Johne Quincy,“ řekla dívka. „Vylodit se na Havaji, to nemá nikde na světě obdoby. Náš parník tady ovšem jen staví, takže není vítaný tak jako lodě Matsonovy linky. Ale na Matsonii bude čekat spousta lidí a nám se dostane části alohy.“

„Části čeho?“ tázal se John Quincy.

„Aloha znamená láskyplné uvítání. Obdržíš všechny moje věnce lei, Johne. Prostě abys viděl, jakou mají v Honolulu radost, že jsi konečně tady!“

John Quincy oslovil paní Maynardovou: „Pro vás není asi taková sláva už nic nového?

„Mýlíte se, milý hochu. Ne, je to vždy něco zcela nového. Po stoosmadvacáté – a přesto jsem rozechvěna, jako kdybych se vracela z koleje.“ Povzdychla si. „Po stoosmadvacáté! Kolik těch, kteří kdysi vinuli lei kolem mé šíje, již navždy odešlo! Nebudou mne již nikdy očekávat – alespoň ne v tomto přístavu.“

„Ale nechte toho!“ kárala ji Barbara. „Dnes ráno vypudíme z hlavy chmurné myšlenky. Dnes je den, kdy připlouvá parník.“

Nikdo zřejmě neměl valnou chuť k jídlu a snídaně záhy skončila. John Quincy se vrátil do kajuty, kde zastihl Bowkera, který mu balil zavazadla.

„Myslím, že je všechno připraveno, pane,“ pozdravil ho stevard. „Vaši knihu jsem v noci dočetl. Naleznete ji ve svém kufru. Za chvíli budeme v přístavu. Přeji vám všechno dobré – a nezapomeňte, co jsem vám říkal o okolehau.“

„Vaši výstrahu jsem si vryl do paměti,“ usmál se John Quincy. „A tohle je pro vás.“

Bowker pohlédl na bankovku a zastrčil ji do kapsy. „Jste neobyčejně laskav, pane,“ poznamenal dojatě. „To bohatě vyrovná dolar, kterým mě obšťastní oba misionáři, až připlujeme do Číny – totiž, jestli mi bude přát štěstí. Není mi sice zvlášť příjemné, že přijímám spropitné od Timova přítele –“

„Chtěl jsem vyjádřit své díky,“ řekl John a vyšel za Bowkerem na palubu,

„Tady je vidíte,“ zvolal Bowker, když se zastavili u zábradlí. „Honolulu! Jižní moře v límečku za volantem fordky! Polynézané s lihopalnou a ostatními výhodami bělošské civilizace! Bohudíky, dnes večer o osmé zase odplouváme.“

„Zdá se, že si tohoto ráje moc nevážíte,“ podotkl John Quincy.

„Ne, a ani žádné z těchto pestrobarevných zemí, po kterých musí chodit mé ubohé staré nohy.“ Stevard k němu přistoupil ještě blíž. „Chtěl bych už konečně někde zakotvit. Zakoupit si noviny v některém okresním městě, a pak budu rád hladovět, jen aby k něčemu vypadaly. Jaké nádherné zakončení podzimu života! Ale snad se mi v dohledné době povede ten úmysl splnit.“

„Doufám, že ano,“ odpověděl John Quincy.

„Já tomu také věřím,“ odvětil Bowker. „Ještě jednou vám přeju šťastný pobyt v Honolulu. A nakonec bych vám chtěl dát dobře míněnou radu – nezůstávejte tam moc dlouho!“

„To ani nezamýšlím.“ odpověděl John Quincy.

„Jenomže to se snadno řekne. Honolulu náleží k městům, hm, víte, nebezpečným. Každodenně je na jídelním lístku lotos. A než se nadějete, zapomenete, kam jste si uložil kufr. Na shledanou, pane!“

Timův přítel mu zamával rukou a odešel. John Quincy se postavil do řady cestujících čekajících na lékařskou prohlídku a podrobil se zkoumavému výslechu přistěhovaleckého komisaře, který až po dlouhém přesvědčování připustil, že Boston snad přece jen leží ve Spojených státech. Pak John Quincy zůstal ponechán sám sobě a svým trudným myšlenkám.

President Tyler se pomalu blížil k pobřeží. Rozčilené postavy spěchaly po palubě a občas se zastavovaly a hleděly k pevnině. John Quincy si povšiml, že ačkoli bylo poměrně časně, hemžilo se nábřeží lidmi. Vtom se vedle něj postavila Barbara.

„Chudák táta! Devět měsíců se beze mě musel obejít Dnes je velký den v jeho životě. Můj táta se ti určitě bude líbit, Johne Quincy.“

„O tom jsem přesvědčen,“ ujišťoval ji John Quincy upřímně.

„Můj táta je jeden z nejbáječnějších –“

Vtom k nim přistoupil Jennison.

„Harry, chtěla jsem požádat stevarda, aby se postaral o má zavazadla, až přistaneme.“

„To jsem zařídil. Také spropitné jsem mu dal,“ řekl Jennison. „Děkuju,“ řekla Barbara. „V rozčilení jsem na to docela zapomněla.“

Naklonila se přes zábradlí a pátrala očima na přístavním můstku. Oči jí přímo zářily. „Ještě ho nevidím,“ řekla. Byli teď už dost blízko a slyšeli hlasy, veselé hlasy, volající vesele pozdravy na uvítanou. Mohutná loď se opatrně blížila k molu.

„Tamhle stojí teta Minerva!“ zvolal Johny Quincy najednou. Potěšilo ho, že v té tlačenici neznámých lidí našel někoho, kdo mu připomněl domov. „Je ten pán vedle ní tvůj otec?“ John Quincy ukázal na vysokého bledého muže po Minervině boku.

„Nevidím – kde,“ začala Barbara. „Ach – ten – ne, to je strýc Amos.“

„Tak, to je tedy Amos?“ poznamenal John Quincy lhostejně. Ale Barbara se pevně chopila jeho paže, a když se k ní obrátil, viděl, jak vystrašeně se dívá.

„Co to znamená?“ zvolala. „Táta nepřišel. Nikde ho nevidím!“

„Určitě tam někde bude, někde mezi těmi lidmi –“

„Ne, ne, tomu ty nerozumíš! Strýc Amos! Já – já mám takový strach!“

John Quincy nechápal, co to všechno znamená, a ani se to nestačil dozvědět, Jennison už razil Barbaře cestu zástupem a John kráčel za ní. Byli mezi prvními, kdo sestoupili z lodního můstku. Slečna Minerva a Amos je již očekávali.

„Miláčku!“ Slečna Minerva objala Barbaru a něžně ji políbila. Pak se obrátila na Johna Quincyho. „Vida, tady jsi –“

Tomuto pozdravu na uvítanou cosi chybělo. John Quincy to okamžitě vycítil.

„Kde je táta?“ zvolala Barbara.

„Vysvětlím ti to v autu –“ začala slečna Minerva.

„Ne, teď! Ihned! Musím to vědět!“

Dav se tísnil kolem nich, lidé vykřikovali veselé pozdravy na uvítanou, královská havajská kapela hrála radostnou melodii jako za masopustu.

„Tvůj otec nežije, miláčku.“ řekla slečna Minerva.

John Quincy viděl, jak se Barbařina štíhlá postava zapotácela, ale Harry Jennison ji včas podepřel. Chvíli stála nehnutě s Jennisonovou paží kolem ramenou a pak řekla: „Půjdeme domů.“ A vykročila jako pravá Winterslipová k silnici.

Amos se ztratil v zástupu, ale Jennison je doprovodil k autu. „Pojedu s tebou,“ řekl Barbaře. Ale Barbara jako by jej ani neslyšela. Všichni čtyři nasedli do limuzíny a za chvíli za nimi radostné vítání parníku ztichlo.

Žádný z nich nepromluvil. Záclonky ve voze byly zataženy, ale teplý sluneční paprsek si našel cestu na Johnovo koleno. Padla na něho tíseň. Zpráva o strýci Danovi ho zarmoutila. Zřejmě zemřel náhle – ale tak se tu odehrávalo všechno. Úkosem pohlédl na voskově bledý Barbařin obličej a bylo mu těžko u srdce. Barbara mu položila chladnou ruku do dlaně. „Takové uvítání jsem ti neslíbila, Johne Quincy,“ řekla tiše.

„Teď na to nemysli, moje milá.“

Po celý zbytek cesty už nikdo nepronesl ani slovo, a jakmile zastavili u Danova domu, slečna Minerva s Barbarou odešly ihned nahoru. Jennison zmizel ve dveří nalevo – zřejmě se v tomto domě dobře vyznal. Haku se nabídl, že ukáže Johnovi jeho pokoj, a mladý muž následoval Japonce do prvního patra. Jakmile John Quincy vybalil zavazadla, sešel zas dolů. Slečna Minerva jej očekávala v obývacím pokoji. Bambusovým závěsem, který uzavíral lanai, sem tlumeně a nezřetelně pronikal mužský hovor.

„Nu, jak se ti vedlo?“ dotazoval se John Quincy.

„Nikdy jsem se neměla lépe,“ ujistila ho teta.

„Matka si kvůli tobě dělala trochu starosti. Začíná pomalu věřit, že se už vůbec nevrátíš domů.“

„Začínám tomu věřit sama,“ odpověděla slečna Minerva.

John Quincy se na ni nedůvěřivě zadíval. „Různé obligace, které jsi mi odevzdala, jsou už splatné. Nevěděl jsem, jak si přeješ s nimi naložit.“

„Co jsou to obligace?“ zeptala se slečna Minerva nevinně.

Takovým naivním způsobem se John Quincy ovšem nenechal obloudit. „Skutečně bylo na čase, že sem někdo přijel, aby tě přivedl k rozumu,“ odpověděl.

„Myslíš?“ odvětila jeho teta.

John Quincy zaslechl jakési hlasy ze schodiště a vrátil se zase do přítomnosti. „Strýc Dan zemřel zřejmě náhle?“

„To jsi řekl výstižně.“

„Považoval bych za dost dotěrné, kdybychom tu za těchto okolností zůstali. Myslím, že bychom za několik dní měli odjet domů. Zajistím pro nás kajuty –“

„Neobtěžuj se,“ skočila mu do řeči slečna Minerva. „Nehnu se odsud, dokud člověk, který to spáchal, nebude stát před soudem!“

„Člověk, který to spáchal?“ podivil se John Quincy.

„Člověk, který Dana zavraždil.“

John Quincy na ni vytřeštil oči a nemohl se vzpamatovat z ohromení. „Bože dobrý!“ vydechl.

„Nemusíš se tvářit tak zdrceně,“ řekla jeho teta. „Rodina Winterslipů ještě nevymřela.“

„Když o tom tak přemýšlím,“ poznamenal John Quincy, „ani mě to moc nepřekvapuje. Po tom, co jsem se o strýci Danovi dověděl, se divím –“

„Tak dost!“ rázně ho přerušila slečna Minerva. „Vedeš stejně plané řeči jako Amos. Vždyť jsi Dana ani neznal! Já ho znala – a měla jsem ho ráda. Zůstanu tu a udělám všechno, co je v mých silách, aby byl vrah odhalen. A ty také!“

„Promiň, ale se mnou nepočítej.“

„Neodmlouvej. Chci aby ses podílel na vyšetřování. V takovém hnízdě, jako je Honolulu, není policie asi moc na výši. Tvou pomoc jistě uvítá.“

„Mou pomoc? Já přece nejsem žádný detektiv. Co tě to napadá? Proč se mám kamarádit s policisty –“

„Z toho prostého důvodu, že když nebudeme dost opatrní, mohla by se tu provalit skandální aféra. Ale když budeš při tom, snad se ti podaří zabránit, aby se na veřejnosti nerozmazávala nějaká temná skvrna z minulosti. Kvůli Barbaře.“

„Ne, děkuju pěkně,“ odporoval Johny Quincy. „Za tři dny se vracím do Bostonu a ty pojedeš se mnou. Sbal si zavazadla “

Slečna Minerva se zasmála. „Takhle mluví občas i tvůj otec, ale nakonec tím stejně ničeho nedosáhl,“ řekla. „Pojď na lanai, představím tě několika policejním úředníkům.“

John Quincy přijal toto vyzvání s opovržlivým mlčením, jaké si podle jeho mínění zasluhovalo. Co se tak pohrdavě tvářil, rozhrnul se před ním bambusový závěs a přistoupili k němu policisté. Byl s nimi Jennison.

„Dobré jitro, kapitáne Hallete,“ pozdravila slečna Minerva potěšeně. „Dovolím si vám představit svého synovce, pana Johna Quincyho Winterslipa z Bostonu.“

„Moc jsem se chtěl s panem Johnem Winterslipem seznámit,“ odvětil Hallet.

„Těší mě,“ řekl John Quincy. Už mu nebylo do smíchu. Nejspíš se přece jen pokusí ho do nepříjemné aféry zatáhnout „A zde, Johne Quincy, je pan Charlie Chan z detektivního oddělení v Honolulu.“

John Quincy myslel, že je připravený na všechno, ale … „Pan – pan Chan,“ vyhrkl.

„Pouhá slova,“ odvětil Charlie, „nemohou vyjádřit mé neomezené nadšení, že se osobně mohu seznámit s představitelem starobylé kultury Bostonu!“

Harry Jennison se vmísil do rozhovoru. „To je opravdu něco strašného, slečno Winterslipová. Jak snad víte, byl jsem právním zástupcem vašeho bratrance –- a také jeho přítelem. Nebudete tudíž, jak doufám, považovat za dotěrné, mám-li velký zájem na tom, aby vyšetřování zdárně pokračovalo.“

„Ne, naprosto ne,“ ujistila ho slečna Minerva. „Přijmeme rádi každou pomoc, která nám bude nabídnuta. “

Kapitán Hallet vytáhl z kapsy lístek. Upřeně se zadíval na Johna Quincyho. „Mladý muži,“ řekl, „jak jsem již poznamenal, chtěl jsem se s vámi setkat V noci mi slečna Winterslipová vyprávěla o kabelogramu, který obdržel zesnulý asi před týdnem. Prý se jím velmi rozčilil. Na poště jsem získal opis. Přečtu vám jej:

John Quincy odplul na Presidentu Tyleru stop následkem nešťastné příhody přijíždí s prázdnýma rukama podepsán Roger Winterslip

„Ano?“ otázal se John Quincy povzneseně.

„Vysvětlete mi to laskavě “

John Quincy znehybněl. „Tato věc je přísně soukromá. Rodinná záležitost.“

Kapitán Hallet si jej ostře měřil. „Mýlíte se,“ odpověděl. „Nic, co se týká pana Winterslipa, není již soukromou záležitostí. Vysvětlete mi, co ten kabelogram znamená, a to bez dlouhého otálení! Nemůžu mařit čas.“

John Quincy kapitánovi jeho pohled oplatil. Zdá se, že ten člověk neví, s kým má tu čest „Řekl jsem již –“ začal.

„Johne Quincy!“ zasáhla slečna Minerva. „Udělej, co po tobě kapitán chce!“

Tak dobrá, když si přeje, aby se rodinné záležitosti probíraly na veřejnosti… Váhavě vyprávěl John Quincy o dopisu Dana Winterslipa a o neúspěšné noční výpravě na půdu Danova domu v San Franciscu.

„Skříňka z lehuového dřeva, pobitá mědí,“ opakoval Hallet. „S iniciálami T. M. B. Máte to, Charlie?“

„Je to zapsáno “ řekl Chan.

„Máte tušení, co v té skříňce bylo?“ tázal se Hallet.

„Vůbec ne,“ odvětil John Quincy.

Kapitán se obrátil k slečně Minervě: „Vy o tom také nic nevíte?“ Slečna Minerva jej ujistila, že jí o věci není nic známo.

„Dobře, “ pokračoval Hallet. „Ještě maličkost a pak půjdeme. Prohledali jsme za denního světla znovu důkladně prostory domu a jeho okolí. Musím pohříchu přiznat, že výsledek byl hubený. Ale vedle cementové cesty, nedaleko tamtěch dveří – “ ukázal na zasklené dveře, vedoucí z obývacího pokoje do zahrady, „– učinil Charlie nález.“

Charlie předstoupil a držel v dlani malý bílý předmět.

„Polovina cigarety, nedostatečně kouřené,“ oznámil. „Velmi nedávno, neprosákla ještě vlhkostí. Značky Corsican, vyráběné v Londýně, a jsou ji zvyklí kouřit Angličané.“

Hallet se znovu obrátil k slečně Minervě. „Kouřil Dan Winterslip cigarety?“

„Ne. Kouřil doutníky anebo dýmku, ale nikdy jsem ho neviděla s cigaretou.“

„Vy jste byla jediná, kdo s ním bydlel v domě?“

„Zatím jsem kouření cigaret ještě nepropadla,“ odpověděla slečna Minerva podrážděně. „Ale co není, může být!“

„A co služebnictvo?“ pokračoval Hallet.

„Někteří sluhové kouří snad cigarety, ale sotva této jakosti. Předpokládám, že tyto cigarety se v Honolulu koupit nedají?“

„Ne, tady je nedostanete,“ potvrzoval Hallet. „Ale Charlie mě informoval, že se v plechových, vzduchotěsně uzavřených krabicích rozesílají Angličanům v celém světě. Zase ten nedopalek uschovejte, Charlie.“

Číňan vložil polovinu nedostatečně spotřebované cigarety zase pečlivě do obálky. „A teď jedu dolů na pobřeží, abych si promluvil s panem Jimem Eganem,“ dodal Hallet.

„Smím jít s vámi?“ nabídl se Jennison. „Snad bych vám v lecčems mohl prospět.“

„Beze všeho, jen pojďte,“ odvětil Hallet srdečně.

„Kapitáne Hallete,“ vmísila se do rozhovoru slečna Minerva, „přeji si, aby jeden člen rodiny s vámi zůstal ve spojení, chtěli bychom vám poskytnout všemožnou pomoc. Můj synovec by se k vám rád připojil –“

„Promiň,“ odporoval John Quincy, „mýlíš se. Nemám nikterak v úmyslu nastoupit u policie.“

„Nu, jak si přejete,“ poznamenal Hallet a obrátil se k slečně Minervě. „S vámi však počítám za všech okolností. Máte bystrý rozum. To se hned pozná.“

„Děkuji,“ řekla.

„Bystrý jako rozum muže,“ dodal.

„Ach, nyní jste svou poklonu zase zkazil! Na shledanou!“

Hallet, Jennison a Chan vyšli skleněnými dveřmi do zahrady prozářené sluncem. John Quincy viděl, že se u své tety netěší valné přízni.

„Jdu se nahoru převléct,“ řekl rozpačitě. „O tom všem si ještě promluvíme.“

Vyšel do haly, ale pod schody zaváhal. Zhora slyšel tlumené srdceryvné vzlyky. Barbara, chudinka Barbara, která byla ještě před necelou hodinou tak šťastná!

John Quincy cítil, jak mu stoupá krev do hlavy a buší mu ve spáncích. Jak se mohl někdo opovážit zabít jednoho z Winterslipů! Jak směl někdo způsobit jeho sestřenici Barbaře takové utrpení? Zaťal pěsti a na chvíli měl dojem, že by on sám také dovedl vraždit.

Jednat – musí se jednat! Proběhl obývacím pokojem, kolem udivené slečny Minervy. Na příjezdové cestě stálo auto. Hallet, Jennison a Chan v něm již seděli.

„Počkejte!“ volal John Quincy. „Pojedu s vámi!“

„Nastupte,“ řekl mu kapitán Hallet.

Automobil se rozjel po příjezdové cestě a zabočil na horký asfalt Kalia Road. John Quincy seděl vzpřímeně, s blýskajícíma se očima vedle tlustého zubícího se Číňana.

Kapitola 9 - V Palmovém hotelu

Když dojeli na Kalakaua Avenue, kapitán Hallet ostře zabočil doprava a šlápl na plyn. Střecha vozu byla sklopená, takže John Quincy se mohl do sytosti rozhlížet po krajině. Ve své mladistvé obrazotvornosti si takto představoval ráj. Bělavá zvlněná oblaka zastírala hřebeny vzdálených hor, jejichž úbočí zářila nádherou tropického rostlinstva. Občas zaslechl hukot příboje, který se lámal na blízkém pobřeží, a zachytil pohled na zelenou vodu a oslnivě bílou pláž. „Waikiki, jsi oázou klidu –“ Jak zněl zbytek verše, který citovala teta Minerva ve svém posledním psaní, když sdělovala rodině, že zůstane ještě neurčitou dobu mimo domov? „Z nebeských výšin usmívají se andělé na Waikiki –“ jak sentimentální! Ale romantický sentiment byl jedním z nejdůležitějších vývozních artiklů Havaje. Stačilo, aby člověk tuto zemi uviděl, a hned porozuměl a odpustil.

John Quincy si ve spěchu zapomněl vzít klobouk a slunce připalovalo. Charlie Chan na něj pohlédl a řekl:

„Poníženě žádám za prominutí, ale dovolil bych si poznamenat, že není radno odvažovat se ven bez pokrývky hlavy. Obzvlášť proto, že jste malihini.“

„Cože jsem?“

„Tento výraz neobsahuje urážku. Malihini je cizinec, nově příchozí.“

„Ach tak,“ John Quincy pohlédl zvědavě na Číňana. „Vy jste také malihini?“

„Vůbec ne,“ odvětil Chan s úsměvem. „Jsem kamaaina – starousedlík. Abych dal pravdě průchod, dovoluji si poznamenat, že bydlím na tomto ostrově pětadvacet let.“

Projeli kolem velikého hotelu a zakrátko John Quincy uviděl Diamond Head, impozantního strážce, který se vypínal na okraji líbezně vykrojeného zálivu. Po krátké jízdě zastavil kapitán u chodníku a všichni čtyři cestující vystoupili z auta. Za sešlým plotem se rozkládala zahrada, pozemský ráj.

Prošli branou, která jen taktak visela na veřejích, kráčeli vzhůru zanedbanou cestou a uviděli starý dům. John Quincy si povšiml, že větší část hotelu vyčnívá nad vodu. Zchátralé stavení mělo dvě patra s balkóny po obou stranách a podél zadního traktu. Stále ještě si zachovalo jakousi vznešenost a před časem bylo jistě důstojno tohoto malebného okolí. Nyní se po zdech hotelu šplhaly kvetoucí liány ve vlídném úsilí zakrýt světu jeho četné nedostatky.

„Jednoho dne,“ prohlásil Charlie Chan slavnostně, „prohnilé trámy, které konstrukci podpírají, se rozpadnou a Palmový hotel se s hrozným zachroptěním propadne do moře.“

Když došli blíže, nabyl John Quincy dojmu, že Číňanovo proroctví se může každou chvíli splnit. Zastavili se pod rozpadajícími se schody, které vedly k hlavním dveřím hotelu, a vtom se z budovy vyřítil jakýsi muž. Kdysi bílý oděv měl zežloutlý, obličej plný vrásek a oči hleděly unaveně a zklamaně. Ale stejně jako na Palmovém hotelu i na něm byly znát stopy lepší minulosti.

„Pane Egane!“ zvolal kapitán Hallet stroze.

„Dobrý den, jak se vede?“ odvětil muž s přízvukem, který Johnu Quincymu připomněl setkání s kapitánem Arthurem Templem Copem.

„Musíme s vámi mluvit,“ oznámil Hallet.

Eganovým obličejem se mihl stín. „Hrozně lituju, ale mám důležitou schůzku. Beztak už přijdu pozdě. Někdy jindy.“

„Ihned!“ vpadl mu Hallet do řeči. Slovo zasyčelo jako raketa ranním vzduchem. Kapitán už stoupal po schodech.

„Vyloučeno,“ odvětil Egan. Nezvýšil hlas. „Nic na světě mi nemůže zabránit, abych dnes ráno zašel do přístavu, a –“

Hallet jej uchopil za rámě a poručil úsečně: „Pojďte dovnitř!“

Egan zrudl. „Proklatě, dejte tu ruku pryč! Jakým právem –“

„Dejte si pozor, co říkáte,“ okřikl ho Hallet. „Víte, proč jsem přišel?“

„Nemám tušení!“

Hallet zabodl oči do Eganova obličeje. „Dnes v noci byl zavražděn Dan Winterslip,“ řekl.

Jim Egan smekl klobouk a zadíval se bezmocně směrem ke Kalakaua Avenue. „Četl jsem o tom v novinách. Ale co má jeho smrt společného se mnou?“

„Byl jste poslední člověk, který jej viděl naživu,“ odpověděl Hallet. „Přestaňte se konečně vykrucovat a pojďte dovnitř.“

Egan vrhl ještě naposled zklamaný pohled na ulici, po které právě odjížděla tramvaj do města vzdáleného tři míle. Pak sklonil hlavu a šel napřed do hotelu.

Vstoupili do velké, skromně zařízené haly. U stolu psala nějaká turistka pohlednice, za recepčním stolem seděl ošumělý Japonec. „Tudy,“ řekl Egan a příchozí vešli za ním do malé soukromé kanceláře za recepcí. Vládl v ní hrozný nepořádek, všude ležely zaprášené hromady časopisů a novin a na podlaze se válely odřené staré obchodní knihy. Na zdi visela podobizna královny Viktorie a po stěnách byly nazdařbůh nalepeny obrázky vystřižené z londýnských časopisů. Jennison pečlivě rozestřel na parapetu okna kus novin a sedl si. Egan přisunul židle Halletovi, Chanovi a Johnu Quincymu a sám se usadil za staromódní psací stůl se zásuvkami a sekretářem se zatahovací žaluzií.

„Když budete stručný, kapitáne, snad bych ještě mohl stihnout –“ Pohlédl na hodiny nad psacím stolem.

„To pusťte z hlavy,“ řekl mu Hallet ostře. Choval se docela jinak než v domě člověka vynikajícícho společenského postavení, jakým byl Dan Winterslip. „Přistoupíme k věci.“ Obrátil se k Charliemu. „Máte po ruce notes, Charlie?“

„Přípravy jsou ukončeny,“ odvětil Charlie Chan s tužkou v ruce.

„Dobrá.“ Hallet si přisunul židli k psacímu stolu. „Nuže, Egane, kápněte božskou a nedělejte žádné okolky! Vím, že jste včera kolem půl osmé zavolal Danu Winterslipovi a snažil jste se odložit schůzku, kterou jste si dojednali. Vím, že on na to nepřistoupil a trval na tom, abyste o jedenácté k němu přišel. Asi v tuto dobu jste jej také navštívil. Měli jste spolu vzrušený rozhovor. V jednu hodinu pětadvacet minut byl Dan Winterslip nalezen mrtev. Zavražděn, Egane! Co k tomu můžete podotknout?“

Jim Egan si prohrábl kučeravé, nakrátko ostříhané vlasy – kdysi slámově žluté, ale teď úplně šedivé. „To všechno je pravda,“ řekl. „Nebude vám vadit, když si zapálím?“ Vyndal stříbrné pouzdro a vytáhl z něho cigaretu. Ruka se mu lehce třásla, když škrtl zápalkou. „Měl jsem s Danem Winterslipem domluvenou schůzku na včerejší večer,“ pokračoval. „Během dne jsem – jsem si to rozmyslel. Když jsem mu zavolal, abych schůzku zrušil, trval na tom, že se mnou musí mluvit. Objednal si mě na jedenáctou hodinu a já k němu šel.“

„Kdo vás pustil do domu?“ otázal se Hallet.

„Když jsem přišel, čekal mě Winterslip v zahradě. Vešli jsme dovnitř –“

Hallet zašilhal po cigaretě v Eganově ruce. „Dveřmi, které vedou přímo do obývacího pokoje?“

„Ne,“ odvětil Egan, „velkými předními dveřmi. Winterslip mě odvedl na lanai, a tam jsme hovořili o – o obchodní záležitosti, která mě tam přivedla. Asi za půl hodiny jsem zase odešel. Když jsem Winterslipa opouštěl, byl živý a zdravý – a také v dobré náladě. Ano, usmíval se.“

„Předními, kudy jsem také přišel“

„Hm.“ Hallet si jej chvíli zamyšleně měřil. „Nevrátil jste se pak ještě?“

„Ne,“ tvrdil Egan pevně. „Šel jsem přímo domů a lehl jsem si.“ „Viděl vás někdo?“

„Nikdo. Můj recepční končí službu o jedenácté. Hotel je sice otevřen, ale – víte, nebydlí tu teď moc hostů.“

„V jedenáct třicet jste tedy přišel domů a lehl jste si,“ opakoval Hallet. „A nikdo vás neviděl. Znali jste se s Danem Winterslipem dobře?“

Egan zavrtěl hlavou. „Za těch třiadvacet roků, co žiji v Honolulu, jsem s ním nikdy nemluvil, až do naší včerejší telefonické rozmluvy.“

„Hm.“ Hallet se pohodlně zaklonil v židli a řekl přívětivějším tónem: „V mladších letech jste asi hodně cestoval?“

„To je pravda. Potloukal jsem se trochu světem,“ potvrdil Egan. „Bylo mi osmnáct, když jsem odjel z Anglie –“

„Na radu své rodiny,“ usmál se kapitán.

„Co je vám po tom?“ vybuchl Egan.

„Kam jste odcestoval?“

„Do Austrálie. Nějakou dobu jsem choval ovce – a později jsem pracoval v Melbournu.“

„Kde jste byl zaměstnán?“

„V – v bance.“

„V bance, říkáte? A pak –“

„Toulal jsem se po jižních mořích –- nikde jsem nenašel klid –“

„Jako pobřežní tulák, že?“

Egan se zarděl. „Občas se mi sice vedlo pramizerně, ale proklatě –“

„Moment!“ skočil mu Hallet do řeči. „Rád bych se dověděl, jestli jste se během těch let, kdy, jak říkáte, jste se potuloval, někdy náhodou nesetkal s Danem Winterslipem?“

„To – to je možné.“

„Tohle není žádná odpověď. Ano nebo ne?“

„Tak tedy ano,“ přiznal Egan. „Setkal jsem se s ním v Melbournu. Ale bylo to naprosto nedůležité setkání. Tak bezvýznamné, že Winterslip na ně úplně zapomněl.“

„Vy jste na ně ale nezapomněl. A včera ráno, po třiadvaceti letech mlčení, jste mu telefonoval. Kvůli věci, která nesnesla odkladu.“

”Ano.“

Hallet se naklonil kupředu. „Dobrá, Egane. Tím jsme se dostali k nejdůležitější části vaší výpovědi. O jakou věc šlo?“

V malé místnosti zavládlo napjaté ticho, jak přítomní čekali na Eganovu odpověď. Angličan se klidně podíval Halletovi do očí. „To vám nemůžu říct.“

Hallet zrudl. „Ale zajisté, můžete. A také mi to povíte!“

„Nikdy,“ odvětil Egan, aniž zesílil hlas.

Kapitán ho provrtával očima. „Zdá se, že si neuvědomujete, v jaké jste situaci!“

„Jsem si jí dobře vědom.“

„Kdybychom byli spolu sami –“

„Neřeknu vám to za žádných okolností, Hallete.“

„Snad raději veřejnému žalobci –“

„Pochopte přece konečně,“ prohlásil Egan unaveně. „Proč to musím opakovat kolem dokola? Co jsme měli spolu k vyřizování s Winterslipem, o tom nikomu nepovím ani slovo. Nikomu, rozumíte.“ Vztekle rozmáčkl zpola vykouřenou cigaretu do popelníku vedle sebe.

John Quincy si všiml, jak Hallet pokynul Chanovi. Viděl, jak se Číňanova buclatá ruka natáhla a zvedla nedopalek z popelníku. Chanův plný obličej se roztáhl v širokém úsměvu. Detektiv podal zbytek cigarety svému nadřízenému. „Corsican,“ prohlásil spokojeně.

„Ano, správně,“ řekl Hallet. „Je to druh, který obvykle kouříte?“

Na Eganově znaveném obličeji se zračil údiv. „Ne,“ odpověděl Egan.

„Myslím, že se tento druh na ostrovech neprodává?“

„Také si myslím, že ne.“

Kapitán Hallet napřáhl ruku. „Dejte mi své cigaretové pouzdro, Egane.“ Angličan to učinil a Hallet pouzdro rozevřel. „Hm,“ řekl, „jak vidím, vy jste si přesto pár těchto cigaret dokázal opatřit.“

„Dostal – dostal jsem je darem.“

„Skutečně? Od koho?“

Egan se zamyslel. „Lituji, ale na to vám neodpovím.“

Halletovy oči zlostně zajiskřily. „Uvedu vám několik faktů. Včera večer jste navštívil Dana Winterslipa. Do domu jste vešel předními dveřmi, kterými jste také vyšel, a už jste se nevrátil. Ale přesto jsme přede dveřmi do obývacího pokoje nalezli polovykouřenou cigaretu tohoto zde neobvyklého druhu. Povíte mi konečně, kdo vám ty corsicany dal?“

„Ne,“ trval Egan na svém.

Hallet zastrčil stříbrné pouzdro do kapsy a zvedl se. „Budiž. Nemám chuť s vámi zbytečně mařit čas. Veřejný žalobce vás bude chtít vyslechnout – “

„Beze všeho,“ souhlasil Egan. „Navštívím jej – dnes odpoledne –“

Hallet po něm loupl očima. „Nelžete si do kapsy a vemte si klobouk!“

Egan rovněž povstal. „Dejte si pozor, “ zvolal, „já si ty vaše zvláštní způsoby zakazuju! Je pravda, že o jistých záležitostech týkajících se Winterslipa nemůžu bohužel mluvit. Ale snad nemyslíte vážně, že jsem Winterslipa zabil? Jaký důvod bych – “

Jennison seskočil z parapetu.

„Poslyšte, Hallete,“ řekl, „něco pro vás snad mám. Asi před dvěma lety jsem šel s Danem Winterslipem po King Street, a tam jsme potkali pana Egana. Dan Winterslip na něj ukázal hlavou a řekl: ‚Harry, bojím se toho člověka.‘ Doufal jsem, že se dozvím víc, ale Dan už nic neřekl. A nepatřil ke klientům, které lze zpovídat. ‚Harry, bojím se toho člověka.‘ Jen těchto několik slov a nic víc.“

„To stačí,“ podotkl Hallet ponuře. „Egane, půjdete se mnou!“

Eganovy oči se zablýskly. „Ovšem,“ zvolal roztrpčeně. „Pochopitelně že půjdu s vámi. Vy všichni, celé město, jste proti mně. Dvacet let se mi kdekdo posmívá a dívá se na mě spatra – protože jsem chudý. Jsem vyvrženec, mou dcerou se opovrhuje; není dost dobrá, aby se stýkala s těmi modrokrevnými Novoangličany – těmi zapšklými puritány, těmi puritány s úžehem a –“

Když zaslechl tento obrat, John Quincy zpozorněl. Kde jen, kde, ach ano, na převozní lodi z Oaklandu –

„Nechme toho,“ řekl Hallet. „Dám vám ještě poslední možnost Chcete mi říct, to co chci vědět?“

„Vyloučeno,“ zvolal Egan.

„Dobrá, tak pojďte se mnou.“

„Mám se považovat za zatčeného?“ otázal se Egan.

„To jsem neřekl,“ odvětil Hallet s náhlou opatrností. „Vyšetřování je ještě v počátečním stadiu. Vy odpíráte důležité vysvětlení a já jsem přesvědčen, že po několika hodinách na policejní stanici změníte svůj názor a promluvíte. Ano, jsem si tím naprosto jist. Nemám zatykač, ale jistě bude vhodnější, když mě doprovodíte dobrovolně.“

Egan chvíli váhal, ale pak souhlasil. „Pravděpodobně máte pravdu. Musím dát zaměstnancům několik pokynů, jestli proti tomu nic nemáte –“

Hallet přikývl. „Pospěšte si. Charlie vás doprovodí.“

Egan a Číňan odešli. Kapitán, John Quincy a Jennison vyšli z kanceláře a posadili se v hale. Minulo pět, deset, patnáct minut…

Jennison se podíval na hodinky. „Poslyšte, Hallete, ten chlap si z vás tropí blázny –“

Hallet zrudl a vyskočil. V téže chvíli se objevil Egan a Chan na schodišti po jedné straně haly a sestupovali dolů. Hallet přistoupil k Eganovi.

„Poslyšte, Egane – co to má vlastně znamenat? Chcete získat čas?“

Egan se usmál. „To souhlasí. Má dcera dnes přijede na Matsonii. Parník už pravděpodobně zakotvil. Studuje na pevnině a já ji už devět měsíců neviděl. Připravil jste mě o radost, abych ji mohl uvítat, ale za pár minut – “

„Nic naplat,“ řekl Hallet. „Vezměte si konečně klobouk, tady jsme skončili.“

Po krátkém otálení vzal Egan z pultu svůj starý pomačkaný slamák. Pět mužů potom kráčelo kvetoucí zahradou k autu. Když vyšli na ulici, zastavil u chodníku taxík. Egan se k němu rozběhl a z auta vyskočila dívka, kterou John Quincy viděl před nedávnem při svém příjezdu do San Francisca, a vrhla se Angličanovi do náruče.

„Tati, kde jsi byl?“ zvolala.

„Cary, drahoušku, je mi to strašně líto – chtěl jsem ti přijet naproti do přístavu, ale byl jsem zdržen. Jak ses měla, holčičko?“

„Výborně, tati, ale – kam chceš jít?“ Pohlédla na Halleta. John Quincy se držel diskrétně v pozadí.

„Mám – mám jakési řízení ve městě, drahoušku,“ odvětil Egan. „Pravděpodobně se brzy vrátím. V případě, že – že bych byl zdržen, můžeš mě zastupovat.“

„Ale, tati – “

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval ji otec. „Cary, zatím ti víc neřeknu, ale můžeš být klidná.“ Obrátil se k Halletovi. „Pojedeme, kapitáne?“

Oba policejní úředníci, Jennison a Egan nasedli do auta. John Quincy pokročil kupředu. Velké rozpačité dívčiny oči se setkaly s jeho očima.

„Vy?“ zvolala.

„Pojedete, pane Winterslipe?“ otázal se Hallet.

John Quincy se usmál na dívku. „Měla jste úplně pravdu – já ten klobouk nepotřebuju!“

Cary k němu vzhlédla. „Ale vždyť nemáte vůbec nic na hlavě! To opravdu neděláte dobře – “

„Pane Winterslipe!“ vyštěkl Hallet.

John Quincy se obrátil. „Promiňte, kapitáne – zapomněl jsem se o tom zmínit, ale tady se s vámi rozloučím. Sbohem.“

Hallet něco zavrčel a nastartoval vůz. Zatímco dívka platila taxikáři, John Quincy se chopil jejího kufříku.

„Tentokrát trvám na tom, že vám ho ponesu,“ řekl. Vstoupili branou do zahrady. „Neříkala jste, že se v Honolulu zase uvidíme,“ poznamenal.

„Nebyla jsem si tím jista “

Pohlédla na zchátralý starý hotel. „Nepatřím tu k vysoko postaveným osobnostem “ Johnu Quincymu nenapadlo, co na to odpovědět, a proto šli mlčky po polorozpadlých schodech. Hotelová hala zela prázdnotou.

„A jak se vlastně stalo, že se tu setkáváme?“ pokračovala dívka. „Nevím, co si o tom mám myslet. Jaké řízení má otec s těmi lidmi? Jeden z nich je kapitán Hallet – policejní úředník.“

John Quincy svraštil čelo. „Nevím, jestli si váš otec přeje, abyste se to dověděla.“

„Ale já to musím vědět – to je přece jasné! Řeknete mi všechno, prosím!“

John Quincy postavil kufr na podlahu a přinesl židli. Cary se posadila.

„Jde o toto: Včera v noci byl zavražděn můj strýc Dan,“ začal.

Dívka zděšeně vzhlédla. „Ach, chudák Barbara!“ zvolala. Ano, Barbara, neměl by na ni zapomínat. „Ale táta – snažně vás prosím, pokračujte – “

„Váš otec navštívil mého strýce včera v jedenáct v noci a odmítá sdělit příčinu své návštěvy. Jsou ještě jiné okolnosti, o kterých nechce mluvit.“

Oči se jí naplnily slzami. „Na parníku jsem byla tolik šťastná,“ zavzlykala. „Věděla jsem, že to nemůže mít trvání!“

John Quincy se také posadil. „Hlouposti! Všechno se zase v dobré obrátí. Váš otec chce pravděpodobně někoho krýt –“

Přikývla. „Pravděpodobně. Ale když si umínil, že nepromluví, tak jistě neřekne nic. V tom ohledu je zvláštní. Oni jej snad pak uvězní, a já zůstanu docela sama –“

„Ne tak docela sama,“ ujišťoval ji John Quincy.

„Ne,“ odporovala. „Varovala jsem vás. Nepatřím k lidem, s kterými se vážení a úctyhodní občané mají chuť stýkat –“

„Z čiré hlouposti,“ přerušil ji. „Jsem John Quincy Winterslip z Bostonu. A vy –“

„Carlota Eganová,“ odpověděla. „Moje matka byla zpola Portugalka, zpola Skotka – otec je Angličan. Tak už to tady na ostrovech chodí, víte.“ Na několik vteřin se odmlčela a pak dodala zasněně: „Maminka byla oslňující kráska. To tvrdí lidé – já jsem ji nepoznala.“

John Quincy byl dojat. „Představoval jsem si živě, jak byla krásná,“ řekl tiše, „když jsem vás tehdy uviděl na převozní lodi.“

Dívka si otřela oči směšně malým kapesníčkem a vstala. „Nu, to je problém, s kterým se musím vypořádat,“ řekla. „Bez kuráže se nic nedokáže.“ Usmála se. „Jsem ředitelkou Palmového hotelu. Smím vám ukázat pokoj?“

„Musí to pro vás být dost těžká role,“ řekl John Quincy a vstal také.

„Ani bych neřekla. Vypomáhala jsem tátovi už dřív. Jenom jedno mi dělá trochu starosti – účty a věci jim podobné. Počítání mi moc nejde “

„Nevadí – pro mne je to hračka,“ odvětil John Quincy, ale hned se zarazil. Nepřehání to trochu?

„Ale to je obdivuhodné!“ zvolala dívka.

„Nic na tom není,“ odporoval John Quincy. „Vždyť je to doma mým povoláním.“ Doma! Ano, on má přece domov, blesklo mu nyní hlavou. „Obligace a výpočty úroků a všechny práce s tím související. Zastavím se u vás ještě dnes později, abych se přesvědčil, jestli si se vším víte rady.“ Zvedl se. „Už budu muset jít.“ Doprovodila ho ke dveřím. „Jste moc hodný. Zdržíte se v Honolulu delší dobu?“

„Přijde na to,“ odvětil John Quincy. „Umínil jsem si, že neodcestuji dříve, dokud nebude objasněna vražda mého strýce. A sám učiním všechno, co je v mých silách, abych přispěl k dopadení pachatele.“

„Jsem přesvědčena, že jste velice bystrý,“ ujišťovala jej.

Zavrtěl hlavou. „To bych netvrdil. Ale rozhodně se vynasnažím, abych se dostal této záhadě na kloub. Mám na tom osobní zájem.“ Další slova se mu drala na jazyk, ale bude lépe, když si je nechá pro sebe. Ne, nepovedlo, se mu to – nakonec je přece jen vyslovil. „A jde mi také o vás,“ dodal a vyběhl na schody.

„Buďte opatrný!“ volala za ním dívka. „Ty schody byly chatrné, už když jsem odjížděla. To je také jedna z věcí, které se musí uvést do pořádku – jednou, až přijede naše loď se zlatém –“ Dívka stála ve dveřích a po rtech jí bloudil zasněný úsměv. John Quincy kráčel rychle zahradou a vyšel na Kalakaua Avenue. Slunce nemilosrdně pálilo, ale John Quincy si odhodlaně vykračoval po silnici. Mohutné stromy vystavovaly na odiv své šarlatové koruny, vysoké kokosové palmy pohybovaly svými vějíři ve vánku přívětivého pasátu a nedaleko odtud narážely duhově zbarvené vody na sněhově bílou pláž. Věru čarokrásná země.

Přál by si, aby tu s ním byla Agatha Parkerová a mohla se s ním radovat z této úchvatné krásy? Má-li být dán průchod holé pravdě – jak by se vyjádřil Charlie Chan – John Quincy si to ani moc nepřál.

Kapitola 10 - Růžek novin, utržený ve zlosti

Když John Quincy zase vešel do obývacího pokoje, zastihl v něm svou tetu, která s bojovným pohledem v očích přecházela sem a tam. Vyhledal velké, pohodlně vyhlížející křeslo a uvelebil se v něm.

„Co se stalo?“ zeptal se. „Vypadáš rozčileně.“

„Musela jsem spolknout pořádnou porci pilikie,“odpověděla teta Minerva.

„Co je to – nějaký domorodý nápoj?“ otázal se John Quincy se zájmem. „Mohl bych ho také okusit?“

„Pilikia značí patálie,“ překládala. „Vpadlo sem několik reportérů a nedovedeš si vůbec představit, co všechno chtěli vědět.“

„O strýci Danovi, že?“ John Quincy kývl. „Můžu si to domyslet.“

„Pochopitelně ze mne nevytáhli nic. Dávala jsem si pozor na jazyk.“

„Buď opatrná,“ radil jí John Quincy. „Jeden můj známý, který měl v rodině rozvod, mi vyprávěl, že když s novináři nejednáš jako v rukavičkách, dovedou se ti pořádně pomstít.“

„Nedělej si starosti,“ odvětila slečna Minerva. „Samozřejmě, chovala jsem se k nim diplomaticky a myslím, že vzhledem k okolnostem jsem situaci zvládla dost dobře. Bylo to vlastně poprvé, co jsem měla co dělat s novináři, – ale radši mi pověz, co se dělo v Palmovém hotelu.“

John Quincy jí to řekl – ale jen částečně.

„Nepřekvapilo by mě, kdyby byl Egan usvědčen,“ podotkla. „Dnes jsem se o něm trochu informovala a nemá valnou pověst. Pobřežní tulák, který se usadil.“

„Hlouposti!“ odporoval John Quincy. „Egan je čestný člověk. Neměl v životě štěstí, ale to ještě není důvod, aby ho lidé odsuzovali.“

„Lidé ho dobře znají,“ odporovala slečna Minerva. „Byl zřejmě zapleten do nějaké věci, kterou se nemůže moc chlubit.“

John Quincy se usmál. „Víš, strýc Dan byl svého času také zapleten do několika věcí, na které mohl sotva vzpomínat se zvláštní hrdostí. Ne, teto Minervo, mám pocit, že Hallet je na falešné stopě. Jak řekla už Eganova dcera –“

Slečna Minerva se na něj pátravě podívala. „Vida – Egan má dceru?“

„Ano, a to velmi přitažlivou dívku. Je to opravdu pro ostudu, že jí přidělávají takové starosti .“

„Hm!“ zamručela slečna Minerva.

John Quincy se podíval na hodinky. „Hleďme – je teprve deset hodin!“ Nad domem spočíval hluboký klid, a kromě tichého šplouchání vln venku na pobřeží nebylo vůbec nic slyšet. „Co tu vlastně celé dny děláš?“

„Také si na to brzy zvykneš,“ odpověděla slečna Minerva. „Nejdřív sedíš a přemítáš, ale po nějaké době prostě jen sedíš.“

„To zní lákavě,“ odvětil John Quincy jízlivě.

„Podivné na tom je, že to jen tak nezní, ale že to tak skutečně je. Zpočátku myslíš především na návrat domů. Ale jakmile přestaneš uvažovat, tak se ti pochopitelně i tato myšlenka vykouří z hlavy.“

„To jsme usoudili i doma,“ prohlásil John Quincy.

„Na pláži potkáš muže,“ pokračovala slečna Minerva, „který vystoupil v Honolulu, aby si dal vyprat prádlo, a pak se chystal pokračovat v cestě další lodí. To se stalo před dvaceti lety, a je pořád ještě tady.“

„Pravděpodobně mu ještě prádlo nevyprali,“ podotkl John Quincy ironicky a zívl. „Půjdu do svého pokoje, převléknu se a pak snad napíšu několik dopisů “ S přemáháním se zvedl a kráčel ke dveřím. „Jak se vede Barbaře?“ otázal se.

Slečna Minerva zavrtěla hlavou. „Dan byl vším, co to ubohé dítě mělo. Stihla ji těžká rána. Bude dobře, když se jí nějaký čas budeš vyhýbat, a pokud se s ní setkáš, čím méně o tom všem budeš mluvit, tím lépe.“

„To se rozumí samo sebou,“ přisvědčil John Quincy a vyšel po schodech nahoru. Když se vykoupal a oblékl si svůj nejlehčí a nejsvětlejší oblek, prohledal zásuvky psacího stolu, který stál blízko jeho postele. Našel v něm zásobu dopisních papírů, vzal jeden arch a začal psát:

Milá Agatho,

jsem v Honolulu a slyším, jak venku pod oknem líně šumí vlny na proslulé pláži –

Líně, ano líně. John Quincy dovedl najít vždycky to správné slovo. Zadíval se na světlý obláček, který plul po obloze – zvedl se ze židle, aby viděl, jak mizí za Diamond Head. Když se vracel od okna, musel projít kolem postele. Jaké lákavé postele tu mají!

Rozhrnul síť proti moskytům. Kdyby si na minutku odpočal –

V jednu hodinu zabouchal Haku na dveře. Jen tak se stalo, že John Quincy se objevil u oběda. Když vklopýtal do jídelny, teta již seděla u stolu.

„Probudil ses?“ usmála se. „Zaklimatizuješ se zakrátko. Ale i pak se budeš chtít každý den po obědě na hodinku natáhnout.“

„Co tě napadá,“ odporoval John Quincy, ale neznělo to moc přesvědčivě.

„Barbara mě požádala, abych ti vyřídila, jak je jí líto, že se s tebou teď nemůže vidět. Je to rozkošné děvče, Johne Quincy.“

„Plně s tebou souhlasím. Vyřiď jí ode mne všechno nejmilejší.“

„Všechno nejmilejší?“ Slečna Minerva na něj zkoumavě pohlédla. „Mám to opravdu udělat? Barbara je tvá vzdálená sestřenice –“

John Quincy se zasmál. „Neplýtvej časem na dohazování nevěst, teto Minervo! O Barbařinu ruku už někdo projevil zájem.“

„Opravdu? Kdo?“

„Jennison. Působí výborným dojmem.“

„Pohledný je, to musím přiznat,“ řekla slečna Minerva. „Ale víš co? Dneska ráno tu byl koroner s detektivy“

„Tak? Už se konalo ohledací řízení?“

„Ještě ne. Myslím, že je odložili. Ostatně musím hned po obědě do města nakoupit různé věci pro Barbaru. Nechceš jet se mnou?“

„Ne, děkuji,“ odpověděl John Quincy. „Musím si vyřídit korespondenci.“

Když však vyšel z pracovny, rozhodl se, že dopisy mohou počkat. Z Danovy knihovny si vzal tlustý cestopis o Jižních mořích a vyšel na lanai. Zanedlouho se objevila slečna Minerva, elegantně ustrojená do bílých plátěných šatů.

