Josef Škvorecký a Jan Zábrana

Vražda v zastoupení

Vyprávění v karlínském činžáku začíná

Šedivé, kalné odpoledne, plné mlhy a drobného deště, kleslo ponuře na černé a šedivé zadní trakty karlínských činžáků. Díval jsem se na ně z pátého poschodí, pode mnou každou chvíli přejel vlak a dunění ocelových kol přehlušilo veselý halas, který kontrastoval s tou podzimní náladou pražské přírody.

A taky s náladou ve mně.

Otočil jsem se do místnosti. Představovala celý byt manželů, kteří tu právě oslavovali to, čemu se dříve říkalo křtiny, své novorozené dcery Vladimíry. A byl to taky byt matčiných rodičů. Šlo se z něj na pavlač a připomínal mi jiné obydlí, které rovněž kdysi bývalo v Karlině.

Na stole uprostřed stála výstava lahvi, napůl snědený dort a hrníčky s kávou. Společnost, jež se rozhodla, že oslaví tu problematicky radostnou událost (problematicky radostnou nejen z hlediska nějaké existenciální filosofie, ale i z hlediska tohoto jednopokojového bytu o výměře 17 1/2 m2), se ocitla v rozpoložení, kdy se všechny problémy zdají snadno vyřešitelné, a protože zábavnost nemluvněte, vdechujícího v rohu na postýlce koncentrovaný nikotin, se brzy vyčerpala, toužili nyní účastníci ateistických křtin po vyražení.

Do bytečku se nevešel televizor, a tak požádali mě, abych vyprávěl.

A jak jsem si vzpomněl, o čem chci vyprávět, přepadl mě smutek. Proto jsem se podíval z okna, na tu londýnskou bezútěšnost starého předměstí, na ty mikroskopické kapičky vody, které se šedivě třpytily v mlze. Zápasil jsem s tím smutkem a nemohl jsem ho přemoci. Truchlivě jsem se usmál, a začal jsem jinak, než jsem původní chtěl. Abych se ubránil sentimentalitě. Vesele.

„Adolf Hitler přijel do Prahy patnáctého března ráno.“

Ale hned mě přerušili.

„Večer,“ prohlásil venkovský strýc. „Večer v šest hodin. Četl jsem to v knize Pravda o okupaci.“

Vyčítavě jsem se odmlčel a nezaujal jsem k tomu stanovisko.

„K večeři měl dva slanečky, a protože mu v Praze bylo horko, vlezl si do vany.“

Matka, ano ta majolénka, které jsem před šesti měsíci (nebyl to předčasný porod, spis pozdní sňatek) vyprávěl ve svatebním salónku hotelu Ambassador historii Vraždy se zárukou, se nedůvěřivé zasmála.

„Jestli jste hodně pil, pane Pivoňka, tak nám to raději povíte jindy.“

„Nepil jsem. Jenom jednu skleničku na zdraví Vladimíry,“ odpověděl jsem starostlivé majolénce. „Nemůžu už vůbec nikdy pít. K infarktu se mi přidala játra.“

„Tak odkud víte takové podrobnosti o Adolfu Hitlerovi?“ pravila majolénka.

„Od jeho majitele“ řekl jsem. „Od pana Roberta Budecia, polárního cestovatele. Protože tenhle Adolf Hitler nebyl vůdce velkoněmecké říše, ale pták druhu tučňák královský. A to jméno dostal vlastně dodatečně. Proto, že do Prahy přijel týž den jako – ten pravý Hitler. Dala mu je Juanita Lomalová.“

„Ta černoška?“ zeptal se novopečený otec.

„Ano, ta. Pan Budecius jí tučňáka daroval. Znal se s ní z New Orleansu, kde, jak se pamatujete, měla její matka nevěstník. A já mám dojem, že se tam s ní znal líp, než byl ochoten připustit před jejím manželem.“

„Před panem Lomalem?“

„Ano, před mým šéfem. Každopádně, Juanita se do toho tučňáka Hitlera tak zamilovala, že Lomal udělal něco, co bych do něho nikdy neřekl. Kdybych neznal jeho slabost vůči ženám vůbec a vůči Juanitě zvlášť.“

„Co?“ vykulila oči majolénka a naklonila se nad postýlku. Umístila vypadlý dudlík do úst novorozeněte, a jak se nad ním půvabně a zamračené skláněla, podobala se Evě Pilarové.

„Adolf Hitler, jinak docela milý pták, se vůbec nesnášel s naším podnikovým buldokem Jajtelesem. Jestli kvůli tomu jménu – nevím. Jinak se Hitler jako rasista neprojevoval. Ale s Jajtelesem se nenáviděli tak srdečně, že Juanita rozhodla, že Jajteles musí z domu. A tak šel.“

Znova jsem se odmlčel. Bylo to všechno tak smutné, ale oni se chtěli bavit. Na křtinách mají lidé právo se bavit.

„Kam šel?“ zeptal se strejc z Moravy.

Sklonil jsem hlavu. V duchu se mi objevila strašlivá, milá tvář toho stařičkého zvířete, ozdobená nikdy nevysychající stužkou slin, které mu kapaly z koutku objemné tlamy.

Nikdy nevysychající. Všechno nakonec, jednou, dřív než se nadějeme…

„K Božence“ řekl jsem. „Ujala se ho Boženka. Měla ho odjakživa ráda, a Jajteles měl rád ji.“ Musel jsem se vysmrkat. „Snad že byl Jajteles tak šeredný, až byl hezký. Aspoň inspektor Vodička říkával ironicky, že ho má slečna Bunny de Scampolo jako pozadí, aby se od něho odrážela její krása. Ale to nebylo pravda.“

Majolénka mě přerušila:

„Bunny de Scampolo?“

„Ano. K tomu přijdeme,“ řekl jsem. „Tak poslouchejte.“

A pak jsem začal vyprávět ten příběh o Robertu Budeciovi, o nečekané literární kariéře Iva Zdeborského, o mocném pánu Hermannu Kleingöringovi, o té luxusní a strašlivé vile v hlubokých lesích, a šedivá, ohyzdná krása města za oknem, perlová a lepkavá, pomalu černala, černala, až v ni začala vyskakovat Žlutá světýlka s intimitou bytů ve vysokých poschodích za nimi a chvíli co chvíli se přes okno přehnal ohnivý ohon vlaku jako divadelní efekt, jako hejno řeřavějících, rudozlatých hvězdiček, marnotratně rozhozených do tmy, která polyká všechno.

Kapitola první

…v níž se doktor Pivoňka dozvídá krajně povážlivou skutečnost.

Když se v telefonu ozval dobře známý hlas fräulein Hannelore Stengelové, píchlo mě u srdce. Ne láskou, ale leknutím. Protože hlas té plavé germánské slečny, chladné jako Severní moře, nemohl teď, uprostřed měsíce a v osm hodin ráno věštit nic dobrého.

Taky nevěštil.

„Kommen Sie sofort zum Herrn Gruppenführer,“ pravila a nepovažovala za nutné ani počkat na odpověď, takže moje tázavé a poněkud roztřesené „Zofort?“ přerušilo ostré cvaknutí zavěšovaného sluchátka v kanceláři SS-gruppenführera Hermanna Kleingöringa.

A když fräulein Hannelore Stengelová řekla v úředních hodinách „sofort“, znamenalo to ihned.

Tak jsem šel.

Gruppenführer měl úřad v paláci Trčků na Starém Městě. V průčelí visel prapor s hakenkreuzem, velký jako čtyři nedělní ubrusy Boženčiny maminky, a zakrýval úzkou Lomenou uličku jako opona. Povzbudivé symboly začínaly hned u vchodu. Z jedné strany se krvežíznivě mračil obrovský pískovcový černoch, sloužící jako karyatida a vytesaný s malými znalostmi etnografie, zato však s dokonale barokní fantazií; z druhé strany stál téměř dvoumetrový esesák, rasově sice nepochybně čistší než mouřenín mistra Brokoffa, ale netvářící se o nic vlídněji.

Zřejmě mě očekávali, protože jsem ani nemusel vytahovat kenkartu. A tak jsem bez prodlení spěchal po rudém koberci, nataženém přes alabastrové schody, který mě měl bezpečně dovést k šéfovi Institutu pro rasová bádání a obertreuhänderovi Zpravodajských ústavů v protektorátě Böhmen und Mähren, což byla jedna z četných sinekur Hermanna Kleingöringa. Ty zpravodajské ústavy byly dřívější soukromé detektivní kanceláře a to obertreuhänderovství spočívalo v tom, že pan gruppenführer jednou měsíčně vyslechl hlášení německých treuhänderů, nasazených do každé detektivní kanceláře jako veš do kožichu a provázených při té příležitosti českým majitelem. Ale dnes jsem tu nebyl za tak poměrně málo nebezpečným účelem. A byl jsem tu sám, bez pana Lorbeera Schischateye, treuhändera Ostrozraku.

Hermann Kleingöring mě očekával za svým třímetrovým psacím stolem, prázdným jako letenská pláň, když prší, ve své pozdně gotické pracovně, podobající se nádražní hale, pod svými portréty nejsvětější trojice Hitler – Göring – Goebbels, pod nimiž se tyčil do výše dvou metrů a pěti centimetrů, v holínkách jako z černého skla a v rajtkách, do nichž by se vešel rozkrok slona. Nervózně přecházel sem tam po perském koberci z majetku jisté rodiny Kummermannů a mnul si tučné, chlupaté ucho.

Když jsem vstoupil a srazil paty, Kleingöring se zastavil a upřel na mě nachové, krhavé, neobyčejně protivné oči. Šrám po šermířském souboji na tváři (jakási dámička, naše stará klientka, tvrdila, že šrám nemá na svědomí hrot šavle, nýbrž střep rozbitého tupláku) červeně zářil jak opičí zadeček. To byla neklamná známka vnitřního pohnutí.

„Was haben Sie festgestellt?“ vyštěkl na mě.

Cítil jsem, jak se mi po páteři dolů rozjela kapička studeného potu.

„N-noch nichts,“ zakoktal jsem. „Ich, ich –“

Ale Kleingöring to odbyl mávnutím ruky.

„Četl jste dnešní noviny?“

„A – ano.“

„Co tomu říkáte?“

Horečně jsem zapřemýšlel, čemu mám cosi říkat. V novinách toho dne stálo nějaké obvyklé vychloubání o astronomickém počtu potopených brutto registrovaných tun a sovětských zajatců.

„Je to velký úspěch,“ řekl jsem v domnění, že se nemohu splést, protože režim, který reprezentoval tento pozoruhodný pán, nedělal nic jiného, než že slavil neustálé úspěchy.

Jenže jsem se spletl. Jizva ještě víc zbrunátněla.

„Was?“ zařval pan gruppenführer. „Was heisst Erfolg!?“

„Fu – fufcich tausend brutoregistrtonen –“ zasípal jsem.

„Ach so!“ Kleingöring mávl rukou a zamnul si tučné, chlupaté ucho. „Myslím tu vraždu vašeho soukmenovce Konipase.“

Ach so! Vzpomněl jsem si, že jsem ráno zahlédl v novinách jakousi zprávu, že včera byl na recepci u von Gregoryho, protektorátního tiskového šéfa, otráven Karel Konipas, šéfredaktor Denního hlasu. Nedojalo mě to. Karel Konipas patřil k výrazným zástupcům lidí, jejichž smrt nikoho nedojímá. Zato na ni mnoho lidí doplácí, došlo mi, protože leckoho namíchne. Leckoho, kdo má moc a dovede s lidma zamávat. I se mnou. Třeba Hermanna Kleingöringa.

A proto mnou, jako elektrická rána, projelo škubnutí úleku.

Stálo tam skutečně, že byl Konipas otráven? Otráven?

„Vy chcete říct, pane gruppenführere-?“

Kleingöring se rozhlédl, jako by se chtěl přesvědčit, že jsme v té gotické nádražní hale opravdu sami, a položil cosi na lesklou hladinu nesmírného stolu. „Podívejte se.“

Přistoupil jsem ke stolu.

„Tohle jsem osobně našel pod židlí vašeho soukmenovce. Těsně potom, co se svalil na zem a seběhli se k němu lidé. Podívejte se.“

Na stole ležela malá skleněná věcička. Sklonil jsem se k ní. Byla to ampule, v jakých se chovají injekční látky. Vršek byl ulomen. Na ampuli byla nálepka se zřetelným smrtihlavem. Když jsem se sklonil až k desce stolu, podařilo se mi přečíst frakturový nápis:

Vztyčil jsem se, jako kdyby mě někdo píchl.

Setkal jsem se s upřeným pohledem Kleingöringových krhavých očí.

„Ja“ řekl trpce a hrozivě ten výtečník. „So ist es.“

A tak to bylo.

Kleingöring mi výhrůžným tónem referoval o té osudné recepci.

A já si musel sednout, abych se nezhroutil na naleštěné parkety.

Protože tu ampuli, která teď ležela rozbitá před ním, jsem mu měl přinést já.

Kapitola druhá

…v níž se čtenář dozvídá historii nebezpečných bagounů pana Vojtěcha Bůžka, velkouzenáře.

V krhavých očích Kleingöringových jsem vyčetl ledovou nenávist, něco jako ortel smrti. Užuž jsem se začal modlit otčenáš, ale pak jsem tam zahlédl ještě něco, záblesk, zelený stíneček nějaké nejistoty, a uvědomil jsem si, že má-li mě pan gruppenführer v hrsti, mám já v hrstičce aspoň jeho malíček. Byla to slabá útěcha, a černý strach mi hned zas nemilosrdně zmáčkl žaludek, ale aspoň mi to vrátilo hlas. Odkašlal jsem si.

„A je to – je to –?“

Kleingöring beze slova vytáhl ze zásuvky velikou lupu a podal mi ji. Podíval jsem se lupou na vinětu ampule.

V rohu nahoře, vpravo od umrlčí lebky, se objevila drobounká značka A4. Cítil jsem, jak se pode mnou znovu podlomila kolena. Vypravil jsem ze sebe: „To znamená –“ a pak mi hlas opět vynechal. Ani Kleingöring neříkal chvíli nic. Vypadalo to, že o něčem přemýšlí. Ve skutečnosti měl všechno dobře promyšlené. Na čele mi vyrazil studený pot. Když Kleingöring promluvil, věděl jsem, že jde do tuhého, a v duchu jsem zoufale proklel jednoho pána, kvůli němuž jsem se zapletl do té zatracené šlamastiky.

„To znamená,“ řekl Kleingöring pomalu a temně, „že máte ještě týden čas, pane doktore. Víc čekat nechci a nebudu. Und dann ist es aus mit ihrem Freund Buzschek, verstehen Sie?“ Představitel rasových bádání udělal rukou výmluvný pohyb pod bradou, při němž mě znovu zamrazilo, protože to bylo prastaré gesto, značící dekapitaci.

„A vy, pane doktore,“ pravil gruppenführer ještě temněji, „vy se seznámíte s jedním takovým lázeňským místem poblíž Weimaru. Jmenuje se to Buchenwald.“

Zase mě zamrazilo, ale opět jsem si zmužile řekl, že tak horké to zas nebude, protože pan gruppenführer byl při vší své mazanosti dost velký pitomec, když předevčírem… ale na druhé straně se nedalo pochybovat o tom, že já jemu mohu způsobit nanejvýš trochu bolení hlavy, kdežto on mě může prastarou a jednoduchou metodou ze všech bolení hlavy jednou provždy vyléčit. Ale předevčírem byl pan gruppenführer pitomec. Předevčírem, když do Ostrozraku ráno hned po otevření vrazil pan velkouzenář Vojtěch Bůžek a vyžádal si u mne soukromý rozhovor.

Byl to rozhovor, jaký málokdo slýchával rád, obzvlášť ne lidé v mojí situaci, neboť v Praze bydlel a mlčel jistý pan Ervín z Krulišů, který jedné březnové noci před dvěma lety v hotelovém pokoji v Poličce vyjádřil naději, že „budeme mít ještě příležitost si spolu promluvit“. Zatím této příležitosti nevyužil. A proto když si pan Vojtěch Bůžek rozepjal kabát a řekl zlověstně: „Jsem v rejži, pane doktore. Jestli mně nepomůžete, koukáte se prakticky na mrtvolu,“ nepocítil jsem radost z nadcházejícího kšeftu, ale spíš nevolnost od žaludku.

Pak to z něj vylezlo. Zabýval se, jako většina jeho kolegů, černým obchodem s prasaty; byl dokonce, jak mi naznačil, hlavou jakési podloudné sítě, která ty miláčky českého lidu dopravovala v pohřebních vozech do Prahy, kde je očekával obvyklý, leč v jejich případě říšskými místy neschválený osud jejich rodu. A stal se mu malér. Jedno z jeho vozidel, přivážející pět tučných bagounů z rodiště pana státního presidenta Trhových Svinů do sídelního města, srazilo se v noci na benešovské silnici s osobním autem vysokého představitele SS. Nikomu se nic nestalo, vozidla o sebe prakticky jenom zavadila blatníkem, ale postrašení bagouni spustili takový nářek, že to přivábilo pozornost vysoké říšské osobnosti, vezené ve stavu jinak neschopném příliš soustředěné pozornosti z víkendové chaty jisté herečky do vily na Vinohradech. Touto vysokou říšskou osobností byl Kleingöring.

Bylo to v noci, celou přízračnou scénu osvětloval tlustý měsíček. Bagouni nalezli zalíbení v očích podnapilé říšské osobnosti, avšak šofér se nemohl prokázat patřičnými doklady, že tito bagouni byli někdy zaneseni do říšských knih. Rozjařené říšské osobnosti to v tom měsíčním světle připadalo směšné. Pan Bůžek měl vážné obavy, že nyní, v kalném světle podzimního dne, ztratí situace humor i pro vysokou říšskou osobnost. Osobní stráž Kleingöringova vzala auto s bagouny na mušku a donutila je jet před osobním autem představitele říše až do vinohradské vily. Tam je zabavila. O šoféra se kupodivu nikdo nestaral – snad to bylo zásluhou jemných alkoholů, jimiž ona jistá herečka pohostila nejen Kleingöringa, ale i jeho leibstandartu –, a tak šofér pozdě k ránu přiběhl do bytu pana Bůžka a přiměl tohoto váženého měšťana, žijícího ve spořádaném manželství, k návštěvě ústavu specializovaného na manželskou nevěru, jakým byl Ostrozrak.

Pět bagounů v rukou vedoucího ústavu rasových bádání byl dynamit, který mohl každou chvíli pod panem Bůžkem vybuchnout.

A já jsem představoval jedinou možnost záchrany.

Kapitola třetí

Co se stalo předevčírem: Malér s bagouny.

Oknem Ostrozraku dopadalo – předevčírem – na zdravě růžovou tvář pana Bůžka ranní zářijové světlo Václaváku a neblahý pán na závěr svého vyprávění opakoval: „Prakticky se díváte na mrtvolu.“

Zatím na ni nevypadal. Skoro se zdálo, že ani nemá strach. Pocítil jsem téměř úctu k tomuto tělnatému muži, který denně riskoval oprátku proto, aby rodinky pražských měšťanů nepřišly o nedělní vepřové-knedlíky-zelí ani v době, kdy se německé armády rychle blížily k Leningradu. Snad to ani nestálo za to riziko, pomyslel jsem si, ale další slova páně Bůžkova mě z těch naivních myšlenek vyvedla.

„Pustím sto tisíc,“ pravil velkouzenář, „sto tisíc, pane doktore, když mi pomůžete.“

„Rád bych,“ řekl jsem, „ale proboha jak, pane velkoobchodníku? Co je tady k vypátrání?“

„Nejde o vypátrání, jde o udání. Musíte zabránit, aby Kleingöring podal udání.“

„Já? Zabránit?“

„Na to pustím dalších dvě stě tisíc,“ pravil pan Bůžek klidně. „Vy k němu přece chodíte s nějakým tím hlášením?

Tak ho podmáznete.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Obávám se, že to nepůjde.“

„Prosím vás, proč?“

„Je to fanatik. Ein alter Mitkämpfer. Pochybuju, že by vzal úplatek.“

To zas zavrtěl hlavou pan Bůžek.

„Nemáte horečku, pane doktore?“ zeptal se. „Už jste se někdy setkal s nějakým starým spolubojovníkem, který by nebral úplatky? Za co myslíte, že staří bojovníci tak dlouho bojovali?“ položil mi řečnickou otázku.

„Nevím, nevím,“ řekl jsem, ale pan Bůžek mě energicky přerušil.

„Ale já to vím. Myslíte, že je to poprvé, co moje vosoba přišla do styku s nacionálním socialismem? Říkáte fanatici. Ti fanatici, co nebrali úplatky, jsou na frontě, ne v protektorátě.“

„Proč si teda nedojdete za Kleingöringem sám?“ zmohl jsem se na chabou otázku.

Pan Bůžek se zachmuřil.

„Nemůžu,“ řekl. „Je tam ta Stengelová.“

Podíval jsem se na něho nechápavě. Velkouzenář, do té doby vzdor situaci podivuhodně klidný, zrozpačitěl.

„No jeho sekretářka,“ pravil. „Víte, jak to chodí. Je to jako oheň a voda. Nejdřív je to velká láska, potom velký průser, a nakonec velká nenávist.“

„Vy-?“

„Ona bývala za republiky u mě za sekretářku. Pak musela odejít. Všechno jsem jí zařídil. Byla v nejlepších rukou. A dostala deset tisíc předválečné měny odškodného. A vidíte,“ tělnatý muž vzdychl, „přesto mě nenávidí. Nevděk světem vládne.“

„Mohl byste se jí vyhnout –“

„Nemožné. Znám ji. To není sekretářka. To je tělesná stráž. Kdyby zjistila, že jsem v rejži, donutí Kleingöringa jednat. A v tom momentě jsem prakticky nebožtík.“

Tělnatý muž si znovu vzdychl. „Když si vzpomenu na tu péči, kterou jsem ji obklopil. Udělali jí to v Aesculapiu – to je nejlepší sanatorium pro takové případy.“

Nemusel mi to říkat. Věděl jsem, co je Aesculapium, ještě z doby, kdy jsem se tam seznámil s jistou paní Růženkou Zadinovou.

„Chápete, pane doktore,“ řekl pan Bůžek a upřel na mě poctivé oči velkoobchodníka.

„Chápu,“ řekl jsem. „Je to delikátní a nebezpečná záležitost –“

„Zaplatím dobře,“ přerušil mě. „Sto tisíc na ruku. To už přece za nějaké to riziko stojí.“

Považoval to zřejmě za dostatečný a jediný argument. Snad ho ani nenapadlo, že pro mne v té chvíli nemá sto tisíc protektorátních korun význam. Že mě ke kladnému rozhodnutí nutí ten pošetilý imperativ svědomí, který mi přikazuje udělat všechno pro záchranu tohohle člověka, třebaže je to velkošmelinář a třebaže slečně Stengelové provedl tu nepěknou věc. Ne pro jeho peníze, ani pro nějaké jiné zištné důvody, ale prostě proto, že je to člověk a tamti druzí, ta krásná a studená slečna, která má důvod ho nenávidět, a dvoumetrový starý spolubojovník Kleingöring jsou prostě nadlidé.

A tak se stalo, že jsem zvedl telefon, vytočil číslo Kleingöringova institutu, a když se ozval chladný hlas severské hvězdy, řekl jsem:

„Potřebuju ihned mluvit s panem gruppenführerem. Jde o mimořádně vážnou věc. Tady doktor Pivoňka, detektivní kancelář Ostrozrak.“

Chladný hlas Hannelore Stengelové ledově pravil:

„Der Herr Gruppenführer arbeitet heute zu Hause.“

Kapitola čtvrtá

Co se stalo předevčírem: SS-gruppenführer Hermann Kleingöring se zachová proti všemu očekávání.

Rasová bádání prováděl totiž pan Gruppenführer nejen v institutu v Lomené ulici, ale z pilnosti i doma, ve vile na Vinohradech, kterou zdědil po panu režisérovi Hannjo Prodöhlovi. Filmový umělec se s příchodem říšských vojsk odebral do nacistického Hollywoodu v Babelsbergu, kde úspěšně dokončil film o židovském spiknutí proti jakési dívce v dirndlu z Egerlandu a proti jejímu nápadníkovi v koženkách a vlněných nátepníčkách. Hlavní roli vytvořila česká herečka Lída Forstová, jejíž rasu však shledal vyhovující sám říšský vedoucí propagandy Goebbels, který však, jak se později proslýchalo, měl kvůli tomu partajní potíže.

A tak ji musel pustit k vodě a nyní s ní rasová bádání prováděl Kleingöring.

Vyrušil jsem ho zřejmě z experimentu, protože když vešel do své domácí pracovny, kde jsem na něho víc než půl hodiny čekal a krátil si dlouhou chvíli pozorováním naprosto originální směsice překrásných originálů nakradených ve Francii a strašlivých výtvorů nového německého umění, které patrně dostával darem za protekce, mihla se za veřejemi krémových dveří štíhlá postava herečky a zaleskly se mandlové oči v hezké, poněkud orientální a zdálo se mi, že vyděšené tváři.

Ale pan gruppenführer nevypadal, že by si byl právě užíval. Spíš se zdálo, že má s herečkou starosti. Zavrčel velice nepříjemně, zamnul si chlupaté ucho a hodil svými dvěma metry živé váhy do ludvíkovského křesílka, až skoro vzalo za své.

„Also los!“

Prsa se mu dmula, jako by měl právě za sebou nějaké veliké rozčilení, zuřivou hádku. Zmocnila se mě veliká tréma. Vybral jsem si ale k návštěvě ten pravý okamžik! Zrovna když se milenci pohádali. A ve vlastním rozčilení mě nenapadlo nic lepšího než zakoktat, že jde o delikátní věc.

„Přirozeně, že jde o delikátní věc, donnerwetter,“ utrhl se. „Jinak byste mě s tím doufám neobtěžoval.“

Ve slovese doufám byla překrásně nedvojsmyslná výhrůžka. Uvědomil jsem si, jak je vlastně divné, že mě přijal, ačkoliv není v kanceláři, ačkoliv právě bádal na velmi příjemném úseku. Nerozuměl jsem tomu. Porozuměl jsem až za chvíli. Všiml jsem si, že Kleingöring mě mezi přivřenými těžkými víčky napjatě pozoruje.

„Es geht um die Bagauner des Herren Bůžek,“ pravil jsem svou učebnicovou němčinou, přičemž slovo „Bagauner“ jsem si předem našel ve slovníku.

Napětí z gruppenführerových očí zmizelo. Poposedl a pravil:

„Co je vám do bagounů pana Bůžka?“

Pak jsem rychle a koktavě přednesl připravenou řeč asi v tom smyslu, že pan Bůžek je ochoten složit za pokání do páně gruppenführerových rukou osobně a bez potvrzenky dvě stě tisíc na winterhilfswerk. Neboť zhřešil mnoho proti zásobování říše, a tak upřímnou a účinnou lítostí hodlá škodu napravit.

Když jsem skončil, zavládlo v pokoji, podobajícím se obrazárně, ticho. Mohlo to být ticho před bouří, která by mohla mít nedozírné anebo aspoň velmi snadno představitelné následky. Teprve v tom tichu mi jaksepatří došlo, že moje mise není tak zcela bezpečná. Teprve teď jsem doopravdy zapochyboval, jestli dosavadní zkušenosti páně Bůžkovy opravňují odvážného velkouzenáře k tak pevnému přesvědčení, že Kleingöring není mezi úplatnými starými bojovníky výjimkou, která potvrzuje pravidlo.

Gruppenführer seděl zamyšleně, pohrával si tlustými prsty se železným křížem na černé uniformě a mnul si chlupaté ucho. Potom, téměř filosoficky, vzdychl.

„Ja, die Bagauner.“

„Můžete si je samozřejmě ponechat,“ ulétlo mi, hned jsem se zděsil vlastní pitomosti a nasadil jsem tomu korunu: „Chci říct, můžete je rozdělit chudým německým dětem.“

Naštěstí jsem už nic idiotštějšího říct nemohl, protože Kleingöring mi skočil do řeči:

„Od pana Bůžka je to hezké, ale říše potřebuje spíš prasata než protektorátní peníze.“

To byl ortel. Tím mi přece jasně naznačoval, že o úplatek nestojí. V duchu jsem se pokřižoval a očekával jsem, že zvedne telefon a vytočí jisté číslo.

Neudělal to.

Dlouho mlčel, zdálo se, že o něčem přemýšlí. Že se o něčem rozhoduje a nemůže se rozhodnout. Myšlení byla práce, na niž nebyl dobře zařízen. Mnul si chlupaté ucho velikou, nadlidsky velikou pěstí a zamyšleně hleděl před sebe. Trvalo to asi tisíc let. Pak konečně řekl:

„Ano. Říše potřebuje ty bagouny.“ Srdce mi spadlo do kalhot. Kleingöring však ještě neskončil.