„Jakmile budu pau, vrátím se.“

„Co říkáš?“

„Jakmile budu hotová, až to vyřídím.“

„Probůh, to ti nestačí angličtina?“

„Nevím, ale v každém případě je to příjemná změna, když si člověk obohatí slovní zásobu. Až budeš v mých letech, tak to oceníš. Na shledanou.“

John Quincy zůstal sám s knihou v uspávajícím ovzduší lanai. Chvílemi četl barvité líčení ostrovů ležících jižněji v Tichém oceánu, chvílemi přemítal. A chvílemi jen prostě seděl. Žhavé odpoledne pokračovalo a záhy ožila pláž za Danovou zahradou muži osmahlými sluncem a půvabnými dívkami v dvoudílných dráždivých plavkách. S jásavými výkřiky se vrhali plavci do modrých vln. John Quincy by se byl rád šel vykoupat také, ale zatím se mu to nezdálo vhodné – Danovo mrtvé tělo ještě leželo nahoře v pokoji.

Slečna Minerva se vrátila k páté hodině. Byla trochu uhřátá a v ruce držela večerní noviny.

„Je něco nového?“ zeptal se John Quincy.

Slečna Minerva se posadila. „Výrok koronerovy poroty. Jako obvykle – násilná smrt, pachatel neznámý. Ale když jsem četla v autě noviny, na něco jsem si vzpomněla.“

„Výborně. A co to bylo?“

Ve dveřích do obývacího pokoje se objevil Haku. „Zvonila jste, slečno?“ otázal se.

„Ano, Haku, co se děje se starými novinami?“

„Oni dávají do komory u kuchyně,“ vysvětloval Japonec.

„Podívej se, jestli… Ne, podívám se po nich sama!“

Šla za sluhou do obývacího pokoje a za několik minut se vrátila a mávala jakýmisi novinami.

„Mám je,“ prohlásila vítězoslavně. „Večerní list z pondělka 16. června – číslo, které četl Dan, když psal Rogerovi ten vzkaz. A podívej se, Johne Quincy – růžek, kde jsou uvedeny příjezdy a odjezdy lodí, je utržen!“

„To může být jen náhoda,“ odvětil John Quincy unaveně. „Kdepak!“ odporovala jeho teta. „Jsme na stopě – zpráva, která Dana tak rozčilila, byla na chybějícím růžku novin!“

„Hm, to je možné,“ připustil John Quincy. „A co chceš teď dělat?“

„Je na tobě, abys jednal!“ přikázala mu. „Seber se a pospěš do města. Do večeře máš ještě dvě hodiny. Předej ty noviny kapitánu Halletovi – nebo ne, raději Charlie Chanovi. Udělal na mne hluboký dojem svou bystrostí.“

John Quincy se usmál. „Tihle Číňani jsou proklatě mazaní! Neříkej, že se obdivuješ tomu ospalci. Vypadají chytře jen proto, že jsou docela jim než my.“

„To se ukáže. Šofér odjel ještě něco obstarat Barbaře, ale v garáži stojí roadster – “

„Pojedu tramvají,“ řekl John Quincy. „Dej mi ty noviny.“

Popsala mu, kde má v městě vystoupit, a John Quincy si vzal klobouk a odporoučel se. Brzy potom stál ve voze elektrické dráhy obklopen houfem zástupců různých plemen. Carlota Eganová mluvila o Honolulu jako o tavícím kadlubu Tichomoří a toto označení bylo opravdu výstižné. Z Johna Quincyho spadla malátnost a probudila se v něm nová, dosud skrytá energie. Tramvaj projela kolem rýžových polí, na nichž trpělivě pracovaly bizarní postavy stojící po kolena ve vodě, minula tarová políčka a zabočila na King Street. Každých pár minut zastavila, aby mohli nastoupit další cestující. Číňané a Havajci, Portugalci a Filipínci, byly tu zastoupeny všechny odstíny barev pleti a všemožná náboženská vyznání. John Quincy viděl rozlehlé domy uprostřed kvetoucích zahrad, potom japonské divadlo, z jehož průčelí visely dlouhé plátěné poutače, autoservis a obrovskou budovu, v níž poznal bývalý královský palác. Konečně dorazila tramvaj do čtvrti s moderními kancelářskými budovami.

Kipling se mýlil, když napsal, že Východ a Západ se nikdy nesetkají. Možné to je – a tady k tomu došlo, pomyslel si John Quincy.

Tento dojem si potvrdil, když vystoupil na Fort Street. Jako cizinec v cizí zemi tu chvíli bloudil. Dopravu na křižovatce řídil snědý policista. John Quincy potkával důstojníky amerických pozemních sil a válečného námořnictva v dokonale padnoucích uniformách a všiml si, že na protilehlé stinné straně ulice si prohlížejí výklady štíhlé mladé Číňanky v čistě vypraných kalhotách a kazajkách.

„Hledám policejní stanici,“ oslovil John Quincy statného Američana s vlídným obličejem.

„Musíte se vrátit na King Street, “ vysvětlil mu tázaný. „Pak zabočíte doprava, až dojdete k Bethelu, a pak se obraťte makai – “

„Kamže se mám obrátit?“

Američan se usmál. „Ach, malihini – rozumím. Makai znamená směrem k moři. Opačný směr se jmenuje manka, to jest směrem k horám. Policejní stanice je na úpatí Bethelu, v Kalakaua Hale.“

John Quincy poděkoval a vydal se na cestu. Přešel kolem poštovního úřadu a za chvíli našel policejní stanici. Seržant, který měl službu, mu sdělil, že Charlie Chan je právě u večeře. Nejspíš v hotelu Alexandra Younga nebo snad v restaurantu All American na King Street.

Hotel byl blíže, a tak šel John Quincy nejdříve tam. V stinné hale bloudil bez cíle čínský sluha s koštětem a lopatkou na smetí, několik hostů psalo nevyhnutelné pohlednice a za recepčním pultem seděl postarší Číňan. Ale Chana John Quincy nikde neviděl a nenašel ho ani v hotelové jídelně. Když se vracel ze své výzkumné výpravy, otevřely se dveře výtahu a spěšně z nich vystoupil Angličan v civilních šatech. Za ním šel anglický sluha se zavazadly.

„Kapitán Cope!“ zvolal John Quincy.

Kapitán se zastavil. „Ach, pan Winterslip! Jak se vám daří?“ Obrátil se k sluhovi. „Kup nějaký večerník a aspoň půl tuctu obrázkových časopisů!“ Sluha odkvapil a Cope se zase obrátil k Johnu Quincymu. „To jsem rád, že vás vidím, ale bohužel hrozně spěchám. Za dvacet minut odjíždím na ostrovy Line.“

„Kdy jste přijel?“ otázal se John Quincy, jen aby něco řekl.

„Včera v poledne,“ odvětil kapitán Cope. „Od té doby jsem pořád v jednom kole. Vám se tu jistě líbí, že? Ale docela jsem zapomněl, to jsou hrozné zprávy o Danu Winterslipovi!“

„Ano,“ přisvědčil John Quincy chladně. Vzpomněl si na rozhovor v klubu v San Franciscu a řekl si, že ta rána Copea jistě moc těžce nepostihla.

Sluha se vrátil.

„Je mi moc líto,“ pokračoval kapitán, „ale už musím běžet. Služba je neúprosná. Mé poručení vaší tetě. Mnoho zdaru, mladý příteli!“ Následován sluhou odkvapil kapitán širokými dveřmi hotelové haly. John Quincy vyšel také na ulici a zahlédl ještě, jak kapitán odjíždí ve velkém autě k přístavu. Nedaleko spatřil John Quincy telegrafní úřad a vstoupil. Napsal dva kabelogramy, jeden své matce a jeden Agathě Parkerové. Adresoval je Boston, Mass. USA a mladá úřednice, která tu měla službu, ho spražila pohrdavým pohledem a škrtla poslední tři písmena. Každý z telegramů obsahoval kromě adresy jen dvě slova, ale John Quincy vyšel na ulici s příjemným vědomím, že si na nějaký čas vyřídil korespondenci.

O několik minut později došel k All American, ale když vstoupil do jídelny, zjistil, že je jediný Američan v této místnosti. Charlie Chan seděl sám u stolu, ale ihned vstal a uvítal Johna Quincyho hlubokou poklonou.

„Neskonalá čest,“ řekl Číňan. „Je možno, abych vás přemluvil k tomu, že byste přijal některé z těchto ohavných potravin?“

„Ne, děkuji,“ odvětil John Quincy. „Čekají mě s večeří doma. Dovolíte, abych se k vám na chvíli posadil?“

„Od vás velice šlechetné,“ klaněl se Charlie. Pak zase usedl a zachmuřeně hleděl na obsah talíře před sebou. „Číšníku,“ řekl, „buďte tak laskav a přiveďte majitele tohoto podniku!“ Restauratér, zdvořilý malý Japonec, přichvátal drobnými krůčky. Uklonil se až k pasu.

„Proč podáváte tak nezdravotní pokrmy?“ otázal se Chan.

„Račte blíže vysvětlit svou stížnost,“ odvětil Japonec.

„Toto zapékané maso je pokryto otisky prstů,“ pokáral ho Chan. „Pohled na ně vzbuzuje krajnou měrou ošklivost. Odstraňte to laskavě a přineste mi zdravotnější úsek!“

Japonec vzal závadné maso a odnesl je.

„Japonci!“ poznamenal Chan a rozpřáhl výmluvně ruce. „Smím učinit závěr, že ke mně přicházíte v souvislosti s tou vraždou?“

John Quincy se usmál. „Zajisté,“ prohlásil. Vytáhl z kapsy noviny, ukázal na datum a na chybějící část stránky. „Moje teta soudí, že by to snad mohlo být důležité,“ řekl.

„Ta dáma má rozum,“ odvětil Chan. „Opatřím si nezkomolený exemplář tohoto čísla a přirovnám. Význam může být ohromný.“

„Poslyšte,“ poznamenal John Quincy. „Jestli proti tomu nic nemáte, rád bych s vámi spolupracoval.“

„Mohu vyslovit jen nadšení,“ odvětil Chan. „Přijel jste z Bostonu, města krajní kultury, kde je k dispozici mnohem víc anglických slov, než je zde ve zvyku. Naplňuje mě libostí, když vás poslouchám. Bude to pro mne velkou výsadou, řekl bych.“

„Udělal jste si už o tom zločinu nějakou teorii?“ otázal se John Quincy.

Chan zavrtěl hlavou. „Ještě příliš předčasné!“

„Zmínil jste se, že jste nenalezl žádné otisky prstů, které by vás mohly vést dále.“

Chan pokrčil rameny. „Nevadí. Otisky prstů a jiné mechanismy jsou dobré v knihách, ale ne tak ve skutečném životě. Moje zkušenost mě vede k hlubokému přemýšlení o lidském plemeni, o lidských vášních. Za vraždou co vždy? Nenávist, pomsta, potřeba umlčet odpraveného. Snad i chtivost peněz. Zahloubávám se stále do studia lidské přirozenosti“

„To zní rozumně,“ připustil John Quincy.

„V nejvyšší míře,“ potvrdil Chan. „Pohleďte se mnou na stopy, které musíme vzít v úvahu. Kniha hostů, oloupená o jednu stránku. Knoflík z rukavice. Telegrafické sdělení. Krajně nedostatečná výpověď Eganova. Zbytek cigarety značky Corsican. Tyto noviny, snad roztrhané ve zlosti. Hodinky na živém zápěstí, číslice dvě nezřetelná.“

„Hezká sbírka,“ prohodil John Quincy.

„Nejvyšší zajímavost,“ zdůraznil Číňan. „Jednu po druhé prozkoumáme. Některé nepřivedou nás nikam. To nebo ono nebude snad tak nepřívětivé. Jsem stoupencem metody Scotland Yardu sledovat jenom podstatnou stopu. Ale zde metoda selhává. Musím sledovat všechny stopy, bez výjimky.“

„Podstatné stopy,“ opakoval John Quincy.

„Přirozeně,“ Chan pohlédl zle k číšníkovi, který mu stále ještě nepřinesl jeho zdravotnější úsek. „Ještě příliš brzy, aby mohlo být něco vyřčeno. Ale zalíbila se mi kniha hostů s chybějící stránkou. Hodinky rovněž si vyžadují mé pozornosti. Velmi zvláštní, že jsme zapomněli na hodinky, když jsme dnes ráno vypočítávali poznatky. Nemoudré. Velice slibná stopa. Veliká chyba, že hodinky nemáme. Ale mé oči jsou dost ostré, aby je nalezly.“

„Nyní rozumím, že jste měl jako detektiv úspěchy,“ poznamenal John Quincy.

Chan se zubil na celé kolo. „Jste vzdělaný muž, proto snad víte. Číňané mají velice vyvinutý postřeh. Citliví jako film ve fotoaparátu. Pohled, úsměv, snad posunek. A spoušť cvakne.“

John Quincy pozoroval u dveří restaurantu jakýsi nepokoj. Do dveří hlučně vstoupil stevard Bowker, který si zřejmě ulovil pořádnou opici. Vpotácel se do jídelny a za ním vešel snědý, úzkostlivě hledící mladík.

John Quincy rozpačitě odvrátil obličej, ale nebylo mu to moc platné. Bowker zamířil přímo k němu a rozmachoval se oběma rukama.

„Helemese, koho to tady vidím!“ hulákal. „Starý kamarád ze školy.“ Těžce se opřel o stůl. „Jak ses měl, parťáku?“

„Dobře, děkuji,“ odvětil John Quincy.

Snědý mladík přistoupil. Podle jeho obleku se dalo soudit, že je to Bowkerův místní známý. „Koukej, Tede, musíme jít –“

„Moment,“ ohradil se Bowker. „Musíš pozdravit pana Quincyho z Bostonu. Jednoho z nejparádnějších lidí, co pánbůh stvořil. Společný kámoš Timův – jak jsem ti o něm povídal, víš –“

„No jo – ale teď už konečně pojď!“ naléhal Bowkerův společník.

„Ještě ne. Chci koupit tomuhle pánovi něco k pití. Co si dáte, Quincy, starý kamaráde?“

„Vůbec nic, “ usmíval se John Quincy. „Vždyť jste mě sám varoval před ostrovními drinky!“

„Kdo – já?“ Bowker se urazil. „Tentokrát jsi na omylu, kamaráde. Ne, nechci se hádat, ale musel to být někdo jiný. Já určitě ne. Nikdy jsem ani slůvkem –“

Mladý muž se chopil jeho paže. „Pojď – máš přece službu na lodi -“

Bowker se mu vytrhl. „Nech mě!“ vykřikl. „Dej ruce pryč! Jsem svým vlastním pánem, ne? Smím si promluvit s kamarádem, ne? Quincy, ty můj sympaťáku, co si dáš?“

„Lituji,“ odvětil John Quincy. „Někdy jindy.“

Hnědolící mladík se pevně chopil Bowkerovy paže. „Tady nemůžeš nic koupit. Tady je restaurace. Pojď se mnou, znám lokál –“

„Tak jo,“ souhlasil Bowker. „To je jiný kafe. Quincy, ty sympaťáku, svezeš se s námi, viď?“

„Někdy jindy,“ opakoval John Quincy.

Bowker se na něj podíval s uraženou důstojností. „Jak chceš! Tak někdy jindy. V Bostonu, že jo? V Timově lokále. Ale Timův lokál je v pekle.“ Slzy se mu vedraly do očí. „Je v pekle – zmizel, jako by ho zem pohltila –“

„No jo, víme, že je to hrozné,“ konejšil jej jeho společník. „Ale pojď už konečně!“

Bowker se podrobil a nechal se konečně vyvést na ulici. John Quincy rozpačitě pohlédl na Chana.

„Můj stevard z Presidenta Tylera,“prohlásil. „Má v hlavě iluminaci, co říkáte?“

Číšník předložil Číňanovi novou porci zapékaného masa.

„Tak tohle má dokonalejší zevnějšek,“ řekl Chan. Ochutnal jídlo. „Vzhled je pekelný lhář,“ dodal s úšklebkem. „Jste-li připraven k odchodu –“

Na ulici se Chan zastavil. „Promiňte bezprostřední odchod. Krajně poctěn, že mohu s vámi pracovat. Jsem jistý, že výsledky budou oslnivé. Pro dnešek, dobrý večer.“

Opět zůstal John Quincy sám v tomto cizokrajném městě. Najednou na něj padl stesk. Když kráčel osaměle ulicí, uviděl kiosk bohatě zásobený novinami jako čítárna jeho klubu. Prodavač byl mladý čilý muž.

„Máte nejnovější ATLANTIC?“ otázal se ho John Quincy.

Mladík mu podal časopis s tmavě hnědou obálkou. „Ne,“ odporoval John Quincy, „to je červnové číslo, které už mám.“

„Červencové ještě nemám. Ale schovám vám je, jestli si přejete.“

„Ano, prosím,“ odvětil John Quincy. „Na jméno Winterslip “ Kráčel k nejbližšímu nároží, sklíčený, že červencové číslo ještě nedošlo. Výtisk ATLANTICU by byl přece jen spojením s domovem, připomínkou, že Boston stále ještě stojí. A John Quincy potřeboval takový spojovací článek, takovou připomínku.

To však již přijížděl vůz elektrické dráhy s tabulkou Waikiki. John Quincy na něj zamával a naskočil. Tři rozhihňané mladé Japonky v kimonech pastelových barev odtáhly malé nohy v sandálech a John Quincy se protlačil kolem nich a sklesl na sedadlo.

Kapitola 11 - Strom z drahokamů

O dvě hodiny později se John Quincy zvedl od stolu, u kterého s tetou povečeřel.

„Jen abych ti ukázal, jak rychle se učím nové řeči,“ poznamenal. „Jsem docela pau. Nyní jdu makai, abych si odpočal na lanai a zapomněl pilikia dne.“

Slečna Minerva se usmála a povstala rovněž.

„Čekám každou chvíli Amose,“ prohlásila, když spolu kráčeli halou. „Mám za to, že bychom měli uspořádat rodinnou poradu, a proto jsem ho požádala, aby přišel.“

„Divné je, že jsi pro něho musela poslat,“ prohodil John a zapálil si cigaretu.

„Na tom není vůbec nic divného,“ odvětila jeho teta a vypravovala mu o dlouholeté nevraživosti mezi Danem a Amosem.

„Nenapadlo by mě, že starý Amos dovede být tak neústupný,“ řekl John Quincy, když se posadili na lanai. „Na mne udělal ráno dojem, že je spíš taková sušinka. Jenže Winterslipové dovedli vždycky urputně nenávidět.“

Několik minut seděli oba mlčky. Tma venku rychle houstla, tato tropická tma, která včera zastřela tragédii. John Quincy ukázal na malou ještěrku na drátěném pletivu.

„Hezký tvoreček.“

„Tahle zvířátka jsou naprosto neškodná. Kromě toho lapají moskyty,“ poučila ho slečna Minerva.

„Opravdu? No, proti gustu žádný dišputát.“

Zanedlouho se dostavil Amos. V přítmí vypadal nápadně bledý. „Minervo, požádala jsi mě, abych sem přišel,“ řekl a posadil se do jedné z Danových hongkongských židlí.

„Ano, pozvala jsem tě. Můžeš klidně kouřit.“

Amos si zapálil cigaretu, která jako by se vůbec do jeho sevřených rtů nehodila.

„Jsem přesvědčena,“ pokračovala slečna Minerva, „že je povinností nás všech, abychom člověka, který spáchal ten hanebný čin, vydali spravedlnosti.“

„Samozřejmě,“ potvrdil Amos.

„Má to jednu stinnou stránku,“ pokračovala slečna Minerva. „Při vyšetřování vyjdou pravděpodobně najevo neutěšené skutečnosti z Danovy minulosti.“

„Tomu se nedá zabránit,“ poznamenal Amos chladně.

„S ohledem k Barbaře jsem pevně rozhodnuta postarat se, aby se nemluvilo o ničem, co není bezpodmínečně důležité k odhalení vraha,“ pravila slečna Minerva. „Proto jsem policii nezasvětila do všeho, co vím “

„Cože?“ zvolal Amos.

John Quincy vyskočil. „Ale poslyš, teto Minervo –“

„Posaď se!“ sykla jeho teta. „Vraťme se k rozmluvě, kterou jsme spolu měli, když jsem ještě bydlela v tvém domě, Amosi. Dan se nějak zapletl s tou ženskou dole na pobřeží. Myslím, že se jmenuje Arlena Comptonová.“

Amos přitakal. „Ano, trapná ženská. Ale Dan tomu nechtěl věřit, i když ho na to jeho přátelé nejednou upozorňovali. Mluvil dokonce o sňatku.“

„Zdá se, že jsi o Danovi dobře informován, ačkoli jsi s ním léta nemluvil,“ pokračovala slečna Minerva. „V jakém vztahu byl s tou ženou v době, kdy byl zavražděn? Stalo se to teprve včera večer, ale mně připadá, jako by už od té chvíle uplynulo kdovíkolik let!“

„O tom ti nedovedu říct nic přesného,“ odvětil Amos. „Ale doslechl jsem se, že se kolem té Comptonové otáčel nějaký malihini jménem Leatherbee, černá ovce z dobré rodiny ve Filadelfii, a Danovi byla jeho přítomnost velice nepříjemná.“

„Hm.“ Slečna Minerva podala Amosovi zvláštní starou brož, strom z drahokamů na onyxovém podkladu. „Viděl jsi ji už někdy, Amosi?“

Amos vzal šperk do ruky a přisvědčil. „Je ze soupravy, kterou Dan přivezl v osmdesátých letech z Tichomoří. Patří k ní ještě náušnice a náramek. Měl k těm šperkům nějaký divný vztah – nedovolil Barbařině matce ani nikomu jinému jediný z nich nosit. V poslední době zřejmě svůj názor změnil. Tuhle brož jsem viděl před několika týdny.“

„Kde?“ vyzvídala slečna Minerva.

„Naší kanceláři je svěřena správa domu, ve kterém bydlí vdova Comptonová. Před nedávnem přišla zaplatit nájemné a měla tu brož na sobě “ Pohlédl na slečnu Minervu. „Odkud ji máš?“

„Dnes ráno mi ji přinesla Kamaikui,“ řekla slečna Minerva. „Našla ji na podlaze lanai, než přišla policie.“

John Quincy opět vyskočil. „To je neslýchané, teto Minervo! Takhle nesmíš jednat! Požádáš policii o pomoc a pak zatajíš důkaz. Skutečně se stydím –“

„Prosím, počkej okamžik!“ přerušila ho teta.

„Ani mě nenapadne!“ odporoval. „Dej mi tu brož! Půjdu hned k Chanovi a doručím mu ji. Nemohl bych se mu jinak podívat do očí!“

„Dáme ji Chanovi, jen jestli to bude nutně,“ odpověděla slečna Minerva pevně. „Zatím nemáme rozumný důvod, proč bychom dřív neměli zapátrat sami. Ta ženská snad může podat úplně uspokojující vysvětlení – “

„Nesmysl!“ přerušil ji John Quincy. „Neštěstí je, že se považuješ za Sherlocka Holmese, a –“

„Co ty o tom soudíš, Amosi?“ zeptala se slečna Minerva.

„Celkem bych souhlasil s Johnem Quincym,“ prohlásil Amos. „Není to poctivé jednání vůči kapitánovi Halletovi. A jestli máš v úmyslu kvůli Barbaře nebo kvůli někomu jinému něco zamlčet, pokládám to za neúnosné. Nemůžeme chodit jak kočka kolem horké kaše, Minervo. Danovy nerozvážnosti vyjdou nakonec přece jen najevo!“

Slečna Minerva vycítila v jeho slovech uspokojení, a to ji podráždilo. „Snad. Ale v žádném případě nemůže škodit, když si některý člen rodiny pohovoří s tou ženskou dřív, než se poradíme s policií. Jestli dokáže dát upřímné a věrohodné vysvětlení –“

„Samozřejmě že dokáže,“ přerušil ji John Quincy. „Co jiného bys od ní také čekala?“

„Nebude záležet tolik na tom, co řekne, ale na způsobu, jak to řekne,“ trvala na svém slečna Minerva. „Bystrý člověk prokoukne klam a faleš. Otázka zní: Kdo z nás je nejinteligentnější osobou, nejzpůsobilejší k tomu, aby s tou ženskou promluvil?“

„Mne vynech,“ odvětil Amos ihned.

„Johne Quincy?“

Mladý muž přemítal. Chtěl přece s Chanem spolupracovat, a teď se mu naskýtá příležitost, aby si získal detektivovu úctu. Nevěřil si však, že by s tou ženou dokázal dost pevně jednat.

„Ne, děkuju,“ řekl.

„Dobrá,“ prohlásila slečna Minerva a zvedla se. „Půjdu k ní sama.“ „Vyloučeno!“ prohlásil John Quincy vzrušeně.

„Proč ne? Když k tomu není ochoten žádný mužský člen rodiny… Vítám tuto příležitost –“

Amos zavrtěl hlavou. „Ta si tě omotá kolem malíčku,“ předpovídal

Slečna Minerva se ušklíbla. „Ráda bych viděla, jak to udělá! Počkáte tady na mne?“

John Quincy přistoupil k Amosovi a vzal mu brož z ruky. „Posaď se, teto Minervo,“ řekl. „Půjdu k té ženě. Ale pak zavolám bezodkladně Chana. To ti slibuji!“

„O tom se dohodneme příště,“ prohlásila teta. „Ostatně, nejsem přesvědčena, Johne Quincy, že jsi pro tuto záležitost způsobilou osobou. Jaké máš vůbec zkušenosti s ženskými tohoto druhu?“

John Quincy se urazil. Byl muž a cítil se schopen čelit ženám všeho druhu a vůbec se vypořádat s každou situací. To také důrazně prohlásil.

Amos mu popsal, kde stojí dům, ve kterém bydlí vdova Comptonová, a poradil mu, jak se tam nejrychleji dostane. John Quincy se vydal na cestu.

Když vyšel na Kalia Road, zahalila už ostrov noc; jasná, stříbrná noc, neboť počasí kona minulo a měsíc zářil na bezmračné obloze. Ve vzduchu se vznášela vůně zázvorovníků a heliotropů, kousek dál zahlédl John Quincy žlutě planoucí keře ibišku a na tvářích ucítil příjemný vánek pasátu. Když se blížil k domu, kde bydlela paní Comptonová, rozskřehotalo se v košaté koruně samanu hejno vlhovců – jediná disharmonie v tomto poklidném prostředí.

Dalo mu to trochu práce, než našel vilu, skrytou ve spleti kvetoucích popínavých rostlin. Před vchodem, tmavým, sladce vonícím obdélníkem pod liánovým loubím, se nejistě zastavil. Čekalo ho přece jen poněkud choulostivé poslání. Ale John Quincy se nakonec vzchopil a zaklepal.

Ozvali se mu však jen vlhovci. John Quincy pojednou pocítil, jak v něm klíčí nepřátelství k vdově z Waikiki. Bude to nepochybně nějaká hřmotná ženská, která sice umí chlapa pobavit… Vtom se otevřely dveře a John Quincy vyjeveně zíral na postavu rýsující se proti světlu. Byla mladá a štíhlá a její obličej, skrytý ve stínu, prozrazoval něžný půvab.

„Jste paní Comptonová?“ otázal se.

„Ano – jsem paní Comptonová. Co si přejete?“

John Quincy zalitoval, že žena promluvila. Patřila zřejmě k mnoha těm dnešním kráskám, na které tolik prozradí jejich řeč. Její hlas se podobal skřehotání vlhovců venku na stromě.

„Jmenuji se John Quincy Winterslip.“ Neušlo mu, jak se polekala. „Mohu s vámi na chvíli mluvit?“

„Ovšem. Pojďte dál.“

Šla úzkou nízkou chodbou do malého obývacího pokoje. U stolu tam stál mladý muž s tvarohovitým obličejem a pokleslými rameny a držel v ruce šejkr.

„Steve,“ řekla žena. „To je pan Winterslip. Pan Leatherbee “

Pan Leatherbee cosi zamručel. „Zrovna včas na drink, “ dodal.

„Děkuju, nebudu pít,“ řekl John Quincy. Viděl, jak paní Comptonová vzala z popelníku hořící cigaretu, chystala se ji zvednout k ústům, ale potom si to najednou rozmyslela a zamáčkla ji v popelníku.

„Namíchal jsem ti tvůj jed, Arleno,“ poznamenal Leatherbee a podával jí sklenici.

Rozladěně zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Ne?“ Leatherbee se zašklebil a pozvedl sklenici. „Tím víc zbyde pro hodného Steva. Na vaše zdraví, pane Winterslipe!“

„Vy jste asi nejspíš Danův synovec z Bostonu,“ řekla paní Comptonová. „Vyprávěl mi o vás.“ Ztlumila hlas. „Celý den se k vám už vypravuju. Ale bylo to takové leknutí – jsem z toho úplně vyvedená z míry “

„To chápu,“ prohlásil John. Hleděl úkosem k panu Leatherbeeovi, který zřejmě jaktěživ neslyšel o prohibici. „Záležitost, která mě k vám přivádí, paní Comptonová, je soukromého rázu.“ Leatherbee se bojovně vztyčil. Ale paní Comptonová řekla: „To je v pořádku. Steve je zrovna na odchodu.“

Steve chvíli váhal a pak odešel. Hostitelka ho doprovodila ke dveřím. John Quincy slyšel jejich tlumené hlasy. V pokoji se vznášel pach džinu a laciné voňavky; co by asi řekla jeho matka, kdyby ho tady teď viděla? Vtom zapadly dveře a žena se vrátila. „Nuže?“ otázala se. John Quincy si povšiml, že má oči tvrdé a vědoucí, stejně jako hlas. Počkal, až se posadila, a pak si přitáhl židli a usedl proti ní.

„S mým strýcem Danem jste se znala dost důvěrně,“ řekl.

„Byla jsem s ním zasnoubena,“ odpověděla. John Quincy pohlédl na její levou ruku. „Lidé o tom ještě nevěděli – totiž, chci říct, že mi ještě nedal prsten, ale rozumíte, mezi námi dvěma to byla hotová věc.“

„Jeho smrt pro vás tedy byla těžkou ranou?“

Snažila se zatvářit co nejsmutněji. „Ano. Pan Winterslip ke mně byl hodný – důvěřoval mi a spoléhal na mne. Osamělá žena se v těchto končinách nedočká mnoha dobrého.“

„Kdy jste viděla pana Winterslipa naposledy?“

„Asi před čtyřmi dny – myslím, že to bylo v pátek večer.“

John Quincy svraštil čelo. „Opravdu tak dávno?“

Přikývla. „Řeknu vám pravdu. Měli jsme malé nedorozumění. Víte, takovou tu hádku mezi milenci. Danovi se nelíbilo, že ke mně chodí Steve. Ne snad že by měl důvod k žárlivosti – Steve pro mě nic neznamená – není to žádný pořádný chlap – znám ho ještě z doby, kdy jsem vystupovala u divadla. Asi jste o tom slyšel.“

„Ano,“ potvrdil John Quincy. „Takže pana Winterslipa jste od pátku neviděla. Nenavštívila jste jeho dům včera večer?“

„Jistěže ne. Musím přece myslet na svou pověst – nemáte ani tušení, jak snadno se v takovém hnízdě člověk dostane do lidských řečí – “

John Quincy položil na stůl brož. Brilianty se zatřpytily ve světle stolní lampy. Ženě se ve vytřeštěných očích mihl strach. „Poznáváte tento šperk?“ otázal se John Quincy.

„No – ovšem – to je – já –“

„Raději mi řekněte pravdu,“ vybídl ji John Quincy celkem vlídně. „Tento starý šperk, pokud vím, vám daroval pan Winterslip.“

„On –“

„Byla jste viděna, že jste brož nosila.“

„Ano, opravdu mi ji daroval,“ přiznala se. „Byl to jediný dar, který jsem od něho dostala. Jenomže ta brož vypadala, jako kdyby ji už nosila Noemova žena v arše. I když je to docela pěkná věcička.“

„Včera večer jste pana Winterslipa sice nenavštívila,“ pokračoval John Quincy. „Ale tato brož byla kupodivu nalezena na podlaze nedaleko jeho mrtvoly.“

Prudce se nadechla. „Kdo vlastně jste? Polda?“

„Sotva,“ usmál se John Quincy. „Jsem tu proto, abych vás pokud možno z rukou těch – hm, poldů – vysvobodil. Pokud mi celou věc náležitě vysvětlíte, nebudu na ni snad muset policii upozorňovat.“

„Dobrá.“ Usmála se. „To nezní špatně. A teď vám tedy povím pravdu. To, že jsem se s Danem Winterslipem od pátku neviděla, byla lež. Sešla jsem se s ním včera večer.“

„Tak tedy přece! A kde?“

„Tady u mne. Dan Winterslip mi dal tuhle věcičku asi před měsícem. Před čtrnácti dny ke mně přiběhl celý rozčilený a tvrdil, že ji chce zase zpátky. Byla to jediná věc, kterou mi daroval, a líbila se mi, a tyhle smaragdy jsou dost cenné – a tak jsem chvíli dělala drahoty. Řekla jsem, že ji nemám, že jsem si k ní dala přidělat novou sponu. Ale on pořád naléhal, abych mu brož vrátila. A včera se tu zas objevil a řekl, že ji musí hned mít. Slíbil, že mi za ni koupí cokoli jiného, co si jen vyberu v klenotnictví. Opravdu se za nic na světě nedal odbýt. Tak jsem mu brož nakonec dala a on ji strčil do kapsy a odešel.“

„V kolik to bylo hodin?“

„Asi tak v půl desáté. Byl celý šťastný a milý a řekl, že si hned ráno můžu zajít do klenotnictví a vybrat si, co se mi zlíbí.“ Úzkostlivě pohlédla na Johna Quincyho. „To bylo také poslední, co jsem od něho slyšela. Řekla jsem vám svátou pravdu “

„To je velice podivné,“ přemítal John Quincy polohlasně.

Přisedla si k němu blíž. „Víte, jste moc milý mládenec. S takovými jsem se vídala v Bostonu, když jsme tam hráli. Je vidět, že máte pro ženy pochopení. Přece mě do téhle historie nezatáhnete. Pomyslete jen, co by to pro mne znamenalo!“

John Quincy neodpověděl. Viděl, že žena má v očích slzy. „Nejspíš jste o o mně slyšel všelicos,“ pokračovala. „Ale to všechno není pravda. Nedovedete si představit, jak jsou zdejší lidé proti mně zaujatí. Když nemá žena ochránce, není to pro ni nikde lehké – zvláště ne na tomhle pobřeží, kam se hrnou lidé z celého světa – a já se chovám moc přátelsky, to je má jediná chyba. Mně se stýskalo – ach bože, jak se mi stýskalo! Docela spokojeně jsem si žila, a potom jsem se zamilovala do Billa Comptona a přijela jsem s ním sem, a kolikrát jsem se v noci probouzela a myslela na to, že Broadway je pět tisíc mil daleko, a rozplakala jsem se tak hlasitě, až se Bill probudil. A pak se zlobil – “

Odmlčela se. Johna Quincyho dojímal tón teskné touhy po domově v jejím hlasu a náhle mu jí bylo srdečně líto.

„A pak se Billovo letadlo rozbilo na Diamond Head,“ pokračovala, „a já zůstala docela sama. A ti mizerní chlapi tady na pobřeží věděli, že jsem sama – a bez peněz. A já jsem toužila po Dvaačtyřicáté ulici, po tom starém penziónu a kamarádech z divadla a zkouškách v New Haven. A tak jsem uspořádala několik večírků, jen proto, abych zapomněla, a lidé začali dělat řeči.“

„Měla jste se vrátit,“ řekl John Quincy.

„Vím to – proč jenom jsem to neudělala? Byla jsem k tomu pevně odhodlaná, ale tady je jeden den jako druhý a člověk nakonec propadne flegmatismu a svůj úmysl neuskuteční. Ale na mou duši, jestli mě z tohohle vynecháte, odcestuji nejbližším parníkem domů, najdu si zaměstnání a – a – jenom mě, prosím vás, do tohoto případu nezatahujte. Mohl byste mi teď zničit celý život – rozhodnutí je na vás – ale já vím, že se k tomu nesnížíte.“ Oběma rukama uchopila Johna Quincyho za ruku a úpěnlivě se na něj dívala závojem slz. Byl to nejtrapnější okamžik jeho života. Bezradně se rozhlížel po tomto malém pokoji, tak rozdílném od každého z pokojů v domě v Beacon Street. Podařilo se mu ruku uvolnit

„Uvidím – uvidím,“ řekl a chvatně vyskočil. „Ještě si to promyslím.“

„Ale já nezamhouřím v noci ani oka, když to nebudu vědět určitě.“

„Musím si to ještě promyslet,“ opakoval. Vtom se však obrátil ke stolu a zahlédl, jak paní Comptonová natahuje štíhlou ruku po šperku. „Uschovám tu brož,“ řekl.

Vzhlédla k němu. John Quincy náhle pochopil, že celou tu dobu hrála komedii, že zneužila jeho důvěřivosti, aby v něm vzbudila soucit, a pocítil, jak mu krev proudí do hlavy, týž vztek, který se ho zmocnil dnes ráno v hale Dana Winterslipa. Teta Minerva předpovídala, že na ženu tohoto druhu nestačí. Však on jí ukáže, ukáže to celému světu. „Dejte mi tu brož!“ řekl chladně.

„Patří mně!“ odporovala žena tvrdohlavě.

John Quincy neplýtval slovy. Uchopil ženu za zápěstí. Zaječela. Dveře za nimi se otevřely.

„Co se to tady děje?“ otázal se pan Leatherbee.

„Já myslel, že jste už odešel,“ odpověděl John Quincy.

„Steve! Vezmi mu ji!“ vykřikla žena. Steve se hrozivě přiblížil, ale v jeho pohybech byla jakási nerozhodnost.

John Quincy se zasmál. „Zůstaňte, kde jste, Steve,“ pravil ostře, „nebo vám rozbiju ten váš sýrový obličej!“ Takto obvykle nemluvil nikdo z rodiny Winterslipů. „Vaše přítelkyně by ráda odstranila důležitý doličný předmět, který souvisí s vraždou. Přes krajní odpor jsem nucen užít násilí.“

Brož spadla na podlahu. John Quincy se shýbl a šperk zvedl. „Myslím, že jsme spolu domluvili. Je mi líto, že se vám tolik stýská, paní Comptonová, ale abych mluvil jako Bostoňan, nevěřím, že Broadway je tak skvostný, jak vy jej líčíte. Zdálky se všechno jeví krásnější. Dobrou noc.“

Vyšel ven a brzy se zorientoval a našel cestu ke Kalakaua Avenue. Vyřídil tuto záležitost ke své plné spokojenosti – a nyní musí okamžitě informovat Chana. Na tom, co mu paní Comptonová vyprávěla, mohlo být zrnko pravdy, ale v každém případě je nutné, aby další šetření převzala odpovědná osoba.

John Quincy došel k domku po Kalia Road, ale hodlal se vrátit k Danovu domu po lépe osvětlené avenui. Když však vkročil na širokou, asfaltovanou vozovku, napadlo ho, že docela blízko je Palmový hotel. Slíbil přece Carlotě Eganové, že se u ní dnes ještě jednou zastaví. Chana může zavolat telefonicky z hotelu. Zabočil k hotelu, klopýtal tmavou zahradou a konečně uviděl zchátralou budovu. Nad verandami svítily matné žárovky. V ošumělé hale zastihl několik hotelových hostů a známého Japonce za recepčním pultem.

Zřízenec jej dovedl k telefonní kabině a John Quincy přes všechen svůj bostonský důvtip potřeboval jeho pomoci, aby pochopil složitý volací systém, který zavedla honolulská telefonní společnost. Konečně dosáhl spojení s policejní stanicí. Chan na stanici nebyl, ale hlas na druhém konci linky slíbil, že detektiv se ihned po svém návratu s panem Winterslipem spojí.

„Kolik jsem dlužen?“ zeptal se John Quincy recepčního.

„Ani cent,“ ozvalo se za ním, a když se obrátil, stála tam Carlota. Usmál se.

„Ale to přece nejde! Telefonoval jsem od vás – “

„Telefon je zadarmo,“ odpověděla. „Vůbec je tady leccos zadarmo. Proto tu také nezbohatneme. Jste hodný, že jste přišel!“

Pohlédla na Japonce a odvedla Johna Quincyho na lanai. Došli až na konec terasy, odkud viděli světla majáku na Diamond Head a příboj stříbřitých vln Tichého oceánu, který se tříštil pod starým Palmovým hotelem.

„Chudák táta si asi zažije svoje!“ řekla potlačujíc vzlykot. „Nesměla jsem ho ani navštívit. Zadrželi ho – myslím jako svědka. Zmínili se sice o kauci, ale já jsem ani neposlouchala. Vždyť nemáme – aspoň jsem si to zatím myslela. “

„Zatím – “ začal překvapen.

Vytáhla proužek papíru a podala mu jej. „Ráda bych, kdybyste mi poradil. Uklízela jsem před chvílí tátovu kancelář a toto jsem našla v jeho stole.“

John Quincy se zadíval na růžový lístek, který mu podala. Při světle jedné z bledých žárovek viděl, že je to šek na pět tisíc dolarů, vystavený na doručitele a podepsaný Danem Winterslipem. Měl včerejší datum.

„To se mi zdá důležité, nemyslíte?“

John Quincy vrátil šek dívce a chvíli přemýšlel. „Ano, opravdu je to důležité. Podle mého názoru to dost pádně dokazuje nevinu vašeho otce. Protože dostal tento šek, zřejmě úspěšně uzavřel nějakou obchodní záležitost se strýcem Danem, a je nanejvýš nepravděpodobné, že by – hm – že by muže, který tento šek podepsal, odstranil z cesty a ztížil si takto inkaso.“

Dívce se radostně zaleskly oči. „Přesně to jsem si také myslela. Ale nevím, co mám s tím papírem dělat.“

„Váš otec si zajisté vzal obhájce?“

„Ano, ale dosti špatného. Jiného si nemůžeme dovolit. Mám mu ten šek odevzdat?“

„Ne – moment. Myslíte, že si budete moci s otcem brzy promluvit?“

„Ano. Je domluveno, že ho zítra ráno navštívím.“

John Quincy přikývl. „Bude lépe, když s ním promluvíte, než něco podniknete,“ radil jí. Náhle si vybavil výraz Eganova obličeje, když Angličan odmítl vysvětlit, o čem jednal s Danem Winterslipem.

„Vezměte raději tento šek s sebou a zeptejte se otce, co s ním máme udělat. Zdůrazněte mu, že šek je zásadním důkazem svědčícím v jeho prospěch.“

„Ano,“ souhlasila dívka, „myslím, že to tak bude nejlepší. Chcete – chcete se na chvíli posadit?“

„Rád.“ John Quincy si vzpomněl, jak netrpělivě očekává doma teta Minerva jeho novinky. „Ale jen na chvilku. Rád bych věděl, jak pokračujete – vynořily se nějaké obtížné účetní problémy?“

Zavrtěla hlavou. „Zatím ne. Práce není nijak obtížná – nemáme tu moc hostů. Byla bych docela spokojená – nebýt toho trápení s tatínkem.“ Povzdychla si. „Pokud si pamatuju,“ dodala, „mé štěstí vždycky něco zkalilo.“

A tam v tiché noci, na romantickém pobřeží ji přemluvil, aby se rozhovořila o sobě. Jejím vyprávěním se míhaly prchavé obrazy z jejího dětství, kdy vyrůstala bez matky na tomto cizokrajném pobřeží, únavného boje s chudobou a nepoddajného úsilí jejího otce, aby ji mohl poslat do škol na pevnině, dopřát jí to, co považoval za postavení, jaké jí ve světě příslušelo. Byla to úplně jiná dívka než všechny, které v Beacon Street znal, ale Johnu Quincymu se její vyprávění líbilo.

Konečně se odhodlal k odchodu. Když šli kolem verandy, potkali jednoho z hostů, hubeného mužíka s vystouplými lopatkami. Ačkoli bylo tak pozdě, měl na sobě plavky.

„Přálo vám štěstí, pane Saladine?“ dotazovala se dívka.

„Štěští mi není nakloněno,“ zašišlal a chvatnými krůčky šel dále. Carlota Eganová se tlumeně zasmála. „To jsem neměla dělat! Chudák.“

„Co se mu stalo?“ otázal se John Quincy.

„Je to turista – obchodník z Des Moines. A měl opravdu kuriózní nehodu. Ztratil zuby.“

„Ztratil zuby?“ opakoval John Quincy.

„Ano, jako tolik jiných věcí na tomto světě byly ovšem falešné. Potýkal se tamhle kousek níž u druhého prámu s příbojovou vlnou a najednou ztratil umělý chrup. Od té doby tam venku tráví všechen čas, za dne se dívá do vody a v noci se potápí a tápe kolem. Jedna z tragických postav dějin,“ dodala dívka.

John Quincy se zasmál.

„To je právě na té věci tragické,“ řekla dívka. „Stal se terčem vtipů na celé pláži. Přitom pokračuje s nejhlubší vážností v lovu. Bez té protézy se ovšem neobejde “

Došli k hlavnímu vchodu. John Quincy rychle zapomněl na tragédii pana Saladina.

„Dobrou noc,“ rozloučil se. „A nezapomeňte se zítra otci zmínit o tom šeku. Během dne se tu zase zastavím.“

„Byl jste hodný, že jste přišel.“ Její dlaň spočinula v jeho ruce. „Pomohlo mi to – ani netušíte, jak nesmírně mi to pomohlo!“

„Nebuďte tak smutná. Šťastné ničím nezkalené dny jsou na dohled. Buďte o tom přesvědčena!“

„Věřím vám,“ řekla.

„Musíme v to oba doufat.“ Uvědomil si, že drží příliš dlouho její ruku. Chvatně ji pustil. „Dobrou noc!“ opakoval a rázně vykročil do zahrady.

V obývacím pokoji Danova domu nalezl ke svému překvapení slečnu Minervu a Charlieho Chana. Seděli proti sobě a slavnostně na sebe pohlíželi. Jakmile John Quincy vešel, Chan hbitě vstal. „Tak jsem tady, teto Minervo,“ pozdravil John Quincy. „Vidím, že máš návštěvu “

„Kde jsi se, prosím tě, toulal?“ zasykla slečna Minerva. Zřejmě ji zábava s příslušníkem žlutého plemene trochu iritovala.

„Hm – já –“ zaváhal John Quincy.

„Jen klidně mluv,“ pravila slečna Minerva. „Pan Chan ví všechno.“

„Krajně lichotivé,“ zazubil se Chan. „Některé věci mi nejsou docela známé. O vaší návštěvě u vdovy z Waikiki jsem se dověděl brzy potom, co dveře vás pojaly.“

„Nepovídejte – jak je to možné?“

„Dosti jednoduché,“ pokračoval Chan. „Jak jsem sdělil, zabývám se studiem lidí. Dáma Comptonová byla přítelkyní pana Dana Winterslipa. Pan Leatherbee byl jeho sokem. Vměšují se žárlivé pocity. Od rána jsou oba tito lidé pod bedlivým dozorem honolulské policie. Na jeviště přicházíte vy. Obdržím zprávu a letím na pláž.“

„Ach – on tedy také ví –“ začal John Quincy.

„O broži?“ dokončila větu slečna Minerva. „Ano – ke všemu jsem se přiznala. A pan Chan byl tak laskavý, že mi odpustil.“

„Není hezké takto činit,“ dodal Chan. „Poníženě prosím za prominutí, že se o tom zmiňuji. Všechny karty mají ležet na stole, když je povolána policie.“

„Ano,“ řekla slečna Minerva, „odpustil mi, ale přitom mi vlídně vyhuboval. Měla jsem nahlédnout, jak to pan Chan řekl, že jsem se zachovala krajně nezpůsobně.“

„Hluboce zarmoucen,“ uklonil se Chan.

„Po pravdě řečeno jsem se chystal jít na policii a pana Chana s celou historií seznámit“ John Quincy se obrátil k detektivovi. „Telefonoval jsem vám na stanici. Když jsem vyšel z domu té ženy –“

„Policejní záležitosti zakazují nadměrnou zdvořilost,“ přerušil jej Chan. „Vměšuji se poznámkou, abyste laskavě začal od samého začátku.“

„Zajisté,“ usmál se John Quincy.. „Ta paní mě sama vpustila a uvedla mě do malého obývacího pokoje. Když jsem tam vstoupil, stál ten Leatherbee u stolu a právě míchal koktajl –“

Ve dveřích se objevil Haku. „Telefon pro pana Charlie Chana,“ ohlásil.

Chan se omluvil a spěšně vyšel z pokoje.

„Rozhodl jsem se, že povím všechno,“ upozornil John Quincy tetu.

„Nebudu ti v tom bránit,“ odpověděla. „Ten Číňan tu sedí už přes hodinu a dívá se na mne spíš vyčítavě než zlostně. Umínila jsem si, že již nikdy nebudu před policií nic tajit.“

Chan se vrátil do pokoje.

„Jak jsem se již zmínil, stál Leatherbee u stolu –“ začal znova John Quincy.

„Hluboce zarmoucen,“ přerušil jej Číňan, „ale zbytek tohoto zajímavého vyprávění bude vyslechnut na policejní stanici.“

„Na policejní stanici?“

„Skutková povaha docela přesná. Předpokládám, že mi prokážete velikou čest a půjdete tam se mnou. Muž Leatherbee byl zadržen na palubě lodi Niagara na prahu odjezdu do Austrálie. Žena byla rovněž zadržena ve chvíli slzavého loučení. Oba nyní jsou na policejní stanici.“

„To jsem si myslel,“ řekl John Quincy.

„Jedna víc překvapující skutečnost vystupuje na světlo,“ dodal Chan. „V kapse Leatherbeeově je stránka, bezohledně vytržená z knihy hostí. Opatřte si laskavě svůj klobouk. Venku na mne čeká jeden automobil.“

Kapitola 12 - Tom Brade, lapač lidí

V Halletově kanceláři na policejním velitelství zastihli kapitána za psacím stolem, jak zamračeně hledí na dva vzpurné návštěvníky. Stephen Leatherbee se tvářil mrzutě a Arlene Comptonová si otírala oči kapesníčkem.

„Buď zdráv, Charlie,“ řekl Hallet. „Podívejme se, pan Winterslip – těší mě, že jste také přišel. Jak jste již asi slyšel, odvedli jsme tohoto mladého muže z Niagary. Zdá se, že se chystal nás opustit. Tento papír jsme našli v jeho kapse.“

Kapitán podal Číňanovi zažloutlý list, vytržený z knihy hostů Dana Winterslipa. John Quincy s Chanem se nad ním sklonili. Zápis byl napsán staromódním rukopisem silně vybledlým inkoustem. Zněl takto:

Na Havaji je všechno dokonalé, ale nic není dokonalejší než pohostinství, kterému jsem se směl těšit v tomto domě. Joseph E. Gleason, 124 Little Bourke Street, Melbourne, Victoria.

John Quincy se rozhořčeně odvrátil. Není divu, že byla tato stránka vytržena. Zřejmě se panu Gleasonovi nikdy nedostala do rukou kniha A. S. Hilla o zásadách řečnictví. Jak může být jedna věc dokonalejší než druhá?

„Než vyslechnu tyto lidi,“ pokračoval Hallet, „rád bych se dověděl, co je s tou broží.“

John Quincy položil šperk na kapitánův psací stůl. Vysvětlil, že jej Dan Winterslip daroval paní Comptonové, a pak vyprávěl, jak byla brož nalezena na podlaze lanai. „Kdy byla nalezena?“ zeptal se kapitán s neskrývaným nesouhlasem.

„Krajně politováníhodné nedorozumění,“ vmísil se Chan chvatně. „Nyní úplně vyhlazeno. Čím méně se bude o tom mluvit, tím rychleji to bude napraveno. Pan Winterslip tuto ženu již dnes večer vyslechl a – “

„To se podívejme – tak on ji vyslechl?“ Hallet se nevraživě podíval na Johna Quincyho. „Kdo vlastně vede vyšetřování tohoto případu?“

„Hm“ začal John Quincy rozpačitě, „rodina považovala ze nejvhodnější –“

„K čertu s rodinou!“ vybuchl Hallet. „Tato věc je v mých rukou –“

„Och, prosím,“ přerušil jej Chan konejšivě, „jen plýtváním času oddělovat zrní od plev. Měl jsem již smělost udělit patřičnou výtku.“

„Budiž, nechme toho. Co jste se tedy od té ženy dověděl?“ tázal se Hallet.

„Poslyšte,“ ozvala se paní Comptonová, „odvolávám všechno, co jsem tomu chytrouškovi vyprávěla.“

„Obelhala jste ho tedy, co?“ řekl Hallet.

„Jasně. Jakým právem u mě vyzvídal?“ zeptala se. A potom dodala úlisným tónem: „Poldovi bych nikdy nezatloukala.“

„To si pište, že ne,“ poznamenal Hallet, „poněvadž by se vám to jistě nevyplatilo. Ale přesto bych rád slyšel, jaké bulíky jste navěšela na nos tomuhle amatérskému detektivovi. Někdy bývají i lži závažné. Tak spusťte, Winterslipe!“

John Quincy byl velice rozezlen. Do čeho se to dal vůbec vmanévrovat? Napadlo ho, že by měl vyjít s chladnou poklonou z místnosti, ale cosi ho varovalo, že by mu to moc neprospělo. Úzkostlivě dbalý své důstojnosti opakoval, co mu ta žena řekla.

Hallet se chladně usmál. „Nu, zdá se, že vás pěkně doběhla! Ale nyní doznává, že lhala. Kdybyste se víc řídil zdravým rozumem a ponechal záležitost tohoto druhu lidem povolaným –“ Prudce se otočil k ženě. „Lhala jste mu, že?“

Paní Comptonová přikývla. „V jistém smyslu. Dan odešel z mého domu o půl desáté – snad o chvilku později. Ale já jsem ho doprovodila – do jeho bytu. Ve vší slušnosti – Steve šel s námi.“

„Ach správně – Steve.“ Hallet pohlédl posměšně na Leatherbeea, který mu nepřipadal jak právě nejvhodnější gardedáma. „A teď, mladá dámo, začneme od začátku. Ale čirou pravdu!“

„Tak mi dopomáhej Bůh!“ ujišťovala paní Comptonová a pokusila se o svůdný úsměv. „Vám, pane kapitáne, bych nemohla říct žádnou nepravdu – sám víte, že bych si to nedovolila. Já vím, že jste důležitou osobností, a –“

„Tak konečně spusťte!“ přerušil ji Hallet.

„To právě chci. Tedy Dan mě navštívil včera večer kolem deváté na kus řeči a zastihl tam pana Leatherbeea. Byl na něj žárlivý jako blázen. Ano, takový Dan byl – nevím sice kvůli čemu, jako že je Bůh nade mnou. Já a Steve jsme jenom dobrými kamarády – viď, Steve?“

„Kamarády, nic víc,“ potvrdil Steve.

„Ale jakmile ho Dan uviděl, hned byl oheň na střeše a pořádně jsme se pohádali. Snažila jsem se vysvětlit, že Steve se jen zastavil na krátkou návštěvu cestou do Austrálie, a Dan hned, co ho tu zdržuje. Tak mu Steve vyprávěl, že prohrál všechny peníze v bridži na parníku, kterým sem připlul. ‚Odcestujete, jestli vám zaplatím lodní lístek?‘ otázal se Dan. A Steve hned souhlasil. Není to ryzí pravda, Steve?“

„Do puntíku,“ přisvědčil pan Leatherbee. „Bylo to zrovna tak, jak říká, kapitáne. Winterslip se nabídl, že mi dá – že mi půjčí peníze na cestu. Byla to jenom půjčka a já jsem slíbil, že dnes večer odjedu Niagarou. Povídal, že má doma v pokladně peníze a vyzval Arlenu a mě, abychom ho doprovodili – “

„A to jsme také udělali,“ řekla Arlene. „Dan otevřel pokladnu, vyndal balíček bankovek a odpočítal tři sta dolarů. V tak štědré náladě nebyl často – ale jak jsem řekla, dal ty peníze Stevovi. No, a potom Steve začal trochu smlouvat – ano, to je fakt, Steve, – a ptal se, co má v Austrálii vlastně dělat, že tam nezná živou duši a že tam prostě umře hladem. Dan se nejdřív rozzlobil a potom se najednou zasmál a vytrhl tuhle stránku z knihy hostů a dal ji Stevovi. ‚Vyhledejte toho muže a povězte mu, že jste můj přítel,‘ řekl. ‚Možná že vám opatří nějaké zaměstnání. Jmenuje se Gleason. Dvacet let toho chlapa nemůžu ani cítit, jenže on to neví!‘“

„Špinavý kousek,“ vysvětloval Leatherbee. „Ale tu půjčku a Gleasonovu adresu jsem si vzal a pak jsme chtěli odejít. Ale Winterslip říkal, že musí ještě promluvit s Arlenou, tak jsem odešel sám. To bylo asi k desáté hodině “

„Kam jste šel?“ otázal se Hallet.

„Do svého hotelu. Musel jsem si ještě sbalit své věci.“

„Vrátil jste se do svého hotelu, říkáte? Můžete to dokázat?“ Leatherbee přemítal. „To nevím. Snad si recepční vzpomene, kdy jsem se vrátil domů, ačkoli jsem si mu neřekl o klíč od pokoje – měl jsem ho v kapse. Ale rozhodně jsem už Winterslipa neviděl. Prostě jsem se připravil k odjezdu a musím poznamenat, že vaše opovážlivost – “

„Nechme toho!“ Hallet se obrátil k ženě. „A když Leatherbee odešel – co se stalo pak?“

„No, Dan začal zase o té broži,“ řekla. „To mě namíchlo – hamouny nesnáším. Kromě toho jsem byla s nervy na dně. Je to divné, ale po takové hádce jsem vždycky vyřízená. Jsem ráda, když mám kolem sebe příjemné lidi. Ale Dan pořád mlel jedno a to samé, a nakonec jsem tu brož strhla a hodila mu ji na hlavu. Zakutálela se někam pod stůl. A potom se hned začal omlouvat, že ho to hrozně mrzí a že mi dá moderní brož, nejhezčí, jakou budou mít na skladě. Ano, to mi opravdu slíbil. A tak jsme se zase usmířili a stali se dobrými přáteli, tak jako dřív. Asi kolem čtvrt na jedenáct jsem se vydala na cestu domů. ‚Ráno projdeme všechna klenotnictví ve městě,‘ to byla jeho poslední slova. Jak si vůbec můžete myslet, kapitáne, že bych mohla mít něco společného s vraždou muže, který byl v tak štědré náladě?“

Hallet se zasmál. „Říkáte, že jste ho opustila v deset patnáct a šla sama domů?“

„Ano, tak to bylo. A když jsem ho viděla naposledy, byl živ a zdráv, to odpřisáhnu na haldu biblí vysokou jako budova newyorských TIMESŮ. Namouduši, věřte mi, že bych byla nejradši, kdybych ještě dneska večer mohla být na Broadwayi!“

Po krátké odmlce Hallet řekl: „Dobře, ještě si to ověříme. Oba můžete jít – ale předpokládám, že zůstanete do objasnění tohoto případu v Honolulu. Řadím vám, abyste se nepokoušeli o nějaký podraz. Viděli jste dnes večer, jaké máte vyhlídky, kdybyste se pokoušeli utéct!“

„Kdepak, co vás napadá!“ Bylo vidět, že ženě se ulevilo. „Nemáme přece důvod, abychom odsud utíkali, viď, Steve?“

„To teda nemáme,“ potvrdil Steve.

„Přeji vám dobrou noc,“ dodala paní Comptonová a vyšla se Stevem z kanceláře.

Hallet se zadíval na brož. „Docela pravděpodobné vysvětlení,“ řekl.

„Pěkné a líbivé,“ usmál se Číňan.

„Jestli to ovšem všechno souhlasí,“ pokrčil Hallet rameny. „Nu, zatím jim chci uvěřit.“ Obrátil se k Johnu Quincymu a řekl přísně: „Pane Winterslipe, chtěl bych vás upozornit, že každý další poznatek, který vaše rodina zjistí – “

„Rozumí se samo sebou, že vás budeme ihned informovat,“ přerušil ho John Quincy. „Dal jsem už Charliemu noviny, které četl strýc toho večera, když napsal dopis Rogeru Winterslipovi.“

Chan vytáhl noviny z kapsy. „Takový večer plný událostí,“ pravil, „takže list upadl v mé hlavě v zapomenutí. Děkuji za připomínku.“ Upozornil kapitána na utržený růžek.

„Prozkoumejte tuto věc,“ požádal ho Hallet. „Ještě než půjdu spat,“ slíbil Chan. „Pane Winterslipe, my jdeme stejnými cestami. Čest vaší společnosti v mém skromném vozidle potěšila by mě nejvyšší měrou.“

Když seděli v autu na opuštěné ulici, Číňan opět promluvil: „Stránka bezohledně vytržená z knihy hostů, brož ležící němě na podlaze. Obojí narazilo nyní na přítomnost pevné kamenné zdi. My obcházíme kolem a hledáme novou stezku.“

„Vy se tedy domníváte, že ti dva mluvili pravdu?“ otázal se John Quincy.

„Co se toho týče, neodvažuji se žádné poznámky,“ odvětil Chan. „A jak je to s duševními silami?“ tázal se John Quincy.

Chan se usmíval, „Duševní síly jsou ještě trochu ospalé,“ přiznal se. „Nyní budou vyburcovány ve bdělost.“

„Poslyšte,“ řekl John Quincy, „je zbytečné, abyste mě vezl na Waikiki. Vystoupím na King Street a pojedu tramvají.“

„Mohu uctivě učinit návrh?“ zeptal se Chan. „Není možné, abyste mě doprovodil k administraci novin, odkud se pak vydáme různými cestami?“

John Quincy se podíval na hodinky – bylo deset minut po jedenácté. „Velice rád, Charlie,“ souhlasil.

Chan zazářil nadšením. „Krajně poctěn vaším vlídným souhlasem,“ poznamenal a zabočil do postranní ulice. „Místnosti novin, přeplněné večer, budou nyní velice klidné. Budeme-li mít šťastnou ruku, snad někdo bude přítomen.“

Štěstí jim přálo, protože dům byl ještě otevřen a v lokální redakci seděl u psacího stroje postarší muž se zeleným průhledným štítkem nad očima.

„Zdravím tě, Charlie,“ řekl přívětivě.

„Dobrý večer, Pete. Pane Winsterslipe z Bostonu, mám vysokou čest představit vám zde Peteho Mayberryho. Mnoho let probádává pobřeží a vyzvídavá všechny novinky, které tam leží ukryty.“

Muž vstal, sundal štítek a usmál se. Zjevně ho zaujalo, že poznává jednoho z Winterslipů.

„Sledujeme číslo novin s datem šestnáctého června letošního roku, pokud se tomu nehodláte vzpírat,“ pokračoval Chan. Mayberry se zasmál. „Jen si posluž, Charlie – sám víš, kde noviny archívujeme.“

Chan se uklonil a zmizel. „Jste zde poprvé, pane Winterslipe?“ zeptal se novinář.

John Quincy přikývl. „Jsem tu teprve první den, ale vidím, že je to úchvatné město.“

„To je fakt,“ usmíval se Mayberry. „Přijel jsem z Portsmouthu v New Hampshiru před čtyřiceti lety na návštěvu příbuzných. A od té doby tu stále sloužím u novin – dělám místního reportéra. To by byla práce pro vás!“

„Prožil jste dozajista leckteré změny,“ poznamenal John Quincy pošetile.

Mayberry přitakal. „Ano, k horšímu. Poznal jsem Honolulu ještě v slavných dnech, kdy žilo odloučeno od ostatního světa, a viděl jsem, jak se mění v smutnou napodobeninu zatuchlého amerického maloměsta. Pobřeží je dneska už jenom pobřežím, ale kdysi tato pláž vydechovala romantiku ze všech svých pórů!“

Chan se vrátil s novinami. „Nejhlubší vděčností zavázán,“ řekl Mayberrymu. „Vaše laskavost je nezměrná – “

„Našel jste něco?“ zeptal se reportér dychtivě.

Chan zavrtěl hlavou. „V nynější chvíli nikoli. Naše pohyby musí zatím zůstat zahaleny temnými oblaky.“

„Ale až přijde čas, kdy se ta temná oblaka rozptýlí, nezapomeňte na mne,“ naléhal novinář.

„Naprosto nemožné,“ ujišťoval ho Chan. „Dobrou noc.“

Rozloučili se s Mayberrym a na Chanův návrh zamířili do restaurantu All American, kde Číňan objednal dva šálky „vaší nijaké kávy“ Zatímco na ni čekali, rozprostřel Chan noviny na stůl a pečlivě vedle nich položil utrženou stránku s chybějícím pravým růžkem.

„Chybějící zlomek,“ vysvětloval. Chvíli zamyšleně prohlížel stránku a potom zavrtěl hlavou. „Nevidím nic k rozčilení,“ přiznal se. Přisunul noviny Johnu Quincymu. „Chcete-li se velikomyslně uvolit –“

John Quincy si vzal noviny. Na jedné straně četl inzerát japonského obchodníka s prádlem, který si zřejmě osobně psal reklamní texty.

Každý má příležitost koupiti potisknuté látky na košile šest yardů za cenu pěti bez obav zaostalosti a zvolá-li kupující hlasitě údivem, je obchodník šťasten, že mu může tuto věc osvítit.

John se hlasitě zasmál.

„Ach, jste právem obveselen,“ řekl Chan. „Kikuchi, dodavatel košilovin, chápe se velkolepé anglické řeči a změní ji v nesrozumitelné blekotání. Na této stránce není nic, co by nás zdrželo. Ale uctivě napovím, abyste obrátil útržek –“

John Quincy noviny otočil. Na druhé straně byla rubrika příjezdů a odjezdů lodí. Na Shinoye Maru odplouvající ve středu do Japonska zbývalo místo ještě pro pět cestujících, Wilhelmina je 640 mil východně od výběžku Makapuu, briga Mary Jane z Hongkongu–“

John Quincy sebou trhl. Jeho zrak padl na krátkou noticku drobným tiskem:

Mezi pasažéry, kteří přijedou na lodi Sonoma z Austrálie příští sobotu večer, jsou: Pan Thomas Macan Brade s chotí z Kalkaty…

Mladý muž utkvěl pohledem na špinavém okně restaurantu. V mysli se mu vybavila vzpomínka na hubeného starého misionáře, který mu na palubě Presidenta Tylera vyprávěl o hrobě pod palmou na ostrově Apiangu. „Pan Thomas Macan Brade s chotí!“ Znovu se rozpomněl, jak reverend Upton rozhořčeně mluvil o bezcitném lapači lidí, otrokáři Tomu Bradeovi.

Ale Brade byl přece pohřben na Apiangu! Ani na velké křižovatce Pacifiku se už cesty Toma Bradea a Dana Winterslipa nemohly přece zkřížit!

Číšník přinesl kávu. Chan neřekl ani slovo, ale bedlivě Johna Quincyho pozoroval. Konečně řekl: „Máte mi mnoho co vyprávět.“

John Quincy se rychle otočil – docela zapomněl na Chanovu přítomnost.

Stál před obtížnou volbou. Měl v tomto špinavém hostinci cizího města odhalit Číňanovi onu starou skvrnu na jméně Winterslipů? Co by tomu řekla teta Minerva? Ale sama přece před nedávnem prohlásila, že už nebude mít tajemství před policií. A přesto, rodinná pýcha –

John Quincy pohlédl na japonského číšníka. Jak zní ty verše z oblíbeného Mikada autorské dvojice Gilberta a Sullivana?

Rodinný smysl, čirý nesmysl nemysli na to, nestojí za to!

John Quincy se usmál. „Ano, Charlie,“ přisvědčil, „mám skutečně hodně co vyprávět.“ A nad šálky nijaké kávy tohoto restaurantu opakoval detektivovi historku, kterou mu na lodi President Tyler vyprávěl důstojný pán Frank Upton.

Chanovi se rozzářil obličej. „Posléze se ocitáme v sousedství něčeho!“ zvolal detektiv. „Otrokář Brade, kapitán lodi Maid of Shiloh, na které byl prvním důstojníkem Dan Winterslip – “

„Ale Brade byl přece pohřben na Apiangu!“ namítl John Quincy.

„Ano, ovšem. A kdo jej viděl – prosím za prominutí. Šlo o neuzavřenou bednu? Och, nikoli!“ Chanovy oči jiskřily. „Prosím, vzpomínejte podrobněji! Skříňka z dřeva lehua! Iniciály na ní jsou T. M. B. Štále ještě záhady, ale my se pohybujeme, pohybujeme, my postupujeme kupředu!“

„Ano, tak se mi to skutečně zdá,“ připustil John Quincy.

„Toto jsme pochopili,“ pokračoval Chan. „Dan Winterslip odpočívá v tiché hodině na lanai, pokojně čte. Tato zpráva udeří do jeho očí. On vyskočí, chodí dokola, spěchá k přístavu, aby odeslal dopis s žádostí; prosím, skříňka z lehuového dřeva musí být pohřbena hluboko do Tichého oceánu. Proč?“ Chan hledal po kapsách a vytáhl několik listů papírů, zřejmě seznam příjezdů a odjezdů parníků. „V sobotu právě uplynulou připluje Sonoma do přístavu. Mezi pasažéry – ano – Thomas Macan Brade a jeho ctihodná manželka z Kalkaty. Zde je zaznamenáno, že připluli na delší dobu a nejsou na palubě, když Sonoma pokračuje v další cestě. V noci na pondělí jest pan Dan Winterslip úkladně zavražděn.“

„Z toho plyne, že pan Brade je důležitou osobou, kterou je nutno vyhledat,“ poznamenal John Quincy.

„Jak velmi pravdivé! Ale chvat není naléhavý. Žádné lodi nyní neodjíždějí. Před odchodem na lože propátrám hotely v obchodní čtvrti, Waikiki zítra. Kde jste, pane Brade?“ Chan vzal účet. „Ne, prosím za prominutí – zaplatit tento otravně chutnající nápoj bude mi dělat čest!“

Venku na ulici ukázal Chan na blížící se vůz elektrické dráhy. „Nese nápis místa vašeho určení. Potřebujete se vyspat. Zítra se uvidíme. Upřímně blahopřeji ke krajně plodnému večeru!“

John Quincy stál zase ve voze linky do Waikiki. Vyndal si lulku, nacpal ji a zapálil. Jaký to byl den! Zdálo se mu, že od té doby, co dneska ráno připlul na Havaj, prožil snad celý život. Povšiml si, že kouř jeho dýmky fouká do obličeje unavené drobné Japonce stojící vedle něho na plošině.

„Prosím za prominutí,“ řekl, vyklepal dýmku o držadlo na schůdcích a zastrčil si ji do kapsy. Žena na něj udiveně pohlédla – dosud ji jaktěživ nikdo nepožádal za prominutí.

Na lavici ve voze brnkali havajští mladíci, ověšení žlutými lei, na kytary a zpívali tesklivou milostnou píseň. Tramvajový vůz rachotil po kolejích nocí naplněnou sladkými vůněmi.

John Quincy zaslechl, jak hodiny odbíjejí půlnoc. Nastával nový den – středa. Prolétlo mu hlavou, že jeho firma v Bostonu dnes uvádí na trh nové prioritní akcie. Bude o tuto emisi zájem? Celkem mu to bylo lhostejné.

Octl se na ostrově uprostřed Tichého oceánu a jede teď ve voze pouliční dráhy. Za ním zpívají snědolící mladíci prastarou melancholickou píseň a měsíc svítí na temně rudé poinciány. A kdesi na tomto ostrově spí pod sítí proti moskytům muž jménem Thomas Macan Brade. Nebo snad bdí a myslí na Dana Winterslipa?

Kapitola 13 - Zavazadla v pokoji číslo 19

John Quincy se ráno s velkým úsilím probral a vytáhl zpod polštáře hodinky. Půl deváté! Probůh – v devět musí být v kanceláři! Spěšně se osprchuje a oholí, rychle se nasnídá, musí to pak vzít zkratkou kolem parku a pak po School Street –

Posadil se na posteli. Proč je uvězněn pod sítí proti moskytům? A co znamená ta malá ještěrka, která šplhá po zácloně? Ach, tak – Honolulu! Je na Havaji a v žádném případě se mu nepodaří dojít za půl hodiny do kanceláře. Od Bostonu jej dělí pět tisíc mil.

Tlumený hukot příboje na pobřeží potvrdil jeho zjištění, a když přistoupil k oknu, uvítala ho blankytná obloha a krajina ozářená sluncem. Ano, je v Honolulu a pomáhá čínskému detektivovi při vyšetřování tajemné vraždy. Ano, nový den sliboval být zajímavý. Haku mu ohlásil, že teta Minerva a Barbara již posnídaly, a předložil mu oranžově zbarvený meloun. „Papája,“ odvětil na jeho otázku. Když John Quincy dojedl, odebral se na lanai. Tam stála Barbara a upřeně hleděla na pláž. Barbara, která postrádala dřívější živost a radost ze života – pobledlá dívka se zármutkem v očích.

John Quincy ji objal kolem ramen; je Winterslipová a rodina je přece jen rodina. Zase pocítil bezmocný vztek proti „neznámému pachateli“, který jí způsobil tuto bolest. Viník musí pykat – Egan, či Brade nebo Leatherbee a ta sboristka. Musí pykat, tvrdě pykat – tak znělo jeho pevné rozhodnutí. „Drahé děvče, co ti mám říct – “ začal.

„Pověděl jsi mi už všechno beze slov,“ odvětila. „Pohleď, Johne Quincy, toto je moje pobřeží. Bylo mi sotva pět, a už jsem doplavala tam k té první bóji. On – on byl na mne tak pyšný!“

„Je to nádherný kousek země, Barbaro.“

„Věděla jsem, že se ti bude líbit, Johne Quincy. Jednou si spolu zaplaveme k útesu a já ti ukážu jízdu na prkně na vlnách mořského příboje. Ach, tolik bych si přála, abys tady byl šťastný!“

Zavrtěl hlavou. „To není možné – už kvůli tobě. Ale kvůli tobě jsem upřímně rád, že jsem sem přijel.“

Stiskla mu ruku. „Půjdu si sednout na pláž. Chceš jít se mnou?“

Bambusový závěs se rozhrnul a vešla teta Minerva. „Opravdu, Johne Quincy, dnes sis tedy přivstal!“ řekla špičatě. „Jestli mě chceš vysvobodit ze země lotosů, musíš být sám imunní.“

Usmál se. „Zatím se aklimatizuji,“ vysvětloval. „Za pár minut jsem u tebe, Barbaro,“ dodal a otevřel jí dveře.

„Čekala jsem na tebe do půl dvanácté,“ začala slečna Minerva, jakmile Barbara odešla. „Předešlou noc jsem se skoro nevyspala, a tak jsem už nemohla zůstat vzhůru. A to víš, že jsem moc zvědavá na novinky z policejní stanice “

Opakoval jí výpověď paní Comptonové a Leatherbeea.

„Škoda že jsem u toho nebyla!“ zvolala teta. „Když je ženská hezká, tak jí každý chlap naletí na její pohádky. Nejspíš to byly samé lži.“

„Možná,“ připustil John Quincy. „Ale poslechni si, co bylo potom. Sledovali jsme pak s Chanem tu stopu, na kterou jsi nás upozornila. Navštívili jsme redakci novin a učinili překvapující odhalení.“

„To jsem si myslela,“ zářila teta Minerva. „Co jste zjistili?“

„Víš, na parníku jsem se seznámil s jedním misionářem,“ řekl jí John Quincy a vyprávěl, co se od reverenda Franka Uptona dověděl o onom ránu na Apiangu. Potom jí ještě sdělil, že muž jménem Thomas Macan Brade přijel v sobotu do Honolulu.

Slečna Minerva chvíli mlčela. „Tak tedy Dan byl obchodníkem otroky,“ povzdechla si. „Skutečně rozkošné! A přitom to byl tak šarmantní člověk. Ale já jsem se už brzy v životě naučila, že čím zářivější úsměv, tím temnější minulost. To bude senzační počtení, až se to dostane do bostonských novin!“

„Kdepak, o tom se nedovědí!“ odvětil její synovec.

„Neklam se. Novináři si libují, když se dovědí o nějaké parádní vraždě. Jednou jsem všem vydavatelům novin v Bostonu napsala dopisy s prosbou, aby přestali uveřejňovat podrobnosti o vraždách. Nemělo to samozřejmě sebemenší účinek, ačkoliv od HERALDU jsem dostala velmi uznalou odpověď.“

John Quincy se podíval na hodinky. „Snad bych už měl jít na policejní stanici. Je něco nového v ranních novinách?“

„Interview s kapitánem Halletem. Odpovídá velmi neurčitě. Policie prý odhalila důležité stopy a slibuje, že záhy bude případ objasněn. Prostě obvyklé fráze, kterými se má uklidnit veřejné mínění.“

John Quincy se usmál. „Aha, ty tedy čteš sama zprávy, jaké jsi chtěla vymýtit z novin?“

„Pochopitelně,“ odsekla slečna Minerva podrážděně. „Můj život poskytuje dost málo vzrušení. Ale přestala jsem pít portské, poněvadž jsem pochopila, že alkohol –“

Nedořekla větu, protože v té chvíli přiběhl Haku se zprávou, že pan John Quincy má telefon. Když se mladý muž vrátil na lanai, tvářil se dost sebevědomě.

„Volal Charlie. Denní práce začíná. Zjistil, že se Brade se svou paní ubytovali v Palmovém hotelu, a za čtvrt hodiny se tam mám s Charliem setkat.“

„Palmový hotel?“ opakovala slečna Minerva. „Vidíš, všechny stopy vedou k Eganovi. Vsadila bych vydání Browningových spisů proti modernímu románu, že pachatelem je Egan.“

„Prohrála bys soubor básníkových děl a co by sis bez něj počala?“ usmál se John Quincy. „Nikdy jsem si nemyslel, že jsi tak hloupá “ Jeho obličej zvážněl. „Barbaře vyřiď, že za ní bohužel nemůžu přijít.“

Slečna Minerva přisvědčila. „Jen běž,“ řekla. „Závidím ti. Poprvé v životě lituji, že nejsem mužem!“

John Quincy spěchal k Palmovému hotelu cestou kolem pláže. Několik turistů se protahovalo na písku, jiní, poněkud čilejší, pózovali o kousek dále před pěnícími se vlnami příboje pro barevné snímky. Havajanky, stojící po krk ve vodě, na chvíli přestaly hledat lahůdky k obědu a vesele rozprávěly.

John Quincy minul domek Arleny Comptonové a vešel do zahrady Palmového hotelu. Opodál na pobřeží seděla na skládací židli před malířským stojanem obstarožní Angličanka. Snažila se zachytit štětcem část tohoto exotického koutku – ale pokoušela se marně, neboť John Quincy, který jí tajně pohlédl přes rameno, zjistil, že její výtvor je příšerný. Obrátila se a vzhlédla k němu s němou výčitkou, a John Quincy se obával, že nejspíš postřehla, jak se té mazanici ušklíbl.

Chan ještě v hotelu nebyl a recepční oznámil Johnu Quincymu, že slečna Carlota odešla do města. Zřejmě, aby si pohovořila s otcem, pomyslel si. Doufal, že když policie uvidí ten šek, propustí Egana na svobodu; stejně ho drží ve vazbě jen na základě neodůvodněného podezření.

John Quincy se posadil na lanai, tak aby viděl na cestu vedoucí z ulice k hotelu a mohl také pozorovat neklidnou hladinu Tichého oceánu. Nedaleko od jeho místa dřepěl na pobřeží muž v červených plavkách a John Quincy se usmál. Byl to pan Saladine, osamělá tragická postava, co chvíli pátravě nahlížející do vody, které ho o tolik oloupila – nepochybně čekal, že mu odliv přece jen vrátí svou kořist.

Uplynulo asi patnáct nebo dvacet minut, když konečně John Quincy uslyšel hlasy na zahradě. Viděl, jak Hallet s Chanem kráčejí po cestě, a vstal, aby je uvítal u předních dveří.

„Skvostné ráno,“ řekl Chan. „Příjemný den vydat se na novou cestu, která nezbytně povede k důležitému objevu.“

John Quincy doprovodil oba muže k recepčnímu pultu. Japonec si je nevlídně prohlížel – ještě nezapomněl na události předešlého dne. Postupně z něho vypáčili, co se potřebovali dovědět. Ano, jistý pan Brade a paní Bradeová se zde ubytovali. Přijeli v sobotu parníkem Sonoma. Pan Brade není v tuto chvíli v hotelu. Paní Bradeová je na pláži a maluje hezké obrazy.

„Dobře,“ řekl Hallet. „Než tyto lidi vyslechnu, prohlédnu si jejich pokoje. Doveďte nás tam!“

Japonec se s pocitem uražené důstojnosti nakonec rozhodl jít před návštěvníky dlouhým koridorem v témž podlaží, ve kterém byla i kancelář. Otevřel dveře čísla 19, posledního pokoje na pravé straně. Hallet vstoupil a přistoupil k oknu.

„Haló, počkejte moment,“ zavolal na recepčního. Ukázal na starší ženu, která malovala na pobřeží. „To je paní Bradeová?“

„Zajisssté,“ sykl Japonec.

„Dobře, můžete jít.“ Jakmile se za odcházejícím zavřely dveře, obrátil se Hallet k Johnu Quincymu. „Pane Winterslipe, buďte lak laskav a postavte se zde u okna. Pozorujte tu dámu, a kdyby se chystala vrátit, hned mi to řekněte!“

Rozhlédl se po chudobně zařízené ložnici. „Tak, pane Brade, podíváme se vám na zoubky,“ řekl.

John Quincy se cítil poněkud trapně, když se postavil na stanoviště, které mu kapitán určil. Doufal, že nebude přizván, aby pokoj prohledával. Jestli jsou policejní úředníci nuceni šťourat se v cizích věcech, patří to k jejich povolání. Halleta a Chana však zřejmě neuváděl ten úkol nikterak do rozpaků.

V pokoji bylo množství zavazadel – anglických zavazadel, která jsou obyčejně objemná a působívá. John Quincy viděl lodní kufr, dva ohromné cestovní vaky a menší kufr. Všechny byly polepeny nálepkami Sonomy, pod nimiž bylo vidět útržky starších etiket z jiných lodí a vzdálených hotelů.

Hallet a Chan rychle a důkladně prohledali lodní kufr, ale neobjevili nic pozoruhodného. Pak se Hallet pustil do malého cestovního kufříku. Se spokojeným úsměvem vytáhl balíček dopisů a usadil se s ním u stolu. John Quincy byl rozhořčen. Číst cizí korespondenci bylo v jeho očích něco, co slušný člověk prostě nedělá.

Hallet však neměl podobné zábrany a po chvíli promluvil: „Byl zaměstnán jako státní úředník v Kalkatě, ale odešel na odpočinek. Tady mám psaní od jeho představeného v Londýně, který se zmiňuje o Bradeově šestatřicetileté činnosti a lituje, že ho ztrácí.“

Hallet vzal další psaní a obličej se mu rozjasnil. „Vida – to už je lepší!“ Podal strojem psaný dopis Chanovi. Číňan jej přečetl a oči mu také zajiskřily. „Krajně zajímavé,“ zvolal a podal dopis Johnu Quincymu.

Mladý muž zaváhal. Člověk se tak snadno nevzdává pravidel slušnosti, nabytých za celý život. Ale ostatní četli ten dopis již dříve, a proto potlačil své výhrady. Dopis byl starý několik měsíců a adresovaný Bradeovi v Kalkatě.

Váženy pane,

k Vašemu dotazu ze dne 6. t. m. sděluji, že pan Daniel Winterslip žije a bydlí ve zdejším městě. Jeho adresa je 3947, Kalia Road, Waikiki, Honolulu

Dopis byl podepsán britským konzulem v Honolulu. John Quincy vrátil dopis Halletovi, a ten jej zastrčil do kapsy. Chan, který mezitím prohledával jeden z velkých cestovních vaků, v tom okamžiku spokojeně zamručel.

„Co je, Charlie?“ otázal se Hallet.

Číňan položil před svého nadřízeného na stůl plechovou krabičku a otevřel víko. Krabice byla plná cigaret. „Značka Corsican,“ ohlásil Chan radostně.

„Výborně!“ pochválil ho Hallet. „Jak už to vypadá, bude nám muset pan Thomas Macan Brade všelicos vysvětlit.“

Oba muži pokračovali v prohlídce, zatímco John Quincy stál mlčky u okna. Za chvíli se venku objevila Carlota Eganová. Pomalu kráčela k jedné židli na lanai a sklesla do ní. Chvilku hleděla upřeně na příbojové vlny a pak se rozplakala.

John Quincy se bezmocně odvrátil od okna. Zdálo se mu, že v tomto takzvaném ráji není o zármutek nouze. Jediné dvě dívky, které tu znal, se co chvíli rozplývaly v slzách, a nedalo se říct, že by k tomu neměly důvod.

„Laskavě mě omluvte,“ řekl, ale Hallet a Chan byli natolik zabraní do práce, že ani neodpověděli. John Quincy tedy vylezl oknem na lanai. Když se přiblížil k dívce, vzhlédla k němu. „Podívejme se,“ řekla, „a já myslela, že jsem sama.“

„Bylo by vám to milejší?“ odpověděl. „Ale snad se vám uleví, když mi povíte, co se stalo. Hovořila jste se svým otcem o tom šeku?“

Přisvědčila. „Ano, ukázala jsem mu ho. A co myslíte, že udělal? Vytrhl mi šek z ruky a roztrhal ho na kusy. Pak mi ty kousky dal, abych – abych je zahodila, a řekl mi, že o tom nesmím s nikým mluvit.“

„To nechápu,“ řekl John Quincy zachmuřeně.

„Já také ne. Ale prostě soptil vztekem – takového ho vůbec neznám. A když jsem mu řekla, že o tom víte, rozzuřil se znova.“

„Ale na mne se můžete pevně spolehnout. Nikomu o tom neřeknu.“

„To vím, ale otec si vámi nebyl samozřejmě tak jist jako – jako já. Chudák táta – je na tom teď zle. Ani chvíli ho nenechají na pokoji, pořád na něj naléhají, snaží se ho přimět, aby promluvil. Ale žádnému policistovi na světě se to nepodaří… Ach, chudák táta!“

Znovu se rozplakala a John Quincy by ji byl rád objal, trochu utěšil a povzbudil – jenže Carlota Eganová nebyla ženou z rodu Winterslipů jako Barbara…

„No tak, neplačte,“ upokojoval ji. „Zbytečně se trápíte.“

Usmál se na něj závojem slz. „Myslíte? Já – já nevím. Zdá se, že to trochu pomáhá. Ale –“ osušila si oči, „teď na to skutečně nemám čas. Musím jít do hotelu a postarat se o oběd.“

Vstala a John Quincy ji doprovázel. „Být na vašem místě, nedělal bych si takové starosti,“ řekl. „Policie sleduje od dnešního rána úplně novou stopu.“

„Opravdu?“ otázala se dychtivě.

„Ano. Ve vašem hotelu se ubytoval jakýsi pan Brade. Patrně jej znáte.“

Zavrtěla hlavou. „Ne, neznám.“

„Cože? Vždyť je to váš host?“

„Bydlel zde, ale už tu není.“

„Okamžik!“ John Quincy jí položil ruku na paži. „To je zajímavé. Říkáte, že Brade odcestoval?“

„Ano. Jak mi oznámil recepční, přijel pan Brade s paní Bradeovou v sobotu. Ale v úterý časně ráno, ještě než připlul parník, kterým jsem přijela, pan Brade zmizel a od té doby se neobjevil.“

„Pan Brade je čím dál tím podezřelejší,“ řekl John Quincy. „Hallet i s Chanem jsou teď v jeho pokoji a zjistili už několik přitěžujících okolností. Bylo by dobře, kdybyste tam zašla a oznámila Halletovi, co jste mi právě vyprávěla.“

Vstoupili do hotelové haly postranními dveřmi. Současně s nimi vesel do haly velkými předními dveřmi štíhlý mladý Havajec. Cosi v jeho chování vzbudilo pozornost Johna Quincyho, a vtom už se mladý muž zastavil. Vzápětí se mihl kolem muž v červených plavkách – pan Saladine se také blížil k recepčnímu pultu. Carlota Eganová zamířila po chodbě do pokoje číslo 19, ale John zůstal v hale.

„Promiňte, prosím,“ řekl, „přišel jsem za panem Bradem, panem Thomasem Bradem.“

„Pan Brade tu není,“ odpověděl Japonec.

„Počkám tedy, až přijde.“

Recepční zvedl obočí. „Není dobře. Pan Brade teď ne v Honolulu“

„Není v Honolulu?“ Zdálo se, že tato zpráva Havajce překvapila. „Paní Bradeová venku na pobřeží,“ pokračoval Japonec.

„Pak se tedy pan Brade jistě vrátí,“ řekl mladík se zjevným ulehčením. „Přijdu znovu.“

Obrátil se a rychle kráčel k východu. Japonec se otočil k panu Saladinovi, který si prohlížel vitrínu s doutníky. „Přejete si něco, pane?

„Cigarety,“ odvětil oloupený pan Saladine.

Japonec patrně znal jeho oblíbenou značku a podal mu krabičku cigaret. „Zapište to na můj účet,“ zašeptal Saladine. Hleděl chvíli za mladým Havajcem, který právě odcházel předními dveřmi. Když se obrátil, setkaly se jeho oči s pohledem mladého Winterslipa. Rychle odvrátil pohled a spěšně vyšel z haly.

V té chvíli přicházeli chodbou oba policejní úředníci a dívka. „Ptáček nám ulétl,“ oznamoval Hallet.

„To již vím,“ odvětil John Quincy..

„Ale já ho najdu,“ pokračoval Hallet. „Dám ostrovy důkladně pročesat. Ale nejdřív si promluvím s jeho ženou.“ Obrátil se ke Carlotě a poručil: „Přiveďte ji sem!“ Dívka se na něj udiveně dívala. „Prosím!“ dodal kapitán.

Carlota pokynula rukou Japonci, a ten vyběhl ze dveří. „Mimochodem, kdosi se tu právě dotazoval na Bradea,“ poznamenal John Quincy.

„Skutečně?“ Hallet projevil živý zájem.

„Mladý domorodec, asi dvacetiletý, vysoký a štíhlý. Jestli vyjdete rychle ven, možná že ho ještě zahlédnete.“

Hallet se vyřítil ven a rozhlížel se po zahradě. Za chvilku se vrátil. „Hm,“ řekl. „Znám ho. Říkal, že se tu ještě zastaví?“

„Ano.“

Hallet přemýšlel. „Rozmyslel jsem si to,“ prohlásil. „Nebudu mluvit s Bradeovou ženou. Bude lip, když se zatím nedozví, že hledáme jejího manžela. Spoléhám se, že to s vrátným už nějak zaonačíte,“ obrátil se k dívce. Carlota přikývla. „Naštěstí jsme na devatenáctce nechali všechno stát a ležet tak, jak jsme to nalezli. Pokud Bradeova žena nepohřeší ten dopis a cigarety, o čemž pochybuji, pak je vše v pořádku. A nyní, slečno Eganová, my tři se odebereme do kanceláře vašeho otce za recepčním pultem a necháme dveře pootevřeny. Jakmile se objeví paní Bradeová, zeptejte se jí laskavě, kde je její manžel. Snažte se z ní vytáhnout co nejvíce. Já budu naslouchat.“

„Rozumím,“ odpověděla dívka.

Hallet, Chan a John Quincy vešli do Eganovy kanceláře. „Nalezli jste ještě něco v tom pokoji?“ otázal se mladík.

Chan zavrtěl hlavou. „I bez toho se k nám sudičky příznivě naklánějí. Toho, co máme nyní, je hojnost.“

„Pst!“ varoval Hallet.

„Paní Bradeová, právě tu byl jakýsi mladý muž, jenž se dotazoval po vašem panu manželovi,“ slyšeli hlas Carloty Eganové.

„Skutečně?“ Výslovnost byla nepopiratelně britská.

„Chtěl vědět, kde může pana Bradea nalézt Nemohli jsme mu o tom dát žádnou zprávu.“

„Pochopitelně“

„Odjel váš manžel z města, paní Bradeová?“

„Ano, pravděpodobně.“

„Víte snad, kdy se zamýšlí vrátit?“

„To vám skutečně nemohu říci. Došla již pošta?“

„Ještě ne. Očekáváme ji k jedné hodině.“

„Díky.“

„Jděte potichu ke dveřím, ale rychle,“ pošeptal Hallet Johnu Quincymu.

„Odešla do svého pokoje,“ oznámil John Quincy.

Všichni tři vyšli z Eganovy kanceláře.

„Kapitáne,“ řekla Carlota, „bohužel jsem toho moc nezjistila.“

„To je v pořádku,“ odvětil Hallet, „ani jsem to nečekal.“ Japonec zase stál na svém místě za pultem. „Dávejte pozor,“ oslovil ho Hallet. „Dověděl jsem se, že se před několika minutami kdosi dotazoval po Bradeovi. Myslím, že to byl Dick Kaohla, že?“

„Ovšem,“ odvětil Japonec.

„Byl zde již předtím, aby navštívil Bradea?“

„Zajissté – v neděli večer. On a pan Brade mají dlouhou rozmluvu na pláži.“

Hallet vztekle přikývl. „Jdeme, Charlie,“ řekl. „Máme jasný obraz, co dělat. Ať se ten Brade skrývá kdekoliv, musíme ho najít.“

John Quincy si dovolil dotaz. „Promiňte, kapitáne – snad to není tajné – ale kdo je to ten Dick Kaohla?“

Hallet chvíli váhal. „Kaohlův otec, který už umřel, byl jakýmsi důvěrným sluhou u Dana Winterslipa. Ten mladík je ničema. Ano, teď si vzpomínám. Dick je vnukem té ženy, která slouží ve vašem domě. Tuším, že se jmenuje Kamaikui.“

Kapitola 14 - Co přinesl Kaohla

Nejbližší dny uplynuly tak rychle, že si John Quincy skoro ani neuvědomoval, jak míjejí. Dan Winterslip spal věčným spánkem pod královskými palmami ostrova, na kterém se narodil. Na místo jeho posledního odpočinku svítilo střídavě slunce a měsíc, ale ti, kdo hledali osobu, se kterou se střetl oné pondělní noci na své lanai, stále tápali ve tmách.

Hallet držel slovo: dal prohledat každý kout ostrova, ale po Bradeovi jako by se země slehla. Lodi přistávaly na této velké křižovatce a pluly dál; jméno Thomas Macan Brade však nebylo uvedeno v žádném seznamu cestujících. Halletovi lidé rozšířili pátrání na nejvzdálenější osady a vesnice, na skupiny japonských chýší u mělkých zátok, kde žalostně sténal příboj, hledali Bradea na plantážích ananasů a cukrové třtiny, ale všechno jejich úsilí vyznělo nadarmo.

John Quincy neměl co na práci, a proto si dopřával odpočinku. Poznal již kouzlo Waikiki a pocítil teplé objetí modrých vln. Každé odpoledne se pokoušel jezdit po vlnách příboje. Boston se State a Beacon Street se staly vzpomínkou z jiného, činorodějšího života. Pochopil už, proč se slečna Minerva tak zdráhala rozloučit s tímto přívětivým pobřežím.

V pátek po obědě ho zastihla slečna Minerva na lanai. John Quincy četl knihu a teta si jej podrážděně změřila. Jeho nečinnost ji zlobila.

„Viděl jsi v poslední době pana Chana?“ zeptala se.

„Dopoledne jsem s ním mluvil. Pořád ještě Bradea nenašli.“

„Hm.“ Slečna Minerva pokrčila nos. „Kdyby si přizvali pár detektivů z Bostonu – “

„Ponech jim čas,“ řekl John Quincy.

„Hledají ho už tři dny,“ odvětila kousavě. „Měli času habaděj. Brade neopustil ostrov Oahu – o tom jsem přesvědčena. A když si představím, že autem projedu ostrovem za dvě hodiny a za šest hodin ho objedu kolem dokola, sláva pana Halleta poněkud pobledne. Radši se té věci ujmu sama a uvidíš, že najdu rozřešení.“

John Quincy se zasmál. „Ano, doufám, že se ti to podaří.“

„Neukázala jsem jim obě nejlepší stopy? Kdyby měli oči otevřené jako já –“

„Charlie má oči otevřené,“ odporoval John Quincy.

„Myslíš? Mně se zdají dost ospalé.“

Barbara se objevila na lanai, oblečena k vyjížďce. Už neměla tak smutný pohled, a ani tváře tak pobledlé. „Co čteš, Johne Quincy?“ zeptala se.

„Město u Zlaté brány,“ odpověděl.

„Jestli tě zajímá San Francisco, najdeš o něm v knihovně řadu dalších knih. Vzpomínám si, že tam jsou Dějiny bursy – táta chtěl, abych si tu knihu pročetla, ale po několika stránkách jsem toho nechala.“

„To jsi o něco přišla,“ poznamenal John Quincy. „Já jsem tu knihu zrovna dnes dopoledne dočetl. A co jsem tady, přečetl jsem dalších pět knih o San Franciscu.“

Slečna Minerva se na něj udiveně podívala. „K čemu to?“

„Um .. “ Zarazil se. „To město se mi nějak zalíbilo. Nevím – občas si myslím, že – že by se tam moc hezky žilo.“

Slečna Minerva se jízlivě usmála. „A tebe vyslali, abys mě přivezl zpátky do Bostonu!“

„Boston je skvělý,“ prohlásil John Quincy spěšně. „Je to sídlo Winterslipů – ale nikdy nemělo takovou přitažlivost, aby si některý z Winterslipů rád nevyrazil do světa. Když jsem připlul do přístavu v San Franciscu, měl jsem prazvláštní pocit.“ Vysvětlil slečně Minervě, co prožíval. „A čím víc jsem viděl z toho města, tím víc se mi líbilo. Lidé tam překypují elánem a zřejmě vědí, jak užívat života.“

Barbara se usmála. „Johne Quincy, neboj se ten úmysl uskutečnit!“ zvolala.

„Snad to udělám. Ale právě jsem si vzpomněl, že musím napsat dopis.“ Vstal a odešel z lanai.

„Myslí to vážně? Chce odejet z Bostonu?“ zeptala se Barbara. Slečna Minerva zavrtěla hlavou. „Pouhá chvilková posedlost,“ prohlásila. „Ale že by John Quincy odejel z Bostonu? To se pamětní sloup na Bunker Hillu spíš vystěhuje do Anglie “

Ale nahoře v pokoji „chvilková posedlost“ Johna Quincyho neopustila. Rozhodl se dokončit rozepsaný dopis slečně Parkerové, nadšeně jí teď líčil San Francisco a poznamenal, že uvažuje, jestli by tu nechtěla žít. Napadlo ho, že Agatha je teď na návštěvě na farmě ve Wyomingu. Poprvé se setkává se Západem – snad je to příhodná chvíle; poznává půvab širých, volných dálav. A Kalifornie leží ještě dál na západ – tam se dýchá mnohem volněji… Když zalepoval obálku, vybavil se mu v duchu úzký, patricijský Agathin obličej a jeho záměr mu už zdaleka nepřipadal tak nadějný: Agathiny šedé oči hleděly chladně, docela jinak, než oči Barbařiny, zcela jinak, než oči Carloty Marie Eganové.

Na sobotu odpoledne si John Quincy smluvil partii golfu s Jennisonem. V Barbařině roadsteru odjel do údolí Nuuanu. Ačkoliv slunce jasně svítilo, v tomto krásném zákoutí se dalo do deště. John Quincy tento přírodní úkaz již znal: lidé na Havaji nazývají takový krátký lijavec „tekutým sluncem“ a sotva si ho všímají. Na nebi se klenulo několik duh, a ještě zvyšovalo nádheru širých klubových trávníků.