„Ale něco by pan Bůžek udělat mohl,“ řekl. „Kdyby to udělal, byl bych ochoten zapomenout na tuhle záležitost.“

Odmlčel se, ostře se na mě zadíval, pak ho ještě něco napadlo a dodal:

„Die Bagauner sind selbstverständlich konfisziert worden.“

To snad ani nemusel dodávat. Seděl jsem ztuhlý jako mrtvola v lednici. Proboha! Co bude chtít od Bůžka, když ne peníze! A já se do toho namočil! No to je jasné. Co může esesák chtít od Čechů! Proklel jsem pana Bůžka i jeho bagouny. Jako by mně nestačil Kruliš!

Kleingöring mlčel, já neměl odvahu se zeptat. Ale zeptal se Kleingöring. Jenže na něco jiného:

„Vy jste prý velmi zdatný detektiv.“

Zůstal jsem, jako když mě palicí udeří. Kam tím míří? Jak to souvisí s Bůžkem?

„Aber nein,“ řekl jsem skromně. „Jsem docela průměrný.“

„Slyšel jsem od přátel, že jste se vyznamenal v několika případech vražd.“

Znamenali ti „přátelé“ Kruliše? Znamená to, že Kruliš nezapomněl a že bude teď prostřednictvím tohohle bojovníka žádat odškodné za nepříjemnosti, které jsem mu způsobil v devětatřicátém roce? V každém případě nemělo cenu se vytáčet. Řekl jsem věcně, téměř obchodně, jako bych seděl v Ostrozraku a mluvil s manželem, bažícím dozvědět se zcela bezpečně, že má parohy:

„Co má pan Bůžek udělat?“

Kleingöring si s odpovědí dal zase na čas. Pak pravil se zabijáckou ironií:

„Pan Bůžek použije své protektorátní peníze na to, že si najme vás.“

Všechno se ve mně opět převrátilo, a najednou mi to připadalo jasné. A tak absurdně směšné, že jsem se skoro usmál. Tak tedy žádná výzva ke konfidentství. Rasový badatel má prostě podobné starosti jako klienti Ostrozraku. Přirozeně. Přátelé Lídy Forstové stěží mohou být bez problémů.

„Rozumím,“ řekl jsem s profesionálním úsměvem. „Pan Bůžek si najme mě. A já?“

„A vy,“ pravil Kleingöring, „provedete pro mne jistá důvěrná šetření.“

Jestli ve mně byla nějaká pochybnost, co ode mne Kleingöring chce, po téhle větě zmizela. Kámen, který mi spadl ze srdce, muselo snad být slyšet po celé té prostorné místnosti, kde na sebe z protějších stěn koukali murillovští andělíčci a svalnatí muži s meči od umělce jménem SS-oberkunstmahler Konrad Neuerschke.

Kapitola pátá

…líčící, jak se Hermann Kleingöring stal nacionálním socialistou.

Echo toho padajícího nehmotného kamene uvedlo tenkrát předevčírem do pohybu asociace, týkající se minulosti představitele říše, který seděl přede mnou v křehkém fotýlku z doby Ludvíka XIV. Tom Lomal vyvinul nemalé úsilí, aby zjistil všechno, co se týkalo kariéry tohoto pána, jehož říšský protektor jmenoval vrchním pánem nad soukromými detektivními ústavy. Lomal k tomu měl kromě stavovských důvodů také vážné důvody osobní. A zjistil mnoho zajímavého, hlavně pomocí slečny Manuely Müllerové, ano té, která se kdysi v dávných dobách vraždy pro štěstí tak romanticky zamilovala do Wolfganga di Castella a později zcela neromanticky provdala za jistého pana Rheingolda Václavíčka. Pan Václavíček byl osoba národnosti po matce německé a po otci žižkovské, a díky svému bilingvismu se stal číšníkem v Presseklubu šéfa tiskového odboru v kulturně politickém oddělení úřadu říšského protektora pana Wolframa von Wolmar. Tomuto podničku se mezi kolaborantskými novináři říkalo „Wolframův salónek“ a byla to největší drbárna ze všech německých společenských kuloárů v Praze. Pan Václavíček, vedený jako tuberkulózní, vojenské služby neschopná osoba německá, zrazoval pro vrozenou nechuť k uniformám německou polovinu svého já a stal se nejlepším informátorem mého šéfa, pokud šlo o sféry, kam jiní naši agenti proniknout nemohli.

A tak se šéf dozvěděl téměř úplnou historii vzestupu muže, jehož rozmar přírody obdařil tělem podobným tělu říšského maršálka a duchem zdatnějšího obecního blázna nějaké zapadlejší bavorské vísky, a rozmar jazykového génia anonymního lidu jménem, které neobyčejně přesně vyjadřovalo charakter tohoto starého bojovníka. Byl to skutečně malý Göring, Göring v malém, ve zcela nepatrném, a všechny nacionálně socialistické vlastnosti bývalého stíhacího letce, které u maršála dosahovaly alespoň evropského formátu, vyskytovaly se u Kleingöringa v měřítku spíše odpovídajícím obci o patnácti číslech bez kanalizace a bez elektrického proudu.

Přesto dosáhl vysokých říšských funkcí, neboť v jedné věci jedinečně vynikal nad svého částečného jmenovce, ba dokonce i nad samého vůdce a říšského kancléře. Vlastnil totiž stranickou legitimaci NSDAP číslo 4, a čísla tak fantasticky nízká měla ve straně cenu zlata a briliantů. Právě jenom tohle číslo zaručilo také Kleingöringovi kariéru uvnitř hnutí, a nakonec mu také vyneslo, kromě jiných sinekur, úřad leitera Institutu pro rasová bádání v Praze. Ten titul zněl pompézně a ideologicky důležitě; ve skutečnosti, jak se šeptalo ve Wolframově salónku, to nebylo nic než právě sinekura, určená zasloužilým slepičím mozečkům s reprezentativně rasovou figurou, a za honosným barokním průčelím Trčkovského paláce se skrývala oáza sladkého nicnedělání.

K té legitimaci přišel Kleingöring jako příslovečný slepec k svému hudebnímu nástroji. Jako mladý – no, jaké bylo Kleingöringovo původní povolání, nezjistil ani pan Václavíček; patrně ani žádné neměl, patrně byl odjakživa mistrem v ovládání tupláku při činnosti, k níž tuplák původně nebyl vymyšlen a po níž mu ve tváři zůstala zmíněná pseudoburšácká jizva. Tedy jako mladý mistr v ovládání tupláku zamiloval se v jedné mnichovské pivnici brzo po první světové válce do sestřenice jistého zámečnického mistra Antona Hesslera, kterému se v řemesle příliš nedařilo, a tak po vzoru mnoha jiných ztroskotanců založil vlastní politickou stranu. Protože tento Hessler byl poručníkem své sestřenice s copy barvy slámy, domníval se Kleingöring, že se mu vstupem do jeho strany zalichotí. Vstoupil, dostal legitimaci s číslem 4, a s tou a s copatou sestřenicí odjel do Vysokých Alp, kde se v různých lázeňských místech živil několik let falešnou hrou v karty. Legitimace po ta léta spočívala na dně jeho odřeného a často z hotelu do hotelu přenášeného kufru, podobna cennému papíru, jehož hodnota mezitím na burze mnichovských pivnic pomalu, ale nezadržitelně stoupala.

Nakonec mu copatá sestřenice utekla do Vídně s jedním židovským hejskem, který ji později přivedl do jiného stavu a zmizel, a Kleingöring, roztrpčený touto zradou, se vrátil do Mnichova. Když kráčel v ponuré a alkoholem ovlivněné náladě z nádraží ke své oblíbené pivnici v blízkosti Feldherrenhalle, octl se náhle v podivném mumraji. Odněkud přiběhl dav v holínkách, který ho strhl s sebou, a do toho davu pak začala střílet policie. Kleingöring, naprosto nevinný a naprosto neinformovaný, to dostal do nohy. Do nemocnice ho odvezlo policejní auto, a když na dně jeho kufru nalezli legitimaci Německé dělnické strany s číslem 4, byl nic nechápající mistr tupláků postaven před soud. Teprve tam zčásti pochopil, co se s ním u Feldherrenhalle dělo, a po boku jakéhosi Adolfa Hitlera byl odsouzen k odnětí svobody na tři měsíce.

Tak se stal Hermann Kleingöring, zcela nevinně, nacistou. Přežil ještě bez úhony – díky své neinformovanosti – Roehmův puč, a po převzetí moci nastoupil úspěšnou dráhu, která plně odpovídala majiteli postavy, zdařile reprezentující ideologické představy o německém mužství. Pokud jde o ducha, vystačil mu natolik, že nesložité rozkazy, vydané mu nadřízenými, dokázal provádět vcelku úspěšně, a pokud na ně nestačil, předával je formou rozkazu podřízeným.

Tím se nijak nelišil od jiných celebrit, určených převážně k reprezentaci.

Kapitola šestá

…líčící činnost Hermanna Kleingöringa jako badatele v oboru vědy o rase.

Celkem vzato byla to reprezentace úspěšná a vynesla mu nakonec přítomné funkce v okupované Praze, vilu po Prodöhlovi a také zámek v Kubelicích, jenž byl zkonfiskován spisovateli Kalendovi, když se tento téměř hradní autor republiky před novými mocipány politicky znemožnil dílem „Ve stínu hákového kříže“. A to ještě mistr Kalenda kudy chodil, tudy děkoval osudu, že se pomsta ctitelů zmíněného kříže omezila na pouhou konfiskaci majetku. Prvním vědeckým činem Kleingöringovým byla antropometrická akce, vykonaná na radu profesora rasové typologie Arne Schickelbrauna, jenž byl kdysi v dobách weimarské republiky, už tehdy jako stařec, odsouzen za prznění nezletilých holčiček do žaláře, kde politicky velmi výhodně vyzrál. Všechny pražské dívky ve stáří čtrnácti let dostaly v rámci této akce předvolání na gestapo a tam byly bez oděvu vyfotografovány zepředu, zezadu a z obou stran. Vzniklo tak album několika tisíc dívčích aktů, s nímž se stařičký profesor Schickelbraun uzavřel do své pracovny a do konce války z ní prakticky nevyšel. K jakým dospěl vědeckým závěrům, není známo. Květnové události jeho dílo patrně zmařily.

Kleingöring vyšel při této vědecké akci poněkud naprázdno. Proto se vrhl do jiných, méně okázalých a spíše individuálních než masových výzkumů na vlastní pěst, a nevyžadoval při nich ani spolupráci vědeckého štábu svého institutu. V řadách štábu tím získal pověst ideálního šéfa, neboť soukromé výzkumy zabraly mu tolik času, že nebýt jeho sekretářky, přísné soukmenovkyně Hannelore Stengelové, byl by ústav v Lomené ulici ponechal samovývoji.

Na jedné z těchto výzkumných cest narazil také na objekt z hlediska rasového bádání nad jiné zajímavý – na Juanitu Lomalovou.

Na její stopu ho vlastně přivedly stopy zanechané na těle jeho dogy Yvese naším zaměstnancem Jajtelesem. Dogu Yvese věnoval Kleingöringovi pán z Krulišů, který se zabýval chovem těch nepříjemných pejsků. Věnoval ji gruppenführerovi, když už byla na změnu pána poněkud stará, a tak s ní měl Kleingöring dlouho potíže. Přezval ji na Tschammera, ale pes tvrdošíjně odmítal slyšet na to jméno. Ale nakonec si zvykl, protože pro něj nový pán vymyslel zvláštní radovánky. Jednou, při návštěvě ve speciálním psinci, dostal totiž nápad, hodný jeho ideologie i formátu. Jakýsi jiný rasový vědec nařídil likvidaci všech psů, koček, kanárů a jiných drobných domácích zvířat ve Velké Praze, náležejících osobám židovského původu. Proto byla tato nešťastná zvířátka, ještě dříve než jejich majitelé, shromážděna na dvoře kasáren SS, aby nechtěně symbolizovala pozdější osud lidí. Při úvahách o způsobu jejich likvidace, a snad aby ten symbol byl co nejdokonalejší, napadlo Kleingöringa poštvat dogu Yvese na jakéhosi napůl chromého židovského kocoura. Experiment se plně zdařil a počínání dogy Yvese bylo více než symbolické. V kasárnách eses se z toho stal sport, k němuž byly brzy přizvány i německé dámy, a několik dní se tam konalo cosi na způsob starořímských circenses, jenom s tím rozdílem, že zápolení lvů s nosorožci, jež snad přece jen mohlo mít jakousi zoufalou vznešenost, nahradil na dvoře SS vedoucí ústavu pro rasová bádání krvavou podívanou na téměř metrákovou dogu, požírající tříkilové siamáčky, a když siamáčci došli, předhodili doze ratlíky, a pak smetáčky a foxteriéry, až krví šílený psí kanibal zcela zradil solidaritu svého rodu a proměnil se v zabijáka z rozkoše, v jakousi vyšší, panskou rasu mezi psy.

Jenže když chtěl svá práva herrenhundenvolku uplatnit na buldoku Jajtelesovi, který se procházel s Juanitou a Boženkou v Riegrových sadech, se zlou se potázal. Stálo ho to půl ucha a dosti bytelný kousek masa z hýždě, a to ještě vyvázl lacino, díky zásahu dvou mužů SS, kteří ho na Kleingöringův rozkaz v parku věnčili. Ti si také ihned zjistili majitelku, jíž byla pořád ještě Juanita, třebaže Jajteles už tenkrát bydlel s Boženkou.

A pak to začalo. Juanita dostala předvolání do Institutu pro rasová bádání a už se vezla. Gruppenführer radostně uvítal možnost experimentů s objektem rasy za válečné situace v Evropě tak vzácné, a jeho badatelská dychtivost ještě vzrostla, když zjistil Juanitin pestrý rodokmen. To aspoň říkal. Ve skutečnosti ho k zájmu o tu černou ženu přivedly věci, které k zájmu o ni přiváděly jiné muže v Praze i v mnoha jiných zemích, a těm mužům byla rasová bádání zcela cizí.

Když ještě ke všemu Kleingöring zjistil, že Juanita je manželkou jednoho z jeho detektivních vazalů, vypadalo to na snadnou práci.

Avšak Tom Lomal s propůjčením své ženy ke službám vědě nesouhlasil.

Rasová zvláštnost Juanitina způsobila mu už totiž nemálo potíží. Jako všichni majitelé živnosti musel vyplňovat různé dotazníky, v nichž nikde nechyběla rubrika o rase manželky. A tu se ukázalo, že v celé Praze není odborníka, jenž by tuto rubriku dovedl v případě Juanity Lomalové vyplnit přesně. Neboť ani vyhlášený specialista na Norimberské zákony, JUDr. Rudolf Palec, povolaný v nejvyšší nouzi, nebyl s to najít příslušný paragraf, pod nějž by zařadil pravnučku Indiána a africké černošky, vnučku Číňana, dceru Španěla a matku čokoládové přítelkyně Shirley Temple Jezebel Lomalové.

A teď k tomu všemu přistoupil ještě zájem vrchního pána nad rasou. Nevím, co si s Tomem Lomalem všechno řekli a jak si to řekli. Ale situace musela být napjatá. Náš podnikový treuhänder Lorbeer Schischatey aspoň jeden čas, když krize vrcholila, naznačoval, že pro pana gruppenführera existuje možnost árizovat Ostrozrak na základě soudního výroku o prznění rasy, jehož se Tom Lomal dopustil sňatkem s rasovou záhadou, jakou představovala Juanita, a s přihlédnutím ke skutečnosti, že jedna z Lomalových předchozích manželek byla semitského původu. O té možnosti svědčil i Lomalův zoufalý čin: jmenoval mě totiž sám od sebe a z ničeho nic společníkem a svou detektivní živnost dal napůl připsat na mě. To mi také, k mojí malé radosti, otevřelo bránu Institutu pro rasová bádání a donutilo mě jednou měsíčně podávat tam hlášení po boku Lorbeera Schischateye.

Jisté je, že s Ostrozrakem, s Lomalem i s Juanitou by to bylo dopadlo spíš nepěkně než dobře, nebýt osůbky, jež se z ničeho nic, jako dea ex machina, objevila v Praze a slyšela na jméno Keiko Kozima.

Kapitola sedmá

…pojednávající o Juanitině příbuzenství se Synem slunce.

Keiko Kozima vstoupila jednoho krásného slunného dne, naplněného chmurnými úvahami o dalším osudu našeho milovaného Ostrozraku, do mé kanceláře, podala mi vizitku, na níž stálo

von der kaiserlichen japanischen

Botschaft

Berlin

a pronesla větu:

„Ken aj zpik tu miz Lomal?“

Po té větě, třebaže ji pronesla orientálně jednoslabičnou angličtinou, jsem se znepokojeně ohlédl k skleněným dveřím, za nimiž pracoval pan Lorbeer Schischatey. Naštěstí, jako obvykle, pracoval právě na výzkumu lidského spánku.

Pohlédl jsem na drobnou dívenku v růžovém kostýmu, s překrásnýma mandlovýma očima a šikmými japonskými víčky, s pletí jako smetanová slonovina, a měl jsem dojem, že sním.

Ale nesnil jsem.

„Ajm her nys Keiko,“ řekla dívenka z Dálného východu, a na rozdíl od svých evropských kolegyň zůstala na mně viset obdivným pohledem.

„Niece?“ pronesl jsem užasle. „Neteř? Neteř paní Lomalové?“

„Jez,“ řekla Keiko a dokonale, s profesionalitou gejš, se zapýřila.

No prostě, vyšlo najevo, že v rodokmenu naší Juanity se tradoval omyl. Ukázalo se, že dědeček, jenž byl míšencem černošky a Indiána, neunesl z Hongkongu čínskou, ale japonskou nevěstu. Bylo to velmi složité, a slovem „niece“ Keiko své příbuzenství poněkud přehnala. Faktem však zůstalo, že obě, jak Keiko, tak Juanita, souvisely nějak pokrevně nejen navzájem, ale i s labyrintem legitimních i levobočských vztahů, oplétajících císařský dvůr nynějšího Syna slunce, císaře Hirohita. Velmi vzdáleně, velmi propleteně, přesto však zcela neklamně. A Keiko, jejíž neokázalé příbuzenství s císařským dvorem bylo uznáno ve formě místa písařky japonské ambasády v Berlíně, se prostě do Prahy přijela podívat za tetičkou.

Bůhví jak ji vypátrala, mluvil jsem s ní příliš málo, abych se to dozvěděl. A taky jsem s ní mluvil o jiných věcech. Abych se přiznal, bavilo mě mluvit s ní o jiných věcech, a Božence se to nelíbilo. Mezi Keiko a Boženkou byla od začátku napjatá nálada, ale Keiko byla příliš orientální, příliš tajemná, aby někdy něco řekla. Jenom se slonovinovými prsty dotýkala květů v růžovém sadě na Petříně, klopila řasy a vrhala na mě hluboké pohledy, plné tajemství.

Ale to je jiná historie. Jisté je, že když se objevila Keiko, Hermannu Kleingöringovi sklaplo. Nebylo možné použít k rasovým experimentům příbuznou japonského císaře, byť to byla příbuznost sebevzdálenější a byť to byl císař skrz naskrz neárijský.

Jednou si za ním Keiko dokonce zašla. Nevím, jaké měla ta dívka z té velké dálky politické názory. Myslím, že žádné. Jisté je, že po sblížení s Juanitou jí začalo být zcela jasné, o co jde v protektorátě. A tak si zašla za Kleingöringem, a co mu řekla, nevím. Nepochybně nic ostrého. Ty sklopené oči, ta drobounká ústa byla schopna jenom tušových stínů a malých hudebních slovíček v nesmírně cizí melodické řeči. Ani tenkrát, když nás v růžovém sadě na Petříně náhodou potkala Boženka, neřekla Keiko nic než pár tichých, omluvných, něžných zvuků. I když Boženka si při té příležitosti bez zábran plně posloužila vyjadřovací schopností, jíž ji obdařil Pánbůh a rodné město Žižkov.

Ani Kleingöringovi neřekla jistě nic ostrého, a přesto ten starý spolubojovník sklapl jak šestáková kudla, a Juanita existovala dál, s rubrikou „rasa“ vyplněnou nevědeckým slovem „cizí“.

Na to na všechno jsem tedy myslel, když mi SS-gruppenführer Hermann Kleingöring v obrazovém salóně své vily tenkrát před dvěma dny oznámil, že pro něj na účet pana Vojtěcha Bůžka provedu jistá důvěrná šetření.

Na to jsem myslel, když se v tom okamžiku otevřely dveře, za nimiž jsem prve zahlédl herečku, a do pokoje se líným krokem vloudala příšerná doga Yves, nyní Tschammer.

Kapitola osmá

Co se stalo předevčírem: doktor Pivoňka dostává nejhorší úkol své detektivní kariéry.

Yves se doloudal až ke mně, změřil si mě zarudlýma očima a přiložil mi na lýtko mohutný, dvoudecimetrový nos. Pak vtáhl do toho čichového orgánu vzduch s energií vysavače prachu a nebezpečně zamručel. Srst za krkem se mu naježila. Čekal jsem, že ho Kleingöring po vzoru všech psích pánů okřikne, ale nechal mě v tom. Ba, pásl se dokonce na rozvíjející se scéně. Pes začal výhrůžné vrčet a nepřestával. Nervózně jsem pohnul nohou. Pes po ní chňapl a sevřel ji do mohutných čelistí. Lehce, skoro ohleduplně, ale pevně, a nepouštěl.

Teprve teď se ozval Kleingöring.

„Loslassen, Tschammer.“

Doga se ani nepohnula.

„Yves! Loslassen!“ řekl zvýšeným hlasem Kleingöring a pes mě se zavrčením pustil.

„Kluges Hündchen, was?“ pravil Kleingöring familiérně. Přesně podle mého očekávání se z tónu gruppenführera přeladil do hlasové polohy příslušné svěřujícím se podváděným manželům.

„Chytrý. Chytrý pejsek,“ řekl jsem a půlmetrákový pejsek vzdychl a lehl si mi na nohu, až mi v ní kosti zapraštěly.

„Na ja,“ vzdychl jeho pán. „Tak aby bylo jasno. Co vám řeknu, je velmi důvěrné. Kdybyste o tom někde kecal, bude s váma zle. Pochybujete o tom?“

„Nepochybuji, pane gruppenführere,“ řekl jsem podle pravdy.

„Na, tak abyste o tom opravdu nepochyboval, povím vám takový případ. Řekněme, že jsem si vás pozval, protože jsem se vás potřeboval něco zeptat ohledně vaší detektivní kanceláře. Byl jste u mne v pracovně. Já jsem musel na pár minut někam odejít, a když jsem se vrátil, dokončili jsme rozhovor. Pak jste odešel. A já jsem potom zjistil, že se mi ze zásuvky ve stole ztratil jeden dokument. Nebyl to žádný důležitý dokument, ale pro vás byl důležitý. Nebo vás aspoň mohl zajímat.“

Odmlčel se, probodl mě krhavýma očima.

Nejistě jsem se zasmál.

„Nikdy bych si nedovolil –“

„O tom nepochybuju,“ přerušil mě výhrůžné. „Ale teď dejte pozor: dal jsem vás sebrat, a vy jste si vymyslel historku, že jste mi žádný dokument neukrad, že ve skutečnosti jsem vás pozval, abyste mi zjistil, kdo mi ten dokument ukrad, protože někdo mi ho ukrad, ale ne vy.“

Pokrčil jsem rameny a nesměle jsem se zasmál:

„To by mi nikdo nevěřil.“

„Co?“ vyštěkl Kleingöring.

„Že vy byste mi svěřil pátrání po nějakém svém dokumentu.“

Kleingöring se pohodlněji usadil v křesílku. Křesílko opět zavrzalo.

„Tak? Nevěřil, říkáte?“

„Samozřejmě. To je vyloučeno.“

„Máte pravdu,“ řekl pomalu Kleingöring. „Takovou pitomost by vám nikdo nevěřil. A co by se vám stalo?“

Zamrazilo mě.

„Byl bych zatčen a potrestán.“

„Popraven,“ řekl chladně Kleingöring.

Polkl jsem. Neřekl jsem nic.

„Hingerichtet,“ opakoval Kleingöring. „Erschossen, verstehen Sie? Protože lidi, co kradou dokumenty gruppenführerům SS, si nezaslouží nic než sonderbehandlung.“

Otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl velkou bonboniéru. V pokoji bylo ticho, rušilo je pouze oddychování Yvese Tschammera. Kleingöring vybral tlustými prsty z bonboniéry jeden nakadeřený bonbón a dal si ho do úst. Pak mi přes stůl nabídl taky.

„D – danke,“ řekl jsem roztřeseným hlasem, protože najednou jsem začal tušit, že mi tu historku nevykládal jen tak. A že je to vlastně něco na způsob matematického vzorce, který teď vyplní konkrétním obsahem. Padl na mě děs.

„Jen si vemte,“ pravil Kleingöring už zase familiérně.

„Abych neurazil,“ řekl jsem jako ostýchavý nápadník před bábovkou a vytáhl jsem z kávově hnědých papírků v bonboniéře mandlovou kouli. Chutnala hořce, neboť sotva se mi začala rozpouštět v ústech, Kleingöring jakoby nic pravil:

„Víte, co je to cyankáli?“

„Ano.“

Zase udělal pauzu. Melancholicky si vzal ještě jeden bonbón, sepjal ruce na břiše a zahleděl se do stropu.

„My, muži zbraní SS, jsme vždycky v první linii útoku,“ prohlásil pak zlověstně. „Naším kamarádem je smrt. Proto nosíme na čepici tohle,“ dotkl se smrtihlava na černé esesácké čepici, která ležela na rohu stolu. „Proto taky, když se někdy stane, že někoho z nás se zmocní nepřátelská přesila, pomůže nám vždycky Kamarád Smrt. Zemřeme, rozumíte. Radši zemřeme, než bychom padli do zajetí.“

Odtrhl oči od stropu a pohlédl na mě. Snad chtěl, aby to vypadalo mysticky, ale bylo to jenom nepříjemné.

„Ano,“ řekl jsem.

„Zbraně SS nakonec vždycky zvítězí, ale jednotlivci ovšem padnou. Naše čest se jmenuje věrnost.“

„Schön,“ řekl jsem. Kleingöring zamrkal, ale asi se rozhodl, že to nebyla drzost, jenom nedokonalá znalost němčiny.

„A tak muži SS nosí Kamaráda Smrt neustále s sebou.“

Sáhl si někam na zadek, vytáhl odtamtud pistoli a divadelním gestem ji položil na stůl, hlavní ke mně. „A ti kamarádi,“ pokračoval, „kteří bojují na obzvlášť nebezpečných úsecích fronty, nosí Kamaráda Smrt, abych tak řekl, ještě v jiné podobě. Rozumíte?“

„A – ano. Vlastně – ne tak docela.“

Kleingöring vzal pistoli do ruky a začal se jí dloubat v uchu.

„Vysvětlím vám to,“ řekl. „Nosí u sebe ampulku s jedem. S cyankáli.“

„Ano.“

„Ano,“ pravil Kleingöring chmurně a pak mi to vyklopil bez pauzy, bez obalu, jako útok pěstí. „A mně ji někdo ukrad. A vy mi zjistíte kdo, nebo vy i pan Bůžek –“ udělal levičkou známé holičské gesto – „Rozumíte.“

Udělalo se mi opět velice nevolno.

„Já?“ vypravil jsem ze sebe.

„Ano. Vy.“

Mlčeli jsme, jenom Yves oddychoval.

„Měl bych samozřejmě možnost dát to gestapu,“ řekl Kleingöring. „Ale jed se ztratil ve společnosti, kde byli samí moji přátelé. Předpokládám, že to udělal některý z nich z hlouposti. Možná jako žert. A proto nechci, aby si je vzalo do prádla gestapo. Kamarádi od gestapa nemají čas se s lidmi příliš mazlit.“

Pěkný žert, pomyslel jsem si. A ohled na přátele. Aby si je nevzalo do prádla gestapo. Pohlédl jsem ostře na Kleingöringa. Přetékal z miniaturního křesílka jako obrovský bůh pomsty. Hruď, tvaru a formátu pivního sudu, se černě dmula a zářil na ní nějaký stříbrný metál. Chlap jako hora, ale je v něm patrně malá dušička ze strachu, aby si někdo nevzal do prádla jeho. Protože ztráta Kamaráda Smrti se asi musí někde vysvětlit, a při tom se člověk zapotí. Možná krvavým potem. Proto jsi podlehl tomuhle fantastickému, chvilkovému nápadu svěřit případ Kamaráda Smrti mně, a teď už to nemůžeš vzít zpátky. Měl bych tě vlastně mít v hrsti. Jenže máš pravdu. Máš pravdu s tou svou historkou o ukradeném dokumentu. Nikdo by mi nevěřil. A máš tisíc jiných možností, jak mě umlčet, kdybych si o sobě moc myslel.