Jennison v bílém sportovním úboru očekával Johna Quincyho na verandě. Zřejmě byl upřímně potěšen, že může hosta uvítat. John Quincy ještě nikdy nehrál uprostřed tolikeré krásy. Nízké pahorky se svahy, které se skvěly tropickými barvami – žlutí stromů kukui, šedí kapradin, smaragdem lehuových stromů a banánovníků. Tu a tam bylo vidět cihlově červenou půdu a golfové hřiště pod jejich nohama vypadalo jako zelený sametový koberec. Jennison byl výborný hráč, ale John měl převahu při hře na kratší vzdálenost, a když skončili partii, vyhrál John Quincy o čtyři body.

Cestou domů zavedl Jennison řeč na vraždu Dana Winterslipa. Johna Quincyho zajímalo, jak bude právník hodnotit průkazní prostředky.

„Zůstal jsem víceméně ve spojení s vyšetřováním,“ řekl Jennison. „Nejpodezřelejší mi zatím připadá Egan.“

John Quincy byl nemile dotčen. V duchu viděl Carlotin půvabný, ale nešťastný obličej. „A co soudíte o Leatherbeeovi a Comptonové?“ otázal se.

„Nebyl jsem sice u toho, když vypovídali, ale Hallet se domnívá, že mluvili pravdu. A také je nepravděpodobné, že by si Leatherbee schovával vytrženou stránku z knihy hostů, kdyby měl s vraždou něco společného.“

„Pak je tu ještě Brade,“ poznamenal John Quincy.

„Ovšem. Celý případ trochu zkomplikoval. Ale pokud Bradea najdou – a to není jisté – nevnese podle mého názoru do případu žádné nové poznatky.“

„Víte, že Kamaikuin vnuk je s Bradem v nějakém spojení?“

„Ano, slyšel jsem o tom. Tato záležitost se bude muset zevrubně prozkoumat. Ale vzpomeňte na má slova – až se všechny poznatky vyhodnotí, podezření proti Jimu Eganovi bude potvrzeno.“

„Co vůbec máte proti Eganovi?“ otázal se John Quincy a rychle otočil volantem, aby se vyhnul protijedoucímu autu.

„Proti Eganovi nemám pranic,“ odpověděl Jennison, „ale nezapomenu na výraz v obličeji Dana Winterslipa, když mi tehdy prohlásil, že se toho člověka bojí. A nezapomeňte na oharek cigarety. Ale nejvíc mu přitěžuje, že odmítá prozradit, o čem jednal s Winterslipem. Lidé, kterým hrozí obvinění z vraždy, milý příteli, mluví a napovídají toho hodně. Ovšem, stává se, že raději mlčí, kdyby si svou výpovědí jenom situaci ještě zhoršili.“

Mlčky dojeli do středu města. „Hallet mi vyprávěl, že vy sám jste se tak trochu uplatnil jako detektiv,“ usmál se Jennison.

„Pokusil jsem se o to, ale jsem jenom břídil,“ přiznal se John Quincy. „Nyní se snažím najít hodinky, které pozorovala teta Minerva na vrahově zápěstí. Kdykoli vidím náramkové hodinky, snažím se hezky si je zblízka prohlédnout. Ale protože pátrám většinou za dne, nemůžu tak snadno zjistit, jestli číslice dvě svítí, nebo jestli je matná.“

„Především vytrvalost!“ zdůraznil Jennison. „To je celé tajemství úspěšného detektiva. Jen vydržte – časem budete přece jen mít úspěch.“

Jennison byl pozván k večeři na Waikiki. John Quincy zastavil nejdřív u jeho kanceláře, kde právník podepsal několik dopisů, a pak s ním jel na pobřeží. Barbara na sobě měla bílé šaty; byla štíhlá, zamlkla a krásná. Přes nedávné události proběhla večeře celkem příjemně.

Káva se podávala na lanai. Zakrátko Jennison vstal a postavil se za Barbařinu židli. „Musíme vám něco sdělit,“ prohlásil. Podíval se na Barbaru. „Je ti to vhod, miláčku?“ Dívka přikývla. „Barbara a já“ – Jennison se obrátil k oběma Bostoňanům – „se máme již dlouho rádi. Máme v úmyslu brzy uzavřít sňatek, asi za týden nebo –“

„Och, Harry – ne za týden!“ zašeptala Barbara.

„Jak si přeješ. Ale velmi brzy!“

„Ano, velmi brzy,“ opakovala.

„A pak odjedeme na nějaký čas z Honolulu,“ pokračoval Jennison. „Barbara má pochopitelně pocit, že tu teď nemůže zůstat – v domě, který vyvolává tolik vzpomínek. Oba to jistě pochopíte. Dala mi plnou moc, abych zařídil prodej jejího domu – “

„Ale Harry,“ vytkla mu Barbara, „to zní, jako bys mé hosty vyháněl, protože dům má být prodán a já odjíždím –“

„Milé dítě,“ vpadla jí slečna Minerva do řeči, „to je naprosto v pořádku! John Quincy a já tě plně chápeme. Považuji tvé přání, abychom odjeli, za velmi rozumné.“ Povstala.

„Promiňte mi, snad jsem se trochu ukvapil,“ řekl Jennison. „Ale pochopitelně bych se teď rád Barbary ujal.“

„Samozřejmě,“ přisvědčil John Quincy.

Slečna Minerva se sklonila k dívce a políbila ji. „Kdyby tu byla tvá matka, milé dítě, nemohla by se upřímněji modlit za tvé štěstí než já.“ Barbara impulsívně povstala a tetu objala.

John Quincy potřásl Jennisonovi rukou. „Jste velice šťastný muž!“

„Také si to myslím,a odvětil Jennison.

John Quincy přistoupil k Barbaře. „Ze srdce ti blahopřeji!“ řekl. Přisvědčila, ale neodpověděla. Viděl, že má oči plné slz.

Slečna Minerva odešla do obývacího pokoje a John, který měl pocit, že je tu pátým kolem u vozu, si také pospíšil, aby snoubenci zůstali sami. Vyšel ven na pláž. Vysoko na nebi posetém hvězdami svítil bledý měsíc a mírný vánek povíval listy kokosovníků. John si vzpomněl na výjev, který pozoroval oné tiché noci na palubě Presidenta Tylera; toto byla pravá romantická scenérie pro milence. Zde na tomto pobřeží kráčely spolu dvojice zamilovaných od začátku věků, šeptaly si stejně přísahy a dávaly si stejné sliby bez zřetele na barvu pleti či náboženskou víru. Mladý muž se v té chvíli cítil velice sám. Barbara s ním byla pokrevně spřízněná a nebyla určena pro něj. Proč se mu zase pojednou sevřelo srdce? Vybrala si, a její volba je jistě vhodná – proč ho to vůbec tíží?

Najednou si uvědomil, že jde k Palmovému hotelu. Aby si pohovořil s Carlotou Eganovou? Proč chce rozmlouvat s tou dívkou, jejíž názory se tak liší od nazírání světa, který zná? Dívky v Bostonu byly stejně inteligentní jako muži – ba často je i duševně převyšovaly. Debatovaly o nejnovějším článku v ATLANTICU, o zlomyslné filozofii G. B. Shawa, o novém portrétu od Johna Sargenta, zakoupeném bostonskou galérií. Neměl by i zde vyhledat někoho, s kým by si mohl o podobných věcech pohovořit? Nebo je to všechno úplně jinak? Pod palmami na tomto romantickém pobřeží při svitu měsíce…

Carlota Eganová seděla za psacím stolem v opuštěné hotelové hale a tvářila se zachmuřeně.

„Přicházíte právě vhod,“ zvolala s úsměvem. „Zrovna se potýkám se složitými zlomky. Píšu Bradeův účet “

Obešel pult a postavil se vedle ní. „Můžu vám pomoci?“

Vzhlédla k němu a on zatoužil vyjít si s ní ven na pláž. „Je to komplikované. Pan Brade je od úterního rána pryč, a my neúčtujeme hotelovým hostům pokoj za jejich nepřítomnosti. Snad to dokážete správně vypočíst – já na to nestačím.“

„Prostě mu ten pokoj účtujte,“ navrhl John Quincy.

„To bych ráda – ale tatínek by s tím nesouhlasil.“

Uchopil tužku. „Kolik platí Bradeovi denně za pokoj?“ Dívka mu to řekla a John Quincy se dal do počítání.

Za chvíli kdosi vešel hlavním vchodem Palmového hotelu. John Quincy vzhlédl a poznal mladého Havajce Dicka Koahlu. Držel pod paží nějaký rozměrný předmět zabalený v novinách.

„Pan Brade je už doma?“ zeptal se.

Carlota zavrtěla hlavou. „Ne, ještě se nevrátil.“

„Počkám,“ řekl mladík.

„My ale nevíme, kdy se vrátí,“ namítla dívka.

„Určitě přijde brzy,“ odvětil Havajec. „Počkám na lanai“ Zmizel v postranních dveřích se svým balíkem. John Quincy s Carlotou se na sebe tázavě zadívali.

„Pohybujeme se, postupujeme kupředu,“ citoval John Quincy tlumeně. „Určitě přijde brzy. Vyhlédněte na lanai a řekněte mi, kde je Kaohla.“

Dívka poslechla a za několik okamžiků se vrátila. „Sedí na dolním konci verandy.“

„Nemůže nás slyšet?“

„Určitě ne. Chcete telefonovat –“

John Quincy stál už v telefonní budce. V sluchátku slyšel Chanův hlas: „Krajně vřelá blahopřání! Jste detektivem prvního řádu. Pokud můj tvrdošíjný startér neohlásí stávku, připojím se k vám bez odkladu.“

John Quincy se s úsměvem vrátil ke stolu. „Charlie uhání ve fordce k hotelu. Tak se přece jen něco děje. Ale vraťme se k našemu účtu. Za ubytování a denní penzi paní Bradeové počítám šestnáct dolarů. U pana Bradea dělá pokoj za týden bez tří denních penzí celkem devět dolarů a dvaašedesát centů.“

„Jak se vám mohu vůbec odvděčit?“ zvolala dívka.

„Tím, že mi budete vyprávět o svém dětství na tomto pobřeží.“ Zasmušila se.

„Promiňte prosím, způsobil jsem vám bolest.“

„Ne – to vůbec ne!“ Zavrtěla hlavou. „Nebyla jsem nikdy docela šťastná. Už jsem vám řekla, že mé štěstí bylo pokaždé něčím zkaleno. Onoho rána na převozní lodi jsem myslím byla skutečně šťastná. Měla jsem pocit, že jsem na okamžik utekla životu.“

„Vzpomínám si ještě dobře, jak jste se smála mému cylindru.“

„Ano – doufám, že jste mi to odpustil!“

„Nesmysl! Jsem moc rád, že jsem vás tak rozesmál.“ Její velké oči pohlížely do budoucnosti a John Quincy k ní pocítil lítost. Znal jiné dívky, jako byla ona, které milovaly své otce, vkládaly do nich nejsmělejší naděje, a pak je viděl, jak plují zklamaně vstříc večeru života. Štíhlá, snědá dívčina ruka teď spočívala na stole. John Quincy na ni položil dlaň. „Nebuďte smutná,“ řekl jemně.

„Je překrásný večer. A měsíc – já vím, že jste kamaaina, jak se tomu zde říká – ale vsadím se, že jste dosud tak krásný měsíc neviděla. Vypadá jako tisícidolarová zlatá mince, bledá, ale směnitelná. Nevyjdeme si ven, abychom ji utratili?“

Jemně odtáhla ruku. „Na pokoj bylo posláno sedm láhví minerální vody – po pětatřiceti centech a – “

„Cože? Ach tak, účet Bradeových. Dobře, v tom případě to dělá o dva dolary čtyřicet pět víc. A nesmíte ani zapomenout na hvězdy. Není to zvláštní, že v tropech se člověku zdá, že hvězdné nebe se klene téměř na dosah – “

Usmála se. „Nesmíme zapomenout na jejich zavazadla. Tři dolary za přinesení z přístavu “

„Není to trochu přehnaná cena? Ale co, dáme to do účtu. Řekl jsem vám už někdy, že všecka ta přírodní krása vtiskla svůj půvab také vaší tváři! Uprostřed takové nádhery – “

„Paní Bradeová si dala třikrát donést jídlo a nápoje do pokoje. To dělá sedmdesát pět centů.“

„Marnotratná žena. Brade bude mít po návratu o jednu starost víc.

„Zapsal jsem to. Ještě něco?“

„Jen prádlo. Sedmadevadesát centů.“

„To je levné. Celkem činí součet dvaatřicet dolarů a devětašedesát centů. Zaokrouhlíme účet na třiatřicet dolarů.“ Usmála se. Z lanai vešla pomalu do haly paní Bradeová a zastavila se u pultu. „Přišla nějaká zpráva?“

„Ne, paní Bradeová,“ řekla dívka a podala jí list papíru. „Váš účet.“

„Děkuji. Pan Brade jej vyrovná hned po svém návratu.“

„Očekáváte ho brzy?“

„Opravdu nevím.“ Angličanka vykročila po chodbě vedoucí k číslu 19.

„Oplývá informacemi – jako obvykle,“ usmál se John Quincy. „Hleďme, Charlie je tady.“

Chan rychle došel k pultu, doprovázen dalším detektivem. „Automobil se choval vybraně – má v oblibě noční vzduch.“ Pokynul hlavou na svého průvodce. „Představuji pana Spencera. Tak jaká je situace? Prosím o rychlé mluvení.“ John Quincy mu sdělil, že Kaohla čeká na lanai, a zmínil se také o objemném balíku.

Chan přikývl. „Události se řítí,“ pravil. Obrátil se k dívce: „Prosím zdvořile tomu Kaohlovi vyřídit, že Brade přišel a přeje si s ním zde mluvit.“ Carlota zaváhala. „Ne, ne,“ dodal Chan chvatně. „Zapomněl jsem, že není hezké prosit dámu, aby nechala falešné lži plynout z rudých retů. Prosím poníženě za odpuštění. Upokojte své srdce a přiveďte jej sem pod nějakou záminkou.“

Carlota se usmála a vyšla na lanai.

„Pane Spencere,“ řekl Chan, „odvažuji se směle navrhnout, abyste vyslechl toho Havajce. Mé bezstarostné cesty mezi slovy neohraničené anglické řeči minou se často cíle a neproniknou do lebek hojně se zde vyskytujících.“

Spencer přikývl a postavil se k vedlejším dveřím, takže ho nikdo, kdo těmi dveřmi vstoupil, nemohl vidět. Vzápětí poté se objevil Kaohla, doprovázený Carlotou. Havajec se rychle blížil, ale jakmile spatřil Chana, zarazil se a v obličeji se mu mihl vylekaný výraz. Spencer ho popadl za rameno.

„Pojď sem.“ řekl detektiv. „Rádi bychom si s tebou pohovořili.“ Odvedl mladíka do kouta pokoje a Chan s Johnem Quincym jej následovali. „Sedni si – tohle si vezmu k sobě.“ Vzal objemný balík, který držel mladík pod paždí. Havajec chtěl zřejmě něco namítnout, ale pak si to rozmyslel. Spencer položil balík na stůl a otočil se ke Kaohlovi.

„Chceš mluvit s Bradem, viď?“ spustil hrozivým tónem.

„Ano.“

„Kvůli čemu?“

„To je soukromá záležitost.“

„Radím ti, abys byl upřímný. Jsi na tom bledě. Radši si to rozmysli a mluv.“

”Ne.“

„Dobře. Však se to dozvíme. Co máš v tom balíku?“ Mladík pohlédl ke stolu, ale neodpověděl.

Chan vyndal kapesní nůž. „Jednoduchý způsob, jak zjistit,“ řekl a přeřízl provázek, který obepínal několik vrstev novinového papíru. John Quincy se naklonil dopředu, aby nic nepropásl. Poslední vrstva papíru padla. „To je flák!“ zvolal Chan. Rychle se obrátil k Johnu Quincymu. „Och, jsem hluboce zarmoucen – slýchám takové ohavnosti od svého bratrance pana Willie Chana, kapitána Všečínského baseballového klubu –“ John Quincy ho ani nevnímal, protože se užasle díval na předmět, který stál na stole, na skříňku z lehuového dřeva, pobitou mědí a s iniciálami T. M. B.

„Otevřeme ji,“ řekl Chan a prohlížel zámek. „Ne, krajně pevně uzamčená. Vypáčíme ji na policejní stanici, kam vy a já a tento němý Havajec nyní pospíšíme. Pane Spencere, zůstanete zde. Kdyby se objevil Brade, znáte svou povinnost.“

„Splním rozkaz,“ odvětil Spencer.

„Pane Kaohlo, popřejte mi tu čest a doprovoďte mě,“ řekl Chan. „Na policejní stanici bude z vás vytaženo mnoho řečí.“

Zamířili ke dveřím, ale vtom přiběhla Carlota Eganová. „Mohu s vámi ještě okamžik mluvit?“ obrátila se na Johna Quincyho.

„Samozřejmě.“ Vrátil se s ní k pultu.

„Byla jsem zrovna na lanai,“ zašeptala. „Venku pod oknem, v jehož blízkosti jsme spolu rozmlouvali, se kdosi krčil. Přikradla jsem se blíž a poznala jsem pana Saladina!“

„Ale, ale,“ řekl John Quincy. „Pan Saladine by toho měl radši nechat, jinak může mít pěkné nepříjemnosti.“

„Máme to oznámit Chanovi?“

„Zatím ne. Nejdřív se mu trochu my dva podíváme na zoubek. Chan má teď v hlavě jiné věci. A my si přece bez naléhavého důvodu neodradíme jednoho z našich hostů!“

„To rozhodně ne,“ usmála se. „Těší mě, že vám zájem našeho podniku tak leží na srdci.“

„A v srdci také nosím –“ začal John Quincy, ale vyrušil ho Chan.

„Poníženě prosím za odpuštění, ale musíme pospíšit. Kapitán Hallet bude mít veliké nadšení, že se setká s tím Kaohlou, nehledě ke skříňce z lehuového dřeva.“

Ve dveřích se Kaohla přitočil k Johnu Quincymu a nenávistně se na něho podíval. „Tohle jste spískal vy,“ zamručel Havajec. „Však vám to nezapomenu!“

Kapitola 15 - Muž z Indie

Jeli v Chanově autu po Kalakaua Avenue. John Quincy seděl na zadním sedadle, a jak si detektiv přál, držel skříňku z lehuového dřeva na klíně. Svíral ji pevně. Kdysi v San Franciscu mu uklouzla, ale teď ji zas má. Vzpomněl si na události oné noci na půdě vzdálené na dva tisíce mil. Viděl siluetu proti oknu osvětlenému měsícem a ucítil palčivé škrábnutí na tváři. Pak uslyšel Rogerovo soucitné zvolání; „Chudák starý Dan!“ Najdou konečně v této skříňce vysvětlení, proč vlastně musel Dan zemřít?

Hallet čekal ve své kanceláři ve společnosti asi čtyřicetiletého muže s bystrým pohledem.

„Vítám vás,“ řekl kapitán. „Pan Winterslip – pan Greene, zdejší veřejný žalobce.“

John Quincy a Greene si srdečně stiskli ruce. „Jsem rád, že se s vámi seznamuji, pane,“ řekl Greene. „Znám vaše rodné město docela dobře. Studoval jsem tam tři roky na Harvardu.“

„Neříkejte!“ prohlásil John Quincy potěšeně.

Chan zatím postavil skříňku před Halleta na stůl a vysvětlil svému představenému, jak se dostala do jejich rukou. Kapitánův hubený obličej se rozjasnil. „Je zamčená, že? Máš klíč, Kaohlo?“

Havajec zavrtěl mrzutě hlavou: „Ne.“

„Rozmysli si, co říkáš, chlapče!“ varoval ho Hallet. „Prohledejte ho, Charlie.“

Chan rychle a důkladně prohledal Kaohlovi kapsy. Našel svazek klíčů, ale k zámku se žádný z nich nehodil. Kromě toho našel u Kaohly ještě objemný svazek bankovek.

„Kde jsi vzal tolik peněz, Dicku?“ otázal se Hallet.

„Dostal jsem je,“ zamručel mladík.

Hallet se však zajímal více o skříňku. Láskyplně na ni poklepal. „To je důležitý nález, pane Greene. Snad najdeme uvnitř rozřešení naší záhady.“ Vyndal z psacího stolu dláto, a když jím chvíli páčil, zámek povolil.

John Quincy, Chan a veřejný žalobce dychtivě přihlíželi, když kapitán otvíral víko. Skříňka však byla prázdná.

„Naplněna ničím,“ zamumlal Chan. „Další sen se rozbil o kamennou zeď.

Halleta zklamání rozzuřilo. Otočil se ke Kaohlovi: „Nuže, chlapečku, rád bych se od tebe něco dověděl. Byl jsi s Bradem ve spojení, hovořil jsi s ním minulou sobotu a víš, že se dneska večer má vrátit. Co spolu máte? Kápni božskou, ale rychle!“

„Nemám co říct,“ odpověděl Havajec paličatě. Hallet vyskočil. „To teda máš! A přísámbůh, že s tím vyrukuješ! Nemám zrovna chuť, abych se dal vodit za nos, a jestli nepromluvíš na to tata, tak to z tebe vymáčknu!“ Náhle se odmlčel a pak se obrátil k Chanovi. „Charlie, asi za půl hodiny připluje parník z Maui. Jděte do přístavu a poohlédněte se po Bradeovi. Znáte jeho popis?“

„Zajisté,“ odvětil Chan. „Hubený, bledý obličej, jedno rameno nižší, šedé kníry, které v zarmoucené náladě klesají.“

„Souhlasí. Mějte oči otevřené. Toho mladíka si tu ponecháme. Až si ho podáme, nebude mít před námi žádná tajemství. Co říkáte, pane Greene?“

Veřejný žalobce se lehce usmál.

„Pane Winterslipe, noc je rozkošná,“ řekl Chan. „Malá procházka k přístavu ve svitu luny –“

„Jdu s vámi,“ řekl John Quincy. Když vycházel, ohlédl se ještě na Kaohlu – nechtěl by nyní vězet v jeho kůži.

Přístav byl mdle osvětlen a hlouček lidí, který tu postával, zřejmě také čekal, až připluje loď. Chan a John Quincy došli až na konec mola a setkali se tu s reportérem večerníku.

„Charlie!“ zvolal pan Mayberry. „Co tu pohledáváte?“

„Možná že parníkem přijede přítel,“ zazubil se Chan.

„Opravdu?“ odvětil Mayberry. „Vaši lidé na stanici si najednou počínají podivně tajemně. Co se vlastně děje, Charlie?“

„Všechna prohlášení vydává kapitán,“ odvětil Chan.

„Jistě, obehraná písnička,“ posmíval se novinář. „Policie odhalila stopy a sleduje je. Zatím nelze sdělit žádné bližší podrobnosti. Člověk by si rval vlasy! Nu, posaďte se, Charlie. Ale – pan Winterslip! Dobrý večer! Nepoznal jsem vás hned.“

„Dobrý večer,“ odvětil John Quincy. Usedli s Chanem na bednu. Měsíční světlo osvětlovalo molo a vodní hladinu. Půvabná scenérie, pomyslel si John Quincy, a také tu myšlenku vyslovil.

„Ani se mi nezdá,“ namítl Mayberry. „Mně připadá Honolulu jako Seattle nebo Galveston, jednotvárný a nudný jako všechny přístavy tohoto rázu. Jenže Havaj kdysi byla –“

„Myslím, že jste se o tom už zmínil,“ usmál se John Quincy.

„Ano, a rád to budu opakovat. Přístav v Honolulu už postrádá romantické kouzlo. Kdysi patřil k nejmalebnějším na světě, milý hochu. A podívejte se na tu hrůzu teď!“ Novinář si zapálili dýmku. „Charlie vám to může potvrdit – ještě si to pamatuje. Na to staré, vetché vykládací nábřeží a plachetní lodě, dřevěné parníky se dvěma stěžni – nebály se příležitostně využít příhodného větru. A ty krásné veslice – Aloha, Alanu, Emma – pamatujete se, Charlie?“

„Všechno zmizelo,“ řekl Číňan.

„Tehdy tu ještě nebyly vykladačské party jako dneska,“ pokračoval Mayberry. „Jenom havajští lodníci s lei na slaměných kloboucích a s ukulele v ruce. Rybáři se sítěmi a takový staromódní výběrčí – solidní chlap, ne pouhý neživý počítací stroj.“ Chvíli bafal v ponurém mlčení. „To byly, pane Winterslipe, dni odlehlé a půvabné Havaje. Podmořský kabel a rádio nás ještě nepřipoutaly k takzvané civilizaci pevniny. Každou loď, která tu přistála, jsme brali útokem a sháněli noviny s nejnovějšími zprávami z dalekého světa. Vzpomínáte si, Charlie, na ony dny příjezdu parníků, kdy na přístavní nábřeží přijížděl kdekdo ve starých dobrých drožkách, kdy ženy nosily holuky a na hlavě měly klobouky lauhala a Berger tu byl se svou kapelou a s ním někdo z domorodé šlechty – “

„A pak ty noci!“ prohodil Charlie.

„Ano, starousedlíku, zrovna o nich chci mluvit. O těch vlahých večerech, když ve veslařských člunech zpívali domorodí zpěváci tklivé milostné písně za doprovodu ukulele a lampióny rozlévaly bledý svit na rozčeřenou hladinu…“ Oči se mu zalily slzami. John Quincy se v myšlenkách vracel ke knihám, které četl v chlapeckých letech. „A byl někdo tehdy odvlečen na loď proti své vůli?“ zeptal se.

„Ano, to je pravda,“ odvětil Mayberry a pokračoval: „Bylo to v devadesátých letech, když jednou takto večer sedím kousek odsud, vidím, že u přístaviště se strhla nějaká vřava, a slyším hlas jednoho z mých nejlepších přátel. ‚Pete, žij blaze!‘ volá. Hned jsem byl na nohou a vrhl se mezi ten hlouček a vysekal jsem ho – to jsem tehdy ještě byl mladší a uměl jsem se poprat. Byl to hodný chlap, lodník a neměl nejmenší chuť jít s tou sebrankou. V hospodě mu dali do piva nějaký omamný prostředek a vlekli ho na loď, ale on se ještě v poslední chvíli vzpamatoval. Jenže ty časy už nenávratně minuly. Je to tady stejné jako v Galvestonu nebo Seattleu. Je to tak, páni, honolulský přístav pozbyl své romantiky.“

Parníček, obstarávající dopravu mezi ostrovy, vplul do přístavu, a když byl spuštěn lodní můstek, Chan povstal.

„Koho očekáváte, Charlie?“ zeptal se Mayberry.

„Tápeme,“ odvětil Chan. „Možná že pan Brade je na palubě.“

„Brade!“ Mayberry vyskočil.

„Není jisté,“ odvětil detektiv. „Pouhá domněnka. Jestli správná, zdvořile navrhuji, abyste šel na stanici. Snad tam bude možno chytiti nějakou zprávu“

John Quincy s Chanem se postavili k lodnímu můstku. Parník nevezl mnoho cestujících. Několik domorodců, ojedinělé turisty, skupinku Japonců v evropských šatech, kterou obřadně vítali jejich přátelé – hlouček lidí, vesměs se klanějících s hlavami skoro ke kolenům. John Quincy je se zájmem pozoroval, když tu se Chan dotkl jeho ramene.

Po můstku přicházel vysoký sehnutý Angličan. Thomase Macana Bradea by každý snadno poznal i ve větším množství lidí. Měl svěšené kníry a na hlavě bílou tropickou přílbu. Pod vlídným havajským nebem byla taková pokrývka hlavy zbytečná – přílba byla zjevně památkou z doby, kdy sloužil Brade v Indii.

Chan k němu přistoupil. „Pan Brade?“

Mužovy oči hleděly unaveně. Nervózně sebou trhl. „A-ano,“ odvětil váhavě.

„Jsem detektivní seržant Chan od honolulské policie. Prokážete mi velkou čest, když mě laskavě doprovodíte na stanici.“

Brade na něj strnule pohlédl a pak zavrtěl hlavou. „To je vyloučeno.“

„Odpuštění, prosím,“ odvětil Chan. „Nezbytně nutné.“

„Ale já – zrovna se vracím z cesty,“ protestoval Angličan. „Má žena si kvůli mně už asi dělá starosti. Musím s ní promluvit, a později –“

„Hluboké politování mne pálí,“ omlouval se Chan. „Ale povinnost je povinnost. Slova představeného jsou zákonem. Uctivě poznamenávám, že plýtváme drahocenným časem “

„Mám tomu rozumět, že jsem zatčen?“ vybuchl Brade.

„Tato myšlenka je nesmyslná,“ ujistil ho Chan. „Ale kapitán netrpělivé čeká na vaše vysvětlení. Jsem přesvědčen, že zamíříte touto cestou. Okamžik odpuštění – představuji svého vysokorodého přítele pana Johna Quincyho Winterslipa z Bostonu.“

Při vyslovení tohoto jména se Brade otočil a se zájmem si Johna Quincyho prohlížel. „Dobrá,“ řekl. „Půjdu s vámi.“

Vykročili na ulici. Brade nesl v ruce kufřík. Mezitím se hluk po příjezdu parníku už ztišoval. Zakrátko bude Honolulu zase dřímat ve svém obvyklém večerním klidu.

Když přišli na policejní stanici, zastihli Halleta a veřejného žalobce zřejmě v dobré náladě. Kaohla dřepěl v koutě a tvářil se sklesle – když na něj John Quincy pohlédl, ihned pochopil, že mladíkovo tajemství již nenáleží jemu samotnému.

„Představuji pana Bradea,“ řekl Chan.

„Vida,“ poznamenal Hallet, „jsem velice potěšen, že vás vidím u nás, pane Brade. Dělali jsme si kvůli vám starosti.“

„Skutečně, pane,“ odvětil Brade, „vůbec nechápu, proč – “

„Posaďte se,“ poručil Hallet.

Brade sklesl na židli. Budil trapný dojem člověka, který musel snést v životě mnoho ran. Třicet šest let do něho pražilo indické slunce, ale vojáci hleděli na úředníka britské civilní správy s pohrdáním, nikdo si ho nevážil. Nejen šedé kníry „klesaly v zarmoucené náladě“, nýbrž i jejich nositel vypadal sklesle. Přesto však, jak si John Quincy všiml, se muž občas vzpamatoval a dal najevo, že ještě neztratil sebedůvěru.

„Kde jste byl, pane Brade?“ otázal se Hallet.

„Navštívil jsem sousední ostrov, Maui.“

„Odplul jste v úterý ráno?“

„Ano. Stejnou lodí, kterou jsem se vrátil.“

„Vaše jméno nebylo uvedeno v seznamu cestujících “

„Ne. Jel jsem pod jiným jménem. Měl jsem k tomu – důvody.“

„Skutečně?“

Brade se podrážděně obrátil k druhému muži: „Proč tu vlastně jsem? Vysvětlil byste mi to snad vy, pane?“

Greene pokynul hlavou k detektivovi. „Kapitán Hallet vám to vysvětlí.“

„To si pište, že to udělám,“ prohlásil Hallet. „Pane Brade, snad je vám známo, že pan Dan Winterslip byl zavražděn.“

Brade pohlédl bledýma očima na Johna Quincyho. „Ano,“ řekl, „dočetl jsem se to v místních novinách v Hilo.“

„Když jste odsud odjížděl, ještě jste to nevěděl?“

„Ne. Než jsem nastoupil na loď, nečetl jsem žádné noviny “

„Ach tak. A kdy jste pan Dana Winterslipa viděl naposled?“

„Nikdy jsem ho neviděl.“

„Cože? Dejte si pozor, pane!“

„Dana Winterslipa jsem jakživ neviděl.“

„Dobře. Kde jste se zdržoval minulé úterý ráno dvacet minut po jedné hodině?“

„Spal jsem ve svém pokoji v Palmovém hotelu. Ulehl jsem už o půl desáté, protože jsem musel brzy vstávat, abych přišel včas na parník. Moje žena to může potvrdit.“

„Manželčino svědectví, pane Brade, nemá velkou váhu –“

Brade vyskočil. „Poslyšte, pane, chcete snad naznačit, že –“

„Uklidněte se,“ řekl Hallet bodře. „Pane Brade, musím vás upozornit na několik skutečností, které jsme zjistili. Pan Dan Winterslip byl minulé úterý zavražděn v jednu hodinu dvacet ráno, snad o pár minut dříve či později. Víme, že v mládí sloužil na palubě lodi Maid of Shiloh jako první důstojník. Tato loď patřila obchodníku s otroky, který se jmenoval stejně jako vy. Při prohlídce vašeho hotelového pokoje – “

„Co si to dovolujete!“ vrčel Brade. „Jakým právem – “

„Hledám vraha,“ přerušil jej Hallet chladně. „A sleduji každou stopu, ať vede kamkoli. Ve vašem pokoji jsem nalezl dopis adresovaný vám zdejším britským konzulem se sdělením, že Winterslip žije zde v Honolulu. Našel jsem také plechovou krabici s cigaretami značky Corsican. Přede dveřmi Winterslipova obývacího pokoje jsme nalezli oharek cigarety stejného druhu. Ale tato značka není v Honolulu na prodej.“

Brade opět sklesl na židli a strnule pohlížel na plechovou krabici v Halletově ruce. Kapitán ukázal na mladého Havajce v koutě. „Viděl jste toho mladíka již dříve, pane Brade?“

Brade přisvědčil.

„Minulou neděli večer jste s ním na pobřeží rozmlouval, že?“

„Ano.“

„Ten mladík nám všechno vyprávěl. Četl v novinách, že jedete do Honolulu. Jeho otec zastával u Dana Winterslipa místo osobního sluhy a tento chlapec vyrostl ve Winterslipově domácnosti. Proto mu nedělalo žádné obtíže uhádnout, co si asi chcete vyřídit s Winterslipem, a počítal, že kdybyste dostal tuhle skříňku z lehuového dřeva do rukou, jistě byste se mu odvděčil. Jako chlapec viděl skříňku v kufru na půdě Winterslipova domu v San Franciscu. Zašel na palubu Presidenta Tylera a jednoho svého přítele lodníka přemluvil, aby se do domu vloupal a skříňku ukradl. Když se s vámi v neděli večer setkal, řekl vám, že až připluje President Tyler, můžete tu skříňku za slušnou odměnu obdržet. Říkám to správně, pane Brade?“

„Ano, všechno zatím souhlasí,“ odvětil Brade.

„Ty iniciály na skříňce jsou přece vaše, ne?“ naléhal Hallet.

„Náhodou ano,“ potvrdil Brade. „Ale jsou to také začáteční písmena jména mého otce. Před mnoha lety zemřel na palubě své lodi v Tichém oceánu a po jeho smrti byla tato skříňka z kajuty odcizena. Ukradl ji první důstojník lodi Maid of Shiloh – Winterslip.“

Na chvíli nastalo ticho. John Quincy Winterslip pocítil mrazení na páteři a zrudl v obličeji. Proč jenom odjížděl tak daleko od domova? V Bostonu se sice život ubírá ve vyježděných kolejích, ale je bezpečný, bez vzruchu. Tam nikdo nevysloví podobné obvinění proti Winterslipovi, nikdo nepošpiní toto úctyhodné jméno. Ale zdejší Winterslipové jednali jako nepříčetní – kdo ví, co ještě všechno vyjde na světlo…

„Myslím, pane Brade,“ řekl veřejný žalobce, „že byste učinil dobře, kdybyste nám podal úplné a zevrubné vysvětlení všech těch událostí.“

Brade přisvědčil. „To také zamýšlím. Řetěz mých důkazů proti Winterslipovi není sice ještě úplný, a proto bych raději ještě nějakou dobu počkal, ale za těchto okolností musím mluvit. Doufám, že vám nebude vadit, když si zakouřím.“ Vyndal z tabatěrky cigaretu a zapálil si. „Sám dobře nevím, kde začít. V létech sedmdesátých zmizel můj otec náhle z Anglie a matku a mne ponechal osudu. Nějaký čas jsme o něm neslyšeli, ale pak začaly docházet dopisy z Austrálie a různých tichomořských přístavů. Psaní s penězi, které jsme nutně potřebovali. Později jsem se dověděl, že se otec věnoval obchodu s otroky: bůhví, že se tím nelze pyšnit, ale k jeho prospěchu budiž řečeno, že svou ženu a syna nezanechal zcela v bídě.

V osmdesátých letech jsme dostali zprávu o jeho smrti. Zemřel na palubě své lodi Maid of Shiloh a byl pohřben na ostrově Apiangu v Gilbertově souostroví – pohřben Danem Winterslipem, svým prvním důstojníkem. Smířili jsme se se skutečností otcovy smrti a s faktem, že již nedojdou psaní s penězi, a snažili jsme se uhájit holé živobytí. O půl roku později došel ze Sydney od otcova přítele, rovněž kapitána, dopis s překvapující zprávou. Pisatel psal, že bezpečně ví, že můj otec vezl ve své kajutě na Maid of Shiloh značnou částku peněz. Nedůvěřoval bankám a opatřil si proto tuto skříňku z lehuového dřeva. Muž, který nám napsal, tvrdil, že viděl obsah skříňky: byly v ní šperky a značné množství peněz. Můj otec mu prý také ukázal několik měšců ze zelené kůže se zlatými mincemi různých států. Odhadoval, že toho bylo celkem asi v hodnotě dvaceti tisíc liber. Dan Winterslip, stálo dále v tomto psaní, doplul s Maid of Shiloh do Sydney a tam úřadům odevzdal šaty a osobní věci mého otce a asi deset liber v hotovosti. Pak on a druhý běloch z lodi, Irčan jménem Hagin, ihned odjeli na Havaj. Otcův přítel nám radil, abychom neprodleně zahájili pátrání.

Ovšem, pánové,“ – Brade pohlédl na napjaté obličeje svých posluchačů – „co jsme měli dělat? Matka i já jsme na tom byli bídně a neměli jsme peníze na zaplacení advokátů, abychom vedli právní spor na vzdálenost tisíce mil. Prostřednictvím jednoho vzdáleného příbuzného v Sydney jsme si zjednali jakési informace, ale ty nám nebyly nic platné. Nějaký čas se sice o této věci mluvilo, ale pak všechno utichlo. Ale já – já jsem nikdy nezapomněl.

Dan Winterslip se vrátil do Honolulu a udělal tady štěstí. S penězi, které nalezl v otcově kajutě, získal velké jmění, takže vzbudil obdiv celého Honolulu. A zatímco on stále víc bohatl, my třeli bídu s nouzí. Matka zemřela, ale já se plahočil dál. Léta jsem snil o tom, jak jednou povolám Dana Winterslipa k odpovědnosti. Neměl jsem mnoho úspěchu, ale spořil jsem a nyní mám dost peněz, abych tuto věc probojoval.

Před čtyřmi měsíci jsem zanechal služby v Indii a vydal se na cestu do Honolulu. Zastavil jsem se v Sydney – otcův přítel zemřel, ale já mám jeho psaní. Opatřil jsem si také místopřísežné prohlášení jiných lidí, kteří mohli vydat svědectví o penězích uložených ve skříňce. Přijel jsem na Havaj, abych se konečně postavil proti Danovi Winterslipovi. Jenže k tomu nedošlo. Jak víte, pánové“ – Bradeova ruka se lehce chvěla, když zamáčkl cigaretu – „kdosi mě o tuto výsadu oloupil. Neznámý pachatel odstranil z cesty muže, kterého jsem nenáviděl přes čtyřicet let.“

„Přijel jste minulou sobotu – před týdnem,“ řekl Hallet po krátké odmlce. „V neděli večer vás navštívil Kaohla. Nabídl vám tu skříňku ke koupi?“

„Ano,“ odvětil Brade. „Jeho přítel mu zaslal kabelogram a doufal, ze nejpozději v úterý tu skříňku dostane. Slíbil jsem za ni Kaohlovi pět tisíc dolarů – Winterslip mi je měl zaplatit. Od Kaohly jsem se také dověděl, že Hagin žije na farmě v odlehlém koutě ostrova Maui. To vysvětluje mou cestu – jel jsem tam pod cizím jménem, neboť jsem nechtěl, aby Winterslip sledoval mou stopu. Nepochyboval jsem, že mě dal pozorovat.“

„Neřekl jste Kaohlovi, že jedete na Maui?“

„Ne, nepovažoval jsem za rozumné tak docela ho zasvěcovat do svých záležitostí. Hagina jsem našel, ale nepodařilo se mi nic z něho vytáhnout. Winterslip si zřejmě již před dlouhou dobou vykoupil jeho mlčení. Uvědomil jsem si, že ta skříňka má pro mne velikou důležitost, a proto jsem Kaohlu požádal telegraficky, aby mi ji okamžitě po mém návratu předal. Teprve pak jsem se dočetl o Winterslipově smrti. Znamenala pro mne těžké zklamání, ale neměla by být překážkou, abych se domohl svého práva.“ Obrátil se k Johnu Quincymu. „Winterslipovi dědicové musí platit. Musí mi zajistit slušné stáří – to je mým pevným rozhodnutím.

John Quincy se zarděl znovu. Probudil se v něm pocit rozhorlení, uražené rodinné hrdosti. „O tom si ještě promluvíme, pane Brade,“ řekl. „Ta skříňka je sice na světě, ale důkaz o cenných předmětech – penězích –“

„Okamžik,“ přerušil jej veřejný žalobce. „Pane Brade, máte popis některého cenného předmětu, odcizeného vašemu otci?“

Brade přisvědčil. „Zajisté. V posledním psaní mého otce – četl jsem je znovu před několika dny – je řeč o nějaké broži, kterou koupil v Sydney. Stromek ze smaragdů, rubínů a briliantů na pozadí z onyxu. Otec psal, že tu brož posílá matce – ale nedostali jsme ji.“

Greene pohlédl na Johna Quincyho. Mladý muž sklopil oči. „Nenáležím k dědicům Dana Winterslipa, pane Brade,“ prohlásil. „Ve skutečnosti jsem jeho vzdáleným příbuzným. Nemohu si tedy osvojovat právo hovořit jménem jeho dcery, ale jsem přesvědčen, že celou tuto záležitost lze vyřídit mimosoudně, jakmile se sestřenice dozví o vaší historii. Doufám, že budete mít nějaký čas strpení?“

„Počkám,“ přisvědčil Brade. „A nyní, kapitáne – “

Hallet zvedl ruku. „Ještě chvilku. Netelefonoval jste Winterslipovi? Nepřiblížil jste se k jeho domu?“

„Ne,“ odvětil Brade.

„Ale jak jsem se zmínil, nalezli jsme přede dveřmi jeho obývacího pokoje nedopalek cigarety značky Corsican. Tato věc vyžaduje vysvětlení.“

Po krátkém přemýšlení řekl Brade: „Nechci nikomu působit nepříjemnosti, ale ten muž pro mne nic neznamená a já musím očistit své jméno. Když jsem mluvil s majitelem Palmového hotelu, nabídl jsem mu cigaretu. Byl rozradostněn, když poznal značku – Corsican. Už prý ji dlouhá léta neviděl. Proto jsem mu pár těch cigaret dal a on je strčil do svého pouzdra.“ ‘

„Mluvíte o Jimu Eganovi, pravda?“ poznamenal Hallet potěšeně. „O panu Jamesi Eganovi, pochopitelně,“ potvrdil Brade.

„To je všechno, co jsem chtěl vědět,“ odvětil Hallet. „Nuže, pane Greene?“

Veřejný žalobce se obrátil k Bradeovi. „Prozatím vám nemůžeme dovolit, abyste se vzdálil z Honolulu, ale můžete se vrátit do hotelu. Ta skříňka zde zůstane tak dlouho, až budeme moci definitivně rozhodnout, komu ji vrátíme.“

„Ale ovšem!“ Brade povstal.

John Quincy se k němu obrátil. „Vyhledám vás velmi brzy,“ slíbil.

„Co? Ach, ovšem – samozřejmě.“ Brade se nervózně rozhlédl. „Pánové, snad prominete, ale musím spěchat – skutečně už musím –“

Vyšel z pokoje. Veřejný žalobce se podíval na hodinky. „Nu, to by tedy bylo vyřízeno. Zítra ráno se poradíme o dalším postupu, Hallete. Žena mě očekává v klubu. Dobrou noc, pane Winterslipe!“ Povšiml si výrazu mladíkova obličeje a usmál se. „Neberte ta odhalení o svém strýci příliš tragicky. Léta osmdesátá už dávno náleží minulosti.“

Jakmile Greene odešel, obrátil se kapitán k Johnu Quincymu. „Co uděláme s tím Kaohlou? Dá to trochu práce usvědčit jeho povedeného přítele z Presidenta Tylera z vloupání, ale samozřejmě je možné – “

Ve dveřích se objevil uniformovaný policista a vyvolal Chana ven. „Nechte toho mladíka běžet,“ odvětil John Quincy. „Nebudeme tu historii vytahovat na veřejnost. A také bych vás prosil, abyste o Bradeově výpovědi neinformoval noviny.“

„Udělám, co bude v mých silách,“ odvětil Hallet. Otočil se k Havajci. „Pojď sem!“ Kaohla povstal. „Slyšel jsi, co tento pán řekl. Mel bych tě vlastně za to, cos provedl, strčit do basy, ale máme teď na práci důležitější věci. Tak koukej zmizet – “

Chan přišel ještě včas, aby slyšel poslední slova. Za ním vešel drobný Japonec a mladý Číňan, oblečený v sportovním úboru kterési koleje – byl Američan a chtěl tuto skutečnost zdůraznit. „Okamžik!“ zvolal Chan. „Nová a zajímavá fakta vystupují na světlo. Pánové, můj bratranec Willie Chan, kapitán Všečínského baseballového mužstva, nejlepší odpalovač v Tichomoří!“

„Potěšen, že se setkávám s pány,“ uklonil se Willie Chan.

„Dále Okamoto, který má taxistanoviště na Kalakaua Avenue, nedaleko Winterslipova domu – “

„Okamota znám,“ řekl Hallet. „Pod rukou prodává okolehau.“

„Ne, opravdu ne!“ ohrazoval se Japonec. „Taxikář pouze, to je vše!“

„Willie koná drobné vyšetřování, aby vypomohl při pracovním zatížení,“ pokračoval Chan. „On z toho Okamota zde vydoloval zajímavý fakt. Časně ráno v úterý prvního července Okamota vyruší ze spánku silné tlučení na dveře pokoje. On jde ke dveřím –“

„Ať nám to poví sám,“ navrhl Hallet. „V kolik hodin to bylo?“

„Dvě ráno,“ prohlásil Japonec. „Tlučení na dveře bylo jak popsáno. Vstávám, dívám se na hodinky, běžím ke dveřím. Zde pan Dick Kaohla tam stojí. Žádá odvézt domů do Iwilei čtvrti. Učiním tak.“

„Dobrá,“ řekl Hallet. „Ještě něco? Ne? Charlie, vyveďte ty lidi ven a poděkujte jim – to je přece vaše specialita.“ Čekal, až orientálci opustí místnost, a pak se podíval zlostně na Kaohlu. „Tak ses zas do toho namočil! A nyní mluv! Co jsi pohledával v noci, kdy se stala vražda, u Winterslipova domu?“

„Nic,“ odvětil Havajec.

„Nic? Na nečinnou procházku po ulici bylo přece je trochu pozdě, nemyslíš? Dej si pozor, chlapečku! Začínám do tebe vidět! Dan Winterslip ti dával dlouhá léta peníze, podporoval tě, až konečně přišel na to, že jsi flákač. Přestal tě vydržovat a ty ses s ním dostal do prudké hádky. Je to tak?“

„Ano,“ přiznal Dick Kaohla váhavě.

„V neděli večer ti Brade nabídl pět tisíc dolarů za tu skříňku. To se ti nezdálo dost Napadlo ti, že Dan Winterslip snad zaplatí víc. Bál ses ho sice, ale sebral jsi nakonec odvahu, šel do jeho bytu – “

„Ne, to ne!“ vykřikl mladík. „Nebyl jsem tam “

„Já tvrdím, že ano. Chtěl jsi Bradeovi vypálit rybník. Znovu jste se s Danem Winterslipem pohádali, ty jsi vytáhl nůž –“

„Lži, samé lži!“ zvolal mladík vyděšeně.

„Chceš tvrdit, že lžu? Dana Winterslipa jsi zavraždil ty a já to z tebe dostanu! Dověděl jsem se to ostatní a dovím se i tohle!“ Hallet hrozivě vyskočil ze židle.

Vtom vběhl do místnosti Chan a podal Halletovi obálku. „V této chvíli přinesl zvláštní posel,“ prohlásil.

Hallet dopis otevřel a vyndal z ní lístek. Výraz jeho obličeje se změnil. Rozmrzele se otočil ke Kaohlovi: „Vypadni!“ zavrčel. Kaohlovi to nemusel opakovat. John Quincy a Chan udiveně pohlíželi na kapitána. Hallet se zase posadil k psacímu stolu. „Všecko zas ukazuje na Egana,“ řekl. „Věděl jsem to od samého začátku!“

„Moment,“ ozval se John Quincy. „A co se stane s tím klukem?“

Hallet zmačkal psaní v ruce. „Kaohla? Ten nemá s věcí nic společného“

„To mně nestačí,“ naléhal John Quincy. „Žádám, abyste mi řekl -“

Hallet odvětil podrážděně: „Víte všechno, co můžete vědět. Řekl jsem, že Kaohla je z toho venku, a dost. Egan zavraždil Winterslipa, a dříve než s ním skoncuji –“

„Dovolte mi, abych poznamenal, že máte nejdůvěřivější povahu, s kterou jsem se kdy setkal,“ přerušil ho John Quincy. „Věříte všemu, co vám kdo řekne. Comptonová a ten povaleč Leatherbee vám vypravují báchorku a vy se jim za to ještě poděkujete! A Brade? Minulé úterý o půl druhé v noci ležel v posteli, že? Kdo to říká? Tvrdí to on. A kdo to může dosvědčit? Jeho žena. Co mu bránilo, aby vylezl oknem a běžel po pláži k domu mého strýce? Odpovězte mi na to!“

Hallet zavrtěl hlavou. „Je to Egan. Ta cigareta – “

„Zajisté, ta cigareta. Nenapadlo vás, že Brade mu cigarety věnoval záměrně, aby –“

„Udělal to Egan,“ přerušil ho Hallet tvrdošíjně. „Potřebuju už jenom jeho přiznání, a také je dostanu. Znám osvědčené prostředky –“

„Blahopřeji vám k vaší kolosální naivitě,“ vykřikl John Quincy. „Dobrou noc, pane!“

Kráčel po Bethel Street, Chan po jeho boku.