„Proto to svěřuju vám,“ pokračoval Kleingöring. „Ale pozor, říkám vám. Nikdo vám nebude věřit ani slovo. Kdežto mně by věřili, i kdybych vás kupříkladu teď zastřelil a prohlásil, že to bylo v sebeobraně.“

Nemusíš mě pořád ujišťovat, že mě můžeš rozmáčknout jak mouchu. A že tu je pan Bůžek a jeho bagouni. „Vynasnažím se, abych udělal, co bude v mé moci,“ řekl jsem. A v duchu jsem se začal těšit, že mám před sebou aspoň ještě dnešní večer s Boženkou.

Potom bude patrně nejlepší spáchat sebevraždu.

Kapitola devátá

…v níž dr. Pivoňka a SS-gruppenführer Kleingöring spolu vedou velmi podivný rozhovor.

Enormní, lesklá hladina stolu v Kleingöringově nádražní hale v Lomené ulici tvořila ledový rámec pro tu malou skleněnou věcičku s malinkým smrtihlavem. Uplynuly přesně dva dny od chvíle, kdy mě pověřil pátráním právě po téhle věci. A teď ji nalezl sám. A pod židlí otráveného kolaboranta na recepci u von Gregoryho, tiskového šéfa. Žertík jeho přátel nabyl nepříjemné a nebezpečné podoby. Hleděl jsem na rozbitou ampulku, polévalo mě horko a v hlavě se mi divoce střídaly hned optimistické, hned pesimistické myšlenky.

Ampule je na světě. Kleingöringova ampule. A4. Ausweis No. 4. Každý Kamarád Smrt v podobě cyankáli je někde nepochybně zaknihován. Ampule je tedy na světě, a nikdo kromě nás dvou neví, že Konipas vzal za své právě obsahem téhle ampule. Nikdo kromě nás dvou a vraha.

A ten to neřekne. A my to taky neřeknem. A Kleingöring má rozbitou ampuli v ruce – mohl by říct, že se mu rozbila, a vyfasovat novou – tím by bylo všechno v pořádku –.

Ale příliš ideální pochod mých myšlenek přerušil starý spolubojovník nehezky tvrdě. Jeho myšlenky se zřejmě ubíraly podobným směrem, ale k jiným závěrům. Sebral ampuli a strčil ji do kapsy. A pravil, jako by mi četl myšlenky:

„Tuhle ampulku teď vyměním za novou. Ne teď. Za nějaký čas. Šlo mi o to, dostat ji zpátky. A našel jsem ji sám, bez vašeho přičinění. Ostatně, vy jste se příliš nepřičiňoval.“

To měl pravdu. Mohl jsem se sice vymlouvat, že od mé první návštěvy uplynuly teprve dva dny, ale fakt byl, že jsem vyvinul pramalou činnost pro vypátrání ampule. Úkol mě příliš ohromil. Octl jsem se v příliš hlubokém dilematu, co vlastně dělat v té nezáviděníhodné roli tichého spolupracovníka SS, který, odmítne-li spolupráci, rozhoupá šibenici s jedním nebohým uzenářem a patrně i se svou maličkostí, a pakliže vykoná úkol, který na něm žádají, dostane se možná na stopu lidem, kteří k nějakému účelu nutně potřebují cyankáli. Tak nutně, že podstupují riziko takovéhle krádeže. A kdo v protektorátě, na sklonku léta 1941, nutně potřebuje cyankáli?

No, teď už mi bylo jasné, k čemu ho potřeboval, a taky, co to asi bylo za člověka. Z hostů, kteří byli tehdy na Kleingöringově sídle v Kubelicích, na to nikdo nevypadal.

„Vy jste se příliš nepřičiňoval, takže mám plné právo říct, že jste mě zklamal,“ pokračoval Kleingöring. „Teď,“ řekl zlověstně, „si to ale musíte rozmyslet, jestli uděláte, co řeknu, nebo jestli se rozhodnete věc sabotovat.“

Viděl jsem, že jsem v rejži. A snad proto mi najednou začalo být všechno jedno, jak se to někdy lidem v úplné rejži stává.

„Podívejme se na to takhle, pane gruppenführere,“ řekl jsem klidně, hlas se mi ani nezachvěl. „Vy mě máte v každém případě v hrsti. Jestli mě budete chtít dát zastřelit, stačí, když mi hodíte na krk spolupachatelství při zatajování transportu těch černých bagounů.“

Kleingöring spokojeně přikývl.

„Ale jedna věc se změnila,“ pokračoval jsem, a sám jsem se divil vlastní drzosti. „Jestli já teď na gestapu prohlásím, že jste ztratil svoji ampuli a chtěl na mně, abych vám ji našel, nebudou tam už tak lehkomyslní, aby mi vůbec nevěřili, nemyslíte?“

Kleingöring neřekl nic. Jenom se zamračil. A mně pomalu začalo svítat, že tak docela v rejži nejsem.

„A jestli dáte sebrat pana Bůžka nebo mě kvůli bagounům, pak buďte ujištěn, že se gestapo dozví i o téhle ampuli.“

Všiml jsem si, poprvé za dobu mých styků s Kleingöringem, že na čele toho výtečníka se cosi zalesklo. Snad pot. Jaké nepříjemnosti může tento mocný, ale ne všemocný pán asi mít, jestli to všechno praskne? Byly by dost velké, aby mu stálo za to je riskovat?…

Kleingöring přivřel oči a ostře se na mě podíval. „Tak přece vyděrač,“ řekl a zasmál se. „A směšný český vyděrač k tomu. Jenomže na mě tahle metoda neplatí. Tu jste měl použít dřív, jak jsme se domluvili, a na lidi, o kterých jsme se domluvili. Ne na mě, vy pitomče. Pořád platí, že budou věřit mně, a ne vám. A navíc budete mít na krku vraždu svého soukmenovce. Chápete?“

„Ale vy budete muset vysvětlit, proč jste tu ztrátu nehlásil hned, jak jste ji zjistil. Protože tahle vaše nedbalost zavinila smrt tak vzácného přítele říše, jako byl pan Konipas.“

Kapka potu se ztratila v hustém Kleingöringově obočí. Hleděl na mě zachmuřeně. Najednou se rozjasnil. Nebylo to hezké rozjasnění, jaké dovede lidské tváře ozdobit.

„Proč?“ pravil zavile. „Proč jsem to nehlásil? Protože jsem ztrátu zjistil až včera večer. A protože jsem si domyslel, kdo mně to ukradl. A protože hned dnes ráno jsem si ho sem pozval a teď ho předám gestapu jako zloděje a vraha.“

„Nebyl jsem na té recepci,“ řekl jsem. „Ani v Kubelicích.“

„Tím hůř,“ řekl Kleingöring. „Jste tedy zřejmě zapleten do nějaké ilegální sítě. Tím větší zájem bude o vás gestapo mít.“

„Ano,“ řekl jsem. „Gestapo má takový zájem, že už po té ilegální organizaci jistě pátrá. Ze všech sil. A je ve vašem vlastním zájmu, aby ji nevypátralo.“ Kleingöringův úsměv pohasl. Začal se docela zřetelně potit a třesoucími se prsty si zamnul chlupaté ucho.

„Nutíte mě, abych zavolal gestapo hned,“ řekl, a třebaže se ovládal, zaznělo to nejistě.

Zamrazilo mě. Ale není to tak jednoduché, řekl jsem si.

„Zavolejte,“ pravil jsem. „A povězte jim tu pohádku, že jsem vám jed ukradl a já že jsem členem ilegální organizace, která otrávila Konipase. Jenomže já nejsem členem žádné ilegální organizace, a proto ze mne gestapo nic nedostane. Ne že bych byl tak statečný, ale kdo neví, nepoví. A tak gestapo bude pátrat dál. A nakonec, dejme tomu, najde pachatele. A od něho se dozví, jak to bylo s tím vaším jedem. A pak uvěří mojí verzi. Třeba posmrtně. A potom vy, pane gruppenführere, budete muset vysvětlovat, proč jste nehlásil ztrátu jedu, a co víc, proč jste do téhle delikátní věci zasvěcoval nějakého pitomého Čecháčka. A protože tahle vaše pitomost měla tak katastrofální následky, mám dojem, že vás čeká nějaké dost nepříjemné místečko na východní frontě.“

Mozek za nízkým Kleingöringovým čelem pracoval zřejmě na plné obrátky. Potom gruppenführer sáhl těžkou rukou na zadnici a pravil briskně:

„Tak mě teda nutíte, abych vás zastřelil. To si zodpovím snadno.“

„Moment,“ řekl jsem.

Kleingöring nedokončil hmat po pistoli a pohlédl na mě.

„Ještě je tu možnost, že gestapo pachatele nenajde,“ řekl jsem. „Pak si, za nějaký čas, v klidu vyměníte svou ampuli a pan Bůžek bude v klidu přispívat na winterhilfswerk. A já budu stopovat paničky. Nikdo prostě nebude nic vědět.“

„Jestli gestapo pachatele nenajde,“ pravil gruppenführer a nepřestával na mě mířit. „Ale co když ho najde?“

„Pak jste v rejži,“ řekl jsem. „Ale je tu ještě jedna možnost. Jenže jestli mě zastřelíte, nebudete ji mít.“

Byl to fantastický nápad. Takové rodí jen zoufalství. Ale bylo jasné, že s tím zastřelením to u Kleingöringa není jen řečnický obrat. Zklamaně na mě pohlédl.

„Co je to za možnost?“ zeptal se chladně.

„Jestli vy nebudete nic hlásit, já budu mlčet. A nikdo se nedozví, co jste po mně chtěl, ani když gestapo ty lidi chytne,“ řekl jsem.

Poslouchal mě mlčky, soustředěně. Bylo na něm vidět, že přemýšlí stejně horečně jako já a že mu to dává práci. Nervózně si mnul chlupaté ucho a olizoval si rty. „A navíc, pane gruppenführere, když to necháte být, slibuju vám, že se pokusím toho zloděje zjistit já,“ řekl jsem, a byla ve mně malá dušička. Skočí mi na tu vějičku? „Vím o věci mnohem víc než gestapo,“ řekl jsem, „a mám své metody a konexe.“

„A pak toho mizeru zlikvidujem?“ vylétlo gruppenführerovi z úst, a hned se ovládl. No ano, uvědomil jsem si. Jestli mu najdu jeho zloděje, bude ho muset zlikvidovat, aby to neprasklo. Gestapu ho předat nemůže. Ale to bych ho musel napřed najít, a teď, v téhle chvíli jde o to Kleingöringa pacifikovat. Byl to vabank, fantastický, šeredný vabank, ale když už jsem ho začal hrát, dohraju ho. Tím spíš, že z mé rejže nebude žádná cestička zpátky.

„To jak budete chtít,“ řekl jsem. „Když mě a pana Bůžka z celé věci vypustíte, můžete udělat, co uznáte za vhodné.“

Odmlčel jsem se. Kleingöring předtím instinktivně sáhl po jediném realistickém řešení téhle situace, po pistoli. Kdyby jí použil, měl pořád ještě čas hlásit ztrátu jedu a přijmout trest; bůhví, možná ne příliš krutý trest. Na jeho neopatrnost doplatil koneckonců jen jeden český kolaborant. Ale já mu teď dával možnost jiného řešení. Velice fantastického řešení, to je pravda, ale kdyby se povedlo, je skutečně všechno v suchu. Jediného člověka, který kromě nás dvou ví o ztrátě jedu, by umlčel, a já bych přirozeně ve vlastním zájmu nemluvil. Anebo by mě pak umlčel taky. Bylo to fantastické, ale bylo to svůdné. Zaléval mě studený pot a sklíčila mě malomyslnost. Kleingöring je přece jen koneckonců starý nacista. Je to taky gauner, hochštapler a falešný hráč, to ano. Ale taky vysoký funkcionář strany, nebude i to hrát roli v jeho rozhodování? V duchu se mi objevila klidná a zsinalá tvář pana Bůžka a zazněla mi nehmotně, neslyšně jeho slova, nebo spíš kvintesence jeho slov: „Už jste se někdy setkal s nějakým starým spolubojovníkem, který by nebral úplatky?“ Kleingöring byl teď v dilematu, a jeho rozhodnutí mělo potvrdit nebo vyvrátit páně Bůžkovu víru ve vlastní lidovou moudrost. Jestli je Kleingöring na dně duše politický fanatik, dá mě sebrat nebo mě zastřelí a vezme na sebe riziko větších nebo menších nepříjemností. Jestli je to ale na dně duše jenom gauner, uzavře se mnou tuto dohodu mezi gentlemany a bude mlčet.

Sledoval jsem ho s napětím. V nádražní hale jeho pracovny bylo hrobové ticho. Ve stínech výklenků, v dalekých koutech se ztrácely barokní portréty šlechticů, a nejsvětější trojice nad tím obrovským a malým gauneříkem, který provedl pitomost, na ně hleděla strnule, s tou podivuhodnou mrtvolností, jakou dovedou obrazu dát jen ti nejmizernější malíři.

Kleingöring se pohnul. Zastrčil pistoli do pouzdra, povytáhl si rajtky a zamnul si chlupaté ucho. Pak mechanicky sáhl po zásuvce a vytáhl z ní bonboniéru podobnou té ve vile. Ale bonbón si nevzal. Přemýšlel, v reji rychlých myšlenek zřejmě zapomněl, proč odemkl zásuvku. Potom se na mě podíval, vztekle, nenávistně, krvelačně, ale já v tom pohledu uviděl záblesk poddanství, zlý stínek poznání, že tady v té pompézní ratejně není najednou on tak docela pánem.

„Na gut, Herr Pivoňka,“ řekl chraplavě. „Souhlasím. Odjíždím dnes do Berlína a vrátím se za týden. Ten týden máte k dispozici. Ale vždycky si to můžu rozmyslet. To si pamatujte. Pro mě je to v nejhorším případě východní fronta. Pro vás –“

A znova udělal rukou to nepříjemné, výmluvné, za všech dob dobře známé gesto pod bradou.

Takže na dně duše to byl přece jen docela obyčejný gauner. Pan Bůžek měl pravdu. Lukrativní funkce nebývají doménou idealistických fanatiků. Ti mnohem spíše přebývají v hromadných hrobech.

Kapitola desátá

…v níž se čtenář dozvídá, jak to bylo tehdy v Kubelicích a také o rafinované metodě schválené Kleingöringem.

Tehdy v Kubelicích – to mi Kleingöring vyprávěl před dvěma dny ve své soukromé obrazárně – to bylo cosi, čemu říkal „přátelský večírek“. Rád, nebo spíš nerad, bych zažil tu přátelskou atmosféru na zámku zkonfiskovaném zkompromitovanému spisovateli, kde se na sebe navzájem neupřímně cenili prof. dr. P. L. Meluzín a pan geheimrat Lobke z Hauptamtstelle für Reichsdeutsche Angelegenheiten im Protektorát Böhmen und Mähren, nebo paní Olga Holényiová, pražská německá autorka dívčích románů, v nichž německé panny, obtěžované vilnými českými staříky, končily nakonec v mužné náruči SS-panzergrenadierů a fallschirmjägerů, kteří přímo z objetí odcházeli seskočit na Krétu, a pan ministerský rada Lumír Horák, dědičný ministerský rada, jenž radil už ministrům jeho c. k. veličenstva a potom postupně všem ministrům, počínaje národně demokratickými přes sociálně demokratické a národně socialistické a konče árijskými ministry vlády generále Eliáše, a jemuž scházel do penze už pouhý rok, naneštěstí vyplněný zrádnými úskalími života exponovaného muže v protektorátu. Anebo šlechtic Ervín z Krulišů, majitel smaltovny a předseda Svazu české šlechty, můj osobní a mlčící menetekel, a hvězda Lucerna a Ufa filmu Lída Forstová, obletovaná Kleingöringem a dvěma vysokými úředníky oberlandratu, kteří si v protektorátním závětří budovali politické pozice vymýšlením různých nařízení pro Čecháčky a hromadili majetek dohledem nad árizací.

„Die Reichsdeutschen kommen nicht in Frage,“ řekl rezolutně Kleingöring, a já se neodvážil zeptat proč. Patrně proto, že každý z nich měl svého kamaráda cyankáli, anebo si spíš Kleingöring v poslední chvíli uvědomil, že nechat českého detektiva pátrat po záležitostech pánů z landrátu by mohlo špatně dopadnout.

„Soustřeďte se na Čechy,“ řekl a neuvědomil si, že mám-li ztrátu jedu považovat podle jeho verze za nemístný žertík, sotva mohu předpokládat, že by si takový žertík dovolil kolaborant Meluzín, ustrašený třasořitka Horák nebo opatrný a hladký Ervín von Kruliš, jehož smysl pro humor byl spíše rázu sarkastického.

„Paní Forstová mi přísahala, že o ničem neví,“ pokračoval Kleingöring a vysvětlil tím nechtě přítomnost vyděšené herečky ve vedlejším pokoji. „Tu můžete taky vynechat,“ řekl gruppenführer.

„Zbývají tři: Herr Meluzin, Herr von Krulisch a Herr Horak.“

„A co služebnictvo?“

„Kommt auch nicht in Frage,“ pronesl velkopansky. „U stolu pomáhal SS-unterscharführer Halunke. Jídlo přivezl osobně z Prahy od Lipperta. Je to můj dlouholetý pucflek a je mi naprosto oddán.“

„A zaměstnanci zámku?“

„Měli vstup do sídelního křídla přísně zapovězen.“ Kleingöring si opatrně vybíral další úlovek z bonboniéry. „Ne ne,“ řekl, „věnujte pozornost těm třem. Herr Horak seděl při večeři vedle mne.“

„Máte ho tedy nejvíc v podezření?“ Kleingöring si vzal další bonbón.

„Ano,“ řekl. „Je z kruhů generála Eliáše. A ten –“ zarazil se. „Sloužil na Hradě už v dobách pana Beneše. Nelíbí se mi.“

„A pan Meluzín?“

„Pochybuju. Ale podejte si ho taky.“

Odkašlal jsem si.

„Bude to choulostivá záležitost,“ řekl jsem. „Hlavně otázka –“ včas jsem se zarazil. Motivu, chtěl jsem říci, ale pokud Kleingöringovi samému nenapadla tahle kardinální otázka, radši ho na ni neupozorňovat. Přirozeně, pomyslel jsem si. Kdo potřebuje cyankáli? Že by snad kolaboranti jako Meluzín a Kruliš předvídali už teď, kdy Němci stojí před Leningradem, že se jim takový malý skleněný kamarád bude jednou hodit? Jinak se to vysvětlit nedalo. Leda že by někdo z nich byl ve spojení s lidmi, kteří by cyankáli mohli potřebovat dříve a snad taky k jiným účelům. Ale ti dva na to nevypadali. Snad ministerský rada Horák. Z okruhu generála Eliáše –? Snad.

„Kde jste měl tu ampuli?“ zeptal jsem se gruppenführera.

Odkašlal si.

„V náprsní kapse,“ řekl ponuře.

„V náprsní kapse? Ale jak potom –“

„Byli jsme trošku veselí,“ skočil mi do řeči. „Bylo mi horko. Svlékl jsem si blůzu a nechal jsem ji na židli v jídelně.“

„Ach so,“ řekl jsem. „A víte jistě, že jste tam tu ampuli měl, když jste si tu blůzu svlékal?“

„Měl jsem ji tam, když jsem se oblékal před večeří. A kapsa byla zapnutá. To by někdo z těch pánů musel být kapesní zloděj. A zatraceně šikovný.“

„To bezesporu nikdo z nich není,“ řekl jsem. „A co jste dělal, když jste si blůzu svlékl?“

„Odešel jsem do svého pokoje. V jídelně zůstali jen Horak, Meluzin, von Krulisch a oba páni z oberlandratu. Ale ti už neseděli u stolu, když jsem odcházel. Leželi na pohovce.“

„A kde byl pan Lobke a slečna Holényiová?“ zeptal jsem se, kvůli přesnosti. Na Forstovou nebylo zřejmě nutno se ptát.

Kleingöring si znovu odkašlal.

„Odešli už dřív do svých pokojů.“

„Ano,“ řekl jsem. „Tak se nám tedy okruh podezřelých zužuje.“

„Vlastně jsou jen tři,“ pravil Kleingöring, a jako by ho něco napadlo, neklidně poposedl v křesílku. Nacpal si do úst nový bonbón.

„Ja. Eigentlich nur drei.“

Zatrnulo ve mně. Kleingöring očividně znejistěl.

„Ja,“ řekl zamyšleně. „Jaké metody vy vlastně v takových případech používáte?“

Toho jsem se bál. Jeho těžkopádnému mozku došlo, že se pátrání neobejde bez rizika indiskrece. Musel jsem ho uklidnit. Ale ne příliš okatou sebedůvěrou. Tím bych zřejmě jen prohloubil jeho klíčící podezření, že udělal pitomost, když mě v rozčilení do toho zasvětil.

„Metodicky je to ne zrovna snadná věc,“ řekl jsem. „Prohledám jim samozřejmě byty. Tajně, nebojte se. V tom se vyznám. Ale když nic nenajdu, bude možná třeba užít metody – říkejme tomu metoda narážek. Náznaků. Rozumíte?“

„Narážek na co?“ vyštěkl ostře.

„Na to, že něco vím, o čem oni si myslí, že nevím. Chápete. Ovšem, všechno bude docela obecné, nemusíte se obávat, že bych se nějak podřekl.“

Kleingöring vstal, založil ruce za záda a začal rázovat sem tam po místnosti. Yves von Tschammer zvedl hlavu a sledoval ho na tom pochodu. Mohutný, dvoudecimetrový čumák se otáčel sem tam, jak dvoumetrový gruppenführer mašíroval krokem téměř parádním od Murillova andělíčka k ženě v uniformě BDM, která vypadala jak americká reklama přípravku pro vzrůst poprsí.

Pak se Kleingöring zastavil a zůstal stát, zeširoka rozkročen:

„Jak to myslíte – všechno bude docela obecné?“

„Inu – jde o složitý psychologický trik,“ řekl jsem. „Naznačím, že bezpečně vím, že vyslýchaný se dopustil jistého činu, který sám o sobě nemá sice význam, ale svědčí o záměrech, před nimiž ho z přátelství varuji.“

„A dál?“

„Velice jemně mu naznačím, že kdybych řekněme poštou dostal balíček a v něm navíc dejme tomu deset tisíc, bude všechno v pořádku, nic se nestalo. Jinak –“

Odmlčel jsem se. Kleingöring se zhoupl v kolenou, snad aby uslyšel povzbudivé zavrzání nablýskaných holínek. Yves von Tschammer to považoval za pokyn k výhrůžnému zavrčení.

„Jinak –“ otázal se Kleingöring.

„Tady naznačím, že jinak se o tom dozví jistá říšská organizace. Že jí předložím důkazy, které mám zatím u sebe.“

„Jaké důkazy?“ vyštěkl Kleingöring. Zřejmě se mi ho podařilo poplést.

„Žádné, přirozeně,“ řekl jsem. „Jenže to ten pachatel nebude vědět.“

„A co když tohle všechno budete říkat právě tomu, co to neudělal?“

Nasadil jsem povýšený úsměv. Ve skutečnosti ve mně byla zcela miniaturní dušička.

„Vůbec nevadí,“ řekl jsem. „Ten přece nebude vědět, že jste ztratil nějaký jed, takže mu to všechno bude úplně nesrozumitelné. Jenom dostane strach, protože každý má na svědomí nějaký hříšek. A strach nikomu neuškodí. Je to nejlepší lék na povídavost.“

Kleingöring se zasmál, jako když se strouhá pilníkem o kus plechu.

„Da haben Sie recht,“ řekl. „Na. A když to řeknete pachateli?“

„Tak si to představte,“ řekl jsem. „Mám v ruce důkazy. Když nedostanu anonymně poštou jistý balíček a v něm deset tisíc, oznámím to říšským místům. Tohle mu řeknu. Co byste na jeho místě udělal vy?“

Kleingöring na mě hleděl očima, v nichž se najednou rozsvítila ďábelská světýlka.

„Hm,“ vypravil ze sebe. „A jak v tom budu figurovat já?“

„Nijak,“ řekl jsem rychle. „Všechno je to záležitost vyděrače, který se náhodou dozvěděl něco, co může použít. Anebo spíš, kterého si najal někdo, kdo se stal svědkem toho činu. Byli tam přece tři. Všichni tři mají pestrou minulost a dost nepřátel. Co když jeden viděl druhého při té krádeži?“ Zasmál jsem se. „Budou se vlastně navzájem držet v šachu. Nikdo z nich není povznesen nad vyděračství.“

Kleingöring se znova zasmál.

„Gut,“ řekl. „Ale v tom případě nechtějte deset tisíc, ale sto tisíc. Tolik všichni ti pánové mají.“

Měl zřejmě lepší představy o cifrách, v nichž se pohybovaly transakce těch výtečníků.

„Dobrá,“ řekl jsem. „tedy sto tisíc.“ Kleingöring přistoupil ke stolu, vybral si další bonbón, strčil si ho do úst, a pak další, a hodil ho Yvesovi. Yves po něm chňapl, vstal, s chramstnutím ho pozřel a pak se protáhl jako obrovská, nadživotně veliká kočka.

„Na,“ řekl Kleingöring. „Nezní to tak hloupě. Schiessen Sie los!“

S tím vojenským výrokem mě propustil.

A tak když jsem tehdy před dvěma dny odcházel z vily, uvažoval jsem, jak dlouho ho budu moci vodit za nos. Protože jsem přirozeně vůbec nechtěl přijít náhodou třeba na to, že cyankáli neukradl nějaký jednoznačný kolaborant, ale někdo z lidí, kteří ho v té době potřebovali k víceméně bohulibým účelům.

Kapitola jedenáctá

Co stálo v kartotéce Ostrozraku o Karlu Konipasovi, oběti protiříšsky smýšlejících živlů.

Zdálo se mi, že to už je tak dávno, a přece to byly jen dva dny, když jsem teď kráčel po červených kobercích Trčkovského paláce a když za mnou zaklapla brána, střežená z jedné strany kamenným barokním mouřenínem a z druhé ještě kamennějším mužem zbraní SS. Mlhavý, šedivý zářijový den přilil oleje do studených plamenů mého zoufalství. Tak ampule jedu je tedy na světě. Jenže bez jedu. A souvisí to s tím, že už není na světě jeden dost významný kolaborant.

Nebyl jsem jistě sám, kdo se v téhle době dostává do tak prekérní situace. Kdyby žil Milan Zelenka, jistě by mu šlo taky o krk. Jenomže by ho riskoval za něco, co by stálo za to. Za co ho riskuju já?

Za neopatrného uzenáře? Nestojí snad za to?

Ale jistě, stojí. Je to lidský život, a odedávna, už od časů, kdy si někde v Athénách začli vymýšlet pojmy o lidství a cti a etice, platí za samozřejmé riskovat život za život. Ale můžu ho uzenáři zachránit? Když nevypátrám zloděje, Kleingöring nakonec dojde ve svých úvahách k jedinému řešení, které odpovídá jeho povaze a zkušenostem, a uzenář stejně přijde o krk. Já s ním. Když mu toho zloděje najdu, přijde o krk zloděj. A bůhví, jestli to není cennější krk než krk uzenářův. I když je takovýhle utilitarismus třeba cizí těm starořeckým pojmům, nežijeme v době, která by se řídila starořeckými pojmy o cti. A nakonec Kleingöring pro jistotu zlikviduje i nás. Na to bych se skoro vsadil.

V takovýchhle pochmurných myšlenkách jsem kráčel Starým Městem k Václaváku.

No dobře, když je to takhle, nemám vlastně co ztratit. A tak proč bych – najednou se mi to začalo jevit z jiné stránky. Milan, kdyby žil, nevedl by jistě takovou neužitečnou existenci jako já v časech, kdy neužitečnost je strašný luxus. A mimoto: pořád nade mnou visí Damoklův meč Ervína z Krulišů. Jednou spadne. Ten, anebo Kleingöringova pistole. Nemám co ztratit. Proč bych se aspoň nepokusil zjistit, kdo ukrad to cyankáli? Snad mě to dovede na cestu, jistě nebezpečnou, ale jedinou, po níž lze možná z mé situace ještě uniknout. Protože sám nemá člověk v podobných dobách žádné vyhlídky. Sám se mezi gruppenführerovou pistolí a otevřeným účtem, který mám s Krulišem, nezachráním. Ale kdybych získal spojence mezi lidmi, jako byl Milan –

Bylo to třeba nesmyslné, fantastické, bylo to dítko zoufalství. Ale tonoucí se chápe stébla. Koupil jsem si noviny a v chůzi jsem hledal článek. Byl na titulní straně. Měl nadpis: OHAVNÝ ZLOČIN BENEŠOVSKÉ KLIKY a pravilo se v něm češtinou prozrazující jazykovou inspiraci prudce německou:

U příležitosti návštěvy vykonané říšským vedoucím pro otázky ochranných území Velkoněmecké říše Dr. H. C. Wolfgangem Eippeltem konala se včera v hodinách večerních večeře u vedoucího skupiny pro kulturně politické věci u úřadu říšského protektora svobodného pána K. A. von Gregoryho. V průběhu večeře byl jedem podaným v číši vína otráven šéfredaktor Denního hlasu Karel Konipas, který účinkům otravné látky na místě podlehl.