„Jste částečně stravován hněvem,“ řekl Číňan. „Poníženě navrhuji ochladit se. Potřebujeme klidné hlavy.“

„Co stálo v tom psaní? Proč nám to nechtěl říct?“

„Dozvíme se v pravý čas. Kapitán je člověk poctivý. Buďte trpělivý.“

„Ale teď si zase nevíme rady,“ odporoval John Quincy. „Kdo zavraždil mého strýce? Víme toho zrovna tolik jako na začátku.“

„Krajně pravdivé,“ přisvědčil detektiv. „Více stop vede nás do přítomnosti nehybných kamenných zdí. Chodíme kolem, hledáme stále ještě cestu.“

„To bych řekl,“ odvětil John Quincy. „Tamhle mi jede tramvaj. Dobrou noc!“

Teprve když už byl na půl cestě k Waikiki, vzpomněl si John Quincy na pana Saladina. Saladine přikrčený pod oknem Palmového hotelu. Co to znamenalo? Ale Saladine byla komická figurka, šišlající hledač svého umělého chrupu v průhledných vodách Waikiki. Přesto nebude na škodu podívat se na jeho počínání zblízka.

Kapitola 16 - Návrat kapitána Copea

V neděli po snídani vyšel John Quincy se slečnou Minervou na lanai. Domorodý zahradník Dana Winterslipa včera večer pracoval až do tmy a čistě umetl trávník se stejnou láskyplnou péčí, s jakou se domácí paní věnuje drahocennému orientálnímu koberci.

Barbara se u snídaně neobjevila a John Quincy využil této příležitosti, aby slečnu Minervu zpravil o Bradeově návratu a zopakoval jí, co tento muž vyprávěl o Danově krádeži na palubě Maid of Shiloh. Pak si zapálil cigaretu a zamyšleně pohlížel na vzdálené moře.

„Nevěš hlavu!“ napomenula ho slečna Minerva. „Vypadáš jako sedm drahých let. Myslíš patrně na ubohého Dana “

„Ano.“

„Odpusť a zapomeň! Nikdo z nás neměl nikdy Dana za svatého –“

„K tomu měl hodně daleko! Byl jen docela obyčejným – “

„Mlč!“ přerušila ho teta Minerva. „Johne Quincy, pamatuj si, že člověk je produktem svého okolí. A Dan podlehl pokušení. Představ si ho tam na lodi, bohatství leželo u jeho nohou, a nikde ani duše, která by vznesla nárok na toto jmění – mimochodem nabyté nectným způsobem. I ty – “

„I já,“ odvětil John Quincy ostře, „bych si vzpomněl, že jsem Winterslip. Ani ve snu by mě nenapadlo, že tě uslyším, jak se takové jednání snažíš omlouvat.“

Slečna Minerva se zasmála. „Víš, co se říká o bílých ženách, které odejdou do tropů? Nejdřív přijdou o svoji barvu, potom o zuby a nakonec o morálku.“ Váhavě dodala: „V poslední době jsem musela kolikrát k zubnímu lékaři.“

John Quincy byl pobouřen. „Mohu ti jen radit, abys co nejrychleji odcestovala domů.“

„Kdy pojedeš ty?“ „Brzy – už brzy.“

„To říkají všichni. Vrátíš se pravděpodobně do Bostonu?“

„Pochopitelně.“

„A co bude se San Franciskem?“

„Ale, to byl jen takový nápad. Navrhl jsem to sice Agathě, ale jsem přesvědčen, že o tom nebude chtít ani slyšet. A myslím si skoro, že má naprostou pravdu.“ Jeho teta vstala.

„Měla bys zajít do kostela,“ poznamenal John Quincy.

„To mám v úmyslu,“ usmála se. „Mimochodem, dnes přijde na večeři strýc Amos a bylo by dobře, kdyby se dověděl, co říkal Brade, od nás a ne nějaká pokroucená fakta od někoho jiného. Ani Barbaře to nesmíme zamlčet Jestli se ukáže, že je to pravda, musí naše rodina pro Bradea něco udělat.“

„Samozřejmě že pro něj naše rodina něco udělá, ať je tím povinována nebo ne,“ poznamenal John Quincy.

„Nu, nechám na tobě, abys Barbaře tuto historku vyprávěl,“ řekla slečna Minerva.

„Za to ti moc děkuji!“ odvětil John Quincy sarkasticky.

„Není zač. Půjdeš se mnou do kostela?“

„Ne, já to tak nepotřebuju jako ty.“

Slečna Minerva odešla a John Quincy osaměl. Den líně míjel, Charlie netelefonoval, zřejmě nedošlo k žádnému dalšímu vývoji událostí. K páté hodině odpoledne se zaplnilo Waikiki obvyklými nedělními návštěvníky – nebyla to tlačenice svátečního dne, kterou John Quincy znal z pláží na pevnině, ale veselá směsice hezkých lidí, jejichž opálená urostlá těla by potěšila srdce každého cvičitele. John Quincy si také vzal plavky a vrhl se do vlahých vln.

Dlouhými silnými tempy se vzdálil od břehu a odvážil se dál. Jezdci na surfovacích prknech se míhali kolem něj a občas musil z měnit směr, aby se vyhnul kánoi.

Na nejvzdálenějšímu prámu seděla Carlota Eganová, štíhlá půvabná postava, plná života, a čekala na něj. Vyšplhal se na prám a usedl vedle ní.

„Doufal jsem, že vás tu najdu,“ oddechoval.

„Opravdu?“ Pousmála se. „Doufala jsem v to také. Potřebuju od někoho útěchu “

„V takový nádherný den?“

„Skládala jsem v pana Bradea velké naděje,“ vysvětlovala. „Snad víte, že se vrátil – ale pokud jsem se dověděla, jeho návrat na tatínkově osudu nic nezměnil. Docela nic“

„Bohužel, mám také ten dojem,“ přiznal John Quincy. „Ale nesmíme ztrácet naději. Abych mluvil Chanovými slovy – chodíme kolem, hledáme stále ještě cestu. Také my dva se musíme trochu porozhlédnout. Co je s panem Saladinem?“

„Přemýšlela jsem o něm, ale nějak jej nemohu brát vážně. Působí lak směšně.“

„Ale přesto ho nesmíme pustit ze zřetele,“ napomenul ji John Quincy. „Před chvílí jsem zahlédl jeho červené plavky na prvním prámu. Pojďte – setkáme se s ním jakoby náhodou. Doplavu tam před vámi!“

Usmála se a vstala. Vteřinu stála vzpřímena a pak skočila do vody. John Quincy se vzdal veškeré naděje, že kdy dosáhne takové obratnosti. Sice se ze všech sil snažil Carlotu dostihnout, ale dívka byla u Saladina o dobrých pět vteřin dříve než on.

„Dobrý den, pane Saladine. Smím pány seznámit? Pan Winterslip z Bostonu.“

„Ach ano,“ odvětil pan Saladine smutně. „Pan Winteršlip.“ Pohlížel na mladého muže se zájmem.

„Měl jste úspěch, pane?“ zeptal se John Quincy s účastí.

„Ach – vy šte šlyšel o mé nehodě?“

„Ano, a srdečně vás lituji.“

„Já šebe lituji také,“ zajíkal se pan Saladine. „Zatím nič. A za pár dní muším odejet domů “

„Pokud jsem slečně Eganové dobře rozuměl, bydlíte v Des Moines.“

„Ano, Deš, Deš – to nedovedu vyšlovit.“

„Jste tam zaměstnán?“ zeptal se John Quincy nonšalantně.

„Ano. Šem majitelem velkého lahůdkářství,“ vysvětloval pan Saladine pomalu.

John Quincy se obrátil k dívce. „Poplaveme teď dál? Přeji vám hodně štěstí, pane.“ Skočil do vody, a zatímco s Carlotou plavali ke břehu, přemítal, že jsou, pokud jde o Saladina, na falešné stopě, stejně falešné, jako je jeho chrup. Tento obchodník z Iowy mohl sotva mít něco společného se zavražděním Dana Winterslipa. John Quincy si však nechal své myšlenky pro sebe.

Na poloviční cestě k pobřeží se setkali s obrovitým tučným tělem, klidně plynoucím na vlnách. Bezprostředně za mohutným břichem spatřil John Quincy slavnostní obličej Charlieho Chana. „Charlie!“ zvolal. „Oceán není přece jenom tak širý! Máte s sebou svou fordku?“

Chan pozvedl hlavu a zazubil se. „Malé blahodárné osvěžení,“ prohlásil. „Zapomínám na detektivní starosti, když se jako list dám unášet proudem.“

„Prosím, zamiřte ke břehu,“ navrhl John Quincy. „Mám něco pro vás.“

„Krajně šťasten!“ souhlasil Chan.

Připojil se k Johnu Quincymu a Carlotě a tato zvláštní trojice se uvelebila na bílém písku. Mladý muž podal detektivovi zprávu, jak je minulé noci Saladine špehoval pod oknem, a opakoval také rozmluvu, kterou před chvilkou měl s tímto návštěvníkem ze Středozápadu. „Ovšem, zdá se mi pošetilé podezřívat takového chudáka.“

Detektivní seržant zavrtěl hlavou. „Prosím poníženě o prominutí, ale to je krajně špatný postoj. Detektivní práce skládá se z nevýznamných maličkostí. Naše záchytné body se před našima očima jeden za druhým změní v nic. Proto moudré sledovati věc pana Saladina.“

„Co navrhujete?“ vyzvídal John Quincy.

„Dnes večer navštívím město pro noční práci, abych nahromaděné úkoly trochu zdolal,“ odvětil Chan. „Navrhuji po večeři sejít se v telegrafní kanceláři. Pošleme poštmistrovi v Des Moines dotaz, kde je nyní pobyt pana Saladina, majitele velkého lahůdkářství. Kabelogram odešleme vaším jménem. Mnohem lepší než vmíšení se policie.“

„Ujednáno,“ řekl John Quincy. „Budu tam o půl deváté.“ Carlota Eganová vstala. „Musím už jít do Palmového hotelu. Nedovedete si představit, co mám všechno na práci –“

John Quincy už stál vedle ní. „Víte že vám rád pomůžu –“

„Vím,“ usmála se. „Zamýšlela jsem vás již jmenovat náměstkem ředitele hotelu. Pomyslete jen, jak pyšní by na vás byli – v Bostonu!“

Spěchala k mořit aby plavala domů. John Quincy ulehl vedle Chana na písek. Číňanova jantarově žlutá očka sledovala Carlotu. „V úsilí učinit anglickou řeč svou otrokyní, čtu básnická díla. Který to byl velký básník, co řekl: Kráčí v kráse, rovna noci?“

„Hm, to napsal – kdo to byl?“ poznamenal John Quincy.

„Jméno uniká,“ pokračoval Chan. „Nic nedělá! Verš mě pokaždé napadne, když vidím tuto slečnu Eganovou. Krásná jak noc, snad havajská noc, půvabná jako čirý jantar. Zejména na tomto pobřeží. Místo srdcelomného kouzla, toto pobřeží.“

„Máte pravdu,“ přitakal John Quincy, pobavený Chanovou sentimentální náladou.

„Zde na třpytném písku viděl jsem poprvé svou budoucí ženu,“ pokračoval Chan „Štíhlá jak bambus, krásná jako květ švestkového stromu ––“

„Vaši ženu?“ opakoval John Quincy. Nenapadlo ho zatím, že Chan má třeba rodinu.

„Ano, ovšem.“ Chan vstal. „Připomíná mi to, že musím pospíšit domů, kde ona opatruje děti, kterých je v přítomné době dle přesného počtu celkem devět.“ Zamyšleně pohlédl na mladého muže. „Jste dobře obrněn a vyzbrojen?“ řekl. „Buďte opatrný! Některou noc měsíc jasně svítí, kokosové palmy se hluboko sklánějí a odvracejí své hlavy, aby neviděly. A bílý muž líbá, aniž chce.“

„Kvůli mně si žádné starosti dělat nemusíte,“ smál se John Quincy. „Jsem z Bostonu, a imunní.“

„Imunní?“ opakoval Chan. „Ach, ano, rozumím významu. Do svého domu přinesl jsem z Číny sošku modly uvnitř celou z kamene. Myslil bych, že ta je – imunní. Ale ani tomu bych nedůvěřoval na tomto pobřeží. Jak říká můj bratranec Willie Chan – večer nashle.“

John Quincy ještě chvíli seděl na písku, pak se zdvihl a pomalu kráčel domů. Cesta ho vedla těsně kolem lanai domku Arleny Comptonové a ke svému překvapení zaslechl ženský hlas, který volal jeho jméno. Zamířil ke dveřím a nahlédl dovnitř. Comptonová byla sama na verandě.

„Na minutku, pane Winterslipe,“ řekla.

John Quincy zaváhal. Nestál o společnost této dámy, ale nebylo v jeho povaze, aby zhurta pozvání odmítl. „Musím si pospíšit domů na večeři,“ řekl.

„Na večeři? Dáte si tedy koktají.“

„Děkuji, ne. Já – já jsem abstinent.“

„To tady asi těžko dodržíte,“ odvětila, dost nepříjemně dotčena. „Nechci vás dlouho zdržovat. Chtěla jsem se jen zeptat: hnuli ti trulanti na stanici s tou věcí, nebo ne?“

„Policie,“ usmál se John Quincy, „činí pokroky. Ale jde to pomalu, velmi pomalu.“

„To bych řekla – jsou pomalí jako šneci! A já tady mám tvrdnout, dokud to někomu nepřišijou! To jsou moc příjemné vyhlídky, že jo?“

„Je pan Leatherbee ještě u vás?“ zeptal se John Quincy.

„Co tím myslíte, jestli je ještě u mne?“ vyjela.

„Promiňte. Je ještě ve městě?“

„Ovšemže je ve městě. Nechtějí ho pustit pryč. Ale já se starého čerta starám o Leatherbeea. Mám svých starostí až dost. Chci odejet domů.“ Ukázala hlavou na magazín ležící na stole. „Zrovna jsem v starším čísle VARIETY četla o chystané premiéře v Atlantic City. Spousta mých starých známých tam hraje, zkoušejí ve dne v noci, dělají si hlavu, aby to nebyl propadák. Děsně jim závidím. Nejradši bych se rozbrečela.“

„Vždyť se vrátíte domů,“ ujišťoval ji John Quincy.

„Na mou duši, jestli to tak dopadne, zastavím každého chodce na Broadway a slíbím mu, že už nikdy neodjedu.“ John Quincy se zvedl. „Prosím vás, řekněte tomu poldovi Halletovi, aby konečně s tou věcí pohnuli!“

„Vyřídím to,“ odpověděl.

„A přijďte občas ke mně,“ dodala vážně. „My lidé z Východu musíme přece tady venku držet pohromadě.“

„Mate pravdu, to bychom měli,“ odvětil John Quincy. „Dobrou noc.“

Když kráčel podél pobřeží, bylo mu té ženy přece jen líto. Historka, kterou ona a Leatherbee vyprávěli, mohla být od začátku do konce vylhaná, ale přesto ženin stesk po domě vyvolal ozvěnu i v Johnově srdci.

Když později toho večera John Quincy bezvadně ustrojen ve večerním obleku sestoupil ze schodů, zastihl v obývacím pokoji Amose Winterslipa. Strýc Amos byl v přepadlém obličeji ještě bledší než jindy a choval se apaticky. Byl oloupen o svou nenávist a večery pod samanem pozbyly svého smyslu. Amos si už neměl um okořenit život.

Večeře neprobíhala v družné zábavě. Barbara byla zvědavá na podrobnosti policejního vyšetřování a Johnu Quincymu připadla úloha ji o všem zpravit. Nakonec zopakoval Bradeovu výpověď.

Dívka mlčky naslouchala. Po jídle ji John Quincy doprovodil do zahrady a oba usedli na lavičku pod stromem hau, odkud viděli na moře.

„Je mi nesmírně líto, že jsem ti musel všechno říct,“ zašeptal John Quincy. „Ale bylo to nutné.“

„Ovšem. Chudák táta! Byl slaboch –- slaboch –“

„Odpusť a zapomeň.“ pokračoval John Quincy. „Člověk je produktem svého okolí.“ Matně si vzpomínal, že tato slova již jednou slyšel. „Nemůžeš dávat vinu jenom otci – “

„Ty jsi tak neskonale laskavý, Johne Quincy,“ přerušila ho.

„Ne – já to myslím upřímně,“ odporoval mladý muž. „Představ si jeho situaci: široký oceán, bohatství mu leží u nohou, stačí jen po něm sáhnout, a není nikoho, kdo by ho viděl nebo o tom věděl.“

Barbara zavrtěla hlavou. „Och ne, bylo to špatné, špatné! Chudák pan Brade! Musím s ním celou tu věc pokud možno uvést co nejrychleji do pořádku. Požádám Harryho, aby s ním zítra promluvil –“

„Dovolím si poznámku,“ přerušil ji John Quincy. „Je na tobě, abys rozhodla, jak chceš uspokojit Bradeovy požadavky, ale nemůžeš podniknout žádné kroky, dokud nebude dopaden vrah tvého otce.“

Udiveně na něj pohlédla. „Snad nevěříš, že Brade – “

„Nevím. Zatím to neví nikdo. Brade nemůže prokázat, kde se v kritické době zdržoval.“

Chvíli seděli mlčky; náhle si dívka zakryla rukama tvář a její ramena se křečovitě chvěla. John Quincy přisedl blíže a objal ji. Měsíční světlo jí dopadalo na plavé vlasy, pasát pohyboval korunou stromu, vlny šuměly na pobřeží. Barbara zvedla hlavu a John Quincy ji políbil. Měl to být příbuzenský polibek, ale proměnil se v polibek, jaký by v Beacon Street nikdy nebyl dal.

„Slečna Minerva říkala, že vás tu najdu,“ ozvalo se za nimi. John Quincy vyskočil a pohlédl do cynických očí Harryho Jennisona. Třebaže byl Barbařin bratranec, bylo mu trapně, že ženich ho překvapil, když mu líbal snoubenku. A ten polibek se sotva dal vykládat jako čistě příbuzenský… John Quincy by byl rád věděl, zda si toho Jennison povšiml.

„Pojďte – totiž, posaďte se,“ koktal John Quincy. „Právě jsem chtěl odejít.“

„Sbohem,“ řekl Jennison chladně.

John Quincy prošel rychle obývacím pokojem, kde seděla slečna Minerva s Amosem. „Mám schůzku ve městě,“ prohlásil, vzal si v hale klobouk a vyběhl do noci.

Měl v úmyslu jet autem, ale ke garáži by byl musel jít kolem té lavičky pod stromem hau. No, nakonec je přece jen zábavnější jet veřejným dopravním prostředkem.

V telegrafní kanceláři v přízemí hotelu Alexandra Younga ho již čekal Chan. Poštmistrovi v Des Moines zaslali dotaz, podepsaný Johnem Quincym a s jeho adresou. V parku naproti hrálo několik mladíků na ocelové kytary a zpívalo tklivou melodii; byla to jediná známka života v Honolulu.

„Račte vkročit se mnou do vestibulu hotelu,“ navrhl Chan. „Je užitečný zvyk občas prohlížet jména v knize hotelových hostů.“ John Quincy se zastavil hned vedle dveří, aby si zapálil dýmku, a Chan šel mezitím k recepci. Když se mladý muž obrátil, zpozoroval hezkého, distingovaného muže v bezvadném večerním obleku, který nesl neklamnou pečeť londýnské Bond Street. Seděl sám u stolu v hotelové hale a byl to jeho starý známý – kapitán Arthur Temple Cope.

Když Johna Quincyho spatřil, Cope rychle povstal a vyšel mu vstříc. „Těší mě, že vás vidím,“ zvolal se srdečností, která při jeho dřívějším setkání s Johnem Quincym chyběla. „Sedněte si ke mně!“

John Quincy za ním šel ke stolu. „Vrátil jste se hodně brzy.“

„Dřív, než jsem očekával,“ odvětil kapitán. „Nermoutím se proto.“

„Takže se vám ta malá skupinka ostrovů příliš nelíbila?“

„Mladý příteli, měl byste tam jednou zajet. Pětatřicet bělochů, dvě stě padesát domorodců a kabelová stanice. Večer se tam dobře pobavíte, což?“

Chan se k nim přidružil a John Quincy ho představil. Kapitán Cope se ukázal jako pozorný hostitel.

„Posaďte se, pánové,“ zval. „Je libo cigaretu?“ Podával jim stříbrné pouzdro.

„Díky, zůstanu u dýmky,“ odvětil John Quincy, ale Chan si vzal cigaretu a slavnostně si ji zapálil.

Když oba usedli, pokračoval Cope: „Mladý příteli, víte něco noví ho o Winterslipově vraždě? Dopadli už viníka?“

„Bohužel, dosud ne,“ odvětil John Quincy.

„To je politováníhodné. Bylo mi řečeno, že policie zadržela muže jménem Egan.“

„Ano, Jima Egana z Palmového hotelu.“

„Jaké proti němu mají důkazy, pane Winterslipe?“

John Quincy zpozoroval, že Chan na něj významně pohlédl. „Leccos už bylo zjištěno,“ odvětil vyhýbavě.

„Pane Chane, vy jste přece členem zdejší policie,“ řekl kapitán Cope. „Snad mi to můžete říct vy?“

Chanova očka se zúžila. „Zjištěné poznatky nejsou zatím určeny pro veřejnost.“

„Ano, rozumím,“ řekl kapitán Cope tónem, v kterém zaznělo zklamání.

„Vy se zajímáte o tuto vraždu, že?“ otázal se Chan.

„Ale ovšem. Myslím, že každého člověka taková záhada zajímá.“

„Nebyl jste náhodou známý pana Dana Winterslipa?“ otázal se detektiv.

„Ano, znal jsem ho – povrchně. Ale už před mnoha lety“

Chan se zvedl. „Poníženě prosím za prominutí pro bezprostřední odchod,“ omlouval se. Obrátil se k Johnu Quincymu. „Je velice důležité přijít včas na ujednanou schůzku –“

„Samozřejmě,“ souhlasil John Quincy. „Na shledanou, kapitáne.“ Udiveně následoval Chana na ulici.

„Na jakou schůzku –“ začal a zarazil se. Chan uhasil opatrně cigaretu o kamennou zeď hotelu a uschoval oharek v kapse. „Dovíte se,“ slíbil. „Nejdřív půjdeme na policejní stanici. Cestou laskavě vypravujte všechny známé skutečnosti, týkající se tohoto kapitána Copea.“

John Quincy ho informoval o svém prvním setkání s Copem v restauraci v San Franciscu a opakoval tehdejší rozhovor, jak jenom si ho pamatoval.

„Důkaz vřelé nelibosti vůči Danu Winterslipovi nebylo lze utajiti?“ otázal se Chan..

„Ta byla jistě očividná, Charlie. Můj strýc si rozhodně nezískal jeho sympatie. Ale co –“

„Bezprostředně potom Cope odplul na Havaj – promiňte přerušení. Šťastnou náhodou znáte datum jeho příjezdu sem?“

„Ano. Minulé úterý večer, když jsem vás hledal v hale hotelu Alexandra Younga, potkal jsem kapitána Copea. Zrovna odjížděl na ostrovy Line a zmínil se, že přijel den předtím kolem poledne – “

„V pondělí v poledne, aby bylo jasně vysvětleno?“

„Ano – v pondělí v poledne. Ale Charlie – kam vlastně míříte?“

„Tápu v nejistotě,“ usmál se Chan. „Pokouším se pravdu popadnout oběma rukama.“

Mlčky došli k policejní stanici, kde Chan vedl Johna Quincyho do prázdné kanceláře kapitána Halleta. Detektiv přistoupil k pokladně a otevřel ji. Vyndal několik malých předmětů a rozložil je na kapitánově stole.

„Vlastnictví pana Jima Egana,“ oznámil a položil před Johna Quincyho pouzdro z matného stříbra. „Prosím otevřít – co naleznete? Cigarety druhu Corsican.“ Přisunul k Johnovi další předmět. „Plechová krabice nalezená v pokoji pana Bradea. Prosím rovněž otevřít. Ještě víc cigaret Corsican.“

Vyndal z kapsy obálku a vyňal z ní vyschlý oharek, který rovněž položil na stůl. „Zbytek nalezený přede dveřmi vily Dana Winterslipa“ vysvětlil. „Také značka Corsican.“

S pokrčeným čelem vyndal z kapsy druhý oharek a umístil jej poněkud dále od ostatních předmětů. „Cigareta právě nabídnutá se zdvořilou tvářností pohostinství kapitánem Arthurem Templem Copem. Nakloňte se a prohlédněte si. Také druh Corsican, že ano?

„Dobré nebe! “ zvolal John Quincy.

„Je myslitelno, že jste obeznámen s tímto druhem Corsican?“ otázal se Chan.

„Vůbec ne,“ odvětil John Quincy.

„Jsem ve šťastnějším postavení. Dnes odpoledne před plaváním zdržel jsem se ve veřejné knihovně k nerušenému studiu. V australském časopise našel jsem reklamní inzert na cigaretu Corsican. Je vyráběna ve dvou druzích, jeden označený jako 222 na cínové krabici obsahuje turecký tabák. Povšimněte si, že na Bradeově krabici vidíme 222. Druh 444 je z viržinského tabáku. Jste snad náhodou schopný rozeznat rozdíl mezi tureckým a viržinským tabákem?“

„Myslím, že bych to dokázal,“ řekl John Quincy.

„Myslím, že já také, myšlení však nestačí. Chvíle jsou vážné. Požádáme posouzení odborníka. Prosím, poctěte mě cestou do skladu tabáku!“

Chan vyňal cigaretu z Bradeovy krabice, vložil cigaretu do obálky a napsal cosi na vnější stranu. Stejným způsobem naložil s cigaretou z Eganova pouzdra. Oba oharky byly rovněž přiměřeně klasifikovány.

Mlčky vyšli na ulici. Chan se tvářil slavnostně, zatímco John Quincy, zmatený tímto novým nápadem, s nedůvěrou hleděl vstříc příštím chvílím.

Po krátké rozmluvě s prodavačem v tabákovém skladu vyšli zase ven. Chan se usmíval.

„Zase postupujeme! Slyšel jste, co řekl odborník. Cigareta z Bradeovi krabice a její sestřička z Eganova pouzdra jsou stejného složení, obě z tureckého tabáku. Oharek nalezený u dveří z virginského materiálu. Takový také zbytek cigarety, obdržené dnes z přívětivé ruky kapitána Arthura Templeho Copea.“

„Nemohu to pochopit,“ odvětil John Quincy. „Ale – pak je z toho Egan venku! Tuto radostnou novinku musím rychle oznámit Carlotě! Poběžím teď do Palmového hotelu –“

„Ne, to ne!“ protestoval Chan. „Prosím, nechte tento blahodárný okamžik ještě čekat. Pro přítomnost si dopřejte mlčení. Než požádáme kapitána Copea o vysvětlení, budeme střežit každý jeho krok. Mnohé může být odhaleno, když nikdo netuší. Jdu na stanici, abych učinil přípravy –“

„Ale to je přece džentlmen!“ zvolal John Quincy. „Kapitán britské admirality! To, co naznačujete, je nemožné.“

Chan zavrtěl hlavou. „Nemožné v Rear Bay v Bostonu,“ odvětil, „ale zde na křižovatce Tichého oceánu osvětlené měsícem ne tak naprosto nemožno. Dvacet pět roků mého života jsou strávena na Havaji a já byl často svědek, že nemožné se probudilo a stalo se skutečností.“

Kapitola 17 - Noční život v Honolulu

Pondělí nepřineslo nová odhalení a John Quincy prožil neklidný den. Několikrát telefonoval Chanovi na policejní stanici, ale detektiva ani jednou nezastihl.

Podle zprávy večerního listu bylo v celém Honolulu vzrušení. Ale jak k svému překvapení zjistil John Quincy, nezpůsobil to žádný nový obrat v pátrání po vrahovi Dana Winterslipa. Z přístavu San Pedro vyplula eskadra válečných lodí k Havaji. Jako každoročně se vydali do Pacifiku absolventi námořní akademie v Annapolisu, a válečné lodi byly plné budoucích kapitánů a admirálů. Loďstvo mělo kotvit několik dní v zdejším přístavu a Honolulu čekala řada příjemných společenských událostí – hostiny, plesy a plavecké závody při měsíčním světle.

John Quincy neviděl Barbaru celý den; k snídani nepřišla a poobědvala na pobřeží s kterousi přítelkyní. Setkali se až u večeře a připadalo mu, že je bledší a unavenější než dříve. Vyprávěla, jak mají připlout válečné lodi.

„To bývá vždycky veselo,“ řekla zasněně. „V městě je úplná záplava mladých hezkých mužů v uniformách. Měl bys také zajít na několik takových tanečních zábav, Johne Quincy. Zatím jsi nepoznal Honolulu zrovna z příjemné stránky.“

„Já jsem docela spokojen,“ ujišťoval ji John Quincy.

Barbara zavrtěla hlavou. „Já ale ne. Víš, my tu nejsme takovými otroky společenských pravidel. Opatřím ti několik pozvání – co o tom soudíš, Minervo?“

„Já už jsem stará,“ odpověděla slečna Minerva. „U vás je to něco docela jiného – jste mladí. Ale v mém věku člověka zábavy už tolik nelákají – “

„Nedělej si kvůli mně starosti, Barbaro,“ vpadl do rozhovoru John Quincy. „Mně zábavy také nic neříkají. A když slyším o ‚staré ženě‘ – vždyť já sám jsem také už postarší – bude mi co nevidět třicet. Dýmka, trepky a posedět u krbu – nebo u ventilátoru – žádná jiná přání nemám.“

Barbara se usmála a přestala o tom mluvit. Po večeři doprovodila Johna Quincyho na lanai. „Měla bych k tobě prosbu,“ řekla.

„Co si jen přeješ “ „Promluv s panem Bradem a řekni mi, kolik si žádá.“

„Myslel jsem, že Jennison – “

„Ne, nepožádala jsem ho o to,“ odvětila Barbara a odmlčela se. Po chvíli řekla: „Měl bys to vědět – já se za pana Jennisona neprovdám.“

John Quincy pocítil lehké zamrazení. Můj ty bože – ten polibek! Nevyložila si jej Barbara nesprávně? Nic tím přece nemyslel – byla to jen příbuzenská lichotka, tak si to aspoň zprvu myslel. Barbara je roztomilá dívka, ale je to jeho příbuzná a příbuzní nemají uzavírat sňatky, lhostejno, jak daleko je stupeň příbuzenství. A je tu také Agatha. Do čeho se to jen zapletl?

„To je mi nesmírně líto,“ zajíkal se. „Obávám se, že si musím činit výčitky – “

„Ale kdepak!“ odporovala.

„Pan Jennison to přece jistě pochopil. Ví, že jsme příbuzní, a to, co včera v noci viděl, přece nic neznamená“ John Quincy si oddechl, že tak dokonale objasnil situaci.

„Jestli proti tomu nic nemáš, nebudeme o tom už mluvit,“ prohlásila Barbara. „Harry a já se v žádném případě v dohledné době nevezmeme. A půjdeš-li vyhledat Bradea –“

„Samozřejmě,“ slíbil John Quincy. „Půjdu k němu hned.“ Byl rád, že může odejít, protože měsíc právě stoupal nad oním „místem srdcelomného kouzla“.

Člověk by si měl dávat větší pozor, přemítal John Quincy, když kráčel po pobřeží. Měl by být dobře obrněn a vyzbrojen, jak doporučoval Chan. V této tropické zemi se člověk snadno dopustí nerozvážnosti a je slabostí poddávat se náhlému citovému vzplanutí. Pak nastávají komplikace – Barbara a Jennison se sobě odcizili – z úplně jasného důvodu. Napříště si musí dávat pozor jak ostříž!

Brade s manželkou seděli ve tmě na verandě Palmového hotelu. John Quincy došel k nim.

„Mohu s vámi na chvíli mluvit, pane Brade?“

Brade jako by se probral ze zamyšlení. „Ovšem, zajisté – “

„Jsem John Quincy Winterslip. Už jsme se viděli.“

„Ano, zajisté, pane.“ Brade vstal a podal návštěvníkovi ruku. „Má drahá –“ obrátil se k manželce. Ta však vrhla na Johna Quincyho zničující pohled a zmizela.

„Posaďte se, pane,“ řekl Brade, uveden chováním své ženy trochu do rozpaků. „Očekával jsem návštěvu zástupce vaší rodiny.“

„Přirozeně. Přicházím, jak se rozumí samo sebou, kvůli té historii, kterou jste vyprávěl v sobotu večer.“

„Historii?“ vzrušil se Brade.

John Quincy se usmál. „Aby mezi námi nedošlo k nedorozumění. Nepochybuji o pravdivosti vašeho vyprávění, ale řekl bych vám, pane Brade, rád toto: je vám jistě jasné, že by vám působilo nemalé obtíže odůvodnit své nároky před soudem. Léta osmdesátá jsou již značně vzdálená.“

„Máte pravdu,“ přisvědčil Brade. „Já však spoléhám spíše na skutečnost, že by soudní spor vrhl dost špatné světlo na Winterslipovu rodinu.

„To souhlasí,“ přikývl John Quincy. „Jsem zde na přání slečny Barbary Winterslipové, která je jedinou dědičkou Dana Winterslipa. Slečna Barbara je dáma ušlechtilého smýšlení a –“

„O tom nepochybuji,“ přerušil jej Brade netrpělivě.

„A nebudou-li vaše požadavky nerozumné…“ John Quincy se odmlčel a naklonil se k Bradeovi.

Brade si pohladil kníry. Pak odvětil: „Bezpráví spáchané Danem Winterslipem nelze vyčíslit penězi. Ale jsem již starý a rád bych byl pro zbytek života finančně zabezpečen. Nemám v úmyslu klást přemrštěné požadavky – zvláště proto, že Dan Winterslip už odešel ze světa. Jde o dvacet tisíc liber, nemluvě o úrocích za více než čtyřicet let. Odbytné ve výši jednoho sta tisíce dolarů bych považoval za přijatelné.“

John Quincy přemítal. „Nemohu vám slíbit nic definitivního, dokud nepromluvím se svou sestřenicí,“ odvětil, „ale váš požadavek se mi zdá přiměřený. Nepochybuji, že slečna Barbara bude ochotná vám tuto částku vyplatit,“ – viděl jak Bradeovy unavené oči ve tmě zasvítily – „ve chvíli, kdy bude dopaden vrah Dana Winterslipa,“ dodal rychle.

„Cože?“ vyskočil Brade.

„Říkám, že má sestřenice pravděpodobně splní váš požadavek, jakmile bude tato záhada objasněna. Nemůžete přece očekávat, že se tak stane dříve!“ Také John Quincy povstal.

„Ovšemže to požaduji!“ vykřikl Brade. „To vyšetřování se může táhnout kdovíjak dlouho! Chci se konečně vrátit do Anglie – Strand, Piccadilly… Londýn jsem viděl naposledy před pětadvaceti lety! Čekat? Proklatě, proč mám čekat? Co je mi po té vraždě k čertu, pane…!“ Přistoupil k Johnu Quincymu, vzpřímený, supě zlostí, pravý syn Toma Bradea, otrokáře. „Nebo snad chcete tvrdit, že jsem –“

John Quincy mu klidně hleděl do očí. „Vím, že nemůžete prokázat, kde jste byl minulé úterý časně ráno,“ řekl pevně. „Netvrdím, že tento fakt vám přitěžuje, ale rozhodně doporučím své sestřenici, aby ještě počkala. Za žádných okolností bych se nechtěl dožít toho, aby odměnila muže, který usmrtil jejího otce!“

„Pak tedy boj!“ křičel Brade. „Podám žalobu k soudu – “

„Jen si poslužte,“ odvětil John Quincy. „Ale to vás bude stát každý penny, který jste si uspořil, a nakonec pak spor prohrajete. Dobrou noc, pane.“

„Dobrou noc!“ zvolal Brade v postoji, který by byl dobře slušel jeho otci na palubě Maid of Shiloh.

John Quincy ušel sotva šest kroků, když za sebou zaslechl dusot. Obrátil se. Stál před ním Brade – zlomený, bezmocný tvor, který se šestatřicet let dřel ve výhni indického slunce.

„Vzdávám se,“ řekl a položil ruku na rameno mladému muži. „Už nedokážu bojovat. Jsem příliš unavený a starý – dřel jsem se do úpadu. Spokojím se se vším, co mi vaše sestřenice nabídne – a kdy mi to dá.“

„To je moudré rozhodnutí, pane,“ odvětil John Quincy. Pocítil náhle soucit s tímto mužem, právě tak jako už dříve vůči onomu zavrženci Arleně Comptonové. „Doufám, že brzy zase uvidíte Londýn,“ řekl a podal Bradeovi ruku.

Brade se jí chopil. „Děkuju vám, jste skutečný džentlmen, ačkoli se jmenujete Winterslip.“

To byla dost dvojsmyslná poklona, uvažoval John Quincy, když vkročil do hotelové haly. Za recepčním pultem stála Carlota Eganová. S úsměvem k němu vzhlédla a jemu se zdálo, že od onoho dne na přívozu z Oaklandu ještě nevypadala radostněji.

„Dobrý večer!“ pozdravil. „Nemáte nějaké zaměstnání pro zkušeného účetního?“

Zavrtěla hlavou. „Zatím se obchody moc nehýbou. Zrovna jsem si lámala hlavu, jestli mi zbydou peníze na výplatu.“

„Doufám, že se situace brzy zlepší,“ usmál se John Quincy. „Tváříte se spokojeně “

Jsem také spokojená,“ odvětila. „Dnes ráno jsem navštívila chudáka tatínka v tom hrozném domě – a když jsem odcházela, přišel k němu na návštěvu jakýsi muž.“

„Cizinec?“

„Ano a byl to skutečně krasavec – vysoký, prošedivělý, hned mi imponoval. A tvářil se tak přívětivě, že jsem se v té chvíli hned cílila spokojenější.“

„Kdo byl ten pán?“ otázal se John Quincy nedočkavě.

„Viděla jsem ho poprvé, ale jeden policista mi řekl, že je to kapitán Cope z britské admirality.“

,Proč chtěl kapitán Cope mluvit s vaším otcem?“

„Nemám tušení. Znáte ho?“

„Ano, setkal jsem se s ním.“

„Nemyslíte, že vypadá báječně?“ Tmavé oči jí zazářily.

„Ano, zajisté,“ odvětil John Quincy bez zvláštního nadšení. „Víte, mám pocit, že v celé té záležitosti nastává obrat k lepšímu.“

„Já mám docela stejný pocit,“ řekla dívka.

„Co říkáte, že bychom to oslavili?“ navrhl. „Vyjdeme si na procházku a podíváme se trochu na noční život. Mám už dost té věčné policejní stanice. Jak se tu vlastně lidé večer baví? Jdou do kina?“

„Zrovna teď chodí lidé do Punahou, aby se podívali na rozkvetlou Královnu noci.“

„To vypadá na velkolepý večer,“ usmál se John Quincy. „Vyjít si, aby si člověk prohlédl květiny. Ale proč ne? Půjdeme tedy?“

„Hned to bude.“ Dala recepčnímu několik příkazů a u dveří se připojila k Johnovi.

„Odskočím domů a přijedu pro vás autem,“ nabízel se.

„Nedělejte to,“ usmála se. „Já se jistě v životě nezmůžu na vlastní auto, a kdybych si zvykla se všude vozit, třeba by mě to pak mrzelo. Veřejná doprava mi plně vyhovuje. Člověk se setká se zajímavými lidmi.“

U zdi nádvoří Oahu College svítily ve sněžné bělosti na kaktusech druhu saguária květy, které se rozvíjejí jen v jediné letní noci. John Quincy nebyl valně nadšen Carlotiným návrhem, ale teď uznal, že byl na omylu. Stál v úžase nad touto nádherou. Podél zdi se tísnil hustý zástup návštěvníků a Carlota a John Quincy se k nim přidali. Carlota byla neobyčejně milou společnicí, měla dobrou náladu a příjemně se poslouchala. Nevedla duchaplné řeči o Shawovi či o obrazech, které shlédla v galerii – ale to Johnu Quincymu kupodivu vůbec nevadilo.

John Quincy dívku přemluvil, aby s ním zašla do města na zmrzlinu, a hodiny tloukly již desátou, když se vrátili na pobřeží, stanici, nedaleko stromořadí vedoucího k Palmovému hotelu, vystoupili z tramvaje a pomalu kráčeli k hotelu. Po jejich pravici byla cesta ohraničena hustou, skoro neproniknutelnou spletí listí. Noc byla tichá, pouliční lampy jasně zářily a dláždění ulice bíle svítilo v měsíčním světle. John Quincy vyprávěl dívce o Bostonu. „Myslím, že by se vám tam líbilo. Boston je sice staré a usedlé město, ale –“

Z křoví vedle nich vyšlehl oheň a John Quincy slyšel, jak kolem jeho hlavy hvízdla střela. Pak se zablesklo znovu a zasvištěla druhá střela. Carlota vylekaně vykřikla.

John Quincy vyrazil kupředu a vrhl se do křoví. Hněvivé větve ho tloukly do tváří. Pak se však zastavil – nemůže přece nechat. Carlotu o samotě. Vrátil se k ní.

„Co to znamená?“ otázal se užasle a rozhlížel se zmateně kolem.

„Já – já nevím.“ Chytila ho za ruku. „Pojďte – rychle!“

„Nebojte se,“ uklidňoval ji.

„Nebojím se o sebe,“ odvětila.

Spěchali k hotelu. Když vstoupili do haly, uviděli kapitána Arthura Templeho Copea. Stál u pultu, a když je spatřil, vyšel jim naproti.

„Slečna Eganová, že? A podívejme se, pan Winterslip! Jak se daří?“ Znovu se obrátil k dívce. „Najal jsem si zde pokoj, pokud nic nenamítáte “

„Vůbec ne, proč bych měla,“ zajíkala se.

„Dnes dopoledne jsem mluvil s vaším otcem. Dověděl jsem se teprve na lodi, cestou na souostroví Line, že je v nesnázích. Vrátil jsem se proto co nejrychleji.“

„Vy jste se vrátil – “ Upřeně na něj pohlížela.

„Ano, vrátil jsem se, abych mu pomohl.“

„To je od vás neobyčejně laskavé, ale nerozumím –“

„Pochopitelně tomu nemůžete rozumět,“ usmál se kapitán. „Jim je můj mladší bratr. A ty jsi mou neteří a jmenuješ se Carlota Marie Copeová. Doufám, že se mi konečně podařilo přimět Jima k tomu, aby vyrukoval s pravdou ven.“

Carlotiny tmavé oči se rozšířily: „Myslím, že jsi moc milý strýc,“ řekla.

„Vážně?“ Kapitán se uklonil. „Přičiním se, abych se takovým ukázal.“

„Nebudu rušit,“ prohlásil John Quincy. „Dobrou noc, kapitáne.“

„Dobrou noc, mladý příteli,“ odvětil Cope.

Carlota vyprovodila Johna Quincyho na lanai. „Já – jsem z toho všeho trochu zmatená.“

„Ano, události se valí přímo překotně,“ poznamenal John Quincy. Vzpomněl si na cigarety značky Corsican. „Kapitánovi bych příliš nedůvěřoval,“ varoval ji.

„Ale je to přece takový skvělý –“

„To je docela možné, ale nenechte se oklamat zdáním. A teď už půjdu, abyste si mohli pohovořit.“

Položila mu štíhlou opálenou ruku na bílý rukáv. „Buďte opatrný!“

„Ale já si přece dávám pozor,“ odvětil.

„Někdo po vás vystřelil.“

„Ovšem, ale mířil bídně. Nedělejte si kvůli mně starosti “ Stála těsně před ním a oči se jí ve tmě leskly. „Před chvílí, jste řekla, že se nebojíte o sebe,“ dodal. „Myslila jste –“

„Myslila jsem tím, že – že se strachuji o vás.“

Samozřejmě že zase svítil měsíc. Kokosové palmy kolébané pasátem odvrátily své hlavy a docela nablízku šuměly vlahé vlny Waikiki. John Quincy Winterslip z Bostonu – prý imunní – přitáhl dívku k sobě a políbil ji. Nevtiskl jí příbuzenský polibek – a proč také? Carlota nebyla jeho sestřenicí.

„Děkuji ti, miláčku,“ zašeptal. Připadalo mu, že se vznáší v závrati v nadzemských výšinách a stačí, aby natáhl ruku a utrhne celou hrst hvězd.

Napadlo ho, že přes veškerý svůj pevný úmysl to učinil znovu – políbil další dívku! Ano, už třetí – už ke třem má teď jisté povinnosti…

„Dobrou noc!“ zvolal zastřeným hlasem, přeskočil zábradlí a dal se na útěk zahradou.

Tři dívky! Ale necítil osten výčitky – konečně žije! Bylo mu lehko u srdce, když pospíchal podél pobřeží. Jednu chvíli měl dojem, že je sledován, ale nevšímal si toho. Co na tom?

Na psacím stole ve svém pokoji našel obálku se svým jménem napsaným na stroji. Vytáhl z ní lístek, také psaný strojem.

Jste příliš horlivý. Havaj nepotřebuje malihiniho, který se vměšuje do jejích záležitostí Parníky odplouvají každý den. Jestliže do osmačtyřiceti hodin po obdržení tohoto psaní budete ještě zde, dejte si pozor! Výstřely dnes večer byly vypáleny do vzduchu. Napříště se nechybí cíle!

John Quincy s potěšením lístek přečetl. Vida, dostal výhružku – jeho detektivní činnost nese tedy ovoce. Vzpomněl si na číhavý pohled Kaohly, když mu mladík říkal, že mu nezapomene, co udělal. A pamatoval si i poznámku Dana Winterslipa, kterou citovala slečna Minerva: „Civilizovaní? Jenže hluboko dole stále ještě plynou temné vody.“

Parníky odplouvají každý den … John Quincy některým z nich také odcestuje, ale teprve až vrah Dana Winterslipa bude postaven před soud.

Život měl nyní pro Johna Quincyho nové kouzlo. Dejte si pozor! Rád uposlechne. Když si svlékal kabát, šťastně se usmíval. Je to přece jen jiný život než nabízet v Bostonu obligace!

Kapitola 18 - Kabelogram z pevniny

John Quincy se probudil v devět hodin ráno a čiperně vyskočil z postele. Na podlaze vedle psacího stolu leželo psaní, které jej mělo donutit k rychlému odjezdu. John Quincy je zvedl a ještě jednou je s vřelým uspokojením pročetl. Když vstoupil do jídelny, ohlásil mu Haku, že slečna Minerva s Barbarou již posnídaly a odjely do města nakupovat.

„Poslyš, Haku,“ zeptal se John Quincy, „včera večer pro mne došel dopis, viď?“

„Ano,“ přisvědčil Japonec.

„Kdo jej přinesl?“

„Nevím. Dopis ležel na podlaze u velkých předních dveří.“

„Kdo jej nalezl?“

Kamaikui.

„Ach, tak – Kamaikui.“

„Pravil jí dopis odnést do vaší ložnice.“

„Viděla Kamaikui osobu, která dopis přinesla?“

„Nikdo neviděl. Nikdo v domě.“

„Dobře,“ řekl John Quincy.

S dýmkou a ranními novinami strávil John Quincy hodinu klidu na lanai. O půl jedenácté usedl do roadsteru a jel na policejní stanici.

Dověděl se, že Hallet a Chan mají poradu s veřejným žalobcem. John Quincy usedl, aby počkal, až porada skončí, ale již za několik minut obdržel pozvání, aby za nimi přišel. Když vstoupil do Greeneovy kanceláře, uviděl, jak všichni tři mrzutě sedí u stolu veřejného žalobce.

„Myslím, že jako detektiv docela ujdu,“ oznámil.

Greene k němu vzhlédl. „Zjistil jste něco nového?“

„To zrovna ne,“ přiznal John Quincy. „Ale když jsem včera večer kráčel s jednou mladou dámou po Kalakaua Avenue, někdo na mne dvakrát vystřelil z křoví. A když jsem přišel domů, našel toto psaní.“

Podal psaní Halletovi, jenž je přečetl se zjevným zklamáním a podal je veřejnému žalobci. „To se netýká našeho případu,“ poznamenal.

„Ale může se to snadno týkat mne, jestli se nebudu mít na pozoru“ ohradil se John Quincy. „A můžu se holedbat tím, že moje detektivní činnost nebyla tak zcela bezúspěšná.“

„Možná,“ odvětil Hallet.

Greene položil psaní na stůl. „Radil bych vám, abyste nosil revolver. To vám ovšem říkám neoficiálně.“

„Nesmysl. Nejsem žádný strašpytel,“ prohlásil John Quincy. „A myslím, že vím, kdo mi to varování poslal“

„Opravdu?“ otázal se Greene.

„Ano. Přítel kapitána Halleta – Dick Kaohla.“

„Co to znamená? Kaohla mým přítelem?“ vybuchl Hallet.

„Proč ne? Přinejmenším jste s ním minule jednal v rukavičkách!“

„Věděl jsem přesně, co dělám,“ zavrčel Hallet.

„Doufejme, že je tomu tak. Ale až mi ten dobrák některého líbezného večera vpálí kulku do těla, budu se na vás zlobit.“

„Nehrozí vám žádné nebezpečí,“ odvětil Hallet. „Jenom zbabělci píší anonymní dopisy.“

„Zajisté, a jenom zbabělci střílejí ze zálohy. To ovšem neznamená, že zbabělec se musí chybit cíle.“

Hallet vzal psaní. „Uschovám je. Může nám posloužit jako průkazní materiál.“

„Máte pravdu,“ přisvědčil John Quincy. „Tím spíše, že ostatních důkazů máte poskrovnu.“

Ve dveřích se objevil policista a hlásil Greeneovi: „Egan a jeho dcera a kapitán Cope. Mám je přivést, pane?“

„Myslíte?“ zlobil se Hallet. „Získali jsme velmi důležitý poznatek o tom nedopalku.“

„Já přece netvrdím, že Charlie není zdatný,“ ušklíbl se John Quincy. „Byl jsem přitom, když to zjistil.“

„Ano, pošlete je sem,“ rozkázal veřejný žalobce.