Karel Konipas patřil k předvoji positivně smýšlejících redaktorů, kteří adresovali vždy znovu a znovu svým soukmenovcům slova poučení a varování, vycházejíce z poznání, že svůj národ musí vést na správnou cestu. Židozednářskou a plutokraticko-bolševickou klikou okolo bývalého presidenta Beneše ovládaný zahraniční rozhlas odedávna štval proti této skupině národu oddaných mužů a především proti Karlu Konipasovi. Souvislost je jasná. Zákeřná ruka nepřítele učinila konec muži, jenž odešel dřív, než mohl splniti svůj starý sen: viděti Evropu sjednocenou, Evropu socialistickou, usmířenou, šťastnou a silnou, kde práce bude modlitbou a dobrou pohodou a v rámci této také šťastný a veliký český národ.

Článek pokračoval tímto vylíčením Konipasovy životní dráhy:

Zrozen z chudých rodičů poznal trpkost tvrdou prací vydobývaného chleba na dolech, patřících židu Semmelweisovi. V bídě přiklonil se v mládí ke komunismu, avšak zkušenostmi ze života poučený brzy prohlédl bolševismus jako židovský klam a postavil se do předních řad mužů, kteří rozpoznali správnou osudovou cestu pro svůj národ. Odsouzen r. 1930 hradními židobolševiky do vězení na dva roky pro organizování národně smýšlejících žen, začal po propuštění dráhu novinářskou nejprve u A-Zetu, odkud byl opět všudypřítomnou kapitalisticko-plutokratickou reakcí vyštván a znovu postaven před soud, avšak pro nedostatek důkazů osvobozen. Po tři další léta zakusil na vlastním těle židovské vysávání jako zaměstnanec novinářského velkopodniku patřícího židu Sichersteinovi. Pracoval pak v různých národně-sociálních hnutích a mezi prvními stanul na přední výspě boje za národní obrodu, když Vůdce a říšský kancléř na požádání státního presidenta Dr. Emila Háchy vzal české země pod ochranu Říše.

V této činnosti neznal odpočinku, a neohlížeje se na zdraví ani zisk, neúnavně burcoval národ k realistickému pochopení jeho místa jako odvěká součást Velkoněmecké říše.

Když jsem došel do Ostrozraku, přečetl jsem si na lístku v podnikové kartotéce v meritu věci shodné, v hodnocení poněkud odlišné zhodnocení tohoto národního mučedníka:

Karel Konipas, 2. 3. 1941 jmenován šéfredaktorem Denního hlasu, předtím vedoucí redaktor vnitropolitické rubriky. V letech 1938-39 přední a aktivní člen Vlajky. Řada článků ve Vlajce (některé společné s P. L. Meluzínem). V r. 1940 z Vlajky vystoupil, redaktorem rozhlasu, projevy v rozhlase, vydané 1941 pod názvem „S Říší do vítězného konce“. Dosazen do Denního hlasu. Z minulosti: původně horník, 1. sv. války v ruském pojetí, nějaký čas v armádě gen. Děnikina, pak v Rudé armádě, nakonec legionář. Po válce různá povoláni. V r. 1930 souzen pro pasáctví. Redaktorem A-Zetu, propuštěn pro ne zcela prokázanou účast na vyděračské aféře Majolíčka a spol. 1935 až 38 tajemníkem Egona L. Sichersteina, vydavatele časopisu „Kuk!“ 1938 dal sám výpověď a věnoval se politické činnosti ve Vlajce. Četné milenky. Vyhýbá se však známostem s vdanými ženami.

Hochštapler, vyděrač, kariérista.

Někdy jsem obdivoval Lomalovu schopnost načrtnout úspornými tahy charakter.

A zamyslel jsem se.

V tomhle popise se objevovalo jedno zajímavé jméno: P. L. Meluzín.

Jeden z těch tří, kteří byli na Kleingöringově soukromém večírku v Kubelicích. A kteří byli také včera u von Gregoryho, jak mi to řekl před chvílí Kleingöring? „Po pravici vašeho soukmenovce Konipase seděl pan Meluzín. Ve chvíli, kdy Konipas vyskočil a chytil se za krk, byl sice Meluzín na záchodě, ale – seděl vedle něho a byl u mne v Kubelicích.“

„A pan Horák? A pan z Krulišů?“ zeptal jsem se.

„Byli u von Gregoryho taky. Ale seděli na opačném konci stolu. Přirozeně, ani ti se nedají vyloučit. Ale –“

Ale – ale Meluzín figuroval nejen při obou těchto osudných společenských příležitostech, ale i v dokumentu z naší kartotéky ve spojitosti s Konipasovým jménem.

Zamyslel jsem se. Jaká asi mohla být spojitost mezi Konipasem a Meluzínem? Jaký mohl mezi nimi být poměr? Zřejmě byli, aspoň nějaký čas, přátelé. Kamarádi, jak by řekli svou terminologií. Psali spolu články. A oba udělali v protektorátě kariéru. Jenže – Konipas se stal šéfredaktorem velkého deníku. Pohlédl jsem znovu na kartotéční lístek.

Odhad příjmů: 100-150 tisíc roční plat. Dalších 100 tisíc z nezúčtovatelných reprezentačních fondů. Akcie Živnobanky aj. Z arizačních fondů. Příjmy za publikace. Čistý příjem kolem 500 000 K.

tedy bezmála milionář. A Meluzín?

Ten založil svou kariéru na dráze akademika. Už před válkou byl docentem. Říkalo se, že docentuje mnohem déle, než je zdrávo, že už měl vlastně dávno být profesorem, ale že jeho vědecká erudice je jaksi nedostačující. A taky se zkompromitoval tou publikační činností ve Vlajce. Jeho chvíle ovšem přišla. Už koncem března 1939 byl jmenován profesorem a všeobecně se čekalo, že s novým školním rokem bude z něho nejméně děkan filosofické fakulty.

Jenže pak mu sklaplo. Jeho ochránce, vůdce a říšský kancléř, totiž s novým školním rokem české vysoké školy uzavřel. A universitní profesor Meluzín se stal universitním profesorem bez university. Co vlastně dělá teď?

Vytáhl jsem jeho kartu z kartotéky.

Od října 1939 sekční šéf ministerstva školství. Proslýchá se, že nemá dobrý poměr k min. Moravcovi.

To stálo za zamyšlení. Dráha těchto mužů se v jistém bodě začala příkře rozcházet. Jeden stoupal pořád výš, až do sfér půlmiliónových příjmů, druhého zasáhly v rozletu síly, kterým pomáhal proniknout. Není to u člověka tak ctižádostivého, jako je nesporně Meluzín, důvod k zatrpklosti? A vůči Konipasovi i důvod k pusté žárlivosti? Je to ovšem slabý důvod k vraždě. Ale zkušenost mě poučila, že důvody objektivně slaboučké mohou mít subjektivně sílu obsese. A pak: svět, na kterém tihle dva výtečníci založili své kariéry, není jistě idyla. Bůhví jaké jiné, skryté vztahy mezi nimi existují.

Zamyslel jsem se. Za skleněným oknem Ostrozraku, dříve detektivní kanceláře, nyní z nařízení protektora informačního ústavu, žil podzimní Václavák. Na průčelí obchodního domu Iva Zdeborského viselo obrovské bílé V. V für Victoria. Vítězství. Poněkud ošumělí chodci spěchali sem tam a mezi nimi se míhaly jedovatě modrozelené uniformy říšských branných sil a černostříbrně se zaleskl železný kříž na hrudi některého z vůdcových hrdinů. Odvrátil jsem zrak od té ne zrovna povzbudivé podívané a utkvěl jsem pohledem na svém psacím stole. V drátěném pořadači byl zastrčený složený lístek. Mechanicky jsem ho vzal a rozložil. Pečlivým ženským rukopisem naší sekretářky slečny Laštovkové na něm stálo:

Pane doktore, volal pan prof. Meluzín. Máte k němu přijít zítra, bude celý den doma.

Ela Laštovková

Musel jsem zamrkat, jestli se mi to nezdá. Ale stálo to tam černé na bílém. Je to vůbec možné? Taková náhoda?

Ale zkušenost mě opět poučovala dívat se s podezřením na každou náhodu. Ve skutečnosti je náhoda jev zcela objektivně zákonitý, jev, jehož zákonitost našemu omezenému subjektivnímu poznání pouze uniká. I když souvislost tohohle vzkazu s výskytem Meluzína v domě, kde se ztratil jed, a v domě, kde bylo jedu použito, jakož i s Meluzínovou spoluprací s Konipasem mi zatím opravdu unikala.

„Slečno Laštovková,“ řekl jsem do telefonu, „ten vzkaz od profesora Meluzína jste mi sem dala dnes, když jsem byl pryč?“

„Ne, pane doktore,“ ozval se úslužný hlásek sekretářky. „Ten jsem vám tam dala, když jste byl pryč včera odpoledne. Promiňte, zapomněla jsem vás na to ráno upozornit.“

„Nic se nestalo. Děkuji vám.“

Zavěsil jsem. Tak tedy včera odpoledne. Před recepcí u von Gregoryho. A po večírku v Kubelicích.

Nebo je to opravdu jen náhoda? Co ode mne může chtít? Že by ho zase zlobila panička, která se mu kdysi spouštěla s panem Leem Poláčkem, bůhví kde je mu konec? O tom jsem ale snad věděl jen já. Před docentem to snad ta smutná paní utajila. Nebo ne?

Sáhl jsem znovu po Meluzínově kartě:

V červnu 1939 rozvedl se se ženou Irenou, roz. Novákovou, pro oboustranný nepřekonatelný odpor. Od té doby se straní žen a věnuje se pouze politické činnosti.

Co mi teda sakra chce? Nebo se Lomalova kartotéka mýlí? Anebo tu souvislost Kubelice-von Gregory-Konipas lze prodloužit až k tomuhle vztahu?

Je to všechno zatím strašně nejasné. Ale strašně.

A co je mi vlastně do toho? řekl ve mně skeptický hlas. Nebylo by lepší složit ruce do klína, honem ještě splnit osobní závazky, které mám, především – bodlo mě u srdce – k Božence, a pak ať se rozhoupá šibenice s nešťastným uzenářem i se mnou, hvězdou téhle nešťastné kanceláře Ostrozrak?

Ale člověk je divná existence. Dostane se na svět, aniž sám chce, a ví, že bude muset proti své vůli odejít. Ale namísto, aby se oddal kontemplaci nad tímto absurdním nesmyslem, začne podnikat, stavět, vyvíjet činnost.

Na mne, o tom nebylo pochyb, padal docela zřetelný stín šibenice. Ale ani v tom stínu mě nepřešla ta nepochopitelná lidská vlastnost – zvědavost.

Souvisí snad Meluzínův vzkaz přece jen se ztraceným a znovu nalezeným Kamarádem Smrt pana gruppenführera Kleingöringa?

Třebaže jsem byl v tak beznadějné rejži, začalo mě to prudce zajímat.

Kapitola dvanáctá

…která líčí rozhovor s prof. dr. Meluzínem a z níž se také čtenář dozví o osudu pana Lea Poláčka a jeho choti.

Altánek v zahradě rozložité secesní vily kousek za Vyšehradskou skálou byl zbrusu nově natřen a na vrcholku špičaté střechy se v podzimním větru otáčela žlutá plechová korouhvička se svatováclavskou orlicí. Nepravidelná okna vily zrcadlila lesklou a šedivou hladinu Vltavy, po níž právě vlečný parníček táhl ponuré, dlouhé, černé lodi někam na sever.

Sídlo universitního profesora bez university se vzpínalo k soumračnému nebi mlčenlivě, mrzuté a studené.

Meluzín mi otevřel sám. Měl na sobě černý župan, nad nímž v kalném světle mlhavého dne svítila tvář jako vymodelovaná z bílé křídy a v ní dva černé čtverečky vůdcovského knírku. Ale kadeře měl vědec prokvetlé, silně prokvetlé, a třebaže z vůdcova hlavního stanu přicházely den co den zprávy více než potěšitelné, připadal mi profesor sešlý, přepadlý a nešťastný. Došel snad, pokud jde o výsledek války, ke stejnému názoru jako většina jeho soukmenovců? Ale takovou jasnozřivost u tak politicky krátkozrakého člověka nebylo možno předpokládat. Profesor měl ke smutku zřejmě jiné důvody.

Uvedl mě do pracovny. Měl ji obloženou dřevem tabákové barvy, lemovaly ji regály plné knih. Studené světlo dopadalo podivným oválným oknem na postříbřené hřbety a na bronzovou bustu muže s převislým spodním rtem. Pana státního presidenta. Na psacím stole stála kopie překrásné středověké sošky svatého knížete s dobromyslnou kulatou tváří dávných českých králů a na druhé straně tuctový artikl prodejny státnických portrétů, znaků a výsostných symbolů říše, znázorňující dobře známou tvář bývalého malíře pokojů.

Na desce stolu, za nějž se profesor Meluzín usadil, leželo několik knih. Tenká knížečka s nápisem Die Dichter der SS, Auswahl von Gedichten a knížečka trochu tlustší, slibující informaci o tom, jak SA baut eine Strasse, Roman von Sepp Jürgen Wolfengühr, Truppenleiter der SA-Kulturtruppe. Pan profesor se zřejmě snažil být a jour v nové německé literatuře. Pod oběma knížkami ležel objemný tlustopis, z jehož hřbetu, když jsem si sedal do černého koženého křesla, zazářil do šera pokoje neomylně německý titul Allgemeine Geschichte der Geheimen Verstecke, von Kriminalgeheimrat prof. dr. Otto Müller. K čemu literární vědec potřebuje tohle, to mi nebylo jasné.

„Přejete si kümmel?“ zeptal se Meluzín. „Nebo by bylo libo radši Halb und Halb?“ Po pravdě řečeno jsem nevěděl. Neměl jsem tušení, co je Halb und Halb, a slovo kümmel mi znělo pouze povědomě. A pochopil jsem jenom, že jde o protektorátní vzácnost, o alkohol.

„Obé mi přijde k chuti, nechám to na vás,“ řekl jsem.

„Tak tedy kümmel,“ pravil profesor. Otočil se ke knihovně a odklopil hřbety několika tlustých knih s nápisem Paměti rodu Trinkerů. Podobnou zásobárnu měl i můj šéf Lomal, jenže ta se jmenovala THE TECHNIQUE OF CRIME DETECTION a byla toho času mnohem prázdnější. Z profesorova kořalečního sklípku se zaleskla bříška pořádné baterie vlhkých bratrů.

Vzal jednu – v šeru jsem neviděl její tvar – a řekl:

„Je výborný. Dostal jsem ho tento týden. Pravý ruský. Přivezl ho jeden známý přímo z Ukrajiny.“

Postavil láhev na stůl přede mne a otočil se pro skleničky. Láhev měla podobu ruského medvěda, který má v ústech špunt. Ztratil jsem na to chuť.

Ale napít jsem se musel. A byla to obyčejná kmínka. Výborná kmínka. Přítel, který se právě vrátil z Ukrajiny, byl zřejmě znalec. A patrně i na jiné věci, nejenom na alkohol. Meluzín do sebe hodil svoji skleničku a hned si nalil znovu. Sedl si proti mně do křesla a upřel na mě vybledlé oči. Vzdychl.

„Nebyl jsem včera v kanceláři, ani dnes dopoledne,“ řekl jsem, „ale dostal jsem váš vzkaz. Čím mohu sloužit, pane profesore?“

Meluzín znovu vzdychl.

„Ach, abych pravdu řekl,“ zasténal, „zdá se mi dnes, po tom, co se stalo včera večer, ta moje záležitost tak malicherná, že jsem se rozhodl jí nezabývat.“

„Ovšem,“ řekl jsem. „Chápu. Myslíte smrt pana šéfredaktora Konipase.“

„Ano,“ pravil Meluzín. „Velice to mnou otřáslo.“

„Chápu,“ řekl jsem znova. „Byli jste tak dobří přátelé –“ Meluzín neřekl nic, ale uhnul pohledem. Zadíval se kamsi k leštěné komodě, na níž se sem tam otáčela čtyři bronzová ramena barokních setrvačníkových hodin pod skleněným poklopem. Nehlučně, tiše, mechanicky sem, pak se pomalu zastavila, pomalu rozjela, tam – sem – tam –

„Od roku třicet devět jsem se s ním prakticky nestýkal,“ ozval se profesor. „Ale přesto – bylo to tragické.“ – –

Ani slovíčko o přátelství. Spíš se v tom skřehotavém hlase ozval náznak distance. Řekl jsem:

„Seděl jste při večeři vedle něho, že?“

„Ano. Ale – když se to stalo – nebyl jsem v místnosti.“

„Pokud vím, napil se otráveného vína?“

„Ano.“

„Hm,“ řekl jsem. „Zřejmě mu někdo musel nalít jed přímo do jeho skleničky. Nemohla to být otrávená láhev, protože nikdo jiný se neotrávil.“

Ostře jsem se podíval na profesora.

Neřekl nic.

„A když jste seděl vedle něho –“ udělal jsem významnou pauzu – „nevšiml jste si ničeho? Kdo seděl vedle něho z druhé strany?“

Meluzín odtrhl oči od němého pohybu setrvačníkových hodin.

„Pan ministr Moravec,“ řekl. „Ale to víno,“ dodal, a mně se zdálo, že potměšile, „mu nalili až po večeři u malého kulatého stolku v rohu sálu. Tam už jsem vedle něho neseděl.“

Naše pohledy se setkaly.

Díval se na mě úplně prázdně, bez výrazu, a přece jsem z něho měl najednou podobný dojem jako z Kleingöringa přede dvěma dny v obrazovém salónku. Že se k něčemu rozhoduje a nemůže se rozhodnout.

„A kdo byl u toho malého kulatého stolku?“ zeptal jsem se.

„To nevím. Odešel jsem hned po večeři domů. Nebylo mi dobře.“

Zdálo se mi, že to řekl zas nějak potměšile. Zkusil jsem to jinak.

„Ale minulý pátek jste byli na soirée u pana gruppenführera Kleingöringa v Kubelicích, že?“

Profesor se zarazil.

„Ne,“ řekl. „A –“

Než jsem si mohl něco vymyslet, ulétlo mu:

„A jak –“ pauza „– Proč –“ nová pauza, a pak znova: „Proč – ne. Pan Konipas tam nebyl. A jak to víte, že jsem tam byl já?“

Zřejmě se lekl.

Mezi ním a Konipasem nepochybně je nějaká souvislost. Je to ale ta souvislost, kterou mám na mysli já? Když ještě před vraždou odešel z recepce domů? A když jed musel někdo hodit do skleničky? Ale odešel opravdu domů? To by musel dokázat. Jenže by to asi netvrdil, kdyby to nemohl dokázat.

Najednou mi svitlo.

Ale co když měl Meluzín spolupachatele? Co když jed jenom ukradl a do číše ho Konipasovi dal někdo jiný? Fantastické, ale i fantastičtější věci se ukázaly být pravdivé.

Usmál jsem se.

„Vím o tom od pana gruppenführera.“

Zdálo se mi, že Meluzín strnul.

„Od pana gruppenführera Kleingöringa?“

„Ano,“ řekl jsem. A udělal jsem pauzu. Meluzín sáhl nervózními prsty po skleničce kmínky, zvedl ji, pak ji nechal klesnout na desku stolu. Cvaklo to.

„Chodím k němu s hlášením o práci kanceláře,“ řekl jsem. „To je předpis. Ale pan gruppenführer je k nám velmi přátelský, obyčejně se hlášení změní v docela neúřední hovor.“

Zdálo se mi to jen, nebo si profesor opravdu oddychl? V každém případě zvedl skleničku a zvrhl ji do sebe.

„Ach ano,“ řekl. „Byli jsme tam. Ale pan Konipas tam nebyl. A vůbec, prosím vás, nemluvme o tom. Příliš mě to rozčiluje.“

„Jistě. Přejdeme k věci. Co pro vás tedy mohu udělat?“

Meluzín opět jako by zaváhal.

„Ne. Promiňte, pane doktore, že jsem vás obtěžoval. Ale ve stínu těchhle událostí by ta moje záležitost působila opravdu příliš – nedůležitě, a opravdu skoro malicherně. Ne. Rozhodl jsem se, že si toho nebudu všímat.“

„Chápu vás. Ale – až pomine první rozrušení, nebude se vám ta věc zdát zase důležitá? A není skutečně důležitější, než vám teď připadá?“

„Ne ne,“ opakoval nervózně Meluzín. „Vaši námahu samozřejmě kanceláři zaplatím. Nemohu na vás žádat, abyste mařil úřední čas s roztržitým profesorem.“

To se povedlo. Tak tedy tenhle protřelý bojovník, tenhle kovaný soukmenovec se mi tu najednou prezentuje jako roztržitý profesor. Začal jsem být nezvratně přesvědčen, že to všechno opravdu není náhoda.

„Týká se ta věc snad – vaší bývalé paní?“ pravil jsem tiše.

„Mojí paní?“ Meluzín se opět zadíval na otáčivý strojek. Mosazné koule, které se pod skleněným poklopem pohybovaly jako duchové, žlutě světélkovaly. V knihovně bylo šero, skoro tma. Za oválným oknem začalo hustě pršet.

Najednou se profesor zasmál. Zase to byl ten skřípavý, plechový smích, který používal, když se mu něco zdálo veselé.

„Mojí paní rozhodně ne,“ řekl. „O moji paní je dobře postaráno.“

„Vdala se znovu?“ zeptal jsem se.

Meluzín se opět zasmál.

„Vdala. A nevdala. Jak se to vezme. Každopádně je dnes tam, kam patří.“

„Napínáte mě,“ řekl jsem. „To víte, jsem detektiv. Mohu se dozvědět, jak to bylo s vaší paní?“

„Pamatujete se na toho Žida Poláčka?“ zeptal se Meluzín. „Továrníka Poláčka?“

„Jeho syna,“ řekl Meluzín. „Představte si, že jsem ho letos v létě potkal,“ řekl. A pak mi s naprostou samozřejmostí vyprávěl jednu z nejstrašlivějších historek, jakou jsem v životě slyšel. Vyprávěl ji jako povedenou anekdotu. A jak vyprávěl, měl jsem čím dál tím silnější pocit, že sedím vedle něčeho, co jenom vnějším vzhledem připomíná člověka. Potkal tedy mladého Poláčka a bylo mu divné, že tento drzý Žid je ještě v Praze. Podle jeho odhadu měl být už dávno v Terezíně. Byla to vlastně detektivní historka a pan profesor si zafušoval do mého řemesla. Neměl taky co dělat. Na Moravcově ministerstvu se právě zabýval výnosem o zákazu účesu zv. „havel“ pro všechny žáky středních škol a pracoval na směrnicích pro školní i mimoškolní stíhání džezu a potápek. To však jeho krvelačnou tvůrčí energii neuspokojilo, a tak mu problém Poláček začal vrtat hlavou. Zavolal si na židovskou radnici a zjistil, že Žid Poláček nespadá pod nařízení o transportu do židovské samosprávné obce Terezín, protože je manželem osoby árijské rasy. To věc vysvětlovalo a Meluzín byl příliš ctitelem říšských nařízení, aby se bouřil. Ale červ pochybnosti vrtal dál, a profesor nelenil ověřit si totožnost Poláčkovy manželky. K velkému překvapení a patrně i zděšení zjistil, co nečekal. Paní Poláčková nebyla totiž žádná jiná než jeho vlastní bývalá žena Irena.

Přirozeně jeho árijská hruď se dmula pohoršením, ale nedalo se nic dělat. Jinak velmi bdělý duch Norimberských zákonů opomněl vydat zákaz sňatku bývalých manželek výrazně árijských manželů s neárijci. Pan profesor zuřil a pociťoval to jako osobní urážku. Žena, s níž se byl kdysi spojil intimním svazkem, se nyní spojuje svazkem stejně intimním se smradlavým Židem. Tak se mi vyjadřoval, a vybledlé oči mu přitom žhnuly dávným fanatickým ohněm, který jsem na počátku návštěvy pokládal za vyhaslý. Vůbec se rozhovořil. A přestože mě jeho vyprávění pobuřovalo, neztrácel jsem ze zřetele svůj osobní záměr: profesor se rozplamenil, téma ho patrně zajímá, snad se ho cele zmocňuje. Ale nešlehá ten plamen zájmu trochu taky proto, aby mě odvedl od toho, o čem jsme mluvili předtím? Od Kubelic, od recepce u von Gregoryho? Od okolností skonu pana šéfredaktora Konipase?

Buď jak buď, rozhoříval se dále. Myšlenka na urážku, jíž se vůči němu dopustila jeho bývalá žena, mu byla prostě nesnesitelná. Ale, opakoval, neexistuje zákon, podle něhož by bývalé manželky árijců nesměly vstupovat v nová manželství s neárijci.

Pozor!

Neexistuje?

Přesně řečeno neexistoval do 15. 3. 1939. Po tomto datu byly sňatky Židů s árijci nemyslitelné.

A teď začal mozek toho popleteného ideologa anebo mozeček korytáře pracovat logicky. Nebyl to zvlášť těžký úkol deduktivní logiky. Paní Irena je prý zákonitou manželkou Žida Poláčka, a zákonitost toho svazku chrání toho neárijce před transportem. Ale táž paní Irena byla do června 1939 stejně zákonitou manželkou prof. dr. P. L. Meluzína. To znamená, že údajně zákonitý sňatek s Leem Poláčkem musel se konat až po tomto datu.

A to není možné. V protektorátě Böhmen und Mähren to není možné.

Po téhle dedukci Meluzín nelenil. Nebylo pro něj problémem zjistit si, kdo údajné manžele oddával. Dozvěděl se, že to byl farář v okresním městě Bitovli, odkud pocházela jeho bývalá žena. Nebylo dále problémem pro policii, jíž Meluzín tuto zločinnou záležitost svěřil, dokázat zlotřilému faráři, že snoubence oddal protiprávně, a navíc že si byl protiprávnosti svého počínání vědom, neboť jak na oddacím listě, tak v matrice celou záležitost o rok antedatoval! Vyšetřováním vyšlo najevo, že se ve věci angažoval ještě úředník pražského magistrátu Kučera, bratranec bývalé paní Meluzínové, a Žid Kampeles z představenstva pražské židovské obce.

Prostě podvod velkého stylu, jak poznamenal pan Meluzín, a já jsem na chvíli zapomněl na to, proč jsem přišel a že mám pečlivě sledovat každé hnutí v té bledé, bezhumorné tváři, a v duchu se mi objevila smutná, sličná tvář truchlivé paní a vzpomněl jsem si na jisté události před více než dvěma lety, na jízdu za zeleným coupé do kavárny Tartarin, na kabelku objevenou ve vile pana Czabery a na básničku v té kabelce, a pak na noční telefonický rozhovor o Vítězslavu Nezvalovi, který jsem vedl z nemocničního pokoje chirurgického pavilónu na Bulovce s jistou smutnou a zděšenou osůbkou tady v té ponuré a secesní vile. Bylo to všechno v růžovém oparu vzpomínek jako z nějakého jiného a lepšího, méně nebezpečného světa. Profesorova slova mě vrátila do přítomnosti.

„No!“ pravil ten vzácný člověk. „Ale mají, co chtějí. A jsou tam, kam přijdou všichni nepřátelé Nové Evropy. Všichni tam jsou. Oni dva, i ten pitomý farář, i ten Kučera. Na toho ostatně praskly závažné přestupky proti válečnému přídělovému hospodářství.“

Při svém projevu Meluzín vstal a stál nyní u komody, a ruku mimoděk, jistě si to neuvědomoval, položil na hlavu bronzové busty starce s převislým spodním rtem.

Bylo to komické.

Bylo by to komické, kdyby předtím nevyprávěl to, co vyprávěl.

„Ano,“ řekl jsem a vůbec jsem neměl chuť dál se s ním bavit, dál sedět v téhle místnosti ve společnosti bronzových starců a plodů ducha Seppa Jürgena Wolfengühra, SA-kulturtruppenleitera. Chtěl jsem rychle odejít, odejít na čerstvý vzduch vltavského nábřeží, prosycený voňavým kouřem vlečných parníčků.

Ale pak jsem dostal krutý nápad. Ne. Ano. Ne. Člověk se přece nesmí poddávat citům. Ani zhnusení. Při mojí práci ne. Zvláště ne při téhle práci. Zvláště ne, když mám možnost skřípnout tohle monstrum. Třeba za to, co udělal Ireně a Leovi a tomu neznámému statečnému velebníčkovi. Přijdu o krk tak jako tak. Tak ať aspoň udělám ještě něco užitečného.

Irena a Leo jsou tedy tam, kam se dostanou všichni nepřátelé říše. No dobře, soukmenovče Meluzíne. A jak je to s tvým poměrem k říši?

„Ano,“ řekl jsem znovu. „K nepřátelům říše není na místě žádná sentimentalita. Ani když se navenek stavějí jako lidé smýšlející pozitivně.“

„Máte úplně pravdu,“ pravil stále ještě rozzuřený Meluzín. „Právě ti jsou nejnebezpečnější.“

„Máte úplně pravdu,“ opakoval jsem jako ozvěna, ale s trošičku jiným přízvukem. „Právě ti jsou nejnebezpečnější.“

A zase se mi zdálo, že se Meluzín zarazil.

Kapitola třináctá

…v níž v rozhovoru dra Pivoňky s Meluzínem dochází k podezřelým zvratům.

Busta, s níž profesor prudce sňal ruku, jako kdyby byla z rozžhaveného kovu, se slabě zakývala.

„Hm,“ řekl jsem. „Ten kümmel je opravdu dobrý.“

„Ach promiňte, zapomněl jsem,“ Meluzín přiskočil ke stolu a nalil mi vrchovatou číšku. Tak vrchovatou, že trochu přetekla.

„Například zesnulý pan Konipas,“ řekl jsem. „Člověk by řekl, že to byl muž naprosto oddaný říšské myšlence. Ale přesto jsou kolem něho jisté skutečnosti –“ Nechal jsem větu nedokončenou.

Meluzín usedl naproti mně do křesla. Sepjal kostnaté ruce. Neřekl nic.

„Nemám ovšem zvláštní důvod se něco domnívat,“ řekl jsem, „ale při mém povolání se člověk leccos dozví.“

„Co jste se dozvěděl?“ zeptal se Meluzín temně, přiškrceným hlasem.

„Ale nic,“ řekl jsem. „Jenom – to víte. O každém se detektiv něco dozví, protože každý něco tají, nemyslíte?“

„To nevím,“ řekl Meluzín. „Snad. Přijde na to, co tím myslíte.“

Drobná žilka na spánku sebou začala zřetelně cukat. Dobré znamení, že jsem na dobré cestě.

„Třeba tohle: jistému významnému člověku, myslím pro říši významnému člověku, se ztratí taková věc. Jako materiální předmět to nemá cenu, ale pro toho člověka osobně to cenu má.“

„Koho tím myslíte?“

Tu otázku Meluzín skoro vyštěkl. Ušklíbl jsem se.

„Nikoho,“ řekl jsem. „Vy jste universitní profesor, akademický občan. Uvádím tedy akademický příklad.“

„Poslouchám,“ řekl Meluzín.

„Tedy pro toho člověka, pro toho významného člověka má ta věc cenu, protože z její ztráty by mu vyplynuly jisté nepříjemnosti. A teď si představte, že se o té ztrátě docela náhodou, z jistých spolehlivých pramenů, dozví soukromý detektiv. Ty spolehlivé prameny by o tom mlčely, ale ten detektiv, jak uznáte, se něčím živit musí, že ano?“

„Ano,“ zachroptěl Meluzín.

„A ten detektiv tedy mlčet nebude. Anebo bude. Ovšem, protože ví, že jeho mlčení má cenu, stanoví tu cenu řekněme na sto tisíc korun. Těch sto tisíc korun se svěří poště a všechno bude v pořádku.“

Meluzínova rozčilená ruka zašmátrala po skleničce. Když si naléval z medvěda, pobryndal stůl kolem dokola.

„A vy víte – ten detektiv ví, kde ta věc je teď?“

„Ano, vím,“ řekl jsem. „tedy: ten detektiv ví. Měla cenu sto tisíc.“

Meluzín v smrtelně bledé tváři téměř zezelenal. Vypadal najednou strašně schlíple. Byl to docela jiný Meluzín než ten plamenný řečník, který se mi ještě před chvílí holedbal svým tvrdým zásahem proti židovskému spiknutí.

„Ano,“ řekl chvějícím se hlasem, z něhož přímo čišel děs. „Rozumím. Sto tisíc.“

„Ovšem,“ řekl jsem. „Nyní nastanou komplikace.“

Ruka, která se s plnou číší blížila ke rtům, se tak roztřásla, že pobryndala kmínkou hedvábné výložky profesorova županu.

„Té ukradené věci bylo totiž použito.“

Meluzín klesl na opěradlo křesla. Měl jsem dojem, že omdlí. Ruka se skleničkou dopadla definitivně na desku stolu a profesorovi se roztřásla brada.

„Ano. Bylo jí použito, a jeden významný člověk na to doplatil životem.“

Ostře jsem se podíval na Meluzína, který připomínal lidskou trosku. Ale k mému překvapení, místo aby omdlel, pomalu se přestal třást.

„Tím se věc přirozeně zkomplikovala, a tak to detektivovo mlčení má teď cenu dvě stě tisíc.“

Meluzín na mě upřel vybledlé oči. Přemýšlel. Ruka se mu ještě malinko chvěla, ale ovládl se. Potom se dokonce napil kmínky.

„Řekněte mi – ten spolehlivý pramen, z něhož se detektiv o té ukradené věci dověděl –“ zaváhal.

„Ano?“ pravil jsem povzbudivě.

„Ten bude mlčet proto, že – byl umlčen?“

Tomu jsem nerozuměl. Najednou jsem měl nepříjemný pocit, že se Meluzín dostává ze smyčky.

„Ne –“ řekl jsem. „Ne umlčen. Jenom nemá zájem na tom zaplétat se v dnešní době do takových afér.“

Meluzín si znovu nalil. Pak nalil i mně. Ruka už se mu netřásla.

„Nerozumím vám dobře,“ pravil. „Tu věc ukradl té osobnosti pro říši důležité ten spolehlivý pramen?“

Hraje na mě něco? Nebo tu opravdu došlo k nedorozumění?

„Ne,“ řekl jsem pomalu. „Ten jenom viděl zloděje, když to kradl.“

Horečně jsem přemýšlel, o co tu jde.

Meluzín přimhouřil oči.

„A ten zloděj, ten, říkáte, té věci už použil?“

„On – nebo jeho pomocníci,“ řekl jsem.

Meluzín se křivě usmál.

Zase to vypadalo, že o něčem divoce přemýšlí a že se rozhoduje.

„Zajímavé,“ řekl. „Zní to jako nějaká vyděračská historka. Je to ovšem jen čistě akademický příklad.“

„Ne tak docela akademický. Možná.“

Cítil jsem hluboké zklamání.

„Ovšem. Každý člověk něco skrývá. To máte pravdu. A pan Konipas měl věru co skrývat.“

„Nejenom pan Konipas.“

„Nejenom pan Konipas,“ opakoval po mně Meluzín. Opakoval to ironicky? Nebo se mi to jen zdálo?

A zase jsem měl dojem, že se k něčemu rozhoduje.

„Ovšem,“ řekl jsem. „Pokud něco skrýval pan Konipas, gestapo se to jistě brzo dozví. Není nejmenší pochyby, že jeho byt obrátí vzhůru nohama. A že si taky zjistí všechny jeho konexe a – řekněme tomu: záležitosti.“

Meluzín opět zbledl.

„Bytovou prohlídku už patrně provedli, že?“ zeptal se přiškrceně.

„Patrně,“ řekl jsem. „Nepochybně. Touhle dobou už je na bytě pečeť.“

„Ano,“ pravil Meluzín nepřítomně. „Pečeť.“

Zavládlo zase ticho. Setrvačníkové hodiny se tiše otáčely a velkým oknem na ně dopadl osamělý paprsek slunce, který se prodral trhlinou v mracích. Už nepršelo. Drobné mosazné koule na setrvačníku zlatě zajiskřily.

Meluzín se rozhodl.

„Ano, pane doktore,“ řekl a vstal. „Každý něco tají. Ale ta moje věc, kterou jsem vám chtěl svěřit do práce, je opravdu maličkost. Po tom, co se stalo kamarádu Konipasovi, jsem se rozhodl, že se jí nebudu zabývat.“

Vstal jsem taky.

„Jste si tím jist?“ zeptal jsem se potměšile.

Pan profesor měl nějak hrozně naspěch, aby se mě zbavil.

„Ne právě jist,“ řekl pomalu, a mně se opět zazdálo, že zaváhal. Ale pak pravil rozhodně: „Ale za téhle situace nemá význam, abyste se tím zabýval.“

To byla věta, která se zase dala vykládat všelijak. Za jaké situace? A nevyplývá z toho logicky, že Konipasova smrt nějak souvisí s Meluzínovým rozhodnutím hodit svou záležitost pod stůl?

Ale počínání profesorovo se dalo vykládat jenom v jediném smyslu. Přistoupil ke dveřím knihovny a otevřel je.

„Těšilo mě, pane doktore,“ řekl vážně. „A pošlete mi samozřejmě účet.“

Octl jsem se na stráni pod secesní vilou, ani jsem nevěděl jak. Slunce prorazilo už pohořím mraků na víc místech a hladina Vltavy byla žlutá, blátivá.

Nerozuměl jsem tomu. Ale jedna věc byla jistá: mezi Kompasem a Meluzínem něco bylo. I když asi ne to, co jsem myslel. Ale bylo taky něco mezi Meluzínem a gruppenführerem? A je to to, co jsem si myslel?

Kapitola čtrnáctá

…v níž dr. Pivoňka dešifruje rozhovor s P. L. Meluzínem a zmocní se ho smrtelný děs.

Rozhodně jsou odpovědi na tyhle otázky skryty v dialogu s Meluzínem. Profesor při něm nějak příliš často měnil barvu z bílé na zelenou a nazpátek, a nějak moc podezřele šplouchal ruským kümmelem po mahagonovém stole.

Šel jsem po nábřeží k Mánesu, tou starou stezkou meditativních cest. Z vchodu secesního činžáku, kde přebýval můj šéf, vyšla Juanita, zavěšená do drobné, skoro miniaturní postavičky v bledě modrém kostýmu, Keiko Kozimy. Japonská hlavička, černá jako eben, se leskla, jako kdyby byla z černého mramoru, a za ruku se Keiko držela černá Jezebelka v bílém kabátku. Právě proti nim přicházela řada vojenských pánů s monokly a Železnými kříži. Nějaká vojenská delegace. Jak přecházeli kolem toho černožlutého trojlístku, vypadávaly monokly jeden po druhém ze strnulých ok a cinkaly o metály na prsou. Ztuhlé šíje, podpírané límci a šněrovačkami, se otáčely za těmi třemi ženami a na tvářích, ozdobených jinak zpupnou vojenskou vážností, se objevoval výraz kocoviny. Je to přelud z rodu bílých myšek a růžových slonů – jako kdyby se tázala ta skelná, monoklů zbavená oka – protože skutečnost to přece být nemůže?

Byl to opravdu spíš přelud, v tomhle měsíci září roku největších triumfů. Rozveselil mě poněkud v mé truchlivosti ten groteskní řetěz monoklů, padajících jeden za druhým jako sklenění a nesmyslní parašutisté, i ty tři dámy, které se hrdě ubíraly k Národnímu divadlu. A dostal jsem chuť do práce.

Ano, odpověď na otázku Meluzín-Konipas je skryta v jemných metamorfózách profesorova sebeovládání. Vešel jsem do restaurace v Mánesu, objednal jsem si jídlo, nazvané v jídelním lístku „Pruský guláš“, ne ze sympatie k Prusům, ale protože za ně požadovali pouze 5 deka masových lístků. Když mi je přinesli, zjistil jsem, že i to bylo mnoho. A pak jsem zase donutil svůj utrápený mozek k přemýšlení.

Seděl jsem dlouho a ze vzpomínek jsem lovil ten dialog. Pomalu se mi nořily věty z ticha paměti, jak věty na gramofonové desce. Vryly se mi v paměť dokonale. Jako kdybych neseděl v světlé restaurační místnosti Mánesu, ale znova v té ponuré pracovně literárního vědce. Vytáhl jsem tužku a na papírový servítek jsem začal rychle psát věty, které mi připadaly důležité.

1) Meluzín: A vy víte – ten detektiv ví, kde ta věc je teď?

2) Já: Při mém povolání se člověk leccos dozví.

3) Meluzín: Rozumím. Sto tisíc.

4) Meluzín: Tu věc ukradl té osobnosti pro říši důležité ten spolehlivý pramen?

5) Já: Té ukradené věci bylo totiž použito.

6) Já: Pokud něco skrýval pan Konipas, gestapo se to jistě brzy dozví.

7) Meluzín: A ten zloděj, ten, říkáte, té věci už použil?

Já: On – nebo jeho pomocníci.

8) Já: Ne. Ne umlčen. Jenom nemá zájem na tom, zaplétat se v dnešní době do takových afér.

9) Já: Těch sto tisíc korun se svěří poště a bude všechno v pořádku.

10) Já: Jeden významný člověk na to doplatil životem.

11) Já: Mlčení má teď cenu dvě stě tisíc.

Zahleděl jsem se na to, co jsem napsal. Jaký to skrývá smysl? Vrchní mi přinesl slaboučké protektorátní pivo. Nebylo nebezpečí, že mi omezí usuzovací schopnost. Sebral jsem nůž od prázdného talíře, přichystaného pro jiného hosta, a rozřezal jsem servítek na proužky. Na každém byla jedna replika. Začal jsem je všelijak přemisťovat jako obrázkovou skládačku, až jsem je měl před sebou v pořadí, které mi pomalu začalo dávat dohromady myšlenkový pochod skrytý za naším dialogem.

2) Já: Při mém povoláni se člověk leccos dozví.

Při této narážce se Meluzín poprvé zřetelně lekl. Chraptivě, přiškrceným hlasem se mě zeptal, co jsem se dozvěděl. Z toho jsem tehdy usoudil, že jsem udeřil hřebíček na hlavičku. Protože moje narážka navazovala na výrok, který jsem teď napsal na nový proužek papíru, očísloval jsem ho 2A a umístil ho na druhé místo.

2A) Já: …jsou kolem něho (Konipase) jisté skutečnosti…

Člověk se leccos dozví – kolem Konipase jsou jisté skutečnosti – a Meluzín se zřetelně lekne. Tedy začátek potvrzuje moje podezření, že Meluzín má prsty v případu Konipas.

Přešel jsem k následujícímu proužku:

9) Já: Těch sto tisíc korun se svěří poště a bude všechno v pořádku.

Hned za to jsem zařadil repliku č. 1

1) Meluzín: A vy víte – ten detektiv ví, kde ta věc je teď?

Podíval jsem se na oba výstřižky a pak jsem rychle zařadil další dva proužky v tomto pořadí:

3) Meluzín: Rozumím. Sto tisíc.

A:

5) Já: Té ukradené věci bylo totiž použito.

Zamyslil jsem se. Z kapsy jsem vytáhl červenou tužku a na posledním lístečku jsem podtrhl slovo použito. Zadíval jsem se na ty tři lístečky a znovu jsem se zamyslel. Omyl, kterého jsem se dopustil ve své původní hypotéze, mi začal být zřejmý. Rychle jsem přidal další lísteček:

10) Já: Jeden významný člověk na to doplatil životem.

Podtrhl jsem slova doplatil životem.

Když jsem předtím v knihovně secesní vily řekl tuhle větu, očekával jsem, že Meluzín omdlí. Jasněji jsem mu už nemohl naznačit, že vím, jakým jedem byl otráven Konipas.

Po třech předchozích replikách se jeho nervový stav zhoršoval tak rapidně, že všechno se zdálo nasvědčovat pravdivosti mé výchozí myšlenky o Meluzínově souvislosti s krádeží jedu. Motivy byly zatím přirozeně slabé, ale dával jsem vždycky přednost postupu od zjištění možnosti, příležitosti k vraždě k zjištění motivů, nebo, jak by řekl Tom Lomal, od How? k Why? Jediný zjevný motiv zatím byla Meluzínova předpokládaná žárlivost na mnohem úspěšnějšího kolegu v gaunerství.

Ale to jsem zatím odsunul stranou. Tedy po replikách číslo 9), 1), 3) se Meluzín podobal boxeru, který inkasuje jeden hák za druhým na nekrytou bradu. Když jsem si uvědomil smysl těch replik, zdálo se to jasné: svou akademickou historkou jsem mu naznačil, že hodlám mlčet za sto tisíc, že vím, kde je teď ta ukradená věc: to prakticky znamená, že se mi nějakým způsobem dostala do ruky rozbitá ampulka od jedu. Na to mi Meluzín potvrdil, že je ochoten za moje mlčení zaplatit požadovanou částku sto tisíc.

Následovala replika číslo 5). To byl vrchol: Meluzín groggy, těsně před knokautem. Došla mu celá hrůza jeho situace, a já, abych si ho pěkně připravil pro závěrečný solar plexus, použil jsem repliky č. 10.

10) Já: Jeden významný člověk na to doplatil životem.

Kupodivu, zdůraznění, že věcičkou, kterou mám v majetku a kterou on odcizil jistému pro říši významnému člověku, přišel o život jiný říši významný člověk, na Meluzína vůbec nezapůsobilo s očekávanou silou. Žádný solar plexus, spíš jako by chytil druhý dech nebo jako kdyby byla přestávka a jemu otřel trenér čelo mokrou houbou. Chtěl jsem ho znova dostat do rohu a vytáhl jsem na něj narážku č. 11.

11) Já: Mlčení má teď cenu dvě stě tisíc.

A to kupodivu přispělo k téměř dokonalému zotavení toho zdecimovaného bojovníka.

Potom byl Meluzín chvíli klidný, dokonce, aspoň se mi zdálo, ironický. A mně to bylo docela jasné. Ž proužků rozstříhaného servítku ke mně promlouval ten dvojí podtext dialogu v secesní vile zcela zřetelně.

Jenže potom profesor zase zbledl a zase vypadal na omdlení; a to po replice, kterou jsem zařadil na další místo své skládačky;

6) Já: Pokud něco skrýval pan Konipas, gestapo se to jistě brzy dozví.

Zadíval jsem se na tuhle věštbu. Způsobila, že se Meluzín opět proměnil v živoucí křídu. Proč může mít člověk jeho typu, který má, na to bych vsadil krk, s tou bohulibou organizací jistě čilé styky, strach z gestapa?

Ovšem. Znova jsem vytáhl z kapsy červenou tužku a na nový kousek papíru jsem tlustě vyryl:

6 A) Meluzín: Bytovou prohlídku patrně provedli, že?

Tedy: Meluzín má strach, že gestapo najde v Konipasově bytě něco, co je mu nepříjemné. Patrně, soudě dle jeho reakcí, víc než nepříjemné.

Zamyslel jsem se. Před zmínkou o gestapu jsem měl zřetelný dojem, že se Meluzín rozmýšlí, má-li se mi s něčím svěřit nebo ne. Po té zmínce se najednou rozhodl, že svoji záležitost „ve světle strašné události s Konipasem nepatrnou a malichernou“ nechá plavat. A přece mě kvůli ní předtím volal. Mě. Soukromého detektiva.

Ta záležitost souvisí zřejmě s něčím, co je v Konipasově vile. A z čeho má Meluzín strach. Strach, aby to neodhalilo gestapo. Ale protože gestapo už je ve vile, bojí se poslat tam mě, jak původně chtěl.

Napil jsem se nasládlého, řiďounkého piva. Tohle všechno potvrzuje profil universitního profesora, tak mistrovsky načrtnutý na kartotéčním listě v Ostrozraku. A takhle tedy souvisí Konipas s Meluzínem. Ne tak, jak jsem se domníval.

Rychle jsem srovnal do řady zbylé lístečky:

4) Meluzín: Tu věc ukradl té osobnosti pro říši důležité ten spolehlivý pramen?

7) Meluzín: A ten zloděj, ten, říkáte, té věci už použil?

Já: On – nebo jeho pomocníci.

8) Já: Ne. Ne umlčen. Jenom nemá zájem na tom zaplétat se v dnešní době do podobných afér.

Červenou tužkou jsem zakroužkoval v replikách č. 4) a 7) slovo věc, v replice č. 4) ještě slova spolehlivý pramen a v replice č. 7) slova už použil a konečně na lístku č. 8) slova Ne umlčen.

Především věc. Já měl na mysli ampuli s jedem. Meluzín zřejmě tu věc, která je v Konipasově vile. Meluzín pochopil tenhle dvojí obsah obecného slovíčka dřív než já. Ale ne dřív než ve chvíli, kdy jsem mu řekl, že na použití té věci doplatil životem významný člověk. Tehdy se uklidnil, ačkoliv po replice, že „věci bylo už použito“, téměř omdlel. Je tedy jasné, že na věc, kterou měl na mysli Meluzín, nemohl zatím nikdo doplatit životem, a nejméně ze všech Konipas.

A to tedy vylučuje Meluzína jako vraha.

Vylučuje?

Co to bylo za věc?

O tom není pochyb. Nějaký materiál Meluzínovi nebezpečný. To znamená materiál dobře použitelný k vydírání. Meluzín se domníval, že se dostal do ruky mně. Že za něj chci sto tisíc. Že ten inkriminující dokument někdo ukradl Konipasovi, ještě než zemřel – přesně řečeno, než byl zavražděn –, ale že nebyl dost opatrný, a tak jsem se ho zmocnil já.

A já si celou tu dobu myslel, že mluvíme o ampuli s jedem. Meluzín si myslel, že jde o dokument. Potom najednou zjistil, že mluvím o něčem docela jiném. Řekněme, že nevěděl o čem.

Nevěděl?

Co když tu hraje roli jak jed, tak dokument? Co když Meluzín ukradl jed, aby umlčel vyděrače? Asocioval by potom s tou věcí z mých narážek, která byla ukradena „osobnosti významné pro říši“, spíš ampuli, nebo dokument? A ztotožnil by s tou „významnou osobností“ spíš sebe, kterému Konipas ukradl věc-dokument, nebo Kleingöringa, jemuž on sám ukradl jed?

Ale ne, neví nic. Ať je pro něho Konipasův materiál sebenebezpečnější, nemohl by mu být nebezpečnější než rozbitá ampulka od jedu, o níž vyděrač zřejmě může dokázat, že ji Meluzín ukradl Kleingöringovi. V první řadě by ty narážky jistě asocioval s jedem, kdyby měl prsty ve vraždě. Ne, nevěděl o ztrátě ampule. Už proto repliky 4), 7) a 8) přišly až po mém prohlášení, že na použití věci doplatil už někdo životem, a měly tedy jenom ten smysl, aby se ujistil, že věc opravdu není jeho dokument. Proto se zeptal, jestli spolehlivý pramen bude mlčet proto, že byl umlčen. Protože kdyby náhodou věc byla skutečně dokument, mohlo moje tvrzení, že jsem se o ní dověděl ze spolehlivého pramene být jen eufemismem pro fakt, že jsem dokument Konipasovi jednoduše ukradl. A když jsem odpověděl, že „nebyl umlčen. Jenom nemá zájem na tom, zaplétat se v dnešní době do podobných afér“, bylo už Meluzínovi docela jasné, že věc rozhodně není dokument. Aby nabyl úplné jistoty, zeptal se ještě, jestli zloděj opravdu už té věci použil, a protože se dozvěděl, že ano, vyloučilo to pro něho zcela jasně možnost vydírání kvůli věci. Neboť jeho věci lze použít jenom jediným způsobem: předložit ji na příslušná místa. Ale pak nelze vydírat.

A já tedy mluvím o věci, jíž se používá k jiným účelům než k předložení na příslušných místech, jejíž povahu on nezná, a tedy o ní nic neví.

Narovnal jsem se. Já o voze, ty o koze. Na tohle staré přísloví se dal zredukovat můj omyl. Dopil jsem pivo a ponořil jsem se do myšlenek. U stolku proti mně seděl známý redaktor Crha, zabraný v důvěrný rozhovor s pánem v civilu nápadnějším než uniforma. Navíc visel ještě nad pánem lesklý kožený kabát a pán se tvářil jako opora císařství.

Znal jsem Crhu z nějaké dávné, napůl postelové, napůl vyděračské aférky. Od té doby mě nezdravil. A od té doby udělal kariéru. Byl šéfredaktorem Politiky, šéfredaktorem rodu Konipase.

Nebylo těžké uhodnout, že ti dva probírají vzrušující Konipasův skon.

To právě byl poslední otazník!

Meluzín tedy bezpečně zjistil, že věc není jeho dokument. Ale zároveň mu muselo být jasné, že já vím něco, co se týká Konipase, a že toho hodlám použít k vydírání. Jenže jsem se zmýlil v adrese. Ne, na Meluzínových velice zašpiněných a patrně už i zakrvácených rukou rozhodně nelpí krev Karla Konipase, pozitivně smýšlejícího soukmenovce. To rozhodně ne. Ale jak si mohl vysvětlovat moje počínání?

Co bych já mohl – v souvislosti s Konipasem, který byl právě senzačně zavražděn – vědět o věci, která před použitím měla cenu sto a po použití dvě stě tisíc protektorátních korun?

Ať to je co to je, mělo by to pro gestapo cenu mnohem větší.

Tenhle detektivek, tenhle Čecháček – uvažuje o mně Meluzín – je ovšem příliš opatrný na to, aby se kompromitoval s gestapem. Věří patrně jako většina pitomých Čecháčků, že se stane zázrak a rozdrcené bolševické hordy se před Moskvou a Leningradem vzchopí. Ale zároveň není dost opatrný, aby si, co ví, nechal pro sebe. Je to ziskuchtivec.

Z mých narážek o věci, kterou důvěryhodný pramen viděl, když ji jakýsi zloděj kradl, se Meluzín tedy nedovtípil, že šlo o ampuli jedu. Ale taky se to nepotřeboval dovtípit. Stačil mu docela úsudek, že o vraždě soukmenovce Konipase vím něco, co má cenu dvě stě tisíc.

Zamrazilo mě.

Ano, vždyť jsem se mu vlastně musel jevit jako vyděrač, který si ho s někým spletl a tím se mu vlastně vydal všanc. Stačilo zvednout telefon, zavolat gestapo, a to už by se dozvědělo, co to je, co vlastně vyděrač ví. Prudce se mi rozbušilo srdce.

Proč to neudělal?

Protože gestapo už má patrně v rukou dokument, který je pro něho, pro Meluzína, přinejmenším nepříjemný, ale spíš hodně nebezpečný.

Před očima se mi udělaly mžitky a uvědomil jsem si, že mě prudce bolí hlava.

Vysvětluje tahle druhá skutečnost skutečnost první? Nezavolal Meluzín gestapu proto, že je sám v rejži?

Kdybych věděl, co je v tom dokumentu! Vždyť přece, jestli to není nějaká docela smrtonosná bomba, mohl si profesor u gestapa nesmírně šplhnout, kdyby jim vydal člověka, který ví o vraždě na Konipasovi něco, co si sám – jistě dost skromně, s ohledem na platební možnost vydíraného – cení na dvě stě tisíc?

Proč tedy nezavolal?

Vzpomínal jsem na tu dopoledni scénu v ponuré pracovně. Než došlo ke zmínce o prohlídce v Konipasově vile, Meluzín přece zřetelně váhal.

Proč?

Myslel jsem si původně, že proto, má-li nebo nemá-li mi svěřit pátrání v záležitosti, kvůli níž mi volal do Ostrozraku.

Ale teď se objevila druhá možnost: co když váhal, má-li nebo nemá zavolat na gestapo?

A proč nezavolal?

Ta otázka se mi vracela s neodbytností času.

A pak ji vystřídala otázka ještě děsivější:

Co když zavolá?

Co když si všechno rozmyslí a zavolá?

Cítil jsem, že se mi košile přilepila na zpocená záda. Ze všech mých detektivních faux pas je tohle jistě nejpovedenější. A možná taky poslední.

Jestli Meluzín zavolá, sedí u tohohle stolu, abych použil pozoruhodného výroku pana Bůžka, prakticky mrtvola.

Děs se mě docela zmocnil a já měl dojem, že se rozpadám na kusy, a mezi nimi že sebou slabě cuká moje dodělávající srdce.

Pak sebou málem cuklo naposled, protože zezadu mi někdo položil na rameno těžkou ruku.

Kapitola patnáctá

Rozhovor se starým kriminalistou. Vychází najevo, proč je inspektor Vodička v penzi.

Ale nebylo to gestapo. Byl to jenom inspektor Vodička.

„Jak se máte, pane doktore?“ oslovil mě tou královnou frází a pichlavým policejním zrakem zarejdil po stole přede mnou, pokrytém popsanými proužky papíru. „Nechal jste řemesla? Vyrábíte hádanky?“

„Ne,“ řekl jsem. „Jenom je řeším.“

„To jdou obchody tak špatně?“

„Obchody?“ pokynul jsem inspektorovi, aby si sedl. „Obchody ne. Ale hádanky jsou čím dál těžší.“

Inspektor si sedl. Šedivý věneček vlasů na skráních mu ještě víc zestříbřitěl a tmavomodré dvouřadové sako měl ošoupané. Byl už v penzi. Požádal o ni předčasně. Nebo byl požádán. A vyměřili mu jen šedesát procent toho, na co by jinak měl nárok.

„Takže nevěrných paniček neubylo?“ zeptal se a objednal si pivo. „Ani v téhle mimořádné době?“

„Neubylo. Ubylo snad kasařů?“

Inspektor Vodička se smutně usmál vrásčitými koutky šedivých očí.

„Ubylo, pane kolego. Možno říct, že kasaři byli anulováni. Proto jsem taky v penzi,“ dodal.