„Rád bych tu zůstal, pokud proti tomu nic nemáte,“ řekl John Quincy.

„To se rozumí samo sebou,“ odvětil Greene. „Nemůžeme vás přece postrádat.“

Policista doprovodil Egana až k prahu. Majitel Palmového hotelu byl bledý a vyhublý v obličeji, ale oči hleděly stále vzdorovitě. Za otcem vešla Carlota Eganová, svěží a krásná. Poslední vstoupil kapitán Cope, vysoký muž, v jehož tváři se zračila pevnost a rozhodnost.

„Pan veřejný žalobce, že ano?“ řekl. „Ach, pan Winterslip – co chvíli se potkáváme.“

„Máte nějaké námitky proti mé přítomnosti?“ zeptal se John Quincy.

„Ani ty nejmenší, milý hochu. Nebudeme vás dlouho připravovat o čas.“ Obrátil se ke Greeneovi. „Úvodem poznamenám, že jsem námořní kapitán Arthur Temple Cope z britské admirality a tento pán – “ ukázal na majitele Palmového hotelu – „je můj bratr.“

„Skutečně?“ otázal se Greene. „Myslím, že se jmenuje Egan.“

„Jmenuje se James Egan Cope,“ odvětil kapitán. „Z důvodů, po kterých nám zde nic není, přestal před mnoha léty užívat jména Cope. Přišel jsem, pane, jen abych vám řekl, že zadržujete mého bratra pod nejchatrnější záminkou, s jakou jsem se průběhem svých rozsáhlých cest setkal. Bude-li třeba, vezmu nejlepšího obhájce v Honolulu a bratr bude do večera na svobodě. Ale chci vám nabídnout ještě tuto poslední možnost, abyste jej propustil u vyhnul se tak trapné situaci, v níž byste se octl, jakmile by se vaše počínání dostalo na veřejnost.“

John Quincy pohlédl na Carlotu. Její oči zářily, ale nikoli kvůli němu. Dívala se jen na svého strýce.

Greene se lehce zarděl. „Máte pravdu, kapitáne – člověk vždycky doufá, že mu jeho bluf vyjde.“

„Vy tedy připouštíte, že vše bylo jen blufem?“ prohodil Cope rychle.

„Měl jsem na mysli vás, pane,“ odvětil Greene.

„Ach, tak,“ řekl Cope. „S vaším dovolením se posadím. Pokud jsem informován, Jimovi přitěžují dvě věci. Předně že navštívil Dana Winterslipa v noc vraždy a odmítl mluvit o důvodu této návštěvy. A za druhé, že přede dveřmi obývacího pokoje Dana Winterslipa byl nalezen nedopalek cigarety Corsican.“

Greene ceně zavrtěl hlavou. „Počkat,“ řekl. „Ta cigareta už není důkazem proti Eganovi.“ Naklonil se přes stůl: „Cigareta je důkazem proti vám, velectěný kapitáne Cope!“

Cope pohlédl veřejnému žalobci klidně do očí. „Vy si to opravdu myslíte?“ otázal se.

John Quincy zpozoroval náhlé zděšení v Carlotiných očích. „Samozřejmě, slyšel jste dobře,“ pokračoval Greene. „Jsem rád, že jste se tu zastavil. Čekal jsem již netrpělivě na to, abych si s vámi pohovořil. Bylo mi řečeno, že jste dal docela otevřeně najevo výraz své antipatie vůči Danu Winterslipovi.“

„To je možné. Rozhodně jsem nepociťoval vůči tomu pánovi vřelou náklonnost“

„A důvod?“

„Když jsem sloužil jako poddůstojník na britské válečné lodi v li těch osmdesátých, přirozeně jsem se dověděl o všech australských klepech. Pan Dan Winterslip měl špatnou pověst. Podle zpráv ze spolehlivých pramenů vyloupil na Maid of Shiloh pokladnu svého zesnulého kapitána. My námořníci nejsme možná tolik nedůtkliví, ale takový čin nemůžeme nikdy odpustit. Byla vznesena také jiná obvinění vzhledem k jeho činnosti lapače lidí. Ano, vážený pane, Dan Winterslip mi byl ze srdce protivný, a pokud jsem to neřekl dříve, říkám to nyní.“

„Včera to byl týden, co jste přijel do Honolulu,“ pokračoval Greene. „V pondělí v poledne. Příští den jste zase odcestoval. Nenavštívil jste během této doby Dana Winterslipa?“

”Ne.“

„A přece! Prozradím vám, že cigarety Corsican v Eganově pouzdře obsahují turecký tabák. Nedopalek, nalezený v blízkosti místa, kde byl Dan Winterslip zavražděn, je z viržinského tabáku. A týž druh tabáku, milý kapitáne Cope, obsahuje cigareta Corsican, kterou jste nabídl detektivnímu seržantovi Chanovi v neděli večer v hale hotelu Alexandra Younga.“

Cope pohlédl na Chana a usmál se: „Jste detektiv každým coulem, že?“

„Nechte toho!“ křikl Greene. „Žádám vás o vysvětlení.“

„Vysvětlení je velice prosté,“ řekl Cope. „Byl bych vám je poskytl sám, kdybyste najednou nezačal s tímto pošetilým křížovým výslechem. Nedopalek, nalezený před dveřmi Dana Winterslipa, je skutečně z viržinského tabáku. Nekouřím jiný druh.“

„Cože?“

„O této věci už nemusíme mluvit. Odhodil jsem tu cigaretu sám.“

„Ale před chvilkou jste prohlásil, že jste Dana Winterslipa nenavštívil!“

„Mluvil jsem pravdu. Neučinil jsem tak. Navštívil jsem slečnu Minervu Winterslipovou z Bostonu, která bydlí v jeho domě. Minulé pondělí jsem u ní byl v pět hodin odpoledne na čaji. Zavolejte si tu dámu telefonicky, můžete se o tom snadno přesvědčit.“

Greene pohlédl na Halleta. Ten zašilhal po telefonu a pak se obořil na Johna Quincyho: „Proč mi to u všech čertů neřekla?“

John Quincy se usmál. „To nevím, pane. Snad proto, že ani na okamžik neuváděla kapitána Copea ve spojitost s vraždou.“

„To by jí sotva mohlo napadnout,“ řekl Cope. „Slečna Minerva a já jsme pili v obývacím pokoji čaj, pak jsme vyšli ven a usedli na lavičku v zahradě a hovořili jsme o starých časech. Když jsem se vracel do domu, kouřil jsem cigaretu, ale před dveřmi obývacího pokoje jsem nedopalek odhodil. Jestli si toho slečna Minerva všimla, to nevím. Pravděpodobně ne. Není to zrovna věc, kterou by si člověk zapamatoval. Můžete tu dámu zavolat, pane.“

Greene znovu pohlédl na Halleta, ale ten zavrtěl hlavou. „Později si s ní promluvím,“ zamručel kapitán. Slečnu Minervu patrně čekal neradostný rozhovor.

„Nu, v každém případě,“ pokračoval Cope, obrácený k veřejnému žalobci, „jste upustil od cigarety jako důkazu proti mému bratrovi. Zbývá jen skutečnost, že odmítá vysvětlit důvod – “

„Zajisté že odmítá vysvětlení, a také víme, že Winterslip prohlásil, že mu Jim Egan nahání strach,“ pravil Greene.

Cope svraštil čelo. „Řekl to opravdu?“ Okamžik uvažoval. „Ale co to vlastně dokazuje? Winterslip měl pádný důvod, aby se bál celé řady poctivých lidí. Ne, vážený pane, proti mému bratrovi nemáte nic přitěžujícího kromě jeho mlčení. A to nestačí. Žádám vás –“

Greene zvedl ruku. „Počkat! Řekl jsem, že jste se pokoušel blufovat, a stále ještě si to myslím. Znáte jistě dost ze soudního řízení, abyste věděl, že zdráhání vašeho bratra prozradit, o čem s Winterslipem hovořil, ve spojení s faktem, že byl pravděpodobně posledním člověkem, který viděl Winterslipa živého, je dostatečným důvodem k uvalení vazby. Proto jej držím ve vazbě a budu jej dále držet, milý kapitáne, dokud peklo nezamrzne.“

„Tak dobrá,“ řekl Cope a zvedl se. „Zjednám si schopného obhájce – “

„Na to máte ovšem právo,“ řekl Greene. „Sbohem.“

Cope zaváhal. Obrátil se k Eganovi. „Jime, to znamená rozmazávat ještě víc tuto věc před veřejností. Kromě toho to znamená další průtahy a nový zármutek pro Carlotu. A protože všechno, co jsi udělal, se stalo kvůli ní –“

„Jak to víš?“ vpadl mu do řeči Egan.

„To jsem si snadno spočítal, Jime. Carlota se mnou měla odjet do Anglie, aby pokračovala ve studiu. Řekl jsi, že na to máš peníze, ale neměl jsi je. To byla zase tvá pošetilá pýcha, Jime! Celý život se tím přivádíš do nesnází. Přemýšlel jsi, jak bys ty peníze sehnal a tu tě napadl Winterslip. Začíná mi to být všechno jasné. Věděl jsi něco z jeho minulosti a navštívil jsi ho toho večera, abys – abys –“

„Aby ho vydíral,“ přihodil Greene.

„To nebylo moc hezké, Jime,“ pokračoval Cope. „Ale neudělal jsi to ze zištnosti. Carlota a já to víme. Udělal jsi to kvůli své dceři, a my oba ti odpouštíme.“ Obrátil se ke Carlotě. „Není to pravda, miláčku?“

Carlota měla oči plné slz. Vstala a políbila otce. „Drahý tatínku!“

„Tak spusť, Jime,“ pokračoval kapitán Cope. „Spolkni aspoň pro jednou svou pýchu! Promluv, a pak tě budeme moci vzít hned domů. Jsem přesvědčen, že pan veřejný žalobce se postará, aby ta věc nepřišla do novin –“

„Tisíckrát jsme mu to slíbili,“ potvrdil Greene.

Egan zvedl hlavu. „Nejde mi o to, jestli se to dostane do novin,“ řekl. „Ty, Arthure – ty a Cary, vy dva jste se to neměli nikdy dovědět. Ale protože jsi uhodl souvislost a Cary ji nyní zná také – klidně můžu říct všechno.“

John Quincy vyskočil. „Pane Egane, odejdu, pokud si to přejete.“

„Klidně seďte, milý hochu,“ odvětil Egan. „Cary mi vyprávěla, jak laskavě jste se jí ujal. Kromě toho jste viděl onen šek –“

„O jaký šek jde?“ vykřikl Hallet. Vyskočil a hrozivě se nakláněl nad Johnem Quincym.

„Dal jsem své slovo, že se o něm nezmíním,“ prohlásil John Quincy tiše.

„To je neslýchané!“ křičel Hallet. „Povedená dvojice – vy a vaše teta – “

„Počkat, Hallete!“ přerušil ho Greene. „Nu, Egane nebo Cope, nebo jak se vlastně jmenujete – očekávám vaše vysvětlení.“

Egan přikývl. „V osmdesátých letech jsem byl zaměstnán jako likvidátor v kterési bance v Melbourne v Austrálii,“ začal. „Jednoho dne přistoupil k přepážce mladý muž – představil se jako Williams nebo tak nějak podobně. Přinesl zelený kožený vak plný zlatých mincí – mexických, španělských a anglických, některých strašně ušpiněných – a požádal, abych mu ty mince vyměnil za bankovky. Vyhověl jsem mu. Objevil se ještě několikrát s menšími váčky a výměna se opakovala. Tehdy jsem o této historii mnoho nepřemýšlel, ačkoli mi bylo dost podezřelé, že se ten člověk pokoušel dávat mi velké spropitné. O rok později jsem odešel z banky a přestěhoval se do Sydney, kde jsem se doslechl o Winterslipově krádeži na lodi Maid of Shiloh. Napadlo mi, že Williams a Winterslip budou nejspíš jednou a touž osobou. Obecně se soudilo, že na těch penězích lpí krev a že ani Tom Brade jich nenabyl počestným způsobem, ale žádné trestní stíhání zřejmě zahájeno nebylo. Mlčel jsem také.

O dvanáct let později jsem se přestěhoval na Havaj a tady mi lidé ukázali Dana Winterslipa. Ano, byl to Williams – to bylo mimo veškerou pochybnost. A on mě poznal také. Nejsem vyděrač – nejednou jsem se octl v úzkých, Arthure, ale hrál jsem vždycky poctivou hru – a nechal jsem celou věc usnout. Přes dvacet let se neudálo nic nového.

Před několika měsíci konečně moje rodina zjistila, kde žiji, a Arthur mi napsal, že přijede do Honolulu a že mě navštíví. Stále jsem měl pocit, že jsem vůči své dceři nesplnil svou povinnost – že má dcera nezaujímá ve společnosti postavení, jaké jí právem náleží. Přál jsem si, aby se rozjela za mou starou matkou a aby dostala anglické vychování. Napsal jsem Arthurovi, a tak jsme to také dojednali. Ale nemohl jsem ji tam poslat na náklad jiných lidí – nemohl jsem přiznat, že nic nemám, že pro ni nemůžu nic udělat – prohlásil jsem tedy, že všechno zaplatím. A – a neměl jsem přece ani cent.

A tu přijel Brade. Zdálo se, že ho sem přivedla šťastná náhoda. Byl bych mu prodal, co jsem věděl, ale když jsem si s ním promluvil, pochopil jsem, že má jen málo peněz a že Winterslip nakonec nad ním snadno zvítězí. Ne, musel jsem se držet Winterslipa – Winterslipa s jeho nepoctivě nabytým bohatstvím. Ani jsem dobře nevěděl, co dělám – namlouval jsem si, že svět mi to dluží – potřeboval jsem to pro svou dceru, ne pro sebe. Zavolal jsem Winterslipovi a smluvil jsem si s ním schůzku na onen osudný pondělní večer.

Ale člověk se přece jen těžko vzdává zvyků nabytých za celý život. . Sotva jsem odložil telefon, hned jsem toho litoval. Řekl jsem si, že se třeba najde nějaké jiné východisko – že prodám Palmový hotel. A proto jsem zavolal Winterslipovi ještě jednou a prohlásil jsem mu, že nepřijdu. Ale on na schůzce trval, a já k němu šel.

Nemusel jsem ani říkat, co od něho chci. Věděl to sám. Měl pro mě připravený šek na pět tisíc dolarů. Šlo o štěstí mé dcery, o její vyhlídky v životě. Přijal jsem šek a odešel jsem – ale styděl jsem se. Nechci své jednání omlouvat, ale nemyslím, že bych tento šek někdy inkasoval. Když ho Cary našla v mém psacím stole a přinesla mi ho, roztrhal jsem ho na kousky. To je všechno.“ Upřel své unavené oči na dceru. „Udělal jsem to pro tebe, Cary. Ale nechtěl jsem, aby ses o tom dověděla.“

Přistoupila k němu, objala ho a usmála se na něj.

„Kdybyste nám to byl pověděl hned,“ řekl Greene, „ušetřil byste sobě a nám všem mnoho zbytečných starostí.“

Cope vstal. „Nuže, pane veřejný žalobce, slyšel jste, co jste chtěl vědět. Zamýšlíte ještě Jima držet ve vazbě?“

Greene spěšně vstal. „Ne, nařídím ihned jeho propuštění“ Odešli s Eganem z místnosti a Hallet a Cope šli za nimi. John Quincy nabídl Carlotě Eganové rámě.

„Jsem moc rád,“ řekl.

„Přijdeš mě brzy navštívit?“ otázala se. „Najdeš docela jiné děvče, podobné tomu, s kterým ses seznámil na převozní lodi.“

„Ta dívka byla okouzlující,“ odvětil John Quincy. „A jak jinak – měla oči jako ty!“ Pojednou musel pomyslet na Agathu Parkerovou. „Ale teď máš zas svého otce,“ dodal. „Mě už nebudeš potřebovat.“

Vzhlédla k němu a usmála se. „Kdo ví,“ řekla a vyšla z kanceláře. John Quincy se obrátil k Chanovi. „Nu, tak to je vyřízeno. A jak na tom jsme teď?“

„Pokud se mě týče,“ zazubil se Chan, „dlím na stejném místě jako obyčejně. Pro teorii, že Egan je pachatelem, jsem neměl zvláštní zálibu“

„Ale Hallet ano,“ odvětil John Quincy. „Dnešek byl pro něj černým dnem.“

V předpokoji potkali Halleta. Tvářil se mrzutě. „Zrovna jsme rozmlouvali o tom, že vaše oblíbená teorie se rozplynula vniveč,“ poznamenal John Quincy roztomile. „Egan je na svobodě. Co ještě zbývá?“

„Mám toho ještě hromadu,“ durdil se Hallet.

„Skutečně? Záchytné body se vám vytrácejí jeden za druhým. Stránka z knihy hostů, brož, roztrhané noviny, skříňka z lehuového dřeva a nyní Egan a oharek cigarety Corsican.“

„Egana už nemůžeme držet ve vazbě, ale přesto ho nepouštím ze zřetele “

„Nesmysl!“ smál se John Quincy. „Ptal jsem se, co vám ještě zbylo. Knoflík z rukavice – také k ničemu. Rukavice byla jistě už dávno zničena. Náramkové hodinky se svítícím ciferníkem a matnou dvojkou –“

Chan přimhouřil jantarově žluté oči. „Důležitý ukazatel,“ zamumlal. „Vzpomeňte si, že jsem to říkal.“

Hallet udeřil pěstí do stolu. „To je ono – náramkové hodinky! Ale pokud se člověk, který je nosil, náhodou dověděl, že je někdo zpozoroval, ty hodinky již nikdy neuvidíme. Naštěstí jsme to drželi v tajnosti – snad to neví. To je naše jediná šance.“ Obrátil se k Chanovi. „Už jednou jsem pročesal ostrovy, abych ty hodinky našel – a teď s tím začneme hned znovu. Prohledáme prodejny klenotů, zastavárny, prostě každý kout. Dejte se do toho, Charlie, a rozběhněte pátrání!“

Přes svůj tělesný objem Chan svižně vykročil. „Dám věci mocný náraz kupředu!“ slíbil a zmizel.

„Přeju vám hodně štěstí,“ řekl John Quincy a také se chystal odejít.

Hallet zamumlal: „Vyřiďte své tetě, že mě pořádně dohřála!“ Neměl náladu, aby vážil svá slova.

John Quincy nemohl při obědě vyřídit tento vzkaz, protože slečna Minerva a Barbara se ještě nevrátily z města. Ale po večeři odvedl tetu k lavičce pod stromem hau.

„Mimochodem, od kapitána Halleta ti mám vyřídit, že je na tebe velice rozmrzen.“

„Nu, a já se na kapitána Halleta také velice zlobím,“ odvětila. „Tím jsme spolu vyrovnáni. Kdepak jej zase tlačí bota?“

„Má za to, že znáš od samého počátku vyšetřování jméno člověka, který odhodil ten nedopalek.“

Slečna Minerva chvíli mlčela. „Prosím tě,“ řekla potom. „Co se vlastně stalo?“

John Quincy jí stručně vylíčil události dnešního rána na policejní stanici. Když skončil, tázavě na ni pohlédl.

„V prvním rozčilení jsem na to ani nevzpomněla – jinak bych to řekla,“ prohlásila teta Minerva. „Napadlo mě to teprve před několika dny. Viděla jsem to jasně – Arthur – kapitán Cope – odhodil nedokouřenou cigaretu, než jsme vešli do domu. Ale neřekla jsem nic.“

„Proč ne?“

„Myslela jsem si, že vyzkouším policii, jak dovede své řemeslo. Ať na to přijdou sami, říkala jsem si.“

„To je dost chatrné vysvětlení,“ odvětil John Quincy přísně. „Kvůli tobě bylo proplýtváno hodně času.“

„Totiž – nebyl to také jediný důvod,“ řekla slečna Minerva tiše.

„To jsem rád. Pokračuj.“

„Nemohla jsem přenést přes srdce, aby se návštěva kapitána Copea uváděla ve spojení – s tajemnou vraždou.“

Rozhostilo se mlčení. A pojednou John Quincy, který nebyl nikdy nechápavý, porozuměl.

„Cope mi vyprávěl, že jsi v osmdesátých letech byla velmi krásná,“ řekl jemně. „Když jsme se setkali poprvé v San Franciscu.“

Slečna Minerva položila ruku na ruku svého synovce a řekla nezvykle rozechvěle: „Když jsem ještě byla mladá dívka, měla jsem tehdy na tomto pobřeží štěstí na dosah. Stačilo po něm sáhnout a chopit se ho – ale bránil mi v tom Boston. Promarnila jsem svou příležitost.“

„Ještě není pozdě,“ utěšoval ji John Quincy.

Zavrtěla hlavou. „Chtěla jsem si to onoho pondělního odpoledne ujasnit. Ale v jeho tónu bylo cosi – třebaže jsem na Havaji, neztratila jsem ještě docela rozum. Mládí, Johne, mládí kvete jen jednou, ať si tu lidé říkají cokoli.“ Stiskla mu ruku a vstala. „A když přijde tvá hodina, milý hochu, nepromarni svou příležitost, jak jsem to udělala já!“

Spěšně šla zahradou a John Quincy se za ní díval s pocitem nové náklonnosti.

Za chvíli zahlédl, jak za ostnatým drátem vzplála zápalka. Amos tedy pořád ještě chodí večer k samanu. John Quincy vstal a přistoupil k plotu.

„Strýčku Amosi, kdy konečně ten plot strhneš?“

„Taky na to dojde,“ odvětil Amos. „Stejně jsem se tě chtěl na něco zeptat. Jak pokračuje vyšetřování?“

„Zjistilo se několik dalších faktů, ale nic, co by nás přivedlo dále. Pokud mohu posoudit, jsme v slepé uličce.“

Přemýšlel jsem o tom,“ řekl Amos. „Snad to tak bude nejlepší. Dejme tomu, že policie odhalí Danova vraha – a pak vyjdou najevo další skandální historky, horší než dosavadní.“

„Tomu nebezpečí se nevyhneme,“ odporoval John Quincy. „Já osobně jsem pevně rozhodnut přijít té věci na kloub.“

Zahradou k nim spěchal Haku. „Telegram pro pana Johna Quincyho Winterslipa. Posel chce peníze.“

John Quincy šel rychle za Japoncem k předním dveřím. Čekal tam mrzutý mladík. John Quincy zaplatil požadovaný poplatek ti roztrhl obálku kabelogramu. Byl podepsán poštmistrem v Des Moines a zněl:

Nikdo tu nikdy neslyšel o někom jménem Saladine

John Quincy spěchal k telefonu. Policista, který měl službu, mu řekl, že Chan odešel domů, a dal mu jeho adresu na Punchbow Hillu. John vzal z garáže auto a o pět minut později byl už na cestě do města.

Kapitola 19 - Žij blaze, Pete!

Charlie Chan bydlel v bungalovu na úbočí vyhaslé sopky Punchbowl Hillu. John Quincy se na okamžik zastavil u vrátek a pohlížel dolů na Honolulu, tuto rozlehlou úchvatnou zahradu obehnanou pásmem hor. Velkolepý pohled, ale John Quincy neměl nyní čas kochat se touto nádherou. Spěchal nahoru krátkou cestou stíněnou palmami.

Číňanka – patrně služebná – jej dovedla do ztemnělého obývacího pokoje. Detektiv seděl u stolu nad šachovnicí; důstojně povstal, když poznal svého hosta. K této hodině odpočinku se oděl do dlouhého řasnatého pláště z tmavě červeného hedvábí, s širokými rukávy a zúženého u krku. Pod kabátem byly vidět široké kalhoty z téhož materiálu a Chanovy nohy vězely v hedvábných trepkách s tlustými plstěnými podešvemi. Nyní byl typem orientálce, vlídného a zdvořilého, ale zdrženlivého, a John Quincy si poprvé uvědomil hlubokou propast, přes kterou si s Chanem podávali ruce.

„Prokazujete nesmírnou čest mému skromnému domu,“ pozdravil ho Chan. „Tento hrdý okamžik je učiněn ještě hrdější příležitostí představit mého nejstaršího syna.“ Pokynul svému soupeři v šachu, aby předstoupil. Byl to štíhlý chlapec se světle žlutou pletí a jantarovýma očima – kopie svého otce Chana, než tento dosáhl tak bytelného objemu. „Pan John Quincy Winterslip se blahosklonně uvolil povšimnout si Henryho Chana. Když jste se objevil, udílel jsem mu právě lekci v šachu, aby dovedl hrát způsobem, jenž by nehanobil vážené jméno.“

Chlapec se hluboko poklonil; zjevně byl jedním z členů mladé generace, která má ještě úctu ke starším. John Quincy se také uklonil. „Tvůj otec je můj velmi milý přítel a od nynějška jsi jím také ty,“ řekl.

Chan zářil nadšením. „Račte se usadit na této chudobné židli. Je možné, že přinášíte novinky?“

„Je to nejen možné, ale jisté,“ usmál se John Quincy a podal mu kabelogram z Des Moines.

„Krajně zajímavé,“ řekl Chan. „Slyším dobře hukot silného automobilového motoru na ulici?“ „Ano, přijel jsem vozem,“ odvětil návštěvník.

„Dobře. Ihned pospíšíme k domu kapitána Halleta, nepříliš vzdálenému. Prosím, omluvte mé zmizení, abych se oděl v přiměřený šat.“

John Quincy zůstal sám s chlapcem a hledal vhodný předmět k rozhovoru. „Hraješ baseball?“ otázal se.

Chlapcovy oči zaplály nadšením. „Ne moc dobře, ale doufám, že se zlepším. Můj strýc Willie Chan je velikým odborníkem v této hře. Slíbil, že mě ji naučí.“

John Quincy se rozhlédl po pokoji. Na zadní stěně visel svitek blahopřáním, novoroční dar od nějakého přítele rodiny. Na protější stěně byl jediný obraz, malovaný na hedvábí a představující ptáka na větvi jabloně. Upoután jeho prostotou, John Quincy přistoupil blíže, aby si obraz prohlédl.

„To je skvostné!“ řekl.

„Staré čínské rčení říká, že obraz je písní beze slov,“ poznamenal chlapec.

Pod obrazem stál čtvercový stolek a dvě křesla. Na několika vyřezávaných stolcích z teakového dřeva stály modré a bílé vázy, porcelánové džbány na rýžové víno a bonsaje. Ze stropu visely matně zlaté svítilny a podlaha byla pokryta lososově růžovým kobercem. John Quincy si znovu uvědomil propast mezi sebou a Charlie Chanem.

Když se však detektiv vrátil, měl na sobě konvenční oblek z Los Angeles nebo Detroitu a propast se již nezdála tak nepřeklenutelná. Oba muži vyšli ven, nasedli do auta a jeli k Halletovu domu na Iolani Avenue.

Kapitán se protahoval v pyžamu na lanai. Uvítal své hosty se zájmem. „Tak pozdě, a vy jste ještě vzhůru? Stalo se něco?“

„Samozřejmě,“ odvětil John Quincy a přijal nabídnutou židli.

„Jde o muže jménem Saladine –“

Když zaslechl toto jméno, kapitán zbystřil pozornost. John Quincy vyprávěl, co věděl o Saladinovi – o jeho pobytu v Palmovém hotelu, o jeho obchodu v Des Moines a tragédii se ztraceným umělým chrupem.

„Již nějaký čas pozorujeme, že kdykoli se objeví na scéně Kaohla, vynoří se i Saladine. Když se Kaohla ptal po Bradeovi, Saladine stál najednou u recepce Palmového hotelu. Když Kaohlu vyslýchali vaši lidé, viděla slečna Eganová pana Saladina schouleného venku pod oknem na lanai. Proto jsme s Charliem považovali za vhodné dotázat se na něho poštmistra v Des Moines, kde Saladine podle svého tvrzení vlastní lahůdkářství.“ Podal Halletovi kabelogram. „Dnes večer došla tato odpověď.“

Hallet se pousmál, vzal kabelogram, přečetl si jej a potom jej roztrhal na kousky.

„Hoši, pusťte to z hlavy,“ řekl.

„Co – cože?“ zalapal John Quincy po dechu.

„Řekl jsem, abyste to pustili z hlavy. Vážím si vaší horlivosti, ale tady jste na falešné stopě.“

„Žádám vysvětlení!“ zvolal John Quincy rozzlobeně.

„Žádné vysvětlení vám dát nemůžu,“ odvětil Hallet „Musíte se spolehnout na mé slovo.“

„Spolehl jsem se na ně již příliš často,“ odporoval mladý muž prudce. „Začíná se mi to zdát nějak divné. Pokoušíte se někoho krýt?“

Hallet vstal a položil ruku na Johnovo rámě. „Mám za sebou krušný den,“ poznamenal, „a nejsem v náladě, abych se s vámi hádal. Nepokouším se nikoho krýt. Mám stejný zájem jako vy, abych vypátral vraha Dana Winterslipa. Snad ještě větší.“

„Ale když vám přinesu důkazní materiál, roztrháte jej –“

„Přineste mi skutečný důkazní materiál,“ odvětil Hallet. „Přineste mi ty náramkové hodinky. Pak zasáhnu – to vám slibuji!“ Halletův vážný tón na Johna Quincyho zapůsobil, ale hnětlo jej, že nepřišel na kloub záhadě pana Saladina.

„Omlouvám se, že jsme vás obtěžovali takovou banalitou –“

„Neměl byste tak mluvit,“ vpadl mu kapitán do řeči. „Jsem moc rád, že mi tak pomáháte, ale pokud jde o Saladina –“ Hallet pohlédl na Chana – „přestaňte se o něj zajímat.“

„Jste nepopiratelně velitel,“ uklonil se Chan.

V skleslé náladě se John Quincy s Chanem vrátili na Punchbowl Hill. Když Chan vystoupil před vrátky zahrady, řekl John Quincy: „Takže jsem pau. Saladine byl mou poslední nadějí.“

Číňan pohlížel chvíli na měsícem ozářený Tichý oceán, prostírající se za svítilnami na nábřeží. „Kamenné zdi nás obkličují,“ pronesl zasněně. „Ale chodíme kolem a hledáme průchod. Okamžik odhalení přijde “

„Moc rád bych tomu věřil,“ odpověděl John Quincy.

Chan se usmíval. „Trpělivost je líbezná ctnost,“ podotkl. „Tak mně se zdá. Ale to snad můj orientální názor. Vaše plémě, jak pozoruji, hledí na trpělivost s překypující nelibostí.“

Když se John Quincy vracel na Waikiki, hleděl na trpělivost skutečně s překypující nelibostí. Přesto ji však v následujících dnech nutně potřeboval. Neboť se neudálo vůbec nic.

Lhůta čtyřiceti osmi hodin, kdy měl odejet z Honolulu, uplynula, ale odesílatel výhrůžného dopisu proti Johnu Quincymu nic nepodnikl, aby mu nějak zpestřil život. Přišel čtvrtek, den stejně klidný jako ostatní dny, i čtvrteční noc minula klidně a mírumilovně.

V pátek odpoledne přerušila šedou jednotvárnost Agatha Parkerová kabelogramem, odeslaným z farmy ve Wyomingu.

Dočista ses zbláznil. Západ podle mého soudu hrubý a nemožný.

John Quincy se usmál; v duchu ji viděl, jak psala tyto řádky, hrdá, povýšená, neoblomná. U telegrafního úředníka, který tam na Západě přijímal její depeši, si udělala jistě dobré oko… Nebo to byl také nějaký vyhnanec z Východu?

Nu, snad měla pravdu, snad se John Quincy opravdu zbláznil. Seděl na lanai a pokoušel se všechno důkladně promyslet. Boston, kancelář, umělecké galérie, divadla.

Vzrušující pocit při emisi nových obligací, takový, jako má asi autor divadelní hry o premiéře. Tenis v Longwoodu, poklidné večery na řece Charles, partie golfu v Magnolii s lidmi stejného způsobu života. Čaj v drahocenných šálcích v starých pološerých salonech. Není blázen, že se toho všeho chce vzdát? Ale teta Minerva přece řekla: „Nesmíš promarnit svou příležitost – “ Byl to zapeklitý problém a obtížné problémy se nesnadno řeší zde, kde roste lotos, květ zapomnění…

John Quincy zívl a bez cíle vyšel do města. Když vkročil do veřejné čítárny, uviděl tam Chana, skloněného nad stolem, na kterém ležela objemná kniha. John Quincy přistoupil blíže. Kniha, kterou detektiv četl, byl svázaný ročník starých čísel honolulského ranního listu, otevřený na zažloutlé straně se sportovními zprávami.

„Chane, co tu děláte?“

Číňan ho pozdravil úsměvem. „Trochu zábavného čtení, zatímco pobíhám okolo a hledám průchod.“ Zavřel velký svazek. „Zdá se, že vám se daří výtečně.“

„Děkuji, všechno v pořádku.“

„Žádné divoké výstřely z houštin?“

„Ani rána. Myslím, že to byl bluf – nic víc.“

„Říkáte – bluf?“

„Myslím tím, že ten chlap je prostě zbabělec.“

Chan potřásl slavnostně hlavou. „Prosím za prominutí – ponížené navrhuji neztrácet opatrnost. Horkokrevné hlavy najdete zde v horkém podnebí ve velkém množství.“

„Budu se mít na pozoru,“ sliboval John Quincy. „Doufám, že jsem vás nevyrušil.“

„Směšná myšlenka,“ odporoval Chan.

„Tak tedy půjdu. Dejte mi vědět, kdyby se něco událo.“

„S krajní svědomitostí tak učiním. Dosud všecko je ve starých kolejích.“

Po návratu na Waikiki čekal Johna Quincyho jednotvárný večer. Barbara odjela na ostrov Kauai na návštěvu k starým přátelům rodiny. Když slyšel, že se chce vydat na cestu, byl docela rád, protože se v její přítomnosti cítil nesvůj. Odcizení mezi dívkou a Jennisonem stále ještě trvalo; právník se neukázal ani v přístavu, aby jí popřál šťastnou plavbu.

Po večeři se John Quincy posadil na lanai a zapálil si dýmku. Dole na pobřeží v Palmovém hotelu se sešla veselá společnost, ale John Quincy neměl valnou chuť se k ní připojit. Toho dne zahlédl několikrát Carlotu na pobřeží nebo ve vodě. Zářila štěstím, i když ji trochu znepokojovalo, že má už brzy odjet do Anglie. Párkrát o tom s ní hovořil – ale pokaždé si John Quincy nebyl docela jistý, že večer by dokázal dívce odolat – nebyl tak dobře obrněný jako Chanova kamenná modla. A kromě toho musel mít na paměti Agathu a Boston – a také Barbaru. Tři mladé dámy najednou… John Quincy se zvedl a odešel do města do kina.

V sobotu časně ráno ho probudil hukot leteckých motorů. Připlouvalo americké loďstvo a letouny vzlétly nad moře a kroužily kolem plavidel. V Honolulu vládla radostná nálada, prapory vlály ze všech stožárů, a jak předpověděla Barbara, ulice byly plné hezkých mládenců v bezvadně čistých stejnokrojích. Byli všude – u stánků se suvenýry, v bufetech, ve vozech elektrické dráhy. Večer se pořádal velký ples v pobřežním hotelu a John Quincy, který si vyšel na procházku, viděl, že všechny ty zbrusu nové uniformy směřují k Waikiki. Každý námořní kadet byl doprovázen mladou dívkou a John Quincy pojednou zesmutněl. Všechny ty hezké dívky mu připomínaly Carlotu. Pomalu se obrátil směrem k Palmovému hotelu a kupodivu, okamžitě zrychlil krok.

Za recepčním pultem stál Egan. Díval se teď klidně a bezstarostně.

„Dobrý večer, pane Egane – nebo pane Cope?“ pozdravil John Quincy.

„No, myslím, že zůstaneme u Egana, už jsem si na to jméno zvykl. Rád vás zase vidím, pane Winterslipe. Cary přijde hned.“ Mladý muž se rozhlédl po velké společenské místnosti. Vládl tam nepořádek: postříkané žebříky, kbelíky s barvou, role nových papírových tapet. „Copak se tu děje?“ zeptal se.

„Dáváme dům trochu do pořádku,“ odpověděl Egan. „Víte, byli jsme přijati do lepší společnosti,“ zasmál se. „Ano, už je to tak! Palmový hotel tu stál hezkých pár let, a honolulská smetánka ho úplně ignorovala. Ale teď, když se rozneslo, že mám příbuzného na britské admiralitě, se sem lidé jen hrnou na čaj. Dovedete to pochopit? Ale takové už je Honolulu.“

„V Bostonu je to stejné,“ ujistil ho John Quincy.

„Máte pravdu – proto jsem před dávnými lety utekl z Anglie, abych tomu unikl. Nejradši bych všechny ty takzvané lepší lidi poslal k čertu – ale musím myslit na Cary. Ženy se na tyhle věci dívají trochu jinak. Dělá jim dobře, když se na ně důstojné dámy milostivě usmívají. A ony se na Cary opravdu usmívají – představte si, že někde vyštrachaly, že můj bratranec George dostal šlechtický titul za výrobu nějakého zdravotního mýdla.“ Ušklíbl se. „Podle mne to není pro naši rodinu žádná velká čest, ale společnost má někdy prapodivná měřítka a já chudáka George proto nemůžu kárat. Výroba mýdla není žádná špinavá práce, jak říká Arthur.“

„Bydlí váš bratr ještě u vás?“

„Ne. Odjel zase na souostroví Line, aby dokončil svůj úkol. Až se vrátí, pošlu Cary na delší dobu do Anglie. Ano, slyšel jste dobře, posílám ji tam! A zaplatím také za adaptaci hotelu. Podařilo se mi získat další hypotéku k té první, kterou už je tenhle sešlý Palmový hotel zatížen. To je také výsledek mých nově odhalených styků s britskou admiralitou a sirem Georgem. Ale Cary už jde!“

John Quincy se obrátil. Carlota sestupovala po schodech oblečena ve večerní toaletě z nějaké třpytivé látky, havraní vlasy měla učesány novým a efektním způsobem, sněžně bílá ramena jí svítila a její oči šťastně zářily. Johnu Quincymu se skoro zastavil dech – ještě nikdy ji neviděl tak krásnou. Roztouženě se chopil její ruky.

„Vy jste ale nevěrník!“ hubovala ho. „Mysleli jsme, že jste na nás úplně zanevřel!“

„To bych nikdy neučinil, ale byl jsem včera velice zaměstnán –“ John Quincy zaslechl kroky za svými zády. Otočil se a tam stál jeden z těch všudypřítomných námořních kadetů, urostlý rusovlasý Adonis. Čapku držel v ruce a mile se usmíval.

„Ahoj, Johnnie,“ pozdravila ho Carlota. „Mohu vás seznámit? Pan Winterslip z Bostonu, poručík Booth z Richmondu ve Virginii.“

„Těší mě,“ poklonil se mladý muž, aniž spustil oči z Carloty. Nějaký hotelový host, tenhle Winterslip, který ani nestojí za řeč myslel si zřejmě poručík. „Můžeme jít, Cary? Auto čeká.“

„Velice lituji, pane Winterslipe,“ omlouvala se Carlotta, „ale my jdeme na ples. Víte přece, že tento víkend patří válečnému námořnictvu. Přijdete zase, že?“

„Samozřejmě,“ odvětil John Quincy. „Nenechte se zdržovat.“ Carlota se na něj usmála a zavěsila se do Johnnieho. John Quincy se za nimi díval se sevřeným srdcem. Měl trýznivý pocit stáří a bezmocnosti. Mládí, ach mládí odcházelo těmi dveřmi, a on tu zůstal s chmurnými myšlenkami…

„Škoda že musela odejít,“ utěšoval ho vlídně Egan.

„Ale to je docela v pořádku,“ ujistil ho John Quincy. „Poručík Booth je patrně starý přítel rodiny, že?“

„Ani zdání. Cary se s ním párkrát potkala na večírcích v San Franciscu. Posaďte se a zakouříme si.“

„Díky, ale až někdy jindy,“ odvětil John Quincy unaveně. „Musím se rychle vrátit domů.“

Měl jen jednu touhu – prchnout odtud do klidné líbezné noci, která teď pro něho pozbyla veškerého kouzla. Kráčel podél pobřeží a vztekle kopal špičkou sandálů do bílého písků. „Johnnie!“ Říkala tomu chlápkovi Johnnie! A jak se na něho dívala! Znovu ho píchlo u srdce. Jsem blázen, blázen! Bude lépe, když se vrátí do Bostonu a zapomene. Pokojný přívětivý Boston – to je přece město, kam náleží. Tady na Havaji je starý – třicátník. Nejrozumnější bude, když odsud zmizí a ponechá tyto děti lásce na pláži ozářené měsícem…

Slečna Minerva odjela velkým autem na návštěvu k přátelům a v domě bylo pusto jako v hrobě. John Quincy chodil bez cíle po pokoji, zasmušilý a opuštěný. Tam dole v hotelu Moana vyhrává havajský orchestr a poručík Booth z Richmondu drží Carlotu v náručí… Co z toho? Kdyby John Quincy neměl zakázáno odjet z Havaje, přísámbůh, odjel by hned zítra!

Zazvonil telefon. Žádný ze sloužících se neobjevil, a tak vzal John Quincy sluchátko.

„Zde Charlie Chan,“ ozvalo se v něm. „Jste tam vy, pane Winterslipe? Dobře. Velké události se brzy stanou. Pospěšte, jak rychle můžete, k obchodu s léčivými bylinami Liu Jina na River Street 927. Je to jasný?“

„Trefím tam,“ zvolal John Quincy nadšeně.

„Na břehu řeky. Budu očekávat. Sbohem.“

Johnovi se rozbušilo srdce. Konečně se začalo něco dít! Jako obyčejně, když to člověk nejvíce potřebuje, nebyl po ruce žádný automobil. Fordka byla v opravě a druhý vůz si vzala slečna Minerva. John Quincy běžel na Kalakaua Avenue, aby zastavil nějaký taxík, ale naštěstí právě přijížděla tramvaj a John Quincy naskočil na plošinu.

Ještě nikdy se tramvaj nevlekla tak pomalu. Když zastavila u nároží Fort Street ve středu města, John Quincy vystoupil a šel dál pěšky. Nebylo ještě pozdě, ale ulice byly opuštěné. Potkal několik turistů a nedaleko osvětleného vchodu do střelnice zevlovalo asi půl tuctu vojáků a několik námořníků. John Quincy prošel King Street kolem čínských jídelen a zastaváren a zanedlouho zabočil do River Street.

Po levici měl řeku, napravo stálo několik zchátralých domků. Zastavil se před vchodem do čísla 927. Uvnitř za zástěnou, za kterou se rýsovaly postavy, sedělo několik Číňanů, kteří tu hráli v kostky. John Quincy otevřel dveře; zvonek zacinkal a John vešel do špinavého krámu. Uviděl svazky sušených bylin a kořenů visící po stěnách, skleněné nádoby s kostrami mořských koníčků, misky s opečenými a lisovanými drobty kachen a vepřového masa k podráždění chuti. Od stolu se zvedl starý Číňan a vyšel mu vstříc.

„Hledám pana Chana,“ řekl John Quincy.

Stařec kývl hlavou a vedl Johna Quincyho k červenému závěsu, který odděloval zadní místnost krámu. Odhrnul jej a kývl na Johna Quincyho. Mladý muž vkročil do místnosti, kde stálo lehké lůžko, několik židlí a stůl, na němž kalně svítila petrolejová lampa. Muž, který seděl na jedné z těchto židlí, se zvedl. Byl to mohutný ryšavý chlap, oblečený jako lodník.

„Dobrej večír,“ řekl.

„Je pan Chan již zde?“ zeptal se John Quincy.

„Eště ne, ale hnedka se vobjeví. Zatím se něčeho napijem, co řikáte? Hej, Liu, honem přines pár sklenic s těmi svými patoky!“ Číňan zmizel. „Posaďte se!“ řekl ryšavec. John Quincy uposlechl a námořník se také posadil. Jedno oční víčko měl pokleslé a položil ruce na stůl – obrovské ruce jako lopaty. „Charlie tady bude cobydup,“ poznamenal. „Pak vám oboum něco řeknu, že budete vejrat.“

„Opravdu?“ odvětil John Quincy. Rozhlížel se po malé páchnoucí místnosti. Vzadu viděl zavřené dveře. Znovu pohlédl na ryšavce. V duchu se ptal, jak se odsud asi dostane. Byl už přesvědčen, že ho Charlie Chan nevolal. Poněkud pozdě si uvědomil, že hlas, který slyšel v telefonu, nebyl hlasem jeho přítele. „Je to jasný?“ Byl to pouze nemotorný pokus napodobit způsob Chanovy mluvy – Charlie Chan četl anglické básníky a pečlivě se vystříhal nespisovných slov. Detektiv mu určitě nevolal – patrně sedí v teto chvíli doma skloněn nad šachovnicí, zatímco John Quincy je uzavřen v pokojíku s jakýmsi hromotlukem, který si ho s úšklebkem měří.

Starý Číňan přinesl dvě skleničky rýžového vína a postavil je na stůl. Ryšavec se jedné z nich chopil. „Na vaše zdraví, pane,“ řekl. John Quincy pozvedl druhou sklenici. Ve zdravém oku jeho společníka se podezřele zablesklo. John Quincy postavil sklenku zase na stůl. „Promiňte,“ řekl. „Nebudu pít – díky.“

Široký obličej se strništěm ryšavých vousů se sklonil k Johnu Quincymu. „Cože – vy se se mnou nenapijete?“ otázal se muž výhružně.

„Vyložil jste si to správně,“ odvětil John Quincy. Ať už se stane cokoli, všechno je lepší než tato nejistota. „A teď už půjdu,“ řekl a vstal.

Vykročil k červenému závěsu. Lodník, zřejmě člověk málomluvný, vyskočil a zastoupil mu cestu. John Quincy, sám přesvědčený o neplodnosti jakéhokoli hovoru, neřekl nic, ale udeřil muže do obličeje. Vzápětí mu jeho soupeř ránu pádně oplatil a místnost se proměnila v zápasnickou arénu. John viděl všechno rudě – rudý závěs, rudé vlasy, rudé světlo, ohromné ryšavé ruce, které obratně hledaly jeho obličej. Vzpomněl si, jak se ho Roger ptal, jestli se už někdy popral s lodním důstojníkem, jehož pěsti dopadají jako kladiva. Teď to shledával na vlastní kůži, byl zase o jednu zkušenost bohatší a napadlo ho, že si vede docela zdatně. Určitě lépe než tehdy v tom podkroví – na tento útok byl připraven. Užuž sáhl rukama po červeném závěsu, ale pokaždé byl stržen zpět a musel čelit novému útoku. Lodník se ho snažil vyřadit z boje, a třebaže Johna Quincyho několikrát zasáhl, rvali se dál, zatímco v přední části krámu orientálci klidně pokračovali ve hře.

John Quincy cítil, že mu ubývá sil a dech se mu krátí. Pochopil, že jeho soupeř vlastně ještě ani pořádně nezačal. V krátké chvilce oddechu, zatímco se ryšavec chystal k novému útoku, porazil John Quincy stůl, lampa se rozbila na podlaze a v místnosti zavládla tma. Při posledním záblesku světla zahlédl John Quincy, jak se k němu ten obr blíží. Pokrčil nohy, vrazil ramenem do útočníkova stehna, pevně je sevřel rukama a přitáhl k sobě, přesně podle pravidel skládání, jak se tomu naučil na ragbyovém hřišti v Cambridge, Massachusetts. Sportovní výchova zvítězila: s hlasitým bouchnutím upadl lodník na záda. John Quincy jej ponechal osudu a hledal nejbližší východ. Dveře v zadní stěně naštěstí nebyly uzamčeny.

Přeběhl pustý dvůr, přelezl plot a octl se v pověstné říční čtvrti. Ve zpustlých bezejmenných uličkách, jež nemají začátku ani konce, stály zchátralé domky, některé na stejné úrovni s chodníkem, jiné hlouběji, v libovolné směsici. John Quincy měl pocit, že zabloudil do futuristického obrazu. Když se zastavil, slyšel kňučivé a klinkavé tóny čínské hudby, klapot psacího stroje, chrchlání laciného gramofonu, který hrál americký jazz, z dáli zaznělo houkání klaksonu a slyšel dítě, které japonsky hořekovalo. Kroky ve dvoře za ním ho vyrušily a John Quincy se znovu rozběhl do tmy.

Musí se nějak dostat ven z toho tajuplného bludiště klikatých uliček, a to co nejrychleji. Pitvorně pomalované obličeje vystupovaly z šera, voskově bledé mátohy v podivných úborech. Zmatení jazyků, lesknoucí se oči; jednou se jeho paže dotkla kostnatá ruka. Pak se objevil pod pouliční svítilnou hlouček čínských dětí s obličeji jako měsíc v úplňku, které se rozběhly, jakmile ho uviděly. A když se zase zastavil, aby nabral dech, opět slyšel kroky mnoha nohou, pleskání bosých noh, klapot dřeváků, vrzání laciné obuvi z Johnovy domoviny Massachusettsu. A potom dupot bot, jaké nosí hřmotní lodníci. John Quincy spěchal dále.

Konečně vyšel na poměrně pokojnou River Street a pochopil, že chodil v bludném kruhu, neboť stál opět před krámem Liu Jina. Chvatně zamířil ke King Street; když se ohlédl, zpozoroval, že ryšavec mu je stále v patách. U chodníku čekalo velké cestovní auto se spuštěnými záclonkami. John Quincy se k němu rozběhl a naskočil dovnitř. „Rychle jeďte!“ naléhal.

V přítmí se na něj šklebil rozespalý japonský obličej. „Obsazeno,“ řekl šofér.

„To je docela jedno – “ začal John Quincy, a vtom pohlédl na šoférovu ruku, která spočívala na volantu. Srdce mu radostně poskočilo. Díval se na náramkové hodinky se svítícím ciferníkem a číslice dvě byla úplně matná.