„Vyhodili vás?“

„Ne. Šel jsem sám. Nebudu si přece špinit ruce.“

„Prosím vás. Zloději jsou zloději. Ty je potřeba honit i v mimořádné době. Tím se nijak nekompromitujete.“

„Nejde mi o kompromitování, pane kolego,“ Vodička sklopil oči a zadíval se na své dlouhé, bílé prsty. „Nikdy jsem neuvažoval, jakou pověst mi co vynese. A nikdy jsem taky neměl iluze o našem právním řádu. Vůbec o žádném právním řádu.“ Usmál jsem se.

„Právní řád je vždycky paradox,“ řekl Vodička. „Ale tenhle právní řád, co tu máme teď –“ odmlčel se. „Řekněte mi, pane kolego, vám to nepřipadá absurdní, neúnosně absurdní usvědčovat z nevěry nějaké popletené ženské, když je tu kolem tolik gaunerů, kteří se usvědčují sami z mnohem horších věcí, než je nevěra, a vy je přece nemůžete usvědčit z ničeho? Myslím před soudem usvědčit?“

„Ty ženské za to nejsou trestány,“ řekl jsem. „Jenom se s nimi někdy rozvedou manželé. Někdy. Ne vždycky.“

Vodička zakýval hlavou.

„Máte pravdu. Nevyjádřil jsem se přesně. Manželky nejsou trestány. Ale moji zlodějíčkové ano.“

„Nějaké meze se gaunerství klást musí. Když ne ve velkém, tak aspoň v malém. Ve velkém se o to postarají mocnější, než jsme my.“ Ušklíbl jsem se. „Nebo aspoň Pánbůh.“

„Takže vy myslíte, že my se máme starat aspoň o to omezování malých gauneříků?“

„Jistě,“ řekl jsem. „Ostatně za republiky existovali přece taky pěkní zloději – i když ne vrahové, to ne – a vy jste o nich dobře věděl, a přece jste je taky nemohl usvědčit.“

„Ale jak jste řekl: nebyli to vrahové,“ pravil inspektor Vodička a podíval se na dvojici u vedlejšího stolku. Redaktor Crha právě něco vzrušeně vykládal pánovi, který byl uniformován, ačkoli neměl uniformu. „Das neue Europa,“ zaslechl jsem, a pak něco jako „rücksichtlos erledigen“. Moc jsem měl rád slovíčka jako „rücksichtlos“. Ti, kdo je užívají, je také milují. Jsou to taková pěkně zahrocená slovíčka a jejich uživatelé je velmi milují, pokud se neobrátí hrotem proti nim.

Vodička jako by se zahalil do svého ošoupaného saka. Pak řekl temně:

„Ale tihle se chlubí, jak na územích obsazených německými vojsky zlikvidovali zločinnost. Zlikvidovali. To je správné slovo. Ale ne zločinnost. Zlikvidovali jenom pár chudáků zlodějů. Těch malých zlodějů. Víte přece, co s nimi udělali?“

Nečekal ani, co řeknu, a pokračoval. Nikdy jsem ho neviděl tak vzrušeného.

„Nahnali je do koncentráků. Opičíka, Břehuli, Vostřáka, Veveru, Šimoníčka –“ mávl rukou. „Opičík je už po smrti. Jeho žena byla u mne. Dostala oznámení z Buchenwaldu a účet za pohřební výlohy! Představte si to.“

„To je strašné.“ Teprve teď jsem si uvědomil, že jsem o akci proti „zločincům z povolání“ taky slyšel. Jenže jsem o tom nepřemýšlel jako starý inspektor.

„Do koncentráků!“ řekl trpce. „Jsou mezi nima lidi, kteří jakživi neudělali nic horšího, než že vyčistili někomu půdu od přebytečného prádla. A do koncentráku. Řekněte mi, pane kolego, může si tohle vzít člověk na svědomí?“ Potřásl jsem hlavou.

„Měli jejich seznamy,“ pokračoval Vodička. „Naše seznamy. Naše ředitelství jim je předalo. A ty seznamy, pane kolego, to bylo z velké části moje dílo. Na základě těch seznamů sebrali toho mizeru, toho chudáka Opičíka. Ačkoli si svůj poslední trest řádně odseděl. Ne na základě nějaké jeho nové skopičiny. Na základě mého seznamu.“

Bledá tvář inspektora Vodičky zpopelavěla. Seděl přede mnou stařec, který docela ztratil svou někdejší cynickou vyrovnanost.

„To já mám toho lumpa ubohého na svědomí,“ pokračoval a položil si ruku pateticky na prsa. „Já, Bohuslav Vodička, který si vždycky zakládal na tom, že umenšuje podle svých skrovných sil gauneřiny tohoto světa, i když si o tom nedělal iluze.“

„Nedělejte si je ani teď,“ řekl jsem. „Za to vy přece nemůžete, že zneužili vašich seznamů.“

„Ne. Za to ne,“ řekl chmurně inspektor. „Bůhví, že za to nemůžu. A taky jsem proti tomu protestoval u ředitele. Jenže ten? Ten si pochvaloval, jak jsme se zbavili těch vší. Jaký s nima Němci udělali krátký proces. Vši! Copak to byly vši?“

„Jednou mu to připomenete,“ řekl jsem. „Až to půjde.“

„On řekne vši! Čím větší gauner, tím víc vystupuje proti malým gauneřinám. Čím větší vrah, tím víc brečí nad utrpením mladého Werthera. Řeknu vám, pane kolego, v tom je nějaká zákonitost. Ještě nevím jaká, ale je.“

„V čem?“

„Že velké svině nejhlasitěji vystupují proti malým sviňkám. Hlasitěji než obyčejní, slušní lidé. Jako kdyby jim víc vadily.“

„Nevadí jim ani trochu. Je to obyčejná kamufláž. Princip demagogie. Abych zakryl vlastní krvavé ruce, upozorním na někoho, kdo si je pošpinil cizí marmeládou.“

„Máte pravdu,“ řekl Vodička. „Snad to tak je. Já to nezavinil, a přece mi je, jako bych toho Opičíka měl na svědomí já. Ale právě proto už dál nehraju, pane kolego. Proto jsem odešel do penze. A každý by toho měl nechat, jinak má na rukou krev.“

Inspektor se odmlčel. Dvojice u vedlejšího stolu se dále rozohňovala. Pán v uniformě bez uniformy právě udeřil pěstí do stolu a pronesl cosi nesrozumitelného, v čem zazněla jenom dvě jasná slova: „Konjipas“ a „Fuja“.

Ta slova, pronesená nahlas, upoutala i pozornost inspektora Vodičky. Ušklíbl se a naklonil se ke mně přes stůl.

„Ale jsou vraždy, pane kolego, ke kterým bych docela rád napomáhal. Nemyslíte?“

„Ano,“ ušklíbl jsem se na něho spiklenecky a taky jsem se naklonil k němu přes stůl. „Co myslíte, kdo to asi byl?“

Kapitola šestnáctá

…v níž se dr. Pivoňka dozvídá zajímavou věc o Konipasovi. Obsahuje též poučení o jistém principu Edgara Allana Poea.

Nemuseli jsme si ani říkat, co máme na mysli. Bylo to jasné.

Inspektor Vodička pokrčil rameny.

„Ať to byl kdo byl, našel si jednou správnou oběť. Nebyl to vrah, ale kat.“

„Ilegální organizace?“ zeptal jsem se dychtivě.

Vodička znovu pokrčil rameny.

„Nevím. A dost pochybuju.“

„Proč?“

„Nevím, jestli by jim tahle krysa stála za riziko. Bylo to spíš něco osobního.“

„Jak to víte?“

„Nevím to. Myslím si to. Proto si neidealizuju toho kata. Ale objektivně vzato to byl kat. I když on sám sebe jistě považuje za vraha.“

„Chcete říct, že k tomu neměl, abych tak řekl, ideální pohnutky?“

Inspektor Vodička se trpce zasmál.

„To rozhodně neměl,“ ztišil hlas. „Aspoň myslím že ne. Měl k tomu pohnutky spíš hodně neideální.“

„Co o tom víte?“ řekl jsem pomalu.

Vodička se na mě podíval vážně. Chvíli mlčel. Pak řekl:

„Jsem už povídavý dědek. Penzista. Měl bych držet jazyk za zuby. Zapomeňte na to.“

Tak on tedy něco ví. Rozbušilo se mi srdce.

„Pane inspektore,“ řekl jsem, „přece jsme spolu leccos prodělali –“

„Spolu?“ ušklíbl se. „Spíš proti sobě.“

„Ale byla to fair play,“ řekl jsem. „Povězte mi to. Věřte, že to potřebuju vědět.“

„Kdo nic neví, nic nepoví,“ řekl Vodička a zamyšleně se na mě podíval.

„Já to nepovím. Dám vám čestné slovo.“

Vodička se smutně usmál.

„Milý příteli. A víte tak jistě, že se nedostanete do situace, kdy budete povídat i věci, které nevíte?“

Neřekl jsem nic. Přemýšlel jsem, mám-li mu povědět o Kleingöringovi a vůbec všechno. Ale ne. Má pravdu. Kdo nic neví –

„Když mi to nepovíte,“ řekl jsem, „mám velkou šanci, že se do takové situace dostanu. Když mi to povíte, šance se zmenší.“

Inspektor sebou trhl a posadil se zpříma na židli. Šedivé, zkalené oči pátraly v mých.

„Víte, co říkáte?“ zeptal se.

„Vím.“

„Nedramatizujete se? Na to by nebyla vhodná doba.“

„Ne,“ řekl jsem. „Je to všechno tak dramatické,“ ušklíbl jsem se, „že víc už to zdramatizovat nejde. Je to hotové melodrama. A má to tendenci proměnit se v alžbětinské drama.“

„To je na mě moc vzdělané,“ řekl inspektor.

„V alžbětinských dramatech si libovali v mrtvolách,“ řekl jsem.

„Nechci o tom nic vědět. Doufám, že mi věříte, že ne ze zbabělosti.“

„Jistě,“ řekl jsem.

„Dnes opravdu platí, že kdo neví, nepoví. Je to přísloví, které má dnes cenu zlata. Zapamatujte si to.“

„Ano,“ řekl jsem. „Povíte mi to?“

Vodička se ke mně naklonil:

„Myslíte, že vám to opravdu pomůže, když to budete vědět?“

Pokrčil jsem rameny.

„Doufám. Rozhodně mi to už nemůže uškodit. Protože si skoro nedovedu představit, co by mi mohlo pomoct.“

Vodička chvíli zase mlčel a prohlížel si dlouhé bílé prsty.

„Tak poslouchejte,“ řekl potom. „Měli jsme s Konipasem nějaké úřední jednání. Asi tak před týdnem. Můžu vám to zjistit přesně. Mně to řekl – jeden kolega, který ještě pořád slouží. Jmenovat ho raději nebudu.“

Přikývl jsem.

„Naši lidé mají nařízenou zvýšenou ostražitost na obchůzkách, pokud v jejich rajónu bydlí,“ inspektor zaváhal, pak se ušklíbl, „nějaký významný pozitivně smýšlející člověk, rozumíte?“

Ušklíbl jsem se taky.

Pozitivní člověk od vedlejšího stolu právě prohlašoval nepříliš pozitivní němčinou: „Die Geheime Staatspolizei muss sich schon einen Rat wissen.“

„A náš člověk,“ pokračoval Vodička, „který má v rajóně vilu – toho pána, který se včera večer otrávil u pana von Gregoryho, referoval asi před týdnem o zajímavé věci. Těsně před půlnocí přelézal někdo u vily toho pána přes plot. Náš člověk ho začal pronásledovat, ale ten noční vizitér mu utekl. Inspektora – mého informátora to samozřejmě zajímalo. A taky se bál riskovat nezájem, a tak když druhý den do dvanácti hodin nedostal od Konipase žádné hlášení o loupeži, vypravil se za ním sám. Ve vile bylo boží dopuštění, které právě dávaly do pořádku dvě posluhovačky.“

Vodička se napil. Ohlédl se opatrně po vedlejším stolku, pak vůbec kolem sebe. Já taky. Ohlížení se v té době stalo národním zvykem.

„Ale ten – ten pozitivně smýšlející člověk od inspektora kupodivu nic nechtěl. Naopak. Dokonce mu výslovně řekl: ‚O to se nestarejte, pane inspektore. To jsou ryze osobní záležitosti. Kdybych vás potřeboval, zavolám vás sám.‘ Potom inspektorovi nalil, a protože byl tou dobou už sám napůl zlitý, rozpovídal se. Ne moc. Na to má příliš dobrou sebekontrolu. Ale přece mu unikla jedna zajímavá věta: ‚Já vím, co u mne hledali. Jenomže na mě si nepřijdou. Já znám moc dobře svoje detektivky‘!“

„Detektivky?“ podivil jsem se.

„Ano. Tak to řekl,“ pravil inspektor Vodička. „Co tím myslel, nevím. Ale myslím, že vím, proč neměl zájem o spolupráci s policií.“

Kývl jsem hlavou.

„Ano. Já myslím taky.“

„A proto taky mám dojem, že ta včerejší vražda nebyl žádný vlastenecký čin,“ řekl inspektor Vodička. „Přesto ji hodnotím kladně,“ ušklíbl se. „Protože zbavit svět člověka tak pozitivního je v každém případě dobrý skutek, i když důvody k němu byly všelijaké.“

Ohlédl se znovu opatrně po vedlejší dvojici. Ta mezitím vstala. Dr. Crha úslužně pomáhal uniformovanému muži bez uniformy do černého kožeňáku a skákal přitom kolem něho jako devótní carský úředník kolem gubernátora v nějaké staré ruské frašce. Vodička odvrátil oči od toho pohledu.

„Tihle pozitivníci, i když jsou nezajímaví jak včerejší noviny, mají jedno zajímavé: minulost,“ řekl. „A vědí hodně jeden o druhém. Navenek táhnou spolu. Ale kdo má žaludek na to, táhnout s hitleráky, tomu asi není proti mysli nějaké to malé – vydíráníčko.“

Odmlčel se. Přemýšlel jsem o tom, co mi řekl. Jenom to potvrzovalo domněnku, jíž jsem nabyl v rozhovoru s Meluzínem. V Konipasově vile něco je, za co byl Meluzín ochoten zaplatit sto tisíc. A teď se dovídám, že už se dokonce pokusil toho zmocnit. Vzpomněl jsem si na tlustospis na Meluzínově psacím stole, který mi neharmonoval s profesorovými literárními zájmy. Jak se jmenoval? Allgemeine Geschichte der Geheimen Vorstecke nebo tak nějak. Ano. Ten půlnoční návštěvník nebyl nikdo jiný než universitní profesor bez university. Nebo někdo, kdo jednal v jeho zastoupení.

A najednou mi svitla v inkoustovém oceánu beznaděje fantastická možnost.

„Ten půlnoční vizitér zřejmě nenašel, co hledal,“ řekl jsem.

„Zřejmě ne,“ řekl inspektor.

„A co myslíte: našlo to dnes gestapo?“

Vodička pokrčil rameny.

„Oni se v tom samozřejmě vyznají líp,“ řekl. „Ale za prvé: tamten věděl, co hledá. Gestapo ne. Je otázka, jestli provedli něco víc než běžnou prohlídku. A za druhé: ten pozitivní pán mluvil naprosto sebejistě. ‚Na mě si nepřijdou. Já znám moc dobře svoje detektivky.‘“

„Takže vy si myslíte, že tu věc nenašlo ani gestapo? Že je dosud ve vile?“

Inspektor pokrčil rameny a přimhouřil oči.

„Možná že je. Určitě je tam taky gestapo.“

Kývl jsem hlavou. To mi taky křížilo plán, který byl jasný.

„Já vím,“ řekl jsem.

Byl jsem v dokonalé rejži, a bylo jen otázkou času, kdy Meluzínovi dojde jeho velká možnost si šplhnout a kdy zavolá na příslušná místa. Kdyby se mi – dřív než zavolá – podařilo dostat do ruky to, co je ve vile, kde je taky gestapo, třeba by si to potom zase rozmyslel.

Polévalo mě horko a roztřásl mě mráz.

Běžel někdo na světě někdy takovýhle závod o čas? A o život?

Nechtěl jsem být patetický, ale bylo to tak.

Jak dostat tu věc?

Jak, když ve vile je gestapo?

„Možná že přeceňuju šikovnost toho pána,“ ozval se Vodička. „Ale je docela dobře možné, že se ve svých detektivkách vyznal. Jsou to sice většinou pitomosti, ale i v největší pitomosti se občas najde perla, jakou člověk nenajde ani v perlovém náhrdelníku.“

„Vy čtete detektivky?“ zeptal jsem se inspektora. „Vždycky jste přece říkal, že krásná literatura je bezpodstatný žvást.“

Přikývl.

„Ano, ale detektivky nejsou krásná literatura. Nepředstírají, že jsou něco víc než zábavné čtení. Mají nejmíň společného se skutečností, v které jsem nucen žít, a tak mě příjemně osvěžují.“

„Jak to?“ řekl jsem.

„Jsou to pohádky,“ pravil inspektor Vodička. „Jsou přitažené za vlasy a naivní, ale člověk si nad nimi odpočine. Vrací se do dětských let, kdy ještě neměl tušení, že jsou na světě mnohem horší věci než nějaká docela pochopitelná vražda pro miliónové dědictví. A občas jsou v nich docela dobré nápady. Fantastické, ale chytré.“

„Jaké například?“ řekl jsem. „Myslíte, že Konipas použil nějakého takového nápadu?“

„Snad,“ řekl Vodička.

Vzpomínal jsem rychle na detektivky, které jsem přečetl sám. Najednou mi svitlo.

„Ten nápad by se patrně musel týkat úkrytu,“ řekl jsem. „Co já vím, je v detektivkách vždycky jen sedm nebo osm klasických míst, o kterých jste mluvil – vzpomínáte si? Když jste v bytě u di Castella hledal Osvobozenou lyru. To už je –“

„Deset let,“ kývl hlavou Vodička.

„Tajné skrýše za obrazy, za panely nebo v podlaze,“ řekl jsem. „V kufrech a kazetách s dvojitými dny. Pod tapetami. V knihách v knihovně. V květináčích pod hlínou, v které rostou květiny. V kamnech. Ve vodotěsných schránkách v rezervoáru na klozetě. V obojcích domácích zvířat. V kuchyňských pikslách s práškovým cukrem nebo skořicí. To už máte devět klasických skrýší.“

„V principu je to pořád jedna a ta samá,“ pravil inspektor zamyšleně. „Vždycky je to skrýš. Ale existuje jedno docela klasické místo. Doslova klasické, protože si je vymyslel klasik.“

„Který?“ vyhrkl jsem.

„Edgar Allan Poe,“ řekl Vodička.

„Na co narážíte?“ zeptal jsem se netrpělivě.

„Na takovou povídku,“ Vodička pořád mluvil zamyšleně.

„Jmenuje se Odcizený dopis.“

Ach ano! Znám. Ale jenom podle jména. Musel jsem za studií přečíst příliš mnoho, abych mohl ztrácet čas čtením věcí, na které bych byl měl chuť.

„Poe tam rozvádí princip ztotožnění s myšlenkovou mohutností soupeře,“ vykládal tiše, zadumaně Vodička. „Základem úspěchu v detekci je podle něho ztotožnit se s myšlením zločince. Začneme-li myslet jako on, dokážeme mnohem snadněji rekonstruovat zločin. A dá se to použít i naopak. Když se ztotožníme s myšlením detektiva, vmyslíme se do jeho uvažování, můžeme provést svůj zamýšlený zločin s mnohem menším rizikem. Protože ho provedeme vně detektivových myšlenkových schémat.“

„Například?“

„Například – to není z Poea, ale je to založeno na jeho principu – zločinec ví o první zásadě šetření v případě vraždy, kterou znali už ve středověku. Vy latinsky umíte. Já ne, ale ta zásada zní Cui bono?“

„Komu to prospělo,“ řekl jsem.

„Správně. Neboli otázka motivu. Zločinec ví, že detektiv vždycky hledá motiv. A tak svoji vraždu skryje mezi dvě jiné vraždy, jejichž jediným motivem bylo skrýt motiv té jediné vraždy, která měla smysl.“

„Vlastně,“ řekl jsem, „vlastně pro tohle zavraždili Zuzanu Bechyňovou, pamatujete?“

„Ano,“ kývl hlavou inspektor Vodička. „Poeovský princip. Ten chudák básník netušil, co si vymyslel.“

Ne, pomyslel jsem si. Netušil. Autoři detektivek vůbec netušili, že jejich krváky budou někdy starému kriminalistovi, srovná-li je se skutečností, připadat jako pastýřské idyly. „Ale jak to souvisí s Konipasovou skrýší?“

„V té povídce jde taky o skrýš,“ řekl Vodička. „Vlastně,“ zasmál se trpce, „jde patrně o úplně stejný problém: o to, kam schovat dopis používaný k vydírání. Skrývá ho tam nějaký ministr, a ten použije poeovského principu. Vmyslí se do detektivních schémat policejního prefekta. Ví, že ten starý rutinér bude hledat za obrazy, pod koberci, ve dvojitých dnech kazet a podobně.“

„A kam tedy dopis schoval?“

„Nikam,“ řekl Vodička. „Pamatuju si dokonce Dupinovu větu – to je Poeův detektiv: „Ministr se při ukrývání dopisu uchýlil k prozíravému, chytrému kroku, totiž že se list vůbec nepokusil ukrýt.“

„A kam ho tedy dá?“ zeptal jsem se.

„Nechá ho zastrčený v pouzdru na navštívenky na krbové římse, všem na očích.“ Pocítil jsem hluboké zklamání.

„To je všechno hezké,“ řekl jsem. „Jenomže pochybuju, že by universitní profesor literatury neznal svého Poea.“

Odmlčel jsem se. Přemýšlel jsem.

„Tak to byl pan profesor Meluzín?“ uslyšel jsem tichoučkou, řečnickou otázku inspektora Vodičky. Prudce jsem k němu vzhlédl.

„Nebojte se,“ řekl. „Jenom to potvrzuje, co jsem vám říkal o osobních vztazích těchhle výtečníků.“

Zase jsem sklopil hlavu.

„A pak,“ řekl jsem. „Meluzín věděl, co hledá. Jestli neznal Poea, mohla ho taková skrýš přelstít. Jenomže gestapo u Konipase nehledalo nic. Jenom prohlíželo všechny věci. A s něčím takovým Konipas jistě nepočítal. Jistě se neztotožňoval s tímhle stereotypem.“

Vodička se zachmuřil.

„Máte pravdu,“ řekl po chvíli. „Poeovský princip můžeme tedy pustit z hlavy.“

Kapitola sedmnáctá

…která přivádí doktora Pivoňku do blízkosti vily nad Prahou.

Ale já ho nepustil z hlavy ani potom, když jsem se s inspektorem rozloučil a kráčel jsem po nábřeží zpátky k Podolí. Prostě mi z hlavy nešel. Protože Konipasova skrýš skrývala kromě nebezpečného dokumentu taky záruční lístek na život jednoho, vlastně dvou pošetilců. A tak mi ten princip bláznivého básníka pořád vrtal hlavou. Snad to mě donutilo vejít do hospody „U přívozu“. Ne na protektorátní pivo. Ale abych se na něco podíval do telefonního seznamu. V hospodě byla atmosféra prosycená smrdutým kouřem domoviny a podolští strejci seděli zatrpkle nad řiďoučkou tekutinou se zbytky pěny v půllitrech. Telefon měli v temném výklenku, kde se nejdřív muselo rozsvítit světlo. Rozsvítil jsem ho, a na stěně nad telefonem na mě vyjukl brčálový nápis

KUK!

Nad ním se vábně dmula požehnaná ňadra blondýnky, která s nadpřirozenou koketností zavírala jedno oko, aby druhým tím výrazněji probodávala člověka, chystajícího se použít telefonu. Měla na sobě jakési kombiné, vyrobené patrně z nějakého chmýří, jímž bylo vidět vše. Blondýna byla celá, i na nejintimnějších místech, počmárána narychlo napsanými čísly telefonů, jmény, vzkazy i nemravnými veršíky. Visela tu už zřejmě hezkou řádku let. Když jsem se vzpamatoval z toho šoku, všiml jsem si, že nad brčálovým slovem i pod ním je ještě nějaký text. Čtěte, stálo nad KUK, a pod tím: časopis výhradně pro pány. A ještě níž, docela drobným tiskem: Redakce a administrace Praha XVI, Na Velimce 7.

Na něco jsem si vzpomněl. Nevěděl jsem na co. Vzal jsem seznam a začal jsem v něm listovat. Konipas. Karel. Pak se mi najednou jasně vybavilo, na co jsem si to vzpomněl. Protože za jménem Konipas Karel, redaktor byla adresa: Praha XVI, Na Velimce 5.

Rychle jsem pohlédl na prsatou nestydu na plakátě. Ne. Na Velimce 7. A Konipas bydlel Na Velimce 5. To nehrálo. Anebo že by přečíslovali ulice? Nebo je v seznamu chyba?

Čert ví. Měl jsem na vybranou dvě věci. Čekat, až u mne v noci zazvoní zvonek, anebo něco dělat. Něco možná docela marného, ale dělat.

Třeba zjistit, kde to vlastně bydlel Konipas. Jestli ve vile po Židu Eugenu L. Sichersteinovi, majiteli a vydavateli časopisu výhradně pro pány, jehož byl tři roky tajemníkem.

Do ulice Na Velimce jsem vešel jakoby nic. Nenápadně jsem se díval, neprochází-li se tam nenápadný pán. Procházel se tam. Jenomže nebyl nenápadný. Měl myslivecký klobouk a lesklý černý kožeňák.

Kráčel jsem pomalu přímo proti němu. Po obloze se hnaly ocelové mraky a zvedl se vítr. Kolébal hustými korunami stromů v zahradách. Veliké, zamlklé vily stály po obou stranách ulice, v oknech v podkroví se zrcadlilo vltavské údolí. Šel jsem pomalu k nenápadnému pánovi a snažil jsem se vypadat přirozeně.

Minul jsem ho před vilou číslo tři. Vila číslo pět byla výstavná a moderní. Veliká zasklená veranda se leskla jako akvárium a jako v akváriu jsem v ní zahlédl němohru několika mužů v lesklých kožeňácích. Nad čímsi se skláněli a o čemsi debatovali. Ale sklo, vzdálenost a hučící vítr utlumil jejich hlasy a byla to jen rybí, studená němohra. Taky jsem neměl čas je dlouho šmírovat. Zašilhal jsem po čísle nad zahradními vrátky. 5. A pod ním veliká, honosná mosazná a zbrusu nová tabulka

KAREL KONIPAS

chefredaktor Denního hlasu

Takže telefonní seznam souhlasí. Šel jsem dál. Konipasova zahrada byla zarostlá jak džungle. Ve vyschlém bazénku stál další civilní pán v uniformě lesklého kožeňáku a hrabal se holí v písku. Hustý živý plot odděloval Konipasovu zahradu od zahrady sousední vily. Stálo před ní lesklé černé auto s umělou červenou růží ve vázičce za předním sklem. Odhadl jsem vilu na dvacátá léta. Byla honosnější, rozložitější, ale nižší, opatřená roztodivnými tvary z malty a kamenosochařskou prací, představující nymfy s účesy typu bubikopf. Zašilhal jsem už z dálky po čísle. 7. A po tabulce. A to, co jsem uviděl, mi projelo nervovou soustavou jako elektrický náboj. Expresním tempem mi v mozku naskočilo několik spojů, rychleji, než jsem stačil sledovat vlastní myšlenky. KUK, Na Velimce 7 – Forstová – večírek v Kubelicích. A než mi došlo vlastní počínání v plné šíři a jasu, tiskl jsem už zažloutlý, procovsky veliký slonovinový knoflík v bronzovém terči, pod nímž, přímo do kamene zahradní branky, byla zasazena bronzová písmena

LÍDA FORSTOVÁ

Kapitola osmnáctá

…v níž si doktor Pivoňka poněkud opravuje své mínění o herečce.

Forstová seděla na rokokovém sedátku, jakému se kdysi říkalo „sedátko lásky“, a v první chvíli jsem dostal strach, že mě vyzve, abych si sedl na jeho druhou polovinu.

Ale pokynula štíhlou, zaoblenou rukou na křesílko, z jehož opěradla trčel Amorův šíp přímo do kříže sedícího, což mělo patrně zdravotní význam: nedalo se v tom sedět jinak než naprosto zpříma. Sama si dala nohu v pantoflíčku s labutěnkou přes nohu a přitáhla si koketně atlasový župan, takže jí částečně zakryl odvážné dekolté, v němž se k sobě choulila dvě velice podařená ňadra. Tady, v osobní blízkosti hereččině, jsem pochopil, proč se pan říšský vůdce propagandy rasově zapomněl.

Byla to neobyčejně krásná žena. Hleděla na mě zvědavýma, mandlovýma očima, a přes tu zvědavost to vypadalo tajemně. Ve tvářích měla důlky. Slovanské důlky, ale tvář byla skoro orientální.

„Prosím? Co vás ke mně přivedlo, pane doktore?“ zeptala se hlasem připomínajícím nejhlubší tóny cella a moji navštívenku zastrčila dráždivě mezi porcelánový dvojakt růžových krásek, který stál na stolku u sedátka lásky.

Co mě k ní přivedlo? Než mi komorná otevřela dveře do tohohle budoáru, stačil jsem si sotva uvědomit skutečné důvody, které jsem jí ovšem říct nemohl. Především že byla také v Kubelicích, když Kleingöringovi někdo čajznul Kamaráda S. Byla tam, a mohla mi tisíckrát přísahat, že o tom nic neví. Praxe v Ostrozraku mě naučila aspoň to: nevěřit ženským, obzvlášť když přísahají. Za druhé: že bydlí ve vile číslo 7 v ulici Na Velimce, která donedávna patřila Egonu L. Sichersteinovi. Za třetí: že když jsem spatřil její bronzové jméno u vrátek a ty dvě vily, číslo 5 a číslo 7, vyšší, moderní vilu Konipasovu, a nižší rozložitou rezidenci filmové herečky, objevily se mi širší aplikace poeovského paradoxu, vyjádřené staročeským příslovím: Pod svícnem je tma.

Jenže o staročeských příslovích jsem se s tou voňavou, vláčnou postelní kamarádkou bavit nemohl. Usmál jsem se na ni, podle mého mínění donchuánsky, a řekl jsem:

„Bohužel, přivedlo mě k vám jenom moje povolání.“

Herečka povytáhla krásná černá obočí, štíhlou rukou vzala znovu moji navštívenku a podívala se na ni.

„Jak vidím, jste soukromý detektiv,“ pravila. „Provedla jsem něco?“

Mandlové oči se na mě upřely tak nevinně, že už to by byl důvod k zatčení.

„Vy ne,“ řekl jsem, a pak jsem konečně dostal nápad. „Ale – přicházím v jisté delikátní záležitosti, která se týká jisté Pubencové.“

Nevinné oči ani nezamrkaly.

„Pubencové? Obávám se, že neznám žádnou slečnu Pubencovou, pane doktore.“

„Paní Pubencovou,“ řekl jsem. „A znáte ji patrně pod jejím uměleckým jménem. Je to tak trochu vaše kolegyně. Jarmila Coty.“

Ano. Historka, kterou jsem si právě zběsile vymýšlel, mohla působit věrohodně. Jarmila Kotyková, která nakonec zrezignovala na lásku, si vzala onoho nešťastného nemrcoucha a věčného kandidáta práv Narcise Martu Pubence v létě roku devětatřicátého a tím okamžikem jí začla kvést pšenice slávy. Neboť Narcis Marta měl peníze, které neměl jistý ctižádostivý režisér Brouk. A měl-li Narcis hotovou sbírku chyb, pak mezi nimi nebyl nedostatek manželské lásky. Letitý panic, poznav slasti manželského stavu, byl by pro svou hezkou ženu udělal mnohem víc než to, že financoval umělecký film Arnošta Brouka „Žena z předměstí“. Byl by ochotně podplatil i filmovou kritiku, ačkoliv to nakonec nemusel, neboť film, v němž bylo mírně cítit osten kritiky vládnoucí filosofie vládnoucího režimu, přirozeně jen docela tupoučký ostýnek, vychválila kritika, už pro ten ostýnek, do nebe, a Jarmilu Coty korunovala na „nový, pozoruhodný“ objev a na herečku „jedinečného šarmu a osobitého půvabu“, přičemž velkomyslně zamlčela, že tato aktérka „nevšedního uměleckého fondu“ byla objevena už jednou, v roce 1934, panem režisérem Hannjo Prodöhlem. Toho taky upoutala „křehká a nevšední krása té oduševnělé tváře“. Naneštěstí na jeden jediný propadák.

Ale teď, zdálo se, měla Jarmila kariéru zajištěnou. Natáčela už další film v Broukově režii, a jak jsem se dozvěděl od jejího pýchou se dmoucího manžela, čekalo na ni, až to dotočí, neméně než devět scénářů, z nichž si může vybrat.

„Coty?“ herečka žmoulala v bílých prstech s růžovými nehty moji navštívenku. Sledoval jsem ty prsty jako fascinovaný. Cítil jsem, že na mě klesá moje stará nemoc: ataraxie, která se mě zmocňovala vždycky, když jsem byl sám v intimních pokojích s krásnými ženami. „Coty?“ opakovala herečka. „Copak byste rád věděl o mademoiselle Coty?“

„Já celkem nic,“ řekl jsem. „Ale jsem jenom námezdní otrok, však víte.“

„Tak?“ zazpívala herečka, bílé prsty si ještě trochu pohrály s navštívenkou a pak ji zastrčily za ňadra.

„Ano,“ polkl jsem. „Jenom námezdní otrok. Její manžel by něco rád věděl.“

„Manžel? A vy očekáváte, že já vám na kolegyni řeknu něco, co by se rád dozvěděl její manžel? Vy mě udivujete, pane doktore!“

„Ne ne,“ řekl jsem rychle. „Právě naopak. Vlastně to, co na vás chci, byste jistě ráda udělala, právě proto, že je to vaše kolegyně.“

„Hm,“ řekla herečka a zvážněla. „Udělala jsem už dost pro pana Brouka. Paní Pubencová snad –“

Odmlčela se.

„Jistě,“ řekl jsem. „Víte, pan Pubenec je normální, žárlivý manžel. Vlastně v žárlivosti je až nenormální. A protože svou paní strašně miluje, otravuje mě pořád, abych mu opatřil důkaz nevěry.“

„Důkaz nevěry? Když ji miluje?“

„Ano. To je běžné,“ řekl jsem. „Když je někdo hodně šťastný, touží po utrpení. To je taková dialektika,“ použil jsem svého dávno zapomenutého filosofického vzdělání.

Herečka hleděla zamyšleně na růžové bambule na svých pantoflíčkách.

„A ode mne chcete přesně co, pane doktore?“

„Abyste mu to vymluvila,“ řekl jsem. „Ne vy sama osobně. Stačí, když mu budu moci říct, že vy jako její nejlepší přítelkyně jste mi o ní pověděla všechno a nic z toho nenasvědčuje manželské nevěře.“

V hereččiných očích zahráli ďáblici.

„Ani to, co bylo mezi ní a panem Broukem?“

Zarazil jsem se.

„Mezi ní a panem Broukem?“ opakoval jsem přihlouple.

„No ovšem. Připadá vám to nepřirozené, že mladá hezká žena, která má doma pana Pubence, se spřátelí s mladým úspěšným mužem, jako je pan Brouk?“

Zazubil jsem se.

„Naprosto ne,“ řekl jsem. „Děkuji vám. Chtěl jsem od vás původně něco jiného. Ale teď vidím, že budu moci plně uspokojit touhu svého klienta po utrpení.“ Herečka se usmívala. Tajemně, neřestně, nebo moudře – čertví jak. Dovedou to jenom ženské. Nikdy jsem se nevyznal v ženských úsměvech.

„Být vámi, pane doktore,“ řekla pak pomalu tím hlasem jako mistrovské cello, „nechala bych ho radši, aby byl nepohodlně šťasten.“

„Proč?“ řekl jsem. „Zaplatí mi dobře za utrpení.“

„No, když vám jde jen o peníze –“

Usmívala se dál, nějak pro sebe. Ale cítil jsem, že mi chce něco říct. Taky mi, bůhví proč, bylo nepříjemné pomyšlení, že ve mně vidí peněz chtivého cynika. Věděl jsem, že to je pitomá iluze, ale v její přítomnosti jsem chtěl mluvit o lásce a věřit, že v jejím světě něco takového existuje.

„Nejde mi jen o peníze,“ řekl jsem. „Ale náš zákazník je náš pán.“

„A když vám řeknu,“ pravila herečka a pohlédla na mě, až se mi zatajil dech, „že to, co mademoiselle Coty měla s panem Broukem, zachránilo pana Brouka před – řekněme – před nepříjemnostmi, budete ještě chtít, aby pan Pubenec trpěl?“

„Jaké to myslíte nepříjemnosti?“

„Máte pětikorunu?“ zeptala se herečka.

„Mám,“ řekl jsem a popletlo mě to. „Ale nerozumím.“

„Vyndejte si z taštičky pětikorunu,“ řekla. Uměla používat zdrobněliny. Kdyby mi takhle řekla, abych z bančičky vyzvedl milión a dal jí ho pro její krásné oči, a kdybych v bančičce ten milión měl, udělal bych to bez váhání.

„Prosím,“ vytáhl jsem portmonku a ze svazku bankovek jsem vysolil papírovou pětikorunu.

„Jak víte,“ řekla herečka, „v severním Rusku už udeřily první mrazíky. Německá ofenzíva se tam poněkud zpomalila. Prý tankům kloužou na ledě pásy.“ Nervózně jsem se zazubil.

„To je nějaký vtip,“ řekl jsem. Neměl jsem chuť bavit se s Kleingöringovou přítelkyní o válečné situaci. Její slova mi ale připomněla, kdo vlastně je, a opojení, které se mě na chvíli zmocnilo, ze mě spadlo.

„Právě,“ řekla herečka. „A neslušný vtip. Ta pětikoruna prý obsahuje návod německému velitelství, co dělat, aby se ty pásy neklouzaly.“

Znovu jsem se zazubil.

„To je dobré,“ řekl jsem, a zaznělo to kysele. „Ale já bych se raději dozvěděl to o paní Pubencové a panu Broukovi. Nejsem generál. Jsem jenom soukromý detektiv.“

„To se dozvíte,“ řekla herečka. „teď si škrtněte první a poslední dvě písmena ve větě, která je vytištěna pod nápisem ‚Pět korun‘, a přečtěte si to pozpátku. To je rada německému vrchnímu velitelství.“

Neochotně jsem vytáhl pero a udělal jsem, jak mi nařídila. Pod nápisem PĚT KORUN byla věta PADĚLÁNÍ SE TRESTÁ. Škrtl jsem první a poslední dvě písmena a zbytek jsem přečetl pozpátku. DĚLÁNÍ SE TRES.

Zmocnil se mě velmi nepříjemný pocit. Nevěděl jsem, jestli se tomu mám zasmát nebo dělat pohoršeného nad tím, jaké sprosťárny si Češi nevymyslí. Protože jsem nevěděl, jestli tahle voňavá kurtizána se ještě pokládá za Češku nebo už jen za bývalou přítelkyni pana reichspropagandaführera a za nynější přítelkyni alespoň gruppenführera.

„Zajímavé, že?“ řekla a hleděla na mě těma mandlovýma očima tak záhadně, až jsem se zapotil. Nestačí Kruliš, nestačí Kleingöring, nestačí Meluzín. Musím se, díky své duchaplné činnosti, přivádět neustále do malérů.

Ale co, řekl jsem si v duchu a z beznaděje jsem se ušklíbnul.

„Pěkná sprosťačinka,“ řekl jsem.

„Německý prokurátor to kvalifikuje jako zvlášť nebezpečnou šeptanou propagandu,“ pravila herečka sladce. „Nevím, co za to dávají. Ale myslím, že šibenici.“

„Nedivil bych se,“ pravil jsem chladně. „Odkud to znáte?“

Pohlédla na mě, tajemně se usmála.

„Od mademoiselle Coty.“

Škublo to se mnou.

Od Jarmilky?

„To jste takové přítelkyně?“ vylétlo ze mne.

„Ani bych neřekla,“ řekla herečka a pořád se usmívala. „Ona je mladá umělkyně z avantgardních kruhů – říkalo se tomu avantgardní kruhy, že? Salónním bolševikům, myslím?“

„Myslím,“ řekl jsem ledově.

Herečka se usmála ještě studeněji.

„A já – co jsem já, pane doktore?“

Pokrčil jsem rameny.

„Jste mnohem větší hvězda než Jarmila Coty.“

„To nemyslím,“ řekla a potom dodala klidně: „Jsem děvka a válím se s německými oficíry.“

Na tohle jsem tedy neřekl nic. Snad čekala, že jí to budu vyvracet. Ale bylo to o ní tak notoricky známé, že jsem to nedokázal.

„A já jsem,“ řekla. „I když byste musel vědět, jak to začlo, a jak mi bylo sedmnáct a jak jsem houby věděla o takových věcech, jako je politika.“

Mlčel jsem dál a hleděl jsem před sebe do země.

„Ale tím vás nebudu unavovat, pane doktore,“ řekla. „A taky to, co vám řeknu, neuvádím na svou omluvu. Co jsem dělala, se prostě omluvit nedá. To vím dnes moc dobře.“

Vzhlédl jsem k ní. V budoárových, mandlových očích se lesklo něco jako sklo, po kterém teče voda.

„A proč to teda děláte?“ řekl jsem tiše.

Herečka sklonila hlavu k výstřihu a zahýbala nohama v trepkách s bambulema.

„Mám jenom dvě možnosti,“ řekla. „Přestat, a pak nevím, co se se mnou stane. Víte, je mi to vlastně už jedno. Má to trvat ještě dva tři roky, nebo to má skončit hned.“

„To je to tak zlé?“

Podívala se na mě.

„Je,“ řekla prostě.

Mlčel jsem. Budoárem zazněla příjemná, tichá hudba nějakých hracích hodin. Herečka se ohlédla k alabastrové římse plynového krbu. Stála na ní biedermeierovská fantazie v podobě pastýřky, držící v ruce ozdobné hodiny. Hudba vycházela odněkud z nitra té postavičky.

„Čtyři hodiny,“ řekla herečka. „Budu se s vámi muset rozloučit.“

„Ještě jste mi neřekla o té druhé možnosti, kterou máte.“

Zasmála se.

„Nestojí vlastně za řeč,“ pravila. „Jsou to jenom takové náplasti, když mě hodně trápí svědomí.“

„Jaké náplasti?“

„Takové,“ řekla. „Například ta, kterou jsem zalepila malér pana Brouka.“

„Malér!“

„Takovouhle pětikorunou,“ řekla. „Vyprávěl o té radě německému velitelství člověku, kterému důvěřoval. A to neměl.“

„Rozumím,“ řekl jsem. „A Jarmila?“

„Přišla s tím na mě, když už nevěděla, co dělat.“

„Ano,“ řekl jsem. „Vy se znáte –“

„Já dělám děvku gestapákům,“ řekla.

„Obdivuji vás,“ řekl jsem.

„To nedělejte,“ pravila vesele. Ale znělo to, jako kdyby brečela. „Já dělám opravdu děvku gestapákům. Opravdu. A ne proto, abych pomáhala ilegálním organizacím. Protože jsem opravdu děvka.“

„Nejste,“ řekl jsem.

„Jsem,“ řekla a vstala. „Jenomže i ta nejhorší děvka udělá občas nějaký dobrý skutek.“

Vstal jsem taky.

„Nezapomenu na to,“ řekl jsem. „Jarmila jistě taky ne.“

„Jen na to klidně zapomeňte. Moje zločiny tisíckrát převažují moje dobré skutky.“

Podala mi ruku. Stiskl jsem ji. Byla žhavá, jako kdyby měla horečku.

„Znáte tu pohádku o zločinci, který měl prsten s bílým opálem a ten opál po každém zločinu o něco zčernal?“

„Neznám,“ řekla.

„A když umřel, byl ten opál celý černý. Jenom jediný bod, jediná jiskřička z něho zářila. To proto, že ten zločinec dal jednou žebrákovi groš. A to stačilo, aby se dostal do nebe.“

V houstnoucím šeru se herečce zablýskly oči. Zasmála se.

„Hezká pohádka, ale jenom pohádka. A my jsme dospělí lidé.“

„Proto nemusíme ještě zapomínat na pohádky.“

Znovu se zasmála.

„Sbohem, pane doktore.“ Potřásla mi rukou. Uklonil jsem se a otočil jsem se k východu. „A kdybyste někdy měl chuť –“ zůstal jsem stát. „Ale nemusíte za mnou chodit. Proč byste o to měl stát. Sbohem.“

„Sbohem,“ řekl jsem a ohlédl jsem se po ní. Stála ve svém dlouhém atlasovém županu a její jemný profil se něžně rýsoval proti širokému oknu. Tolik krásy, tolik ošklivosti. A snad i trochu dobroty srdce. Kdo to může rozsoudit? Rozhodně ne já.

„Na shledanou, slečno Forstová,“ řekl jsem a vyšel jsem z budoáru.

Sešel jsem po širokém schodišti do haly. Tam jsem se trochu vzpamatoval. Vzpomněl jsem si na možnosti poeovského principu, které mi připomněla ta vila. V téhle vile Konipas několik let pracoval jako redaktor KUKu. Znal tu jistě každý kout. A teď bydlel ve vedlejší vile. Není ta vedlejší vila svícen, a tahle vila tma pod ním? Šel jsem po plyšovém koberci k hlavním dveřím. Otevřel jsem je. Chvíli jsem je podržel otevřené a rozhlédl jsem se po hale. Nikdo tam nebyl. Nikde jsem neslyšel šramot, kroky služebnictva, nic. Jenom mrtvé, smutné ticho a za okny fičení podzimního větru a bledé světlo měsíce, který právě vyšel.

Zavřel jsem dveře a po špičkách jsem se odplížil halou vlevo pod schody. Otevřel jsem jakési dveře. Objevila se chodba, vedoucí do zadního traktu. Prošel jsem jí. Lomila se vlevo, po několika schůdkách jsem vešel do jiné chodby a octl jsem se před jinými dveřmi. Spodní polovina měla dřevěnou výplň, ale nahoře byly dveře skleněné. Za sklem bylo vidět nějakou verandu. Když jsem dveře otevřel, poznal jsem, že jsem v zasklené verandičce, z které je výhled na Konipasovu vilu. Dveře ven byly zamčené. Zavřel jsem za sebou dveře se skleněnou výplní nahoře a zahleděl jsem se na moderní vilu v sousedství, která se bíle vypínala nad hustý podrost zanedbané zahrady. Ukrýt dokument tak, že se ho vůbec nepokusí ukrýt. Pod svícnem je tma. Moderní, bílá vysoká vila je svícen. Tahle nižší, rozlehlá vila je tma. Konipas tu žil celé tři roky. Jistě se tu vyzná. Jistě nebyl problém opatřit si kopie klíčů. Třeba od tohohle zadního vchodu, kam se může tou zanedbanou džunglí od své vily docela nepozorovaně dostat.

Stál jsem v zasklené verandičce, až ocelová obloha nad bělostnou vilou ztemněla do šedi blížící se odstínu noci. Za černým mrakem se objevil kulatý měsíc. V hale se ozvaly hlasy, pak klaply dveře. Zvenčí se rozeřval motor auta. Pak auto odjelo. Ve vile se všechno uklidnilo. Zase mrtvé, smutné, tajemné ticho.

Lehce jsem otevřel dveře z neprůhledného skla a po špičkách jsem se vrátil do haly.

Kapitola devatenáctá

…v níž doktor Pivoňka prohledává hereččinu vilu a ocitá se v choulostivé situaci.

Ebenové zábradlí schodiště mizelo nahoře v úplné temnotě. Bylo skoro pět hodin. Mezi černými sloupky zábradlí pronikalo však odněkud světlo. Obešel jsem po špičkách zábradlí a uviděl jsem dveře s horní polovinou z litých skel. Přistoupil jsem k nim a přitiskl jsem nos na jeden skleněný talířek.

Jako v křivém zrcadle se mi objevila kuchyně a v ní dvě ženy, stará paní v zástěře a mladá dívka v černých šatech komorné, která mě prve zavedla k herečce. Stály u kuchyňského stolu a vyráběly obložené chlebíčky. Přídělové hospodářství zřejmě nijak nezasáhlo životní styl obyvatel téhle vily.

Vrátil jsem se po špičkách ke schodišti a stoupal jsem po něm nahoru. Ve vile bylo zas to mrtvé ticho jako prve. Sem nahoru nebylo slyšet ani cvakání nožů z kuchyně. Na stěnách v hale visely obrovské obrazy, ale ve tmě se nedalo poznat, co znázorňují. Vysokými okny proti schodišti bylo vidět přes střechy vil na protější straně ulice pražské údolí. Zatemněná Praha ležela za těmi střechami a za vlnobitím stromů, kymácejících se v podzimním větru, jako mrtvá, nabobtnalá černá louže. Jenom Vltava nedbala na zatemnění a vinula se, jako se vždycky vinula, leskle šedou smyčkou přes černé město.

Vešel jsem do prvního pokoje a zastavil jsem se. Nevěděl jsem, co dělat, kde hledat. Najednou mi v tom interiéru, osvětleném z nezakrytého okna jenom světélkující šedí přicházející noci, připadal celý můj plán zoufalý, fantastický, nemožný. Kde hledat? Kde v téhle rozsáhlé vile hledat tajnou skrýš bývalého tajemníka.

Vytáhl jsem z kapsy zlodějku a mdlým prstem světla jsem přejel po stěně panelované krémovým dřevem, po hlavách rokokových sošek, jejichž tváře ve světle zlodějky jako by ožívaly, po holandských zátiších, po sedátku lásky, po příborníku, až jsem se zastavil na rokokovém psacím stolku s odklopenou deskou.

Co tu vlastně hledám? Vždyť je to nesmysl. Konipas, je-li vůbec moje hypotéza správná, nemohl přeci svoje dokumenty schovat do psacího stolku Lídy Forstové. Přesto jsem k němu přistoupil. Po obou stranách psací desky byla řada titěrných šuplátek, jedno nad druhým. Otevřel jsem první. Žlutošedé světlo zlodějky dopadlo dovnitř a osvítilo jenom syrové dřevo s cestičkami nějakého dávného červotoče. Šuplátko bylo prázdné. Zavřel jsem je a otevřel jsem druhé. A zase nic než vyhlodané cestičky, kde žil kdysi teď už vymřelý hmyzí rod. V třetím totéž. A čtvrté a páté. A totéž na druhé straně. Bylo jich celkem čtrnáct a všechna byla prázdná. V široké zásuvce v průčelí stolku byla krabice s téměř čistým psacím papírem a s čistými dopisními papíry a iniciálami L. F. A jinak nic.

Nic. Otočil jsem se do místnosti, a přišla mi najednou strašně studená, nevlídná ve vší své intimní nádheře a laškovné rozvernosti pseudobarokního vyřezávaného nábytku. Přistoupil jsem k holandskému zátiší a odklopil jsem je od stěny. Žádná tajná schránka pod ním. Obešel jsem celou místnost a jemně oťukával krémové panely. Nezněly dutě. Ani pod kobercem, pokud jsem ho mohl odhrnout, jsem nenašel žádnou uvolněnou parketu, žádná tajná dvířka vedoucí ke skrýši.

Usedl jsem na sedátko lásky. Je to šílenství. Rozluč se s tím vším, doktore Pivoňko. Děláš to jen proto, abys něco dělal. Abys jen nečinně neseděl, dokud si pro tebe nepřijdou. Protože dokud něco děláš, nemáš čas myslet na to, že pro tebe přijdou.

Zahleděl jsem se na psací stolek. Stál, němý a prázdný, a bleďoučké světlo hvězd z oblohy, kterou vítr mezitím čistě vymetl, zalévalo stříbrný lak na vyřezávaných ozdobách a lak mrtvolně svítil do šedivé tmy. Jak jí asi je, když tu sedí před tím nevysvětlitelně prázdným psacím stolkem, v té prázdnotě války, která jednou skončí a nemůže už pro ni dopadnout jinak než špatně. Probudilo se v ní svědomí, a to je věc, která se patrně nedá utopit ani ve slávě, ani v lásce, ani ve vítězství, ani v kümmelu. Na co asi myslí, když sedí sama v té chladné, umělé nádheře a ví, teď už vím, že ví, na jakých nepěkných, krvavých vlnách plavou tyhle růžové taburety? Najednou, jako by mě něco píchlo, jsem vyskočil. Přiskočil jsem k psacímu stolku a otevřel jsem širokou zásuvku v průčelí. Vytáhl jsem krabici s čistými dopisními papíry a třesoucími prsty jsem vytáhl piják. Ale ne. Je to k ničemu. Ale když už jsem tady, když už to dělám –

Posvítil jsem si na tu růžovou plochu. Bylo na ní několik zrcadlových obtisků, zřejmě podpisu Lídy Forstové, a konec poslední věty, která nestačila zaschnout, když herečka dopsala dopis. Prohlížel jsem jeden po druhém a četl je v zrcátku. Několik těch obtisknutých konců dopisů bylo německy, jenom dva byly česky. První zněl:

Sám o sobě byl výmluvný, a jenom dokresloval mínění, jaké jsem si utvořil o herečce při tom rozhovoru před chvílí. Ale když jsem přečetl druhý závěr dopisu, zatajil se mi dech. Protože tam zrcadlovým písmem stálo:

Tohle zapadalo velice přesně do obrázku, jaký jsem si utvořil o rozpoložení Lídy Forstové. Ale to bylo teď zcela vedlejší. Tohle dokazovalo, že něco bylo i mezi Forstovou a Konipasem!

Druhá z osobností přítomných na osudném večírku v Kubelicích měla tedy prokazatelný vztah k zavražděnému soukmenovci. A jaký to byl vztah, o tom mě úryvek otištěný na pijáku nenechal na pochybách.

Otočil jsem se do místnosti a pocítil jsem horečnou touhu něco dělat. Ale – neruší smysl toho úryvku – dělejte, co umíte, mně už je to fuk – a jaký jiný smysl to může mít než smysl odpovědi na nějaké návrhy, výhrůžky a patrně vydírání – neruší tedy smysl toho úryvku moji hypotézu? Je ještě teď myslitelné, že by Konipas ukrýval svoje cennosti v domě ženy, která zřejmě patří do okruhu jeho vyděračské klientely. Klientely, která je patrně širší, než jsem se původně domníval, možná širší, než si vůbec dovedu představit? Ale kdepak! Právě teď teprve nabývá přísloví nového smyslu. Ty dokumenty jsou někde tady ve vile! Znám svoje detektivky! Jestli Konipas mluvil vážně a jestli narážel na detektivky o tajných skrýších, je docela přípustné předpokládat asociaci na tu nejklasičtější ze všech detektivek o tajných skrýších. A lze-li poeovský princip přenést na to staročeské přísloví, musí to být někde tady!

Ale kde?

Zatřásl jsem hlavou a činorodou touhu uškrtila sklíčenost. Kde? Kde to najít v tomhle procovském, milionářském baráku? Vběhl jsem do vedlejšího pokoje a začal jsem zoufale kalným prstem zlodějky ohmatávat stoly a skříně, odklápěl jsem obrazy, odhrnoval koberce. Ale nikde nic. Pobíhal jsem po těch tlustých umělých trávnících jako šílený, a čím rychleji plynul čas, tím bylo mé potrhlé pátrání nesystematičtější.

Nakonec jsem se, sklíčen zoufalstvím, zastavil uprostřed velkého rohového pokoje s klavírem. Byla tam připravena tabule. Na stole uprostřed místnosti stály láhve vína a stůl byl pokryt sněhobílým ubrusem. V oknech visely těžké záclony, sahající až na zem. Vyčerpaně jsem je rozhrnul. Bylo mi už skoro všechno jedno. Za jednou záclonou bylo široké okno, z něhož bylo vidět sousední vilu. Svítila, jako kdyby byla z cukru. Za špatně přiléhajícím zatemněním zářilo světlo. Uniformovaní muži dosud neskončili svou práci. Je to všechno nanic, pomyslel jsem si. Počínám si jako pitomec a moje hypotéza je pitomá. I kdyby tu někde Konipasovy dokumenty byly, jak by se k nim dostal, kdyby je potřeboval? Když majitelku vily vydírá? Jestli ji vydírá. Už jsem nerozuměl ničemu.

Druhá záclona skrývala veliké francouzské okno, vedoucí na terasu v průčelí vily. Za ním se rozkládalo černé panoráma, z něhož pod bříšky hvězd a bílého měsíce zelenkavě světélkovaly kopule několika kostelů.

Byl jsem zoufalý. Kdybych na to měl týden, nenajdu to.

A najednou mně hlavou projel nápad. Chytil jsem se ho jako záchranného pásu.

Rychle jsem se vrátil k druhému oknu a vyhlédl jsem z něho na vedlejší vilu. Svícen. To přirovnání ale sedí. Rozhodně ano. Vila pod měsícem zářila, jako kdyby byla z alabastru. Muselo to přímo odporovat předpisům o zatemnění. A když jsem zašilhal, s nosem na skle, dolů, uviděl jsem zelenou stříšku verandičky, kryjící postranní vchod mojí vily.

Ochablostí začala proudit energie. Co když to není tak plané, tak marné úsilí? Co když jsem jenom ztratil zbytečně mnoho času nad hereččiným prázdným psacím stolkem a pak nesmyslným a nemetodickým pátráním za obrazy, ve skříních a pod koberci?

Pod svícnem je tma. Ano! Pod svícnem je tma. Jenomže v jedné věci jsem se mýlil. Svícen není ta bílá homole cukru ve vedlejší zahradě. Je to tahle vila.