Vtom ho uchopily za límec silné ruce a uslyšel ryšavcův hlas: „Držíš ho, Same? To jsme ale měli kliku!“ Spoutali mu ruce na zádech a strčili mu do úst nějaký páchnoucí hadr. „Hergot, ten chlap mi švihl jednu mezi voči. Až budem na palubě, tak si to vypije!“ láteřil hromotluk. „Hej, ty – na molo sedumdesát osum! A dupni na to!“

Auto se vyřítilo kupředu. Spoutaný a bezmocný John Quincy ležel na špinavé podlaze. Jedou do přístavu? Teď ho zajímaly jen ty hodinky na šoférově zápěstí.

Po krátké jízdě zastavili a John Quincy byl vyzdvižen do výše a ne právě jemně vyvlečen z auta. John Quincy měl dost duchapřítomnosti, aby přitiskl roubík ke knoflíku, který spínal záclony, a roubík uvolnil. Než auto odjelo, podařilo se mu také zahlédnout první dvě čísla poznávací značky – 33.

Oba hromotluci vlekli Johna Quincyho po nábřeží. Mladý muž zpozoroval opodál hlouček mužů; tři byli v bílých uniformách, jeden v tmavém obleku kouřil dýmku. Srdce mu prudce tlouklo. Jazykem a zuby pracoval na uvolnění roubíku, až mu nakonec hadr vyklouzl z úst. „Žij blaze, Pete!“ zařval John Quincy z plných plic a současně se zoufale snažil vytrhnout svým překvapeným věznitelům.

Vzápětí zaduněly na nábřeží kroky, svalnatý mladík v bílém stejnokroji zahájil pěstní rozhovor se Samem a druzí dva na sebe strhli ryšavcovu pozornost. Pete Mayberry zatím rozřízl Johnova pouta.

„Ať do mě hrom, jestli to není pan Winterslip!“ zvolal.

„Ano a měl jsem nejvyšší čas,“ usmál se John Quincy. „Nebýt vaší pomoci, tak mě unesli na loď.“ Vyrazil dopředu, aby zasáhl do boje, ale ryšavec se svým přítelem už byli na útěku. John Quincy ještě stačil zasadit ryšavci ránu za ucho, hromotluk se sice zapotácel, ale nabyl zas rovnováhy a běžel dále.

John Quincy se vrátil ke svým zachráncům. „Poslední rána je nejsladší,“ poznamenal.

„Ty gaunery znám,“ řekl Mayberry. „Jsou z toho nákladního parníku, který kotví v přístavu od minulého týdne. Vsadil bych se, že na něm pašují opium. Běžte hned na policii –“

„To také udělám,“ odvětil John Quincy. „Ale nejdřív musím srdečně poděkovat vám, pane Mayberry – a vám pánové, rovněž,“ řekl obraceje se k mužům ve stejnokrojích.

„Nestojí to vůbec za řeč,“ zazubil se svalnatý mladík. „To byla opravdu radost! Nu, a co tomu říkáte vy, Mayberry? Honolulský přístav s jeho zašlou romantikou – komu chcete tohle věšet na nos?“

Když se John rychle rozloučil, pokoušel se Pete Mayberry ostatním vysvětlit, že k podobnému únosu v Honolulu dvacet let – a možná i déle – nedošlo. Jeho hlas pomalu zanikl v dáli.

Hallet seděl ve své pracovně a John Quincy mu zevrubně vylíčil své noční dobrodružství. Kapitán se tvářil nedůvěřivě, ale jakmile se John Quincy zmínil o náramkových hodinkách, které viděl u řidiče, Hallet nastražil uši.

„Nu, to je konečně dobrá zpráva!“ zvolal. „Okamžitě nařídím svým lidem, aby to auto vypátrali. První dvě čísla jsou 33, říkáte. Taky na palubu toho nákladního parníku někoho pošlu. Nenechám ty chlapy jen tak upláchnout!“

„Nechte je plavat,“ prohlásil John Quincy velkodušně. „Soustřeďte se na ty hodinky!“

S hlavou hrdě zdviženou vyšel na ulici a vyhledal telegrafní úřad. Kabelogram, který adresoval Agathě Parkerové na farmě ve Wyomingu, obsahoval pouze slova: „San Francisco nebo nic.“

Když zabočil liduprázdnou ulicí ke stanici elektrické dráhy, uslyšel za sebou rychlé kroky. Kdo je to zase? Pro dnešek měl už rvaček dost. Zrychlil krok, ale pronásledovatel učinil stejně. Tak dobře! John Quincy se obrátil. Běžel k němu jakýsi mladý muž, hubený mladík s čepicí na hlavě.

„Pan Winterslip?“ Mladík mu podal jakýsi hnědý sešit. „Červencový ATLANTIC, pane. Dneska ráno ho přivezla Maui. “

„Ach, ano,“ zakoktal John Quincy. „Děkuji vám, vezmu si ho. Snad si ho bude chtít přečíst má teta. Drobné si ponechte.“

„Mockrát vám děkuji, pane,“ řekl prodavač novin a dvěma prsty se dotkl štítku čepice.

Ve voze elektrické dráhy vyhledal John Quincy místo úplně vzadu. Obličej měl oteklý a odřený, bolel ho každý sval. ATLANTIC svíral pevně v podpaží a nepodíval se ani na obsah. „Pohybujeme se, postupujeme kupředu!“ opakoval si vítězoslavně. Ano, on objevil hodinky se svítícím ciferníkem a s poškozenou číslicí dvě.

Kapitola 20 - Co vyprávěl Lau Ho

V neděli časně ráno probudilo Johna Quincyho hlasité zaklepání na dveře. Rozespale vstal, oblékl si župan, vklouzl do trepek a otevřel dveře.

Do ložnice vešla teta Minerva. Tvářila se ustaraně. „Jsi v pořádku, Johne Quincy?“ otázala se.

„Ovšem. Totiž byl bych v pořádku, kdybys mě nevyburcovala ze spánku o hodinu dřív, než jsem měl v úmyslu vstávat.“

„Promiň, ale musela jsem tě vidět.“ Podala mu noviny. „Co to má všechno znamenat?“

Tučný titulek na první stránce upoutal i pozornost Johnových ospalých očí:

ZÁHADNÉ DOBRODRUŽSTVÍ BOSTOŇANA V PŘÍSTAVNÍ ČTVRTI

Tučným, poněkud menším typem písma článek oznamoval, že pan John Quincy Winterslip z Bostonu byl zachráněn před nedobrovolnou cestou do Číny „doslova v posledním okamžiku“ třemi lodními poddůstojníky z Oregonu. Chudák Pete Mayberry! Byl vlastně hrdinou dne, ale jeho list měl vyjít teprve v pondělí večer, a proto mu tuto senzaci vyfoukla konkurence.

John Quincy zívl. „Všechno je pravda, milá teto,“ řekl. „Byl jsem na nejlepší cestě, abych tě opustil, ale ti námořníci mě zachránili. Jak vidíš, život se změnil v operetu!“

„Ale proč tě někdo chtěl vlastně odvléct na loď?“ zvolala slečna Minerva.

„Čekal jsem, že se mě na to zeptáš. Tvůj synovec nemá v hlavě slámu. Jeho důvtipná práce detektiva jde někomu na nervy. To přiznal dotyčný v psaní, které mi poslal té noci, kdy na mne vystřelil několik ran.“

„Někdo po tobě střílel?“ zajíkala se slečna Minerva.

„Zajisté. Považuješ se za šerloka, ale napadlo někoho, aby po tobě střílel ze zálohy? Odpověz mi na to.“

Slečna Minerva sklesla do křesla. „Nejbližším parníkem odjedeš domů!“ prohlásila.

Zasmál se. „Asi před čtrnácti dny jsem navrhoval totéž tobě. A jak zněla tvá odpověď? Ano, drahá teto, úlohy se vyměnily. Ani mě nenapadne, abych odcestoval domů nejbližší lodí. Možná že se už vůbec nevrátím domů. Tato radostná bezstarostná země se mi začíná líbit. Přečtu si, co o mně píší.“

Vzal opět do rukou noviny. Včera večer byly ručičky hodin v honolulském přístavu posunuty zpátky o třicet let, začínala trochu nadnesená zpráva. Končila sdělením, že nákladní parník Mary S. Allison odplul, ještě než se dostavila policie. Zřejmě byl připraven k vyplutí a čekalo se jen na příchod ryšavce a jeho oběti. John Quincy vrátil noviny tetě.

„Škoda,“ podotkl. „Proklouzli Halletovi mezi prsty.“

„Vůbec se nedivím,“ odvětila slečna Minerva štiplavě. „To se povede každému. Ráda bych si jednou s kapitánem Halletem pohovořila mezi čtyřma očima. Kdybych mu mohla říct, co si o něm myslím, bylo by mi hned mnohem lépe!“

„Ty noviny uschovej,“ řekl John Quincy. „Pošlu je matce.“

Pohlédla na něho. „Co tě to napadlo? Ubohá Grace, ta by se z toho zhroutila! Doufám, že se o tom nic nedoví, dokud nebudeš živ a zdráv zase v Bostonu.“

„Ach, ano – Boston!“ John Quincy se usmál. „Slyšel jsem, že je to malebné starobylé město. Budu tam muset jednou zajet. A když mě na minutu necháš samotného, rychle se obleču a u snídaně ti budu vyprávět historii svého dobrodružného života.“

„Tak dobře,“ souhlasila slečna Minerva a vstala. U dveří se zastavila. „Trochu borové vody by tvému obličeji jen prospělo.“

„Šrámy utržené v boji – proč bych je měl zakrývat?“

„Plácáš hlouposti,“ odporovala slečna Minerva. „Pevnina má přece jen dobré stránky,“ řekla, ale za dveřmi se šťastně usmála.

Když se slečna Minerva s Johnem Quincym chystali po snídani vyjít z jídelny, přistoupila k mladému muži Kamaikui v čerstvě vypraném holoku,

„Velice šťastna, že vidím vás dnes ráno v bezpečí,“ řekla.

„Děkuji, Kamaikui,“ odvětil John Quincy. Rád by byl věděl, jestli Kaohla nemá prsty v jeho včerejším dobrodružství. Věděla tato mlčenlivá žena o činech svého vnuka?

„Je mi jí líto,“ poznamenala slečna Minerva, když vešli do obývacího pokoje. „Od Danovy smrti je celá sklíčená.“

Později dopoledne mu volala rozčilená Carlota Eganová. Zrovna četla ranní noviny.

„Všechno souhlasí,“ poznamenal John Quincy. „Zatímco ses div neutancovala k padnutí, měl jsem já jinou zábavu – dělal jsem, co jsem mohl, abych neodplul na nedobrovolný výlet do Orientu.“

„Kdybych to byla věděla, byla bych hrozně nešťastná!“

„Pak jsem rád, že jsi nic netušila. Bylo na plese hodně lidí?“

„Ano. Víš, od toho večera, co jsme se vraceli do hotelu, mám o tebe pořád strach. Musím s tebou mluvit. Kdy přijdeš?“

„Už jsem na cestě.“

Zavěsil sluchátko a spěchal k pobřeží. Carlota seděla v bílých šatech na světlém písku nedaleko Palmového hotelu. Tvářila se vážně, úplný opak děvčete, které včera večer radostně odcházelo na ples.

John Quincy se posadil vedle ní a chvíli hovořili o plese a Johnově dobrodružství. Náhle se k němu obrátila: „Vím, že na to nemám právo, ale mohl bys mi prokázat jednu laskavost?“

„Jsem rád, že ti můžu vyplnit nějaké přání – ale co to na mně chceš?“

„Vrať se do Bostonu!“

„Co? Vyloučeno!“

„Zdejší slunce tě oslnilo, ale tyhle končiny se pro tebe nehodí. Nejsme lidé vaší třídy. Myslíš si, že se ti líbíme, ale rychle na nás zapomeneš. Vrať se k lidem sobě rovným – k lidem, kteří se zajímají o věci, o které se zajímáš ty. Prosím tě, odjeď.“

„To by byl zbabělý útěk,“ odporoval.

„Včera v noci jsi dokázal svou statečnost Mám o tebe strach. Někdo ze zdejších lidí tě hrozně nenávidí. Nikdy bych Havaji neodpustila, kdyby – kdyby se ti něco zlého přihodilo!“

„To je od tebe milé.“ Přisedl blíže. Ale – byla tu ještě Agatha. Měl k ní čestný závazek. Znovu si kousek odsedí. „Rozmyslím si to,“ svolil.

„Vždyť já také odjíždím z Honolulu,“ připomněla mu.

„Ano, vím. Moc si to v Anglii užiješ.“

Zavrtěla hlavou. „Vůbec se na to netěším. Ale tatínek na tom tolik visí… Nehodím se do Anglie.“

„Hloupost!“

„Ne, opravdu se tam nehodím. Jsem prostá holka z ostrovů.“

„Ale nechceš strávit celý život tady?“

„Ne, opravdu ne. Je to nádherný kousek země – k lenošení. Ale v mých žilách koluje příliš mnoho severské krve, než abych se s tím mohla spokojit Poprosím tatínka, aby prodal hotel a přestěhoval se se mnou na pevninu. Tam si najdu nějaké zaměstnání –“

„Máš na mysli nějakou určitou krajinu na pevnině?“

„Ještě jsem se po světě moc nerozhlédla. Ale celou tu dobu, co jsem studovala, jsem měla pocit, že by se mi líbilo nejvíc v San Franciscu.“

„Výborně!“ zvolal John Quincy. „To je také můj názor! Vzpomínáš si na to ráno, když jsi mi na převozu podala ruku a řekla: ‚Konečně jste doma … vítejte ve svém městě!‘?“

„Jenže tys mě hned opravil. Říkal jsi, že patříš do Bostonu.“

„Mezitím jsem ale přišel na to, že jsem se mýlil.“

Zavrtěla hlavou. „To je jen takový okamžitý nápad, který tě brzy přejde. Pocházíš z východních států a jinde bys nebyl šťasten.“

„Ale, přece,“ ujišťoval ji. „Jsem Winterslip a světoběžník. Zakotvím v městě, kde pověsím svůj klobouk –“ Znovu se k ní naklonil „Mohl bych se cítit šťasten všude –“ začal. Chtěl dodat „s tebou“. Ale Agathina štíhlá patricijská ruka se dotkla jeho ramene. „Všude,“ opakoval s novým důrazem.

Zaslechli gong z Palmového hotelu. Carlota vstala. „Podává se oběd.“ John Quincy se rovněž zvedl. „Prosila jsem tě, abys pro mne něco udělal,“ poznamenala.

„Vím. Kdybys mě požádala o cokoli jiného… Ale tohle si musím nechat ještě projít hlavou. Odejet z Havaje – a rozloučit se s tebou –“

„Ale já – musím na tebe naléhat,“ řekla.

„Ale popřeješ mi aspoň čas na rozmyšlenou? Počkáš?“

Usmála se na něj. „Jsi o tolik moudřejší než já,“ řekla. „Ano – počkám.“

Zamyšleně kráčel po pláži. Ano, prostá – ale tak okouzlující. „Jsi o tolik moudřejší.“ Kde by člověk nalezl na pevnině dívku, která by něco takového řekla? Docela zapomněl, že se při těchto slovech usmívala.

Odpoledne zašel John Quincy na policejní stanici.

Hallet byl ve své kanceláři a tvářil se jako morous. Chan je prý ve městě a pátrá po hodinkách. Kapitán prozradil Johnovi, že zatím nezjistili nic.

John Quincy šetrně vyslovil své zklamání.

„Vy jste je přece viděl?“ zavrčel Hallet. „Proč jste k čertu ty hodinky nesebral?“

„Protože jsem měl svázané ruce,“ připomněl mu John Quincy. „Přesto bych soustředil pátrání na taxíkáře v Honolulu.“

„Těch jsou tady stovky, mladý muži!“

„A navíc jsem vám řekl první dvě číslice poznávací značky toho automobilu. Pokud jen trochu rozumíte svému řemeslu, měli byste ty hodinky vypátrat“

„Přisámbůh, my je najdeme! Potřebuje to ještě trochu času,“ durdil se Hallet.

Čas bylo to jediné, co jim John Quincy mohl poskytnout. Pondělí přišlo a minulo. Slečna Minerva se tvářila stále sarkastičtěji. „Trpělivost je krajně líbeznou ctností,“ odpověděl jí John Quincy. „Vím to od Charlieho.“

„Každopádně tuhle ctnost člověk nutně potřebuje, když vyšetřování vede kapitán Hallet.“

I v jiném ohledu musel mít John Quincy trpělivost. Agatha Parkerová zatím na jeho stručný telegram neodpověděla. Je uražená? Parkerovi byli známi tím, že si nedali nic předpisovat, ale v tak důležitém životním rozhodnutí musela přece dívka popřát sluchu rozumovým důvodům.

V úterý pozdě dopoledne telefonoval z policejní stanice Chan – tentokrát to byl nesporně Chan. Prokázal by mu John Quincy velikou čest, aby se s ním sešel v hotelu Alexandra Younga na večeři?

„Něco se děje, Charlie?“ otázal se mladý muž dychtivě.

„Možná ano, a možná také, že ne,“ odvětil detektiv. „Tedy v šest hodin v hotelové hale, chcete-li být tak blahovolný.“

„Budu tam,“ slíbil John Quincy, a skutečně byl zavčas na místě. Pozdravil Chana zvědavým pohledem, ale Číňan byl sice roztomilý, byť uzavřený. Odvedl Johna Quincyho do jídelny a pečlivě vyhledal stůl u okna.

„Prokažte mi velkou přízeň a udělejte si veškeré pohodlí.“ John Quincy uposlechl jeho rady. „Charlie, nenapínejte mě!“ požádal. Chan se usmál.

„Nebudeme kalit hostinu chmurným hovorem o vraždě. Toto je společenská schůzka. Jste v náladě požít talíř polévky?“

„Hm, ano, zajisté,“ přitakal John Quincy. Uznal, že mu zdvořilost velí, aby potlačil svou zvědavost

„Dvakrát polévku,“ poručil Chan číšníkovi v bílém saku. Před hotelem Alexandra Younga zastavilo auto. Chan se napřímil a napjatě se zadíval ven. Pak znovu usedl a řekl: „Jsem radostně nadšen, že vás mohu takto skromně pohostit, než budete vrácen Bostonu. Prosím, vypravujte o Bostonu. Mám veliký zájem.“

„Skutečně?“ usmál se jeho společník.

„Nepopíratelně. Jednou mi jakýsi pán řekl, že Boston je jako Čína. Budoucnost obou, řekl, leží na hřbitovech, kde neužitečné mrtvoly vážených hostí hrdě spočívají. Jsem zmaten, jak to pojímat.“

„Chtěl tím říct, že život obou míst náleží minulosti,“ vysvětloval mu John Quincy. „A měl svým způsobem pravdu. Boston, právě tak jako Čína, se může pyšnit slavnou minulostí. Ovšem na druhé straně nelze tvrdit, že dnešní Boston ustrnul a zůstává za dobou. Pohleďte – “ A výmluvně vyprávěl o svém rodném městě. Chan mu napjatě naslouchal.

Když John Quincy skončil, Chan si povzdychl. „Vždy mám neomezenou touhu po cestování.“ Odmlčel se a pozoroval další auto, které zastavilo před hotelem. „Ale je nesplnitelná. Jsem policista s malou gáží. Ve svém mládí, při večerních procházkách na úbočí u oceánu jsem snil o vyšším postavení. Nyní již ne. Ale onen druhý americký občan, můj prvorozený syn, sní rovněž. Snad jeho sny se změní ve skutečnost. Snad bude druhý Babe Ruth, nejslavnější odpalovač baseballu, ohlušený potleskem tisíců. Kdo to ví?“

Dojedli večeři, nezkalenou chmurným hovorem, a potom vyšli z jídelny. Chan nabídl Johnu Quincymu doutník, o jehož kvalitě se zmínil ne právě lichotivě. Navrhl, aby ještě chvíli postáli před vchodem do hotelu.

„Očekáváte někoho?“ zeptal se John Quincy, který se už nevydržel přetvařovat.

„Očekávání přesně odpovídá skutečnosti. Odvažuji se však sotva o ní zmínit. Velké zklamání může nyní každou minutu přijet.“ Před vchodem do hotelu zastavilo auto. John Quincy hledal očima poznávací značku a pocítil radostné vzrušení. První dvě číslice byly 33.

Z vozu vystoupil muž a dvě ženy, zřejmě turisté. Portýr vyběhl a chopil se jejich zavazadel. Chan přistoupil jakoby náhodou k autu, a když japonský šofér uvolnil ruční brzdu, zvedl Chan ruku. „Okamžik, prosím!“

Japonec se k němu vystrašeně obrátil. „Vy jste Okuda ze stanoviště právě naproti?“

„Zajiššté!“ zasykl šofér.

„Vrátil jste se z objížďky po ostrově se společností turistů? Odtud jste odjel v neděli ráno?“

„Zajiššté.“

„Je prosím možno, že nosíte náramkové hodinky?“

„Zajiššté!“

„Žádám, abyste laskavě odhalil jejich číselník.“

Japonec zaváhal. Chan se naklonil do auta a odhrnul šoférův rukáv. S radostným úsměvem v očích otevřel zadní dveře: „Račte si nastoupit, pane Winterslipe!“

John Quincy ochotně uposlechl. Chan se posadil dopředu vedle šoféra. „K policejní stanici, buďte tak laskav.“ Auto se rozjelo. Podstatná stopa! Konečně ji nalezli. Srdce mladého muže se prudce rozbušilo tam na zadním sedadle auta, ve kterém před dvěma dny ležel na podlaze s roubíkem v ústech.

Zachmuřený obličej kapitána Halleta se roztáhl k širokému úsměvu, když vstoupili do dveří kanceláře. „Tak ho máte, že? Udělal jste dobrou práci!“ Pohlédl na zápěstí zadrženého. „Sundejte mu ty hodinky, Charlie!“

Detektivní seržant splnil rozkaz. Chvilku si hodinky prohlížel a pak je podal svému nadřízenému.

„Levný časoměr známé značky,“ hlásil. „Číslo dvě slabé a vyhaslé. Nová skutečnost vyšla na světlo. Tento Japonec zde má tenké zápěstí. Odření na řemínku však budí dojem, že hodinky nosil muž se zápěstím mnohem většího objemu.“

Hallet přisvědčil. „Zajisté, to souhlasí. Hodinky patřily někomu jinému. Jejich vlastník měl silné zápěstí – ale takové má většina mužů v Honolulu. Posaď se, Okudo. Rád bych slyšel, co mi povíš. Víš, co to znamená, kdybys chtěl lhát?“

„Já nelžu, pane.“

„To ti taky neradím. Nejdřív mi pověz, kdo si najal tvůj vůz v sobotu večer.“

„V šobotu večer?“

„Přesně na to jsem se tě ptal!“

„Zajiššté. Dva lodníci z parníku. Najali na večer. Zaplatili hned mnoho peněz. Jedu k obchodu na River Štreet, čekám dlouho. Potom jedu k doku š třemi pasažéry.“

„Znáš jména těch námořníků?“

„Nemůžu říčt.“

„Z které lodi byli?“

„Jak to mám vědět? Nevyprávěli.“

„A nyní přicházíme k nejdůležitějšímu bodu. Rozumíš? Chci slyšet čistou pravdu! Odkud máš ty hodinky?“

Chan a John Quincy se zvědavě naklonili kupředu.

„Koupil jsem je.“

„Koupils je? Kde?“

„V klenotnictví Číňana Lau Ho na Maunakea Štreet.“

Hallet se podíval na Chana. „Znáte ten obchod, Charlie?“

Chan přisvědčil. „Ano, ovšem.“

„Bude ještě v tuto hodinu otevřený?“

„Otevřen do hodin deseti, možná déle.“

„Výborně,“ řekl Hallet. „Okudo, jedem. Dovezeš nás tam.“

Lau Ho, malý vrásčitý Číňan, seděl u svého pracovního stolu s hodinářskou lupou vtisknutou do jednoho kalného starého oka. Nenechal se od práce vyrušit ani těmi čtyřmi muži, kteří vstoupili do malého krámu.

„Lau Ho, probuďte se!“ zvolal Hallet. „Musím s vámi mluvit.“ Číňan pomalu slezl ze své vysoké stoličky a šátral se k pultu.

Kapitán položil náramkové hodinky na pult vedle vitríny s ozdobně vyřezávanými figurkami z nefritu a jantaru.

„Viděl jste už někdy tyto hodinky?“ zeptal se.

Lau Ho na ně lhostejně pohlédl a potom pomalu zvedl oči. „Možná. Nemůžu říct,“ odvětil pištivě.

Hallet zrudl. „Blbost! Měl jsi je tady v krámě a prodals je tomuhle Japonci. Je to tak?“

Lau Ho pohlédl ospale na šoféra. „Možná. Nemůžu říct.“

„Krucinál!“ řval Hallet. „Víš, kdo jsem?“

„Policista možná.“

„Policista možná – docela určitě! A přeju si, abys mi hned řekl všechno, co o těch hodinkách víš! Jestli nevyrukuješ s pravdou ven, tak s tebou sakra –“

Chan položil konejšivě ruku na rámě svého nadřízeného. „Poníženě navrhuji ponechati to mně,“ řekl.

Hallet přisvědčil. „Dobře, Charlie, došlápněte si na něj!“

Charlie se hluboce uklonil a pak se široce a dlouze čínsky rozhovořil. Lau Ho mu naslouchal s mírným zájmem. Zašvitořil krátkou odpověď a Chan pokračoval ve výkladu. Občas umlkal, a to mluvil zas Lau Ho. Po několika minutách se Chan s rozjasněným obličejem obrátil k Halletovi.

„Historie nyní dokonale vytažena jako bolavý zub,“ prohlásil. „Náramkové hodinky byly sem přineseny ve čtvrtek téhož týdne, co se stala vražda. Ke koupi nabídnuty mladým mužem snědé pleti, tvář poškozena malou jizvou od nože. Lau Ho koupí a spraví hodinky, ježto vnitřní stroj byl v pokaženém stavu. V sobotu ráno prodá se ziskem Japonci, pravděpodobně tomuto Okudovi zde. Ale Lau Ho nemůže na to přísahat. V sobotu v noci objeví se mladý muž snědé pleti přemožený rozrušením a žádá hodinky zpět. Lau Ho říká, že hodinky prodány Japonci. Kterému Japonci? Lau Ho nezná jméno a nemůže Japonce ani popsat, všechny japonské obličeje jsou nezajímavý pohled pro něj. Snědý mladý muž kleje a uteče. Objeví se často, chce slyšet, co je nového, ale Lau Ho nemůže jemu vyhovět. Tak říká tento klenotník zde.“ Vyšli na ulici. Hallet se podíval ponuře na Japonce. „Dobře – můžeš běžet. Hodinky si nechám.“

„Veliké díky!“ řekl taxíkář a naskočil rychle do vozu.

Hallet se obrátil k Chanovi: „Snědý mladý muž s jizvou?“

„Nad slunce jasné pro mne,“ odvětil Chan. „Dotyčný muž Španěl José Cabrera, ničemný povaleč se špatnou pověstí. Pane Winterslipe, vy jste jej zapomněl?“

John Quincy se podivil. „Já? Už jsem ho někdy viděl?“

„Vzpomínejte“ řekl Chan. „Noc následující po vraždě. Vy a já dlíme v restauraci All American a hovoříme o nezdravotnickém zapečeném masu. Dveře se otevřou, vpustí Bowkera, stevarda z lodi President Tyler rozjařeného po okolehau. S ním snědý mladý muž – onen José Cabrera ve vlastní osobě.“

„Ano, už si vzpomínám,“ odvětil John Quincy.

„No, sebrat toho Španěla nedá moc práce,“ řekl Hallet. „Za hodinku ho –“

„Okamžik, prosím,“ přerušil jej Chan. „Zítra ráno v devět hodin vrátí se President Tyler z Číny. Nejsem hazardér, ale sám vsadím marnotratný peníz, že Španěl bude čekat na pana Bowkera v přístavišti. Nevznesete-li silnou námitku, mám žádost, zatknouti jej v dotyčném okamžiku.“

„Ale ovšem!“ souhlasil Hallet. Pohlédl na Charlieho Chana. „Charlie, vy liško podšitá, konečně jste zvětřil stopu!“

„Kdo – já?“ ušklíbl se Chan. „S laskavým dovolením obraz pozměním. Kamenné zdi se začínají hroutit a rozpadat. Četnými trhlinami proudí dovnitř světlo, jako když v červáncích vstává den.“

Kapitola 21 - Kamenné zdi se hroutí

Kamenné zdi se rozpadaly a trhlinami začínalo proudit světlo – jenže pouze pro Charlieho Chana. John Quincy tápal stále ještě v temnotách a poněkud zatrpkle se vracel do domu ve Waikiki. On a Chan pracovali spolu, ale když se teď blížili k cíli svého úsilí, detektiv zřejmě hodlá pokračovat sám a nechává na svém spolupracovníkovi, aby ho následoval, pokud to ovšem dokáže. Budiž – ale John Quincy se cítil dotčen.

Musí Chanovi ukázat, že se nedá jen tak předběhnout. Kdyby se mu najednou povedlo odhalit skrytou souvislost logickou dedukcí a rozřešit tak záhadu současně s Chanem! Pro čest Bostonu a Winterslipů.

Začal znovu probírat všechny záchytné body – staré stopy, které nikam nevedly. Před očima mu defilovali všichni, na které padlo podezření – neodůvodněné podezření, jak se ukázalo – Egan, Comptonová, Brade, Kaohla, Leatherbee, Saladine, Cope. Vzpomněl si i na další, proti kterým nesměřovalo žádné vyšetřování. Brzy došel v myšlenkách k Bowkerovi. Co znamenalo, že se Bowker znovu objevuje v Honolulu?

Poprvé za čtrnáct dní si vzpomněl na mužíka s brýlemi ve zlatých obroučkách s jeho bědováním nad zmizelými hospodami a ztracenými přáteli. V jaké spojitosti byl stevard Presidenta Tylera se zavražděním Dana Winterslipa? Nespáchal tento čin, to bylo zřejmé – ale nějaká souvislost tu přece jen musela být. Dlouho si John Quincy lámal hlavu, co může mít stevard společného s tím nebo oním z podezřelých, ale nepřišel na nic.

Celý úterní večer byl John Quincy tak mlčenlivý a zamyšlený, že jej slečna Minerva konečně nechala v klidu a odešla s knihou do svého pokoje. Když se mladý muž ve středu probudil, nepřiblížil se k řešení problému ani o krůček.

Barbara se měla vrátit z Kauai v deset hodin a John Quincy odjel v roadsteru do města, aby svou sestřenici přivítal. V bance, kde čekal na výplatu šeku, potkal svou starou známou z lodi, čilou stařenku paní Maynardovou.

„Vlastně bych si vás neměla všímat,“ uvítala ho. „Vůbec jste mě nenavštívil!“

„Máte pravdu,“ odpověděl. „Ale byl jsem mimořádně zaměstnán.“

„Slyšela jsem o tom. Byl jste na policejní stanici pečený vařený. Jistě budete po svém návratu do Bostonu vykládat, že tady se to hemží zločinci a hrdlořezy!“

„Kdepak, to ne!“

„Ale ano, budete to říkat. Vytvořil jste si o Honolulu úplně špatný názor. Proč se nesnížíte jednou i k tomu, abyste se setkal se slušnými lidmi?“

„To bych věru rád – kdyby byli ti lidé jako vy.“

„Jako já? Jsou mnohem inteligentnější a zajímavější než já. Některé z nich najdete dnes večer na neformální schůzce v mém domě. Trochu si popovídáme a pak si půjdeme při měsíčku zaplavat. Přijďte také!“

„Rád bych přišel,“ odvětil John Quincy, „ale víte přece, že strýc Dan –“

Oči jí zajiskřily. „Dan byl sice váš příbuzný, ale přece to řeknu: deset minut smutku za strýce Dana úplně stačí. Očekávám vás tedy.“

John Quincy se usmál. „Přijdu.“

„Ujednáno. A přiveďte svou tetu Minervu,“ řekla.

John Quincy šel k nároží Fort Street a King Street, kde nechal stát auto. Právě se chystal zasednout za volant, když uviděl, jak ulici přechází křepkým krokem známá postava. Byl to Bowker a s ním šel Willie Chan, baseballový šampión Pacifiku.

„Bowkere!“ zvolal John Quincy.

Stevard k němu přispěchal: „Hleďme, hleďme! Pan Winterslip, můj dávný přítel. Smím vám představit Williama Chana, zdejšího baseballového favorita?“

„Pan Chan a já se již známe,“ odvětil John Quincy.

„Znáte všechny věhlasné osobnosti, že? To je výborné. Velice jsem vás na Presidentu Tylerovi postrádal.“

Bowker byl zjevně docela střízlivý. „Nejspíš jste právě připlul?“ poznamenal John Quincy.

„Před pár minutami. Připojíte se k nám?“ Přistoupil blíž a tlumeně řekl: „Tento inteligentní mladík tvrdí, že zná kousek odtud stanoviště taxíků, kde se dá sehnat výborná pálenka s velmi slušnou etiketou na láhvi.“

„Moc lituji,“ odpověděl John Quincy. „Musím odvézt domů svou sestřenici, která teď přijede místní lodí do Honolulu “

„To je škoda,“ zalitoval Bowker. „Chci uspořádat takový menší sedánek a rád bych vás měl přitom. Bude to pamětní slavnost za Tima a mé dlouho oddalované rozloučení se sedmi moři.“

„Cože, vy jste pau?“

„Pau, to je to pravé slovo. Až dneska v devět večer odpluju, vkročím na palubu starého Presidenta Tylera naposledy. Neznáte náhodou dobrý místní list, který by byl na prodej – hm, řekněme za deset tisíc?“

„To přišlo nějak nenadále, že?“ zeptal se John Quincy.

„V těchto končinách se dějí věci nenadále, pane. Ale už vyrazíme. Škoda že nemůžete s námi. Vypiju za vás sklenici na paměť ubohého starého Tima! Mějte se dobře, pane – a žijte blaze!“ Pokynul Williemu Chanovi a oba se vzdálili. John Quincy se za nimi udiveně díval.

Barbara byla bledší a přepadlejší, ale přesto prohlásila, že se měla moc dobře, a během jízdy se zřejmě snažila vypadat co nejspokojeněji. Jakmile přijeli domů, John Quincy vyřídil tetě pozvání paní Maynardové.

„Pojď se mnou,“ naléhal.

„Snad – uvidíme,“ odpověděla.

Den míjel klidně a teprve k večeru byla jeho jednotvárnost porušena. Když John Quincy s tetou a s Barbarou vycházel z jídelny, byl mu doručen kabelogram. Chvatně jej roztrhl. Kabelogram byl z Bostonu: Agatha Parkerová, zřejmě znechucena nemožným hrubým Západem, ujela domů a Johnovo stručné: „San Francisco nebo nic“ poslali za ní. To vysvětlovalo i opožděnou odpověď. Kabelogram zněl prostě: „Nic. Agatha“

John Quincy jej zmačkal: snažil se trochu trpět, ale nepodařilo se to. Cítil se nevýslovně šťasten. Konec milostného románku? Ne. Mezi nimi byla jen vlídná náklonnost, příliš slabá, než aby mohla čelit odloučení. Agatha je mladší než on – provdá se za nějakého slušného švarného mladíka, který sedí doma a nenapadne ho, aby se toulal po světě. A John Quincy Winterslip se o její svatbě dočte – v sanfranciských novinách.

John Quincy zastihl tetu samotnou v obývacím pokoji. „Nic mi po tom není,“ řekla, „ale přemýšlím, co stálo v tom kabelogramu.“

„Nic,“ odvětil John Quincy podle pravdy.

„Ale přesto tě velice potěšil.“

Přisvědčil. „Ano. Zřejmě ještě nic nikoho tolik nepotěšilo.“

„Nebesa!“ zvolala. „Copak ses docela pomátl na rozumu?“

„O tom právě přemýšlím. Nepůjdeš se mnou na pláž?“

Zavrtěla hlavou. „Přijde zájemce o koupi domu – je to nějaký zdejší vynikající advokát. Musím tu zůstat, abych mu dům ukázala – Barbara je úplně apatická a lhostejná. Vyřiď Sally Maynardové, že asi přijdu později.“

Ve tři čtvrti na osm si John Quincy vzal plavky a vykročil na Kalia Road. Byla zase jedna z těch kouzelných nocí – vysoko na obloze putoval zářící měsíc a z jednoho bungalovu zahaleného purpurovými květy se ozývaly tesklivé tóny havajské hudby. Z keřů ohnivého ibišku sem pronikaly exotické vůně tohoto tropického ostrova.

Velký dům paní Maynardové byl zvlášť ohavným příkladem novoanglické architektury, ale stovky kvetoucích lián se úspěšně snažily tuto skutečnost zastřít. John Quincy zastihl hostitelku ve velkém vzdušném obývacím pokoji uprostřed rozesmátého hloučku nejlepší společnosti. Byli to příjemní lidé; a když paní Maynardová mladého muže představovala, napadlo Johna Quincyho, jestli snad přece jen něco nezameškal, když se s tou společností už dříve neseznámil.

„Přivlekla jsem ho úplně proti jeho vůli,“ vysvětlovala stará dáma. „Jsem tím povinována Havaji. Už dost dlouho se spolčoval se samou verbeží.“

Trvali na tom, aby se usadil v jednom z obrovských křesel, vnutili mu cigarety a zahrnuli ho pohostinnou pozorností.

„Beacon Street by mohlo zajímat,“ řekla paní Maynardová, „že dávno před čtyřicátým devátým rokem sem posílali lidé z Kalifornie děti na vychování do misijních škol. A nakupovali od nás pšenici.“

Hezká dívka v modrých šatech se zasmála. „Teto Sally, vypravuj mu ještě, jak byl z Honolulu dovezen do San Francisca první tiskařský stroj.“

Paní Maynardová pokrčila rameny. „K čemu to je? Ležíme stranou. Nová Anglie se na nás nepřestane dívat spatra.“

John Quincy vzhlédl a uviděl ve dveřích Carlotu Eganovou. Vzápětí se vedle ní objevil poručík Booth z Richmondu. Johnu Quincymu proběhlo hlavou, že flotila přespříliš prodlužuje svůj pobyt v Honolulu.

Paní Maynardová vyšla Carlotu uvítat. „Pojďte dál, miláčku! Většina dam a pánů vás již zná.“ Obrátila se k přítomným. „Má sousedka na pobřeží, slečna Eganová.“

Bylo zábavné konstatovat, že většina hostů Carlotu najednou znala. John Quincy se usmál – britská admiralita a továrna na mýdlo! Pro Carlotu znamenal vstup do společnosti jistě těžkou zkoušku, ale obstála v ní se sladkým půvabem. Brzy se bude i v Anglii cítit jako doma – jestli tam ovšem pojede, řekl si John Quincy v duchu.

Carlota se posadila na pohovku, a zatímco poručík Booth pro ni upravil pečlivě polštář, John Quincy si sedl vedle ní. Pohovka byla naštěstí pro tři osoby příliš úzká.

„Doufal jsem, že přijdete,“ řekl tlumeně. „Pozvali mne sem, abych poznal nejlepší lidi z Honolulu, ale jak vidím, nejlepší jste vy.“

Usmála se. V místnosti se rozšuměl lehký společenský hovor, ale za chvíli šum umlkl, když štíhlý mladý muž v brýlích zvučně oznámil: „Joe Clark poslal kabelogram. Dnes odpoledne o tom mluvili ve venkovském klubu.“

Všichni napjatě naslouchali. „Clark je náš profesionál,“ vysvětloval mladý muž Johnovi. „Před měsícem odjel, aby nastoupil proti Angličanům.“

„Zvítězil?“

„Prohrál ve finále s Hagenem, ale zahrál nejdelší míček v historii golfového hřiště St. Andrews.“

„Proč ne?“ poznamenal kterýsi starší pán. „Má nejsilnější zápěstí, jaké jsem kdy u člověka viděl.“

John Quincy se napřímil. „To je zvláštní, že jste si toho povšiml,“ poznamenal.

Oslovený se usmál. „Skoro všichni tu máme silná zápěstí,“ odvětil. „To dělá jízda na prknech v příboji. Joe Clark byl v tomhle sportu opravdu přeborník, nikdo se mu nevyrovnal. Celé hodiny jezdil na vlnách – a výsledkem bylo obdivuhodně vyvinuté zápěstí. Já sám jsem viděl, jak odpálil golfový míček do dálky tři sta osmdesáti metrů. Ano, pane, vsadím se, že tam ve Skotsku žasli a nechtěli věřit svým očím.“

John Quincy se pokoušel srovnat si myšlenky v hlavě, ale vtom kdosi prohodil, že je čas k plavání. Hned bylo všechno vzhůru. Čínský sluha ukazoval cestu k šatnám, které vedly na lanai, a mladí lidé pospíchali za ním.

„Počkám na tebe na pláži,“ řekl John Quincy Carlotě.

„Ale víš přece, že jsem přišla s Johnniem,“ připomněla mu.

„Vím to, ale námořnictvu jsi slíbila jen víkend. A lidé, kteří se snaží prodloužit si víkend až do středy, si nezaslouží slitování.“

Usmála se. „Budu se po tobě ohlížet,“ souhlasila.

V šatně se John Quincy chvatně svlékl a vklouzl do plavek. S uspokojením zjistil, že poručík Booth se převléká mnohem pomaleji. Vyšel dveřmi vedoucími na pláž a čekal pod blízkou kokosovou palmou. Za několik minut se objevila Carlota, štíhlá, v měsíčním světle téměř křehká.

„Tak, tady jsi,“ zvolal John Quincy. „K nejvzdálenějšímu prámu!“

„Platí!“ zněla odpověď.

Vrhli se do teplé stříbřité vody a plavali vesele do moře. Za pět minut už spolu seděli na prámu. Maják na Diamond Head blikal, lampióny čínských člunů se leskly za korálovým útesem a pobřeží Honolulu vypadalo jako tříšť kmitajících hvězd regulovaných dynamy. Na zářící obloze se klenula měsíční duha, jeden její barevný konec byl ponořen do moře a druhý zanikal v bujné pobřežní vegetaci.

Skvostné místo pro mladého zamilovaného člověka, aby konečně otevřel celé své srdce. John Quincy přisedl blíže.

„Báječná noc, viď?“

„Nádherná,“ odpověděla tiše.

„Cary, něco ti musím říct. Odlákal jsem tě sem proto, daleko od ostatních –“

„Myslím, že to není vůči Johnniemu poctivé jednání,“ přerušila ho.

„Nemysli na něj. Já se také jmenuju Johnnie!“

Zasmála se. „To přece nejde!“

„Jak to myslíš?“

„Nemůžu ti tak říkat Jsi takový důstojný – a vzdálený. John Quincy, ano – to by šlo –“

„Rychle se rozhodni. Nějak mi budeš muset říkat, protože mě budeš mít skoro pořád kolem sebe. Ano, miláčku, vynaložím veškeré své úsilí, abych se ti stal nejméně vzdálenou osobou na světě. Ovšem, jestli se mi podaří, aby ses dívala na budoucnost tak jako já. Cary, miláčku –“

Cosi za nimi zašplíchlo a oba mladí lidé se ohlédli. Poručík Booth se drápal na prám. „Posledních deset metrů jsem plaval pod vodou, abych vás překvapil,“ vychrlil ze sebe.

„To se vám také podařilo,“ odvětil John Quincy bez valného nadšení.

Poručík usedl se vzezřením člověka, který nehodlá hned tak odejít. „Jářku, takovou noc svět neviděl!“

„Když mluvíte o světě – kdy vy hoši vyrazíte vlastně z Honolulu?“ zeptal se John Quincy.

„Nevím. Počítám, že zítra. Já bych neměl nic proti tomu, kdybychom tu zůstali třeba do vánoc. S Havají se člověk tak snadno nerozloučí. Není to pravda, Cary?“

Přikývla. „Je to tak, Johnnie. Vždyť i já musím brzy odcestovat a cítím, jak mi bude proto těžko u srdce. Snad budu následovat příkladu plavce Waioliho a skočím z parníku, až popluje kolem Waikiki.“

Na několik vteřin se všichni odmlčeli. Pojednou se John Quincy napřímil: „Co jsi to zrovna říkala?“

„O Waiolim? Copak jsem ti o tom nevyprávěla? Byl jedním z našich nejlepších plavců a dlouho se ho pokoušeli přemluvit, aby odcestoval na pevninu a stejně jako Duke Kahanamoku se účastnil plaveckých závodů. Ale on byl sentimentální – nemohl přenést přes srdce, že má opustit Havaj. Ale nakonec si přece jen dal říct a jednoho slunného jitra odplul, hluboce zarmoucen, na Matsonii. Když loď míjela Waikiki, skočil z paluby a doplaval k pobřeží. Nikdy už potom nevstoupil na žádnou loď. Víš –“

John Quincy vyskočil. „Kolik asi bylo hodin, když jsme plavali z pobřeží?“ zeptal se hlasem plným napjatého očekávání.

„Asi půl deváté,“ řekl Booth.

„Takže mám necelých třicet minut, abych se dostal na břeh, převlékl se a stihl ještě před vyplutím parník. Musím pryč – je to naléhavé. Cary, chtěl jsem ti něco říct. Nevím, kdy se vrátím, ale musím ještě dnes s tebou mluvit. Buď u paní Maynardové nebo v hotelu. Počkáš na mne?“

Vážnost jeho tónu ji udivila. „Ano, počkám,“ odpověděla.

„To jsem rád.“ Okamžik zaváhal; bylo dost nebezpečné zanechat milovanou dívku při měsíčním světle na prámu s hezkým námořním důstojníkem. Ale nebylo vyhnutí. „Musím pryč,“ řekl a skočil po hlavě do vody.

Jakmile se vynořil na hladině, uslyšel poručíka: „Jářku, ten skok byl bídný! Mám vám ukázat, jak se to dělá?“

„Jdi k čertu!“ zamručel John Quincy vztekle a plaval silnými, dlouhými tempy k pobřeží. Vřítil se do oblékárny, chvatně na sebe hodil šaty a hnal se zase ven. Neměl čas, aby se u své hostitelky omluvil. Běžel podél pobřeží k Winterslipovu domu. V hale dřímal Haku.

„ Wikiwiki!“ vykřikl John Quincy. „Pověz šoférovi, aby okamžitě připravil fordku. Probuď se! Běž! Kde je slečna Barbara?“

„Naposled viděl na zahrada – “ začal vyjevený Haku.

John Quincy nalezl Barbaru na lavičce pod stromem hau. Celý udýchaný se u ní zastavil. „Milá Barbaro,“ řekl, „konečně vím, kdo zavraždil tvého otce.“

Vyskočila. „Ty to víš?“

„Ano – mám ti to říct?“

„Ne – ne, nechci to slyšet. Je to příliš strašné.“

„Tys to tedy tušila?“

„Ano – bylo to jen tušení – pocit – vnuknutí. Nemohla jsem tomu uvěřit – nechtěla jsem tomu uvěřit. Odcestovala jsem, abych na to zapomněla. Ach, je to všecko tak hrozné –“

John Quincy jí položil ruku na rámě. „Chudinko Barbaro! Netrap se tím. Nebudeš vůbec do této záležitosti zatažena. O to se osobně postarám.“

„Co – co se stalo?“

„Teď nemám čas. Povím ti to později.“ Běžel k příjezdové cestě.

Slečna Minerva vyšla z domu. „Nemám teď čas na dlouhé řeči,“ zvolal a nasedl do auta.

„Johne, stalo se něco zvláštního – ten advokát, co si přišel prohlédnout dům – Dan s ním prý týden před smrtí mluvil o sepsání nové poslední vůle – “

„Výborně! To je důkaz!“ zvolal John Quincy.

„Ale k čemu nová závěť? Barbara byla přece pro něho vším –“

„Poslyš,“ přerušil ji. „Beztak jsi mě už zdržela – vezmi velké auto a jeď na policejní stanici – a řekni všechno Halletovi. Pověz mu, že jsem na palubě Presidenta Tylera, a ať tam kapitán ihned pošle Chana!“

Šlápl na plyn. Podle hodin na přístrojové desce mu zbývalo ještě sedmnáct minut, aby stihl parník. Jako šílený se hnal zářící havajskou nocí. Kalakaua Avenue, tichá a opuštěná, byla znamenitou závodní dráhou. Tři míle do přístavu ujel za osm minut. Zdržela ho jen křižovatka ve středu města a rozhněvaný strážník.

John Quincy se protlačil mezi lidmi, kteří čekali na odjezd parníku, a hnal se po můstku. Na jeho konci stál druhý důstojník Hepworth. „Ale, pan Winterslip!“ pozdravil. „Jedete s námi?“

„Ne, ale pusťte mne na palubu!“

„Velice lituji, ale právě se chystáme zvednout můstek.“

„Ne – to nesmíte. Jde o něco životně důležitého. O několik minut se ještě zdržte. Máte tu stevarda jménem Bowker – musím s ním ihned mluvit Je to životně důležité, jak jsem už říkal.“ Hepworth ustoupil stranou. „V tom případě ovšem – ale prosím vás, pospěšte si!“

„Ano, ano.“ John Quincy se rozběhl ke kajutám, které měl Bowker na starosti, když vtom upoutala jeho pozornost vysoká postava. Byl to muž v dlouhém zeleném ulstru a pomačkaném zeleném klobouku – ten klobouk viděl John Quincy naposled na golfovém hřišti venkovského klubu Oahu. Muž vystupoval po schodech na promenádní palubu. John Quincy spěchal za ním. Viděl, jak ulstr zmizel za dveřmi jedné z přepychových kajut. Doběhl ke dveřím a prudce je otevřel. Muž v ulstru stál zády k němu, ale teď se otočil.

„Vida, pan Jennison!“ zvolal John Quincy. „Máte v úmyslu odcestovat tímto parníkem, že?“

Jennison na něj strnule pohlížel a pak klidně řekl: „Ano.“

„Ten nápad pusťte z hlavy,“ řekl mladý muž. „Doprovodíte mě do města!“

„Skutečně? Jaké k tomu máte právo?“

„O to se nestarejte,“ odvětil John Quincy urputně. „Půjdete se mnou – to je všecko.“

Jennison se usmál, ale oči mu žhnuly studenou záští. Také v Johnově srdci, obvykle tak jemném a citlivém, se probudila nenávist, když pohlížel na muže před sebou. Myslel na Dana Winterslipa, probodnutého ve spánku na lanai. Myslel na Jennisona, který s nimi šel toho rána po lodním můstku, na Jennisona, který objal Barbaru, když se zapotácela po vyslechnutí tragické zprávy. Myslel na výstřely, vypálené na něj ze zálohy, na toho ryšavého lodníka, s nímž se utkal v obchůdku na River Street. Dobrá, bude bojovat znovu. Neměl na vybranou – siréna Presidenta Tylera třikrát ostře zahoukala.

„Kliďte se odtud,“ sykl Jennison mezi zuby. „Vyprovodím vás k lodnímu můstku –“

Zarazil se, když si uvědomil nebezpečí, které mu hrozí, kdyby chtěl uskutečnit svůj záměr. Rychle sáhl pravou rukou do kapsy. John Quincy duchapřítomně uchopil karafu s vodou a mrštil ji soupeřovi na hlavu. Jennison se shýbl a karafa vyletěla oknem kajuty.

Sklo se roztříštilo, ale nikdo se neobjevil. John Quincy viděl, jak se po něm Jennison vrhá, a v mžiku ustoupil, skočil Jennisonovi po zádech a srazil muže na kolena. Pevným hmatem sevřel Jennisonovu pravici, která držela pistoli. Několik vteřin takto setrvali, ale pak začal Jennison pomalu vstávat a snažil se uvolnit ruku, která držela pistoli. John Quincy zaťal zuby a snažil se udržet sevření, ale měl proti sobě mnohem silnějšího odpůrce, než byl ryšavec. Hlavou mu blesklo, že tentokrát asi podlehne.

Teď už stál Jennison vzpřímeně, s pravou rukou skoro volnou. Ještě chvilka – co bude potom – projelo Johnu Quincymu myslí. Jennison určitě nemá v úmyslu pustit ho z lodi, takový záměr jistě hned zavrhl. Tlumený výstřel a později, až bude loď plout na širém moři… Vzpomněl si na Boston, na matku. Rozpomněl se na Carlotu, která čeká na jeho návrat. S nasazením posledních sil se snažil udržet Jennisonovu pravici v pevném sevření.

U rozbitého okna se pojednou objevil slavnostní obličej barvy slonové kosti. Otvorem v roztříštěném okenním skle se protáhla ruka s pistolí.

„Opusťte palnou zbraň, pane Jennisone,“ poručil Charlie Chan, „jinak budu nucen učinit osudnou vložku do životně důležitého orgánu těla ve vašem majetku!“

Jennisonova pistole dopadla na podlahu a John Quincy se dopotácel k lůžku. V té chvíli se otevřely dveře a vstoupil Hallet, doprovázen detektivem Spencerem.

„Winterslipe, co tu děláte?“ otázal se kapitán. Do kapsy zeleného ulstru strčil přeložený list papíru. „Pojďte s námi, Jennisone,“ řekl. „Potřebujeme si s vámi promluvit.“

John Quincy vyšel za třemi muži z kajuty. Venku se k nim připojil Chan. Na místě, kde lodní můstek přiléhal k palubě, se Hallet zastavil. „Počkáme chvíli na Hepwortha,“ řekl.

John Quincy položil ruku na Chanovo rameno. „Charlie, jak se vám můžu kdy odvděčit? Zachránil jste mi život!“

Chan se uklonil. „Mou vlastní radost nelze odít do slov. Zachránil jsem tu a tam některý život, ale nikdy předtím takový, který měl svůj počátek v kulturním městě Bostonu. Provždy radostná položka na zlatém svitku vzpomínek!“

Hepworth přišel. „Všechno je v pořádku,“ oznámil. „Kapitán souhlasí s odložením odjezdu o jednu hodinu. Doprovodím vás na policejní stanici.“

Zatímco kráčeli po lodním můstku, obrátil se Chan k Johnu Quincymu. „Mluvím z plného srdce za sebe a pozdravuji vaši statečnost. Je jasné, že jste se vrhl na tohoto Jennisona s odvážným a nebojácným srdcem. Ale byl by vás přemohl. Byl by zvítězil. A proč? Odpověď zní – silácká zápěstí.“

„Proslavený plavec v příboji, že?“ poznamenal John Quincy.

Chan na něj pronikavě pohlédl. „Nedovolte nikomu, aby z vás dělal blázna. Před deseti lety tento Harry Jennison byl plaveckým mistrem v celé Havaji. Vyzvěděl jsem tuto skutečnost ze starých sportovních stránek honolulských novin. Ale v nejnovější době Jennison nebyl zde často ve vodě. Když dáme průchod pravdě – nebyl v ní od oné noci, kdy zavraždil Dana Winterslipa.“

Kapitola 22 - Světlo proudí dovnitř

Prošli přístavní halou na ulici a Hepworth, Jennison a tři policejní úředníci nastoupili do Halletova auta. „Nepojedete s námi, pane Winterslipe?“ otázal se kapitán.

„Mám vlastní vůz,“ odpověděl John Quincy. „Budu se držet v závěsu.“

Fordka měla však své rozmary a John Quincy přijel k policejní stanici o dobrých pět minut později než Hallet. Viděl na ulici parkovat velkou limuzínu Dana Winterslipa.

Halletově kanceláři nalezl kapitána a Chana ve společnosti třetího muže. Poznal ho teprve, když si ho znovu prohlédl, protože pan Saladine najednou jako by omládl.

„Vida, pan Winterslip,“ pozdravil ho Hallet a obrátil se k Saladinovi. „Larry, měl jsem kvůli tobě s tímto pánem menší rozepři. Obvinil mě, že se tě pokouším krýt. Měl bys mu nalít čistého vina.

Saladine se usmíval. „Proč ne, teď už tomu nestojí nic v cestě. Můj úkol je prakticky splněn. Samozřejmě, všechno, co řeknu, si pan Winterslip nechá pro sebe “

„To se rozumí samo sebou,“ ujistil ho John Quincy. Povšiml si, že muž nyní ani trochu nešišlá. „Vidím, že jste konečně svou zubní protézu nalezl,“ podotkl.

„Zajisté – našel jsem ji ve svém kufru, kde jsem ji po svém příjezdu na Waikiki uschoval,“ odvětil Saladine. „Když mi byly před dvaceti lety při ragby vyraženy zuby, nesl jsem to velmi těžce. Ale později mi tato ztráta hodně pomohla při mé práci. Člověk, který hledá ve vodě ztracený falešný chrup, je směšnou figurkou. Nikoho nenapadne, že by tak komický tvor mohl mít i vážné povinnosti. Proto se může podle libosti toulat po pláži. Pane Winterslipe, jsem zvláštní agent ministerstva financí a byl jsem vyslán na Havaj, abych učinil přítrž pašování opia. Samozřejmě, Saladine není mé pravé jméno “

„Ach tak,“ zvolal John Quincy, „konečně mi to dochází.“

„To mě těší,“ poznamenal Hallet. „Nevím, zda znáte metody našich pašeráků opia. Tento jed se dováží z Orientu na nákladních parnících – jakým je kupříkladu Mary S. Allisson. Když loď dopluje na dohled k Waikiki, spustí na vodu několik malých prámů naložených plechovými krabicemi s drogou. Čluny, které se v té době potloukají na moři údajně při rybolovu, kontraband naloží a dopraví na pevninu. Opium se ukryje ve městě a tajně se převáží na palubu lodí, které plují do Frisca – většinou na parníky, které obstarávají pravidelnou dopravu mezi Honolulu a San Franciscem. Ty nebývají americkými celníky tak přísně kontrolovány. Jedním z prostředníků byl také pomocník kormidelníka na lodi President Tyler. Dnes večer jsme prohledali jeho kajutu a našli tam velkou zásobu opia.“

„Pomocník kormidelníka?“ opakoval John Quincy. „Ten je přece přítelem Dicka Kaohly?“

„Ano – o Dickovi jsem zrovna chtěl mluvit. Organizoval ty takzvané rybářské čluny a v noci, kdy došlo k vraždě, zařizoval převzetí nového nákladu opia. Saladine to zjistil a sdělil mi to na onom lístku, po jehož přečtení jsem nechal toho ničemu běžet.“

„Omlouvám se,“ řekl John Quincy.

„Dobře, dobře, to není ani třeba.“ Hallet měl výtečnou náladu. „Larry odhalil také pár větších ryb. Kupříkladu Jennisona, který je právním zástupcem toho gangu a podloudníky obhajuje před soudem. Tento fakt ovšem nemá přímou spojitost s vraždou – ledaže bychom mohli prokázat, že Dan Winterslip o této jeho činnosti věděl a že to mohlo být jedním z důvodů, proč si nepřál, aby se Jennison stal jeho zetěm.“

Saladine povstal. „Toho kormidelníkova pomocníka vám přenechám,“ řekl. „Vzhledem k tomu, že Jennison je obviněn z vraždy, můžete si ho tu nechat taky. Tím jsme tuto záležitost vyřídili a já půjdu.“

„Nashle zítra, Larry,“ řekl Hallet. Když se za Saladinem zavřely dveře, obrátil se kapitán k Johnovi. „Nu, mladý muži, dnes máme svůj velký den. Nevím, co jste pohledával v Jennisonově kajutě, ale jestli jste chtěl zadržet vraha, můžu říct, že jste se opravdu vyznamenal.“

„Chtěl jsem ho zadržet,“ řekl John Quincy. „Mluvil jste s mou tetou? Dověděla se něco moc zajímavého –“

„Už jsem s ní mluvil,“ odpověděl Hallet. „Je teď u veřejného žalobce, aby udala všechno do protokolu. Greene nás ostatně očekává. Pojďte k němu.“

Vstoupili do prostorné kanceláře veřejného žalobce. Greene seděl za stolem, vedle něj byl stenograf a naproti seděla slečna Minerva.

„Dobrý večer, pane Winterslipe,“ řekl. „Co soudíte o naší policii nyní? Vede si docela zdatně, viďte? Prosím, posaďte se.“ Zalistoval v papírech na stole, zatímco John Quincy, Hallet a Chan se uvelebili v židlích.

„Nechci vám zamlčet, že mě to překvapení pořádně zaskočilo. S Harry Jennisonem se už dlouho známe, ještě včera jsem s ním obědval v klubu. Hodlám s ním proto jednat trochu jinak, než bych jednal s obyčejným zločincem.“

John Quincy vyskočil ze židle. „Nevzrušujte se,“ usmál se Greene. „Jennison bude potrestán podle zásluhy – ať je se mnou spřátelen, nebo ne. Myslel jsem tím jen, jestli ho dokážu přimět k plnému doznání, udělám to – aspoň ušetřím poplatníkům náklady dlouhého soudního procesu. Jennison přijde hned. Mám v úmyslu vyložit na stůl všechny karty. Zdá se to snad pošetilé, ale není tomu tak. Držím všecky trumfy v rukou, a to on rychle pozná.“

Dveře se otevřely. Spencer přivedl Jennisona do kanceláře a pak zas odešel. Obviněný tu stál hrdě, pánovitě a vzdorovitě – plavovlasý obr vehnaný do úzkých, ale sebevědomý a nebojácný. „Dobrý večer, Jennisone,“ řekl Greene.

„Je mi to sice trapné, ale –“

„Z pádných důvodů,“ odvětil Jennison. „Děláte ze sebe blázna. Co má celý ten nesmysl –“

„Posaďte se!“ přerušil ho veřejný žalobce ostře. Ukázal na židli naproti stolu. Stínítko lampy na stole obrátil tak, že světlo padalo Jennisonovi plně do obličeje.

„Nevadí vám to světlo?“ otázal se.

„Proč by mi to mělo vadit?“ utrhl se Jennison.

„Dobře,“ usmál se Greene. „Myslím, že vám kapitán Hallet doručil na parníku zatykač. Nahlédl jste do něj?“

„Ano.“

Veřejný žalobce se naklonil přes stůl. „Vražda, Jennisone!“

Výraz Jennisonova obličeje se nezměnil. „Je to naprostá pitomost, jak jsem už jednou řekl. Proč bych někoho zavraždil?“

„Ach ano, motiv!“ odvětil Greene. „Máte pravdu, s tím musíme začít. Přejete si, aby byl při tomto výslechu přítomen váš obhájce?“

Jennison zavrtěl hlavou. „Myslím, že mám dostatečné právní znalosti, abych tuto pošetilou záležitost sprovodil ze světa!“

„Dobrá.“ Greene se obrátil k těsnopisci. „Zapište to.“ Stenograf přikývl a veřejný žalobce se obrátil na slečnu Minervu. „Slečno Winterslipová, opakujte mi svou výpověď.“

Slečna Winterslipová se naklonila kupředu. „Jak jsem již uvedla do protokolu, dům Dana Winterslipa se jeho dcera rozhodla prodat. Dnes večer přišel zájemce o koupi – vážený advokát jménem Hailey. Zatímco jsme procházeli domem, zmínil se pan Hailey, že se s Danem Winterslipem setkal na ulici asi týden před jeho smrtí a že můj bratranec mu řekl, že jej v nejbližší době hodlá navštívit, aby dal sepsat novou poslední vůli. Dan mu nesdělil, jaká budou ustanovení této závěti, a svůj úmysl také již neuskutečnil.“

„Ano, jistě “ přisvědčil Greene. „Nebyl zde přítomný pan Jennison právním zástupcem vašeho bratrance?“

„Ano, byl.“

„Takže za normálních okolností by se Dan Winterslip sotva obrátil na cizího advokáta, aby sepsal poslední vůli?“

„To souhlasí. Když to učinil, měl k tomu jistě nějaký pádný důvod.“

„Správně. Kupříkladu pokud se ustanovení závěti vztahovaly nějak na Jennisona.“

„Protestuji!“ zvolal Jennison. „To je naprosto nepodložená domněnka!“

„Ovšem,“ odvětil Greene. „Ale zde nejsme v soudní síni. Můžeme vyslovit tolik domněnek, kolik je nám jen libo. Předpokládejme, slečno Winterslipová, že poslední vůle byla v nějakém spojení s Jennisonem. O jakou souvislost asi šlo, co myslíte?“

„Nemusím vyslovovat žádnou domněnku – jsem o tom přesně zpravena,“ odvětila slečna Minerva.

„Výborně! Vy tedy tuto souvislost znáte. Pokračujte.“

„Než jsem dnes večer přišla sem, promluvila jsem si se svou neteří Barbarou. Pověděla mi, že její otec věděl, že je do Jennisona zamilována, a rozhořčeně bránil tomuto spojení. Zašel dokonce tak daleko, že své dceři pohrozil, že ji vydědí, kdyby trvala na svém úmyslu a chtěla se provdat za Jennisona.“

„Pak by tedy nová závěť, kterou hodlal Dan Winterslip sepsat, obsahovala ustanovení, že jeho dcera nezdědí ani jeden cent, když uzavře s Jennisonem sňatek.“

„O tom není opravdu nejmenších pochybností,“ prohlásila slečna Minerva pevně.

„Tázal jste se po pohnutce, Jennisone,“ řekl Greene. „Tady máte motiv. Každý, kdo vás zná, ví, že peníze jsou vaší modlou. Chtěl jste se oženit s Winterslipovou dcerou, nejbohatším děvčetem na Havaji. Její otec prohlásil, že vám dceru nedá – a kdyby se za vás provdala, že ji vydědí. Ale vy nenáležíte k lidem, kteří by se ucházeli o nevěstu bez věna. Pevně jste se rozhodl, že dostanete Barbaru Winterslipovou i jmění jejího otce. V cestě vám stál jediný člověk – Dan Winterslip. A proto jste se vkradl té noci, kdy byla spáchána vražda, na jeho lanai –“

„Počkejte okamžik!“ přerušil ho Jennison. „Nebyl jsem na jeho lanai. Byl jsem na palubě Presidenta Tylera a je přece obecně známo, že cestující vystoupili z lodi teprve v devět hodin ráno příštího dne – “

„K tomu hned přijdem,“ vpadl mu Greene do řeči. „Mimochodem, kolik je nyní hodin?“

Jennison vytáhl z kapsy hodinky s tenkým řetízkem. „Čtvrt na deset,“ řekl.

„Děkuji. Jsou to hodinky, které obvykle nosíte?“

„Ovšem.“

„Nosil jste někdy náramkové hodinky?“

Jennison zaváhal. „Někdy.“

„Jenom někdy?“ Veřejný žalobce vstal a obešel stůl. „Dovolte mi, abych se podíval na vaše levé zápěstí.“

Jennison natáhl paži. Byla opálená do temně hnědé barvy, ale na zápěstí zůstal světlejší pruh a kolečko.

Greene se usmál. „Vida, nosil jste náramkové hodinky – a jak vidím, nosil jste je pravidelně.“ Vytáhl z kapsy malý předmět a přidržel jej Jennisonovi před očima. „Snad tyto hodinky?“ Jennison nepohnul brvou a klidně na hodinky pohlížel. „Viděl jste je už někdy?“ zeptal se Greene. „Ne? No, radši si zkusíme, jak vám padnou.“ Nasadil hodinky na Jennisonovo zápěstí a upevnil je. „Harry, nemůžu si pomoct, ale musím konstatovat, že ty hodinky souhlasí nápadně přesně se světlými obrysy na vašem zápěstí. A trn přezky sám od sebe zapadá do nejopotřebovanější dírky řemínku.“

„Co na tom?“ zeptal se Jennison.

„Patrně je to náhodná shoda. Ale máte neobyčejně široká zápěstí. Jízda v příboji, plavání, že? Ale o tom budeme hovořit později.“ Obrátil se k slečně Minervě. „Slečno Winterslipová, byla byste tak laskavá a přišla sem ke mně?“

Když slečna Minerva přistoupila ke Greenovi, veřejný žalobce náhle natáhl ruku a zhasil stolní lampu. Kromě matného svitu, který vnikal dovnitř oknem, byl pokoj ve tmě. Veřejný žalobce pomalu cosi přibližoval ulekaným očím slečny Minervy. Byly to hodinky na lidské paži – hodinky se svítícím ciferníkem, na kterém byla číslice dvě téměř nezřetelná.

„Podívejte se na to a promluvte!“ řekl Greene. „Viděla jste ty hodinky už dříve?“

„Ano,“ odvětila pevně.

„Kde?“

„Ve tmě, v obývacím pokoji Dana Winterslipa třicátého června po půlnoci.“

Greene rozsvítil. „Děkuji vám, slečno Winterslipová.“ Zasedl zase za svůj psací stůl a stiskl tlačítko. „Poznáváte tyto hodinky podle nějaké rozlišovací známky?“

„Ano. Číslice dvě je velice nejasná.“

Ve dveřích se objevil Spencer.

„Přiveďte toho Španěla,“ poručil Greene. „Zatím k vám nemám další otázky, slečno Winterslipová.“

Cabrero vstoupil a bylo vidět, jak se vylekal, když spatřil Jennisona. Na pokyn veřejného žalobce odepjal Chan náramkové hodinky a podal je Cabrerovi.

„Znáte tyto hodinky, José?“ otázal se Greene.

„Já – já – ano,“ odvětil Cabrero.

„Nemusíte mít strach,“ uklidňoval ho Greene. „Nikdo vám nechce uškodit. Opakujte pouze to, co jste mi vyprávěl dnes odpoledne. Nemáte žádné pravidelné zaměstnání. Jste jakýmsi poslíčkem pana Jennisona. Je to tak?“

„Byl jsem jím.“

„Ano – teď už to skončilo. Můžete klidně mluvit. Ve středu dopoledne dne druhého července jste byl v kanceláři pana Jennisona. Dal vám tyto náramkové hodinky s příkazem, abyste je odnesl k opravě. Hodinky nešly. Vy jste je odnesl do hodinářství. Co se stalo pak?“

„Hodinář řekl, že jsou značně poškozené. Oprava by stála víc než nové hodinky. Vrátil jsem se a ohlásil to panu Jennisonovi. Smál se a řekl, že mi je dá jako dar.“

„Ano, to souhlasí,“ prohlásil Greene, který kontroloval Cabrerovu výpověď podle zápisu ležícího před ním na stole. „Ve čtvrtek dne třetího července jste pozdě odpoledne tyto hodinky prodal. Komu?“

„Čínskému klenotníkovi Lau Ho v Maunakea Street. V sobotu večer, asi v šest hodin, mi zatelefonoval domů pan Jennison, velice rozčilený. Prý chce ty hodinky zpátky a zaplatí každou cenu. Utíkám do krámu Lau Ho. Hodinky byly prodány jakémusi neznámému Japonci. Pozdě v noci jsem šel k panu Jennisonovi, a ten mi strašně vynadal. Sežeň ty hodinky, řekl. Hledal jsem je všude, ale nemohl jsem je sehnat.“

Greene se obrátil zase k Jennisonovi. „Harry, zapomněl jste na opatrnost. Ale nepochybně jste byl přesvědčen, že vám nehrozí žádné nebezpečí – měl jste přece dokonalé alibi. A potom, když vám ráno po vraždě na Winterslipově lanai Hallet vyjmenovával stopy, které policie nalezla, zapomněl se zmínit o tom, že kdosi viděl ty hodinky. To byla jedna z těch šťastných náhod, které bývají často jedinou záchranou při naší práci. V sobotu večer jste pochopil, že jste v nebezpečné situaci – jak jste na to přišel, nevím – “

„Ale já to vím!“ přerušil jej John Quincy.

„Co? Můžete mi to vysvětlit?“ zvolal Greene.

„V sobotu odpoledne,“ vyprávěl John Quincy, „jsem hrál s panem Jennisonem golf. Na zpáteční cestě do města jsme rozmlouvali o různých stopách v tomto případu a já se náhodou zmínil o náramkových hodinkách. Teď jsem pochopil, že o tom slyšel poprvé. Měl s námi na Waikiki povečeřet, ale požádal mě, abych zastavil u jeho kanceláře, protože musí ještě podepsat několik dopisů. Čekal jsem na něj dole v autě. Této příležitosti zřejmě využil k tomu, aby dal tomuto Španělovi rozkaz, ať ty hodinky zase opatří.“

„Výborně!“ zvolal Greene nadšeně. „Tím jsou všechny záhady týkající se těch hodinek objasněny, Jennisone. Překvapuje mě, že jste si je vzal na ruku, ale nejspíše jste si řekl, že musíte přesně vědět, kolik je hodin, a právem jste předpokládal, že mořská voda strojek nepoškodí – “

„Co to k čertu vykládáte za nesmysly?“ vybuchl Jennison.

Greene znovu stiskl tlačítko na psacím stole. Spencer se objevil okamžitě. „Odveďte Cabrera,“ poručil veřejný žalobce, „a přiveďte sem Hepwortha a kormidelníkova pomocníka.“ Pak se obrátil k Jennisonovi. „Za minutku se dozvíte, jestli mluvím nesmysly. V noci na třicátého června jste byl pasažérem na Presidentu Tylerovi, který kotvil až do rána před vjezdem do přístavu, je to tak?“

„To souhlasí.“

„Až do rána nebyli z parníku vyloděni žádní pasažéři?“

„O tom přece existuje záznam.“

„Velmi dobře.“

Vstoupil druhý důstojník Presidenta Tylera. Za ním šel statný námořník, kterého poznal John Quincy jako kormidelníkova pomocníka z tohoto parníku. Se zájmem zaznamenal, že muž má na pravé ruce prsten, a okamžitě si vzpomněl na škrábnutí, které utržil na tváři při srážce s neznámým útočníkem na půdě v San Franciscu.

„Pane Hepworthe,“ začal veřejný žalobce, „večer třicátého června dostihla vaše loď Havaj, ale bylo už příliš pozdě, aby vplula do přístavu. Proto jste zakotvili u Waikiki. Kdo koná při takových příležitostech službu na palubě – řekněme od půlnoci?“

„Druhý důstojník,“ vysvětloval Hepworth. „V tomto případě jsem to byl já. A kromě toho kormidelníkův pomocník.“

„Provazový žebřík je spuštěn na lodním boku již večer?“

„Obyčejně ano. Té noci byl spuštěn.“

„Kdo je u něho na stráži?“

„Kormidelníkův pomocník.“

„Ach tak. Tedy vy jste měl v noci třicátého června službu. Povšiml jste si přitom něčeho neobvyklého?“

Hepworth přikývl. „Ano. Kormidelníkův pomocník se ve službě opil. Ve tři hodiny ráno jsem ho našel, jak spí na palubě blízko provazového žebříku. Zatřásl jsem jím, až se probudil. Když jsem se krátce před svítáním – asi k půl páté ranní – k němu vrátil z inspekční obchůzky, spal jako zabitý. Odvlekl jsem ho do jeho kajuty a ráno jsem samozřejmě o věci podal hlášení.“

„Jinak jste nic neobvyklého nezpozoroval?“

„Nikoli, pane,“ odvětil Hepworth.

„Děkuji vám. A nyní vy …“ Greene se obrátil ke kormidelníkovu pomocníku. „V noci třicátého června jste se opil ve službě. Odkud jste měl ten alkohol?“

Námořník zaváhal.

„Dříve než odpovíte, dal bych vám radu. Čistou pravdu, můj milý! Vězíte již beztak v pěkné kaši. Neslibuji vám nic, ale budete-li upřímný, může to pro vás být polehčující okolnost i v té druhé záležitosti. A když budete lhát, jen vám to ještě víc přitíží.“

„Nebudu lhát,“ sliboval kormidelníkův pomocník.

„Dobře. Odkud jste tedy měl kořalku?“

Námořník kývl hlavou směrem k Jennisonovi. „Ten mi ji dal.“

„Skutečně? Vypravujte mi bližší okolnosti.“

„Potkal jsem ho krátce po půlnoci na palubě – to jsme ještě pluli. Znal jsem ho už z dřívějška – on a já –“

„Ano, vím – pašování opia. Potkal jste ho na palubě –“

„Ano a on se ptá: Ty máš dnes v noci stráž? A já jsem řekl: Ano. On mi přistrčil lahvičku a povídá: Pomůže ti zahnat dlouhou chvíli! Namouduši, já nejsem žádný opilec, to teda opravdu nejsem, a jenom jsem si loknul, ale v té whisky něco bylo, na to přísahám. Hned mi stoupla do hlavy a pak si už jenom pamatuju, jak mě budili v kajutě se zlou zprávou, že mám jít ke kapitánovi.“

„Co se stalo s tou lahví?“

„Cestou na velitelský můstek jsem ji hodil do vody. Nechtěl jsem, aby láhev někdo našel.“

„Viděl jste něco v noci na třicátého června? Něco zvláštního?“

„Viděl jsem toho moc, pane – ale to byla ta prokletá kořalka. Nic, co byste chtěl slyšet.“

„Dobrá.“ Greene se obrátil k Jennisonovi. „Harry, vy jste ho omámil, že? Proč? Protože jste se chtěl dostat na ostrov, viďte? Protože jste věděl, že má službu u toho provazového žebříku, a nechtěl jste, aby vás při návratu viděl. Proto jste do whisky namíchal nějaký omamný prostředek – “

„To jsou pouhé dohady,“ namítl Jennison stále ještě klidně. „Doposud jsem si vás vážil jako dobrého právníka, ale radikálně jsem svůj názor teď změnil. Je-li toto vše, co – “

„Ještě jsme neskončili,“ poznamenal Greene roztomile. Znovu stiskl tlačítko. „Harry, musíte mít chvilku strpení – hned vám nabídnu něco lepšího.“ Obrátil se k Hepworthovi: „Na palubě vaší lodi slouží stevard jménem Bowker –začal a John Quincy si všiml, že Jennisonovi se protáhl obličej. „Jak se choval v poslední době?“

„No, v Hongkongu si koupil draka,“ odvětil druhý lodní důstojník. „To zavinily ty peníze.“

„Jaké peníze?“

„Když jsme před takovými čtrnácti dny odpluli z Honolulu na východ, byl jsem v pokladníkově kanceláři. Zrovna jsme míjeli Diamond Head, když přišel Bowker s tlustou obálkou, kterou chtěl uložit do lodní pokladny. Říkal, že v ní má fůru peněz. Pokladní nechtěl převzít žádnou odpovědnost za obálku s neznámým obsahem, takže Bowker ji otevřel a vyndal deset stodolarových bankovek. Pokladník zastrčil peníze do jiné obálky a vložil ji do sejfu. Později mi vyprávěl, že po příjezdu do Hongkongu si Bowker dvě stě dolarů vyzvedl.“

„Odkud mohl takový člověk jako Bowker vzít tolik peněz?“

„Nemám tušení. On tvrdil, že se mu v Honolulu podařilo uzavřít výnosný obchod, jenže – vždyť známe Bowkera!“

Dveře se otevřely. Spencer zřejmě uhodl, koho má přivést, neboť strkal do kanceláře Bowkera. Stevard měl uniformu zašpiněnou a jeho oči hleděly kalně.

„Jste už střízlivý, Bowkere?“ zeptal se Greene.

„To teda jsem,“ řekl Bowker. „Musel jsem pochodovat do San Francisca a zase zpátky. Smím – smím si sednout?“

„Beze všeho,“ usmál se Greene. „Dnes odpoledne, když jste ještě měl pořádně nakoupíno, vyprávěl jste Williamu Chanovi jednu zajímavou historku. Bylo to na Kalakaua Avenue u stanoviště Okomotova taxíku. Později jste ji přede mnou a kapitánem Halletem opakoval. Žádám vás, abyste nám ji řekl ještě jednou.“ Bowker zašilhal k Jennisonovi, a potom rychle pohled odvrátil. „Rád vyhovím,“ řekl.

„Sloužíte jako stevard na Presidenta Tylerovi,“ pravil Greene. „Když jste posledně pluli z pevniny, obýval jednu z kajut, které máte na starosti, pan Jennison. Byla to kajuta číslo 97. Byl tam zcela sám?“

„Zcela sám. Pokud vím, zvlášť si za tuto výhodu připlácel. Cestuje takto pokaždé.“

„Kajuta 97 leží na promenádní palubě nedaleko provazového žebříku?“

„Ano, to souhlasí.“

„Vypravujte, co se stalo, když jste v noci ze dne třicátého června zakotvili před Waikiki.“

Bowker si posunul zlaté brýle na nose a odkašlal si. „Té noci jsem byl dlouho vzhůru. Tady pan Winterslip mi půjčil několik knih a zvlášť jedna z nich mě velice zaujala. Chtěl jsem ji dočíst, abych mu ji mohl ráno před přistáním vrátit. Před druhou hodinou v noci jsem knihu dočetl a vyšel jsem na palubu, abych se nadýchal trochu čerstvého vzduchu.“

„Zastavil jste se nedaleko spuštěného provazového žebříku?“

„Ano, pane.“

„Viděl jste kormidelníkova pomocníka?“

„Ano – spal tvrdě na lehátku. Přistoupil jsem k zábradlí a naklonil se přes ně. Žebřík byl přímo pode mnou. Stál jsem tam několik minut, když se náhle někdo vynořil z vody a položil ruce na nejdolejší příčel žebříku. Rychle jsem ustoupil a postavil se do stínu. Za chvíli vylezl ten člověk na palubu. Byl bosý a celý v černém – měl na sobě černé kalhoty a černou košili. Pozoroval jsem ho. Shýbl se nad kormidelníkovým pomocníkem a pak zamířil po palubě směrem ke mně. Kráčel po špičkách, ale pořád ještě mi nedošlo, že tu něco nehraje.

Vykročil jsem ze stínu a pozdravil: „Nádherná noc na koupání, pane Jennisone.“ Hned jsem pochopil, že jsem udělal strašlivou botu. Skočil po mně a sevřel mi hrdlo. Myslel jsem, že nadešla moje poslední hodinka.“

„Byl promáčený, že?“ otázal se Greene.

„Tekla z něj voda a zanechával na palubě mokré šlápoty.“

„Povšiml jste si hodinek na jeho zápěstí?“

„To ano, ale můžu přísahat, že jsem je moc důkladně neprohlížel. V té chvíli jsem měl jiné starosti. Podařilo se mi vyklouznout z jeho mokrých prstů a řekl jsem mu, že jestli mě hned nepustí, budu křičet. ‚Poslyšte‘ řekl. ‚Myslím, že my dva se můžem dohodnout. Pojďte do mé kajuty.‘

Neměl jsem nejmenší chuť mluvit s ním v nějaké kajutě mezi čtyřma očima. Řekl jsem, že ho časně ráno vyhledám, a když jsem slíbil, že o tom, co jsem viděl, neřeknu živé duši, nechal mě běžet. V hlavě jsem měl zmatek, když jsem ulehl ke spánku.

Když jsem ráno vešel do jeho kajuty, byl čilý jako rybička a usmíval se. Kdybych si byl v noci něčeho ostrého lízl, myslel bych, že se mi to všecko jen zdálo. Šel jsem k němu s tím, že by mi to mohlo hodit tak stovku, ale jak začal mluvit, vycítil jsem, že z toho může koukat hezkej balík. Prohlásil, že se o jeho nočním plaveckém výletu nesmí nikdo dovědět, a kolik prý chci, abych držel jazyk za zuby? Zarazil se mi dech a pak jsem řekl: Deset talířů. A když mi odpověděl, že mi je dá, málem jsem se mu tam skácel.“

Bowker se obrátil k Johnu Quincymu. „Nevím pane, co si o mně myslíte. A nevím, co by si o mně teď myslel Tim. Nejsem lump, ale dělat stevarda, to není žádný med, a už mi to lezlo krkem. Pořád jsem toužil se osamostatnit, abych mohl vydávat nějaké okresní noviny, ale chyběly mi peníze. A nezapomínejte, že jsem neměl vůbec tušení, že tahle noční příhoda může nějak souviset s vraždou. Později, když mi to došlo, hrůzou se mi zastavil dech. Nevěděl jsem, jestli mě nebudou žalovat jako spoluviníka.“ Obrátil se ke Greenovi.

„Můžete být klidný,“ odvětil veřejný žalobce. „Slíbil jsem vám beztrestnost a svému slovu dostojím. Pokračujte – souhlasil jste, že těch tisíc dolarů přijmete?“

„Ano. V poledne jsem za ním přišel do jeho kanceláře. Měl podmínku, že zůstanu na Presidentu Tylerovi, dokud se nevrátí do San Francisca, a že se už v těchto končinách jakživ neukážu. To mi vyhovovalo. Pan Jennison mi představil Cabreru, a ten mě pak zbytek dne nespustil z očí. Když jsem se vrátil na loď, předal mi obálku s jedním tisícem dolarů.

Bylo domluveno, že až se vrátíme z Honolulu, strávím zase den s Cabrerou a zbývajících devět tisíc dostanu při odjezdu. Když jsme dnes ráno přistáli, viděl jsem Cabreru na molu, ale zmizel mi z očí, dříve než jsem vystoupil na břeh. Pak jsem potkal Willieho Chana a dávali jsme si do nosu, byl to opravdu tah, na který budu rád vzpomínat. Ta domácí kořalka, kterou tady prodávají místo poctivého alkoholu, mi rozvázala jazyk. Můj krásný sen se rozplynul a do konce života budu muset běhat po palubě. Ale na pevnině není už tak veselo, jak bývalo dřív, od té doby, co jsou všechny hospody střeženy. A na lodi je člověk aspoň pořád na čerstvém mořském vzduchu. Vůbec nelituju, že jsem si pustil hubu na špacír. Můžu se zase klidně každému podívat do očí a říct mu, aby šel do – “ Pohlédl k slečně Minervě. „Radši neřeknu kam.“

Greene povstal.

„Tak, Jennisone, slyšel jste to. Nic jsem před vámi netajil, abyste mohl sám posoudit, jak všechno do sebe zapadá. Máte dvě možnosti – můžete zapírat a čekat na dlouhý a pro vás ponižující proces před soudem. Nebo tu můžete ihned učinit přiznání a počítat s tím, že soud k tomu přihlédne při vynesení rozsudku. Myslím, že jste člověk rozumný a dáte přednost druhé možnosti.“

Jennison neodpověděl. Neuznal veřejného žalobce ani za hodna pohledu.

„Bylo to dobře vymyšleno, to uznávám,“ pokračoval Greene. „Nevím jenom, zda šlo o okamžitý nápad, anebo jestli jste svůj čin dlouho předem připravoval? V poslední době jste navštívil pevninu několikrát – čekal jste na příznivou příležitost? V každém případě se vám konečně naskytla. Pro výtečného plavce, jakým jste vy, to byla dětská hříčka. Nepotřeboval jste provazový žebřík, když jste opouštěl loď – patrně jste skočil z paluby, když President Tyler ještě plul. Chvilku jste plaval pod vodou, kdyby někdo na palubě dával pozor, a pak vás čekala dlouhá, ale pohodlná túra na pobřeží. A pak jste stál na pláži Waikiki. Nedaleko odtud spal na lanai Dan Winterslip – a na dveřích nebyl zámek. Dan Winterslip, který vám mohl udělat škrt přes rozpočet, člověk, jenž vám mohl zabránit, abyste dosáhl toho, co jste si umanul. Přikradl jste se k jeho lůžku a nožem jste ho bodl do srdce. Mluvte, Jennisone. Nebuďte přece blázen! Přiznání je pro vás polehčující okolnost. Úplné přiznání.“

Jennison vyskočil a s planoucím zrakem vykřikl: „To vás chci vidět dřív v pekle!“

„Dobře – jestli uvažujete takto…“ Greene se k němu obrátil zády a začal tlumeným hlasem rozmlouvat s Halletem. Jennison a Charlie Chan stáli vedle sebe na jedné straně psacího stolu. Chan vyňal z kapsy tužku a náhodou ji upustil na podlahu. Shýbl se, aby ji zvedl.

John Quincy viděl, že rukojeť pistole, kterou má Chan v zadní kapse kalhot, trčí zpod jeho kabátu. Viděl, jak se Jennison vrhl kupředu a pistole se zmocnil. John Quincy vyskočil ze židle, ale Greene ho uchopil za paži a zadržel ho. Charlie Chan zřejmě nezpozoroval nic z toho, co se událo.

Jennison přitiskl ústí pistole ke své skráni a stiskl spoušť. Ozvalo se ostré cvaknutí – a to bylo všechno. Pistole vypadla z Jennisonovy ruky.

„Tak přece!“ zvolal Greene vítězoslavně. „To je přiznání, které jsem potřeboval – a přitom neřekl ani slovo! Mám svědky, Jennisone – všichni vás viděli! Chtěl jste být ušetřen té hanby – muž ve vašem postavení – a pokusil jste se spáchat sebevraždu. Nenabitou pistolí…“ Přistoupil k Charliemu Chanovi a poklepal mu na rameno. „Výtečný nápad, Charlie!“ Obrátil se k Jennisonovi. „Chan si to vymyslel. Opravdu důvtipné, co říkáte?“ Jennison sklesl na židli a skryl si obličej v rukou.

„Je mi líto,“ řekl Greene jemně. „Ale jste úplně vyřízený. Chcete se konečně doznat?“

Jennison pomalu vzhlédl. Vzdor zmizel z jeho obličeje, který byl vrásčitý a starý.

„Ano, povím vám, jak to bylo,“ řekl chraptivě.

Kapitola 23 - Měsíční světlo na křižovatce

Vyšli ven a zanechali Jennisona s Greenem a stenografem v kanceláři. V předsíni přistoupil Chan k Johnu Quincymu.

„Vracíte se domů zahalen nádherným pláštěm úspěchu,“ řekl. „Jen jedna myšlenka mě trýzní. V téže chvíli došel jste k témuž závěru jako já. Abyste tam dostihl, musel jste přeskočit širokou propast.“

John Quincy se usmál. „To přiznávám. Ujasnil jsem si to všechno teprve dnes večer. Nejdřív se přede mnou kdosi zmínil o profesionálním hráči golfu se silnými zápěstími, který odpálil míček na rekordní vzdálenost. V duchu jsem viděl Jennisona na zdejším golfovém hřišti a jeho tvrdé údery. Silná zápěstí, jak mi bylo řečeno, prozrazují, že ten člověk je vynikající plavec. Pak se nějaká mladá dáma zmínila o přeborníkovi v plavání, který seskočil z parníku a doplaval k Waikiki. To bylo poprvé, co mě napadlo, že by Jennison mohl mít v té vraždě prsty. Řekl jsem si, že Bowker by mohl mé podezření potvrdit. Když jsem vyběhl na palubu lodi, zastihl jsem tam Jennisona a byl jsem si skoro jist, že jsem na správné stopě. A tak jsem šel po něm.“

„Choval jste se statečně!“ prohodil Chan.

„Ale jak vidíte, Charlie, neměl jsem sebemenší důkaz. To všechno bylo pouhou domněnkou. Vy jediný jste řetěz důkazů uzavřel.“

„Důkazy jsou podstatné v naší profesi,“ odvětil Chan.

„Charlie, já bych také rád něco věděl. Vidím vás, jak ve veřejné čítárně prohlížíte staré ročníky novin. Vy jste už dávno přede mnou sledoval správnou stopu. Můžete mi to vysvětlit?“

Chan se zazubil. „Při naší první přátelské schůzce v restauraci All American mluvil jsem o citlivosti čínského národa, jež se podobá fotografické desce. Pohled, smích, posunek – a spoušť cvakne. Bowker vstoupí a s alkoholickým přízvukem řekne: Jsem svým vlastním pánem čili nic? V mé hlavě to udělá – cvak. On není vlastním pánem. Jdu za ním k přístavu, vidím, jak Cabrera mu dává obálku. Ale několik dní zahalují mě mlhy. Vím jenom, že Cabrera a Jennison jsou spolu důvěrní. Stopy se nám před očima rozplývají v nic. Příležitost stále nepřichází. V knihovně čtu o Jennisonovi, skvělém plavci. A potom hodinky – a triumf.“

Slečna Minerva vykročila ke dveřím. „Smím mít velkou čest doprovodit vás k vozu?“ otázal se Chan.

John Quincy řekl šoférovi limuzíny, aby se vrátil na Waikiki. „Ty pojedeš se mnou,“ přikázal tetě. „Musím s tebou mluvit.“ Slečna Minerva se obrátila k Charliemu Chanovi. „Blahopřeji vám. Máte rozumu za čtyři a také jste nám to dnes ukázal.“ Chan se uklonil. „Od vás tato poklona mě dvojnásobně těší. V této chvíli loučení mé srdce klesá. Mé poslední přání – nechť sněžné, mrazivé zimní dny a palčivé, bezvětrné dny léta jsou všecky pro vás jarem.“

„Jste velice laskav,“ řekla dojatě. John Quincy se chopil Chanovy ruky. „Jsem opravdu neobyčejně potěšen, že jsem vás poznal, Charlie.“

„Vrátíte se zase na pevninu,“ řekl Chan. „Hněvivý oceán se bude převalovat mezi námi. Vždy ponesu vzpomínku na vaše přátelství ve svém srdci jako květinu.“ John Quincy nasedl do fordky. „A rozloučení nebude snad trvat věčně,“ dodal Chan nadějně. „Snad si ještě dopřeju požitku cestování. Budu se těšit na den, kdy vás snad ještě navštívím ve vašem domě a zastihnu vás v plném zdraví.“ John Quincy nastartoval vůz a odjížděl se slečnou Minervou, zatímco Charlie Chan nehnutě jako obrovský Buddha stál na chodníku.

„Ubohá Barbara,“ povzdychla si slečna Minerva. „Bojím se jí říct tyto novinky. Ale snad ji ani příliš nepřekvapím. Vyprávěla mi, že od svého příjezdu cítila, že mezi ní a Jennisonem něco nehraje. Nevěřila, že jejího otce zavraždil, ale tušila, že je nějak do té vraždy zapleten. Zítra chce Barbara uvést do pořádku tu záležitost s Bradem a pozítří odtud odcestovat, pravděpodobně navždy. Přemluvila jsem ji, aby přijela na delší návštěvu do Bostonu. Tam se s ní shledáš.“

John Quincy zavrtěl hlavou. „To sotva. Ale jsem rád, žes mi připomněla Boston. Musím hned poslat kabelogram.“ Když vyšel z telegrafního úřadu a nastoupil do vozu, spokojeně se usmíval.

„V San Franciscu mě Roger obvinil, že jsem přežitkem z puritánské doby. Připomněl mi několik svých dobrodružství, které podle jeho názoru nikdy neprožiji. A vida, většinu jsem jich od té doby prožil. To jsem mu teď oznámil. A také jsem mu sdělil, že přijímám jeho nabídku a vstoupím do jeho podniku.“

Slečna Minerva svraštila obočí. „Dobře si to rozmysli!“ varovala. „San Francisco není Boston. Kulturní úroveň je tam mnohem nižší. Budeš se cítit osamělý –“

„Ó ne, nebudu. Kdosi tam pojede se mnou. Aspoň doufám, že k tomu dojde.“

„Agatha?““

„Ne, nikoli Agatha. Kulturní úroveň San Francisca je pro ni příliš nízká. Zrušila naše zasnoubení.“

„Tak tedy Barbara?“

„Ne, ani Barbara to nebude.

„Domnívala jsem se –“

„Myslela jsi, že Barbara dala Jennisonovi kvinde kvůli mně. Jennison si to myslel také – je to jasné. Proto se mě pokoušel zastrašit a přimět mě, abych odjel z Honolulu. A když jsem odsud nechtěl dobrovolně, poštval na mě své přátele podloudníky s opiem. Barbara do mne není zamilovaná. Už víme, proč zrušila své zasnoubení.“

„Ani Agatha ani Barbara,“ opakovala slečna Minerva. „Kdo tedy?“

„Seznámíš se s ní ještě dřív, než ulehneš k spánku. Je to nejsladší děvče na Havaji – a vlastně na celém světě. Dcera Jima Egana, o kterém jsi slyšela vyprávět jako o pobřežním tulákovi.“

Slečna Minerva se znovu zachmuřila. „Johne, je to velmi odvážný čin. Nemá stejnou společenskou –“

„To nemá. A to je velmi příjemná změna. Mimochodem, je neteří tvého dávného přítele – věděla jsi to?“

„Ano,“ odvětila slečna Minerva měkce.

„Tvého milého přítele z let osmdesátých. Cos mi řekla před nedávnem? Nesmíš promeškat příležitost –“

„Doufám, že budeš velmi šťasten,“ řekla slečna Minerva. „Až o tom budeš psát své matce, nezapomeň se zmínit o kapitánu Copeovi z britské admirality. Chudinka Grace! To je jediné, co jí ještě zbude – po ztroskotání“

„Po jakém ztroskotání?“

„Ztroskotání všech jejích nadějí, co se týkalo tebe.“

„Hlouposti. Matka tomu porozumí. Ví, že mám v sobě toulavou krev Winterslipů, a my když se touláme, tak se touláme!“

Zastihli paní Maynardovou v obývacím pokoji ve společnosti několika jejích letitějších hostů. Z pláže sem zaléhaly výkřiky rozpustilého mládí.

„Nu, můj mladý příteli,“ přivítala ho paní Maynardová, „zřejmě se od svých přátel na policii nedovedete odloučit ani na jediný večer. Nezbývá mi, než rezignovat.“

John Quincy se zasmál. „Jsem nyní pau. Kde je Carlota Eganová?“

„Celá ta společnost se ještě prohání venku. Zašli sem jenom na malý večerní zákusek. V jídelně jsou obložené chlebíčky a –“

„Vezmu si později,“ řekl John Quincy. „Srdečně vám děkuji. Za moment se vrátím – “

Vyběhl na pláž. Od skupinky mladých lidí pod palmou se dověděl, že Carlota Eganová je na nejvzdálenějším prámu. Sama? Ne, je tam s ní ten námořní důstojník.

Když běžel k vodě, přemítal, že námořnictva má tak právě po krk. Nebylo to moc správné stanovisko, když uvážil, co všechno pro něj námořníci udělali. Ale bylo to lidské a John Quincy byl koneckonců také jen člověk.

Chvíli váhal. Plavky měl v oblékárně, ale John Quincy jim nevěnoval jedinou myšlenku. Sundal střevíce, shodil sako a vrhl se do vln. V jeho žilách vřela tulácká krev Winterslipů, horká krev, kterou tropické moře nedokázalo ochladit.

Carlota Eganová a poručík Booth opravdu seděli na prámu. John Quincy se vydrápal nahoru. „Nu, tak jsem tady zase,“ hlásil.

„Jářku, to jste řekl dobře,“ odvětil poručík. „A také promáčený skrz naskrz.“

Seděli na prámu. Přes tisíce mil teplé vody vanul pasát, aby ochladil jejich tváře. Nad obzorem visel na obloze Jižní kříž, na pobřeží probleskovala světla pouličních lamp a na Diamond Head bez přestání blikalo žluté oko. Nádherné prostředí, které však mělo jednu vadu. Bylo tu nějak přeplněno.

John Quincy dostal nápad. „Když jsem prve skočil do vody,“ řekl, „zdálo se mi, že jste něco říkal. Jako že ten skok po hlavě nestál za mnoho.“

„Byl opravdu pod psa,“ odvětil poručík.

„Nabídl jste mi, pokud se pamatuji, že mně ukážete, jaké chyby jsem se dopustil.“

„Rád, pokud si to ovšem přejete.“

„Ale ovšem,“ naléhal John Quincy. „Člověk se vždycky rád přiučí. To je mé heslo.“

Poručík Booth se zvedl a postavil se na skákací prkno. „V první řadě musíte srazit kotníky k sobě – asi takhle.“

„Rozumím,“ řekl John Quincy.

„Pak se napřímíte, vztyčíte ruce nad hlavu,“ pokračoval jeho instruktor. „A potom se shýbnete a odrazíte – takhle!“

V témže okamžiku se John Quincy chopil dívčiny ruky. „Poslouchej!“ řekl Carlotě. „Nemůžu už čekat ani vteřinu. Musím ti říct, že tě miluji –“

„Šílíš!“ zvolala.

„Šílím po tobě. Od toho dne, kdy jsem tě poprvé spatřil na přívozu –

„Ale co tvoje rodina?“

„Co je mi po ní? Týká se to jen nás dvou – budeme bydlet v San Franciscu – totiž, jestli mě máš také ráda – “

„Já – “

„Proboha, pospěš si! Ta lidská ponorka se tu prohání někde pod námi. Máš mě ráda? Chceš si mě vzít?“

„Ano.“

Uchopil ji do svého náručí a zlíbal ji. Jen potulní Winterslipové dovedli takto líbat. Ti, co se ani nehnuli z domova, jim odjakživa tu dovednost tajně záviděli.

Carlota se bez dechu konečně vyprostila. „Johnnie!“ zvolala.

Vedle nich se ozvalo prskání a na prám vylezl poručík Booth. „Co se děje?“ zakoktal.

„To platilo mně!“ zvolal John Quincy Winterslip vítězoslavně.