Vila Egona L. Sichersteina!

Rychle jsem běžel ke dveřím na schodiště. Opatrně jsem je otevřel. V hale byla tma a ticho, jenom z pravé strany pod schodištěm pronikalo světlo z kuchyně. A když jsem hodně natáhl uši, zaslechl jsem slaboučký, nesrozumitelný hovor obou žen a cinkot nějakého porcelánu. Seběhl jsem po špičkách se schodiště a zahnul jsem vlevo do lomené chodby. Za několik vteřin jsem stál v zasklené verandičce. Skly svítila Konipasova vila v měsíčním světle opravdu jako bílá lucerna. A pod svícnem je tma. Ale já už věděl, že přes svou zářivost to není svícen. Aspoň ne plamen svícnu. A má-li se poeovský paradox aplikovat na případ Konipasovy skrýše, musí ta skrýš odpovídat několika věcem. Předně, musí být opravdu pod svícnem, to jest v dosahu některé z vydíraných osob. Ale za druhé, musí být zároveň snadno dostupná vyděrači. Nevěděl jsem, kolik lidí Konipas celkem vydíral, ale věděl jsem, aspoň hypoteticky, o dvou. A jeden z nich bydlí v téhle vile, kde Konipas tři roky pracoval. Není odvážné předpokládat, že si při své povaze nechal zhotovit rezervní klíče. I od tohohle vedlejšího vchodu, který je zřejmě permanentně zamčen, protože se nepoužívá, a kam se člověk z vedlejší vily může dostat docela nepozorovaně.

Rozhlédl jsem se. Bylo to zoufale prázdné. V podlaze byly dlaždice. Sehnul jsem se k nim, ale seděly pevně. Narovnal jsem se a pohlédl na strop.

Strop!

Skládal se ze sedmi prken a nad nimi byla trojúhelníková zelená stříška, kterou jsem uviděl z okna hořejšího rohového pokoje. Mezi prkny a stříškou musí tedy být prázdná prostora.

Ohmatával jsem prkna, jedno po druhém. A pak se mi prudce rozbušilo srdce, protože jedno z nich, to prostřední, polevilo mému tlaku a já je nadzdvihl. Objevila se malá temná prostora, ideální místo pro skrýš.

A taky tam byla. Krabice. Z plechu, z chromovaného plechu s odznakem Československé obce sokolské, jaké se prodávaly o minulém sletě. Tak přece nebyl prokletý básník takový fantasta! A já přece nebyl takový pitomec! Třesoucími se prsty jsem otevřel krabici a ve světle zlodějky se objevila hromádka papírů. Navrchu ležel nějaký dopis bez obálky. Zdvihl jsem jej a pod ním se objevila zelená kancelářská obálka, označená jménem Meluzín.

Bylo to tedy přesně tak, jak jsem předpokládal.

A vtom se za skleněnou výplní dveří, vedoucích z verandy do lomené chodby, rozsvítila žárovka a verandu zalil její jas.

Rychle jsem udělal dřep do stínu dřevěné výplně spodní poloviny dveří a s tlukoucím srdcem jsem poslouchal klapot vysokých kramflíčků, které se ke mně blížily chodbou.

Kapitola dvacátá

…v níž profesor Körner hraje Měsíční sonátu a Keiko se obdivuje hvězdné noci.

Cupitaly blíž a blíž, a pak se najednou, přímo přede dveřmi, zastavily. Přestal jsem dýchat. Zachrastily klíče a zaskřípal zámek. Ale ne ve dveřích na verandu. Pak se střevíčky zase rozklapaly, a tentokrát klapot podivně, dutě rezonoval a vzdaloval se.

Opatrně jsem se vztyčil a pohlédl jsem skleněnou výplní dveří do chodby. Přímo naproti mně byly otevřené jiné dveře a za nimi bylo vidět prudce se svažující strop se zaprášenou svítilnou. Dveře vedly do sklepa.

Strčil jsem chromovanou krabici pod kabát a opatrně jsem se vykradl do chodby. Ze sklepa zazníval cinkot nějakých sklenic. Rychle jsem prošel chodbou k schůdkům, vyběhl po nich a zabočil vpravo do chodby vedoucí do haly.

V hale nebyl nikdo a svítila tam jen modrá, zatemňovací lucerna. Šel jsem rychle k hlavním dveřím a vzal jsem za kliku. A vtom jsem uslyšel nějaké hlasy, kroky na schodech. Někdo energicky vzal za kliku vnějších dveří.

V panice jsem se obrátil a prchl zpátky do chodby. Ale sotva jsem k ní dorazil, uslyšel jsem zřetelný klapot vysokých kramflíčků v záhybu chodby pod schodištěm. Otočil jsem se. Mezi dvojitými dveřmi hlavního vchodu se začernaly stíny. Byl jsem v dokonalé pasti. Zbývala jediná cesta. Po schodech vzhůru. Nedalo se nic dělat. Použil jsem jí. Když jsem za sebou zavíral dveře budoáru, zahlédl jsem vcházející společnost. Přivřel jsem dveře, až na malou škvíru, a uviděl jsem obtloustlého muže ve světlé vojenské uniformě, na níž se zajiskřily brilianty, jiného muže v černém obleku, dvě ženy a drobného pána v úboru, který také vypadal na nějakou uniformu. Hala se naplnila hlaholem, jehož zdrojem byl hlavně obtloustlý pán, lesknoucí se brilianty; z kuchyně přispěchala stará paní a z chodby přicupitala komorná. Zavřel jsem dveře a rozhlédl jsem se po budoáru. Jestli půjdou do rohového pokoje s klavírem, musí jím projít. Ale vedly z něho ještě jedny dveře. Přistoupil jsem k nim. Byly zamčené.

A to už schody zavrzaly pod tíhou vojenských bot obtloustlého pána. Rychle jsem prošel do vedlejšího pokoje a z něho do rohového pokoje s klavírem. Nechal jsem předtím záclony rozhrnuté. Rychle jsem je zatáhl a pak jsem si stoupl za jednu z nich, která zakrývala okno s výhledem na Konipasovu vilu. Zkusil jsem zámek okna. Šel otevřít. Ale když jsem vyhlédl ven, uviděl jsem na chodníku před Konipasovou vilou pána v černém kožeňáku, který se ve hvězdném světle noci blýskal jako naolejovaný. Pán se zájmem hleděl na Sichersteinovu vilu a nezdálo se, že by ho to hned tak přestalo bavit. Služba na chodníku musela být otravná, a tak příjezd hlaholivé společnosti přinesl naolejovanému pánovi zřejmě vítané rozptýlení. Kudy odsud? Najednou jsem si uvědomil, že jsem se měl schovat za druhou záclonu, za níž je francouzské okno na terasu. Z terasy by možná šlo spustit se na opačné straně, než je hlídané sídlo zavražděného soukmenovce.

Ale už bylo pozdě. Slyšel jsem, jak se dveře otevřely, a vzápětí se rozsvítila světla a pokoj naplnil hlahol briliantového pána, jenž hlasitě dával najevo nadšení nad kdejakou pitomostí, která stála v pokoji.

„Schön, schön, schön!“ pištěl neuvěřitelně tenkým hláskem. „Schön, schön wie Sie selbst, Fräulein Forst! Schön, nicht wahr, Euere Exzellenz?“

A nato se ozval tichý, zcela zřetelně neněmecký mužský hlas, který pravil: „Šen. Ja. Zer.“

Skulinou, na níž měli zásluhu patrné moli, ke mně proniklo světlo. Přitiskl jsem oko na těžkou látku závěsu a uviděl jsem prsa pána s brilianty, který právě pronášel:

„Und das Klavier! Schön! Sie werden uns was vorspielen, nicht wahr, Herr Professor Körner?“

Prsa se odsunula a objevila se orientální tvář Lídy Forstové. Teď, po všem, co jsem věděl, mi její záhadný úsměv nepřipadal už tak záhadný. Spíš unavený. Německá konverzace o ničem pokračovala a hereččinu tvář vystřídala v mém zorném poli hlava druhého pána v uniformě, kterou jsem neznal. Zato obličej človíčka, jenž v ní vězel, mluvil zcela jednoznačně, a orientální tahy hereččiny tváře působily ve srovnání s ním ryze evropsky. Tenhle člověk byl nepochybně Japonec. A ať už jeho orientální tahy prozrazovaly nebo neprozrazovaly cokoliv, jedno z nich přímo čišelo: orientální pán se zoufale nudil.

Ale protože tu byl, ani mě nepřekvapilo, když ho v dohledu dírky vystřídala jiná apatická tvář, mně dobře známá a milá tvář Juanitiny neteře Keiko Kozimy.

Patrně nějaký její šéf. Jinak by Keiko jistě nešla strávit jeden z posledních večerů jejího krátícího se pražského pobytu na večírek k herečce.

Bylo na ní taky vidět, že se rovněž nudí. Konverzaci vedl hlaholivý pán, a skládala se hlavně z těžkopádných vtipů a ještě těžkopádnějších lichotek oběma dámám. Mimoto se pán šířil také na téma hudby.

„Hudba,“ pronášel slavnostním tenorem, „hudba je život německého národa. Die schöne Musik! Hudba je naše srdce, naše krev, náš život.“

„Šen,“ ozval se japonský pán.

„Ich denk –“ uslyšel jsem hlásek Keiko Kozimy, „Ich dacht – daz – daz –“ neuměla se vyjádřit.

„Was dachte die schöne Sakure?“ pravil žertovně pán s brilanty.

„Ich dacht,“ potýkala se Keiko dále s němčinou, „daz daz nur blut und kampf. Dajč zajn izt in kampf zajn. Nycht muzik –“

„Und recht hat die schöne Sakure!“ prohlásil pán radostně. „My Němci žijeme ale jaksi dvojím životem,“ a zachechtal se vysokým hláskem vlastnímu vtipu.

„Kampf nycht zo gut. Muzik mer gut,“ pravila Keiko a v jejích ústech se ostré zvuky německého jazyka měnily v lahodná jednoslabičná slovíčka.

„Ja, hudba by byla lepší než boj,“ pravil brilantový pán vážně. „Ale vnutili nám boj, budou mít boj.“ Udeřil pěstí do stolu, až obložené chlebíčky nadskočily.

„Aber heute Abends wollen wir doch lieber Musik haben!“ ozval se pán ve fraku, jehož brilantový pán tituloval jako profesora Körnera.

„Schön!“ reagoval na to ten vyznamenaný bojovník. Podle tvarů jeho zaobleného tílka jsem usoudil, že fronty, na nichž se vyznamenal, probíhaly spíše evropským vnitrozemím.

„Schön!“ řekl. „Schön! Schön! Schön! Und was soll der Herr Professor der schönen Sakure vorspielen?“ obrátil se koketně na Keiko.

„Ich lib zo ajn dynk,“ pravila dívka jednoslabičně. „Man špilt ez in der Kirch. Ez ist marš fyr hoch cajt.“

„A, Lohengrin!“ zvolal brilantový pán radostně. „Svatební pochod z Lohengrina!“ a pak spustil mohutným a zoufale falešným brumendem svatební pochod z Wagnerovy opery. Aspoň jsem předpokládal, že Wagnerův. Protože z brumenda brilantového pána to poznat nešlo.

Keiko poslouchala. Snad měla své orientální ouško naladěné na jiné stupnice, na jiné tóniny. Snad se jí v těch tříčtvrtětónových intervalech nějaké sakurové stupnice transponovalo falešné brumlání třpytícího se pána ve známé, energické kvarty úvodní lohengrinské intrády, protože zavrtěla černou, lesklou hlavou a řekla:

„Ach najn. Nycht zo. Zo:“

A potom příjemným, stříbrným orientálním hláskem spustila podivuhodně čistě jinou intrádu.

Hned jsem ji poznal.

Pohnul jsem se, a v zorném poli otvoru se mi objevily dvě tváře. Tvář brilantového pána, ozdobená kratičkým ježkem a monoklem, roztažená do koketního, soustředěného úsměvu, a tvář profesora s kozí bradkou, rovněž dychtivě připravená naslouchat. A jak se stříbrná intráda linula z vysokého cé níž a níž, zvadal rychle a viditelně galantní úsměv na obou těch tvářích, a když dívka dozpívala kadenci rázným staccatem na cé o oktávu níž, udělal za tím staccatem tečku monokl, který brilantovému pánovi vypadl z oka a cinkl o Železný kříž. Obě tváře, ta s ježkem, zbavená nyní monoklu, i ta s kozí bradkou na sebe pohlédly, vertikálně se prodloužily a současně pronesly polohlasem jediné slovo: „Mendelssohn!“

Zavládlo ticho. Keiko dozpívala a čekala na odpověď A do toho ticha se ozval tichý hlas japonského pána, a neklamně v něm zazněla orientální zlomyslnost. „Jud?“ pravil ten pán. „Nicht?“

Brilantový pán se vzpamatoval.

„Aber Sakure! Schöne Sakure!“ zaklokotal. „Das ist doch nicht die schöne, die deutsche Musik!“

„Ez izt šen,“ řekla prostě Keiko.

„Aber wo!“ zamával brilantový pán odmítavě ručičkama. „To máme mnohem krásnější svatební pochod. Viel, viel Schöner!“ A spustil zase svým strašlivým brumendem nerozeznatelnou melodii.

„Daz izt nycht daz,“ pravila jednoslabičně Keiko.

„Doch,“ pravil profesor a připojil se k brumendu. Vznikl dvojhlas, v účinku ještě příšernější. Profesorovo brumendo bylo sice čisté, zřetelně se v něm ozýval Lohengrin, ale ve spojení s bručením brilantového pána vytvářelo nepopsatelný dvojzvuk. Aby to napravil, zesílil profesor svoje brumendo, a totéž vzápětí udělal i brilantový pán ve snaze, aby ho bylo slyšet.

Tak pokračovali asi minutu, pomáhali si přitom rukama, v nichž třímali číše. Potom naráz skončili a tázavě, s napětím se zadívali na japonskou dívku. Avšak ta opět jednoslabičně pravila:

„Das izt nycht daz.“

A navíc se ozval japonský pán úlisným hlasem, rovněž jednoslabičně:

„Zi vil den Jud. Der Jud izt šen.“

Bůhví, co vedlo znuděného Japonce k té zlomyslnosti. Dírkou jsem mu uviděl do obličeje. Tvářil se, jako by neuměl do pěti počítat.

„Nicht?“ řekl nevinně. „Jud klingt gut. Šen.“

„Ja. Zer šen,“ potvrdila Keiko.

„Na ja,“ vzdychl brilantový pán a zoufale, s otázkou v očích se podíval na profesora. Byla to pro ně zřejmě trapná situace. Spojenectví s neárijským císařstvím s sebou někdy mohlo přinést problémy, i když nepatrné. Ale bylo třeba taktu. Profesor vyřešil situaci rázně.

„Wissen Sie was?“ pravil. „Dnes je krásná měsíční noc. Zahraju vám Měsíční sonátu našeho velkého německého skladatele Ludvíka van Beethovena.“

„Van?“ ozval se tázavě úlisný hlas. „Dutch? Nicht?“

„Ja. Deutsch,“ pravil hrdě brilantový pán.

Ale úlisný hlas odporoval.

„Nicht dajč. Dutch! Vajs nich dajč wort. Dutch! English wort – Dutch!“

„Pan Jakapura myslí, že Beethoven byl Holanďan,“ vmísila se do hovoru herečka.

„Holanďan? Holländer?“ zděsil se brilantový pán. „Nein nein! Deutsch! Deutsch!“

„Ví zo dan ‚van‘?“ stál úlisný hlas tvrdohlavě na svém. „Ví zó dan nicht ‚fon‘?“ divil se pokrytecky a dodal: „Ven dajč?“

„Na ja, das war damals so eine Mode!“ pravil popuzeně brilantový pán. „Taková móda to tehdy byla. Aber er war deutsch. Schön! Schön!“

„Mám začít?“ zeptal se profesor.

„Šen,“ ozval se Japonec blahosklonně, ale pán s brilanty dostal nápad.

„Moment mal!“ zvolal. „A když je venku taková krásná měsíčná noc – navrhuji, abychom v pokoji zhasli a rozhrnuli záclony. Pan profesor bude hrát a my se přitom budeme dívat na hvězdy a na měsíček, a to bude krásné. Schön! Schön! Schön!“

Srdce mi spadlo do kalhot. Zahlédl jsem ještě záda brilantového pána, sevřená šněrovačkou, jak sebou smýkají směrem k francouzskému oknu, a zaslechl jsem jeho hlas:

„Bitte schön, schöne Sakure! Rozhrňte laskavě záclonu na tom okně, co u něho stojíte.“

A pak už jen neartikulované „Schön! Schön! Schön!“ jímž brilantový pán patrně provázel každou svoji činnost.

Rychle jsem se přesunul do rohu okna. Skrze záclonu jako bych ucítil slabou vůni jasmínového čaje. Znal jsem ji. Potom se na lemu záclony objevily drobné prstíky s nehty nalakovanými stříbrnou perletí a záclona začala pomalu klouzat v závěsu.

„Pst! Keiko!“ zašeptal jsem. Ručka na zácloně strnula.

„To jsem já, Pivoňka! Buďte zticha,“ řekl jsem velice tiše anglicky.

Ručka se zase pohnula a závěs mě zahalil do rohu okna. V měsíčním světle se objevil orientální profil Juanitiny neteře. Předstírala, že se dívá do zahrady. Chytrá dívka! řekl jsem v duchu a pak jsem ji vzal za záclonou za ruku.

„So! Schön! Schön!“ zahlaholil zevnitř brilantový pán. „Posaďte se, dámy a pánové! Bitte, schöne Sakure! Bitte, Herr Professor!“

Keiko se otočila do tmy pokoje a řekla:

„Ich blajb šten. Zer šen hir.“

Byl bych ji za to políbil. Brilantový pán zatleskal, vyrazil naposled několikrát svoje bojové heslo a pak se utišil. Do temna pokoje a do měsíční záře nad černým městem vytryskly z černého klavíru první tóny Mistra, který netušil, čemu bude jednou sloužit.

Ale momentálně posloužil taky mně. Jak se profesor prsty rozběhl po klaviatuře, využil jsem té zvukové kulisy a zašeptal jsem do Keikina ouška, žlutého jako slonová kost:

„Musím se odsud dostat, Keiko. Mohla byste je někam odvést?“

Ucítil jsem, že mi stiskla ruku. Nepodívala se na mě. Hleděla z okna, měsíční světlo modelovalo tu drobnou tvář s těžkými víčky, vypadala opravdu jako ze slonoviny. Pak tiše šeptla jediné slovíčko:

„Yes.“

Drželi jsme se za ruce a ponurý profesor s kozí bradkou hrál Měsíční sonátu. Nebyl jsem nikdy takový hudebník, abych rozeznal jemné nuance. Zdálo se mi, že hraje opravdu krásně. Schön. Snad to nebyl nacista. Anebo je to jen naše pověra, a umění je k lidstvu neutrální, jenseits von gut und böse. Jenom je krásné a nemá co dělat s morálkou. Může je vytvořit vrah stejně jako zženštilý humanista, protože člověk je jenom nástroj, vyměnitelný nástroj toho, kdo je sám nevyměnitelný a kdo vlastně vytváří všechno. Ale to byl jenom nápad mystické chvilky. Snad do mě vproudilo něco vlahou rukou té dívky z daleké země, z mystické země na druhé straně naší ubohé zeměkoule. Stáli jsme, poslouchali jsme kovové tóny klavíru a měsíc bíle stékal po Keikině tváři, po její skoro dívčí hrudi pod modrým hedvábím.

Potom hudba skončila a Keiko, dřív než mohl brilantový pán vyrazit svoje první „Schön“, mi pustila ruku, otočila se do místnosti, zatleskala a zvolala:

„Šen! Šen! Und ject – ich vil Mond sen!“

„Ach! Die Schöne Sakure will den Mond sehen?“ zvolal přičinlivě brilantový pán. „Měsíček chce vidět krásná sakura! To je vliv německé hudby! Krásné hudby! Schön! Schön! Schön!“

„Ja. Šen,“ pravila Keiko a hrála to báječně. „Ich vil rauz. Dort!“ ukázala žlutým prstíkem na francouzské okno. „Rauz!“

„Auf die Terasse!“ dovtípil se brilantový pán. „Zařídíme! Zařídíme! Schön! Schön!“

A už se hrnul k oknu a za pomoci profesora je otevřel.

Do pokoje zavanul příjemný chlad. „Nebude zima krásné sakuře?“ zeptal se pán. „A vám taky ne, slečno Forstová?“

„Najn! Najn! Bitte! Bitte!“ zvolala rozmarně Keiko a rozběhla se na terasu. Viděl jsem ji škvírou mezi záclonou a stěnou. Roztáhla doširoka ruce a měsíční světlo ji spoutalo do nehmotné sítě. Dvě černé postavy, dlouhá a obtloustlá, k ní přiskočily z obou stran. V záři hvězd se opět zatřpytily brilianty. Potom se k trojici připojila drobná postava japonského pána, který založil ruce za záda.

„Kalt!“ pronesl, ale já už nečekal. Vyklouzl jsem ze své skrýše a opatrně jsem se rozhlédl. Herečka stála v otevřeném francouzském okně, zády ke mně, a hleděla na trojici. Černými rukavicemi si objala nahá ramena, aby ji nebylo zima.

Vykročil jsem po špičkách ke dveřím. Pod kobercem zavrzaly parkety. Ztuhl jsem. Herečka otočila hlavu a spočinula na mně pohledem. V měsíčním světle jsem nezřetelně zahlédl, jak černá obočí tázavě vylétla vzhůru, a položil jsem prst na ústa.

„Šen! Šen!“ ječela Keiko na terase. „Zer šen! Zer, zer šen!“

Strnul jsem. Herečka taky. Mýlil jsem se v ní? Nebo ne?

„Kalt!“ řekl znovu japonský pán a zamnul si ruce. Mdlou bílou tmou zazněl psí, roztoužený hlas brilantového pána.

„Ja! Schön! Schön!“ a vytrvalé, japonské pištění drobounké dívky, která mi pomáhala.

Pomůže mi taky ta druhá? Pohnul jsem se ke dveřím. Zdálo se mi, že herečka kývla. Byl to možná jen dojem. Ale otočila se zpátky k terase a připojila se k nepříčetným výkřikům obdivovatelů noci zjištěním:

„Wirklich, eine schöne Nacht!“

„Aber kalt!“ zaslechl jsem ještě úsečné konstatování malého japonského pána, a to už jsem byl za dveřmi.

Prošel jsem rychle pokojem a hereččiným budoárem a vrazil jsem do haly. Když jsem sbíhal po schodech dolů, potkal jsem ještě komornou, která se na mě služebně usmála, ale vzápětí zůstala udiveně stát.

„Gute nacht!“ řekl jsem suverénně a proběhl jsem hlavním vchodem. Mezi dveřmi jsem se ohlédl. Komorná dosud stála na schodech a udiveně hleděla za mnou.

Seběhl jsem po schůdkách od vchodu a na skřípavém písku zahradní cestičky jsem zpomalil krok.

Když jsem ležérně procházel kolem naolejovaného pána na chodníku, všiml jsem si, že dusí zívnutí.

Nudná služba, když se nic neděje.

Pustil jsem se smíchovskými uličkami k elektrice.

Kapitola dvacátá první

…líčí závratnou kariéru Bunny de Scampolo.

Elektriky jezdily ve velkých intervalech a modře světélkovaly zatemněnými okny. Před kavárnu Lloyd jsem proto dorazil až skoro v půl desáté. Seshora zaznívaly synkopující saxofony a nad nimi ostrý, trošku chraptivý hlásek zpěvačky:

„Jsem dívka k rytmu zrozená,

i v noci se mi o něm zdá,

spánku často zamumlám:

tádllídy – tadydy – tadamm!

Jsem dívka k rytmu zrozená,

to řekne každý, kdo mě zná,

a já si ráda zazpívám:

tádl-lidy, tá – dydy, – tá – dam!“

To se tam s orchestrem Karla Velikého odvazovala Bunny de Scampolo.

U vchodu byl plakát s jejím portrétem. Byla to blondýnka, měla kulatou, českou tvář a v ní pomněnkově modré oči.

Vypadala přesně jako Boženka.

Totiž – byla to Boženka.

Musím se vrátit. Asi o rok. Do měsíce ledna 1940, kdy jsem se s ní rozešel.

Zavinil jsem to, jako všechno, sám. Byla v tom samozřejmě ženská. V čem není. Majitelka koncertního jednatelství, které zdědila po muži, jenž mohl být také docela dobře jejím otcem, a jehož řízení svěřila svému novému muži, který, kdyby byl tak o pět let mladší, mohl být jejím synem. Manželství i vedení podniku vypadalo podle toho, a tak si mě najala, abych vystopoval manželovu nevěru. Problém byl, kterou nevěru vystopovat. Vlastně ohlásit klientce, protože se nabízely samy. Nakonec, nerad o tom mluvím, bylo manželství úspěšně rozvedeno a vdova pojala šílený vdovský úmysl učinit pánem nad rozháraným koncertním jednatelstvím mě.

Byla to hezká vdova, pěstěná, udržovaná, stejně snadno konverzující o Freudovi a filosofii jako cukrující přidušeným hlasem. Zkrátka – strávil jsem s ní silvestrovskou noc. Původně jsem nechtěl. Slíbil jsem to Božence a ta už od rána připravovala ve své karlínské rezidenci – kde bydlela teď už jen s matkou a bráchou číšníkem, protože mladší sestra se nedávno musela vdát – slavnostní hostinu. Sehnala někde láhev pravého Meinlova rumu a napekla válečné koláče podle receptu propašovaného prý z Norska. Nevím, proč zrovna z Norska, ale koláče měly opravdu mírovou chuť, ačkoliv byly vyrobeny z ovesných vloček. Měli jsme smluveno, že přijdu asi v deset hodin, neboť jsem jí namluvil, že mám ještě nějaký důležitý případ, který má být uzavřen dopadením in flagranti právě na Silvestra.

„A nekecáš, Jarouši?“ zeptala se mě Boženka, poučená o pochybných kvalitách mé pravdomluvnosti více než desetiletou známostí se mnou.

„Jako je Bůh nade mnou!“ zvedl jsem tři prsty k přísaze. Brzo jsem se přesvědčil, že je jistější tohoto nezaručeného ducha raději nevzývat.

Neboť vdova – s níž jsem pochopitelně hodlal strávit první hodiny národního svátku sv. Silvestra – zrádně posunula hodiny o jednu hodinu nazpátek; trik, který se v průběhu večera ukázal jako zcela zbytečný, neboť jsem beznadějně utonul v moři jejích předválečných alkoholů, předválečných parfémů a předválečných, avšak rovněž výborně uchovaných půvabů. Probudil jsem se až na Nový rok dopoledne a to, stydím se to přiznat, ani ve své, ani v Boženčině posteli.

Byl jsem vždycky špatný člověk. Boženka mezitím čekala v karlínském bytě nad jedinou půllitrovou lahvičkou rumu a mísou ovesných koláčů. Bylo deset, bylo jedenáct, bylo půl dvanácté. Pak někdo zazvonil. Boženka radostně běžela otevřít. Později, když jsme se zas smířili, jsem zjistil, že to byl Tomáš Lebeda, kdysi barový hudebník, potom ředitel koncertního jednatelství, nyní opět barový hudebník.

Když jsem si to později v duchu rekonstruoval, bylo to asi tak: Tommy Lebeda, hnán spíše vztekem než žárlivostí, zjistil si o mně asi tolik, co já zjistil o něm jeho donedávné manželce a živitelce. Na Silvestra obcházel její dům, a když se – bůhvíjak – přesvědčil, že jsem pro ten večer definitivně uvázl ve vdovině milostné sítí, vypravil se za Boženkou.

Oba zhrzení vypili spolu půllitrovou lahvičku Meinlova rumu a posloužili si litrovou lahví domácího destilátu, který přinesl Tommy Lebeda.

Tak se stalo, že když se ve mně druhý den hnulo svědomí a já se vpodvečer doplížil do karlínského bytu, otevřela mi nikoli Boženka, ani její matka, ale zelenkavý, popelavý, dosti zestárlý mladík s rameny kostkovaného saka jako průčelí Živnobanky a s tkaničkou do bot místo kravaty a oslovil mě koutkem úst takhle:

„Koukej se vodlepit, lepáku.“

„Co – co si to dovolujete, pane?“ zahuhlal jsem zcela zkoprněle, neboť jsem v tom originálně se vyjadřujícím muži s mastným účesem typu „havel“ poznal mnou z mnohonásobné manželské nevěry usvědčeného Lebedu.

„Bych vocenil, bych pronto viděl tvoje pozadí támhle na schodech,“ odvětil on.

„Já – já – já –“ pravil jsem duchaplně.

„Nejsem nahluchlej,“ pravil Lebeda. „Stačí všechno vodslabikovat jednou. Vraž tam zpátečku.“

A s tou výzvou mi zabouchl dveře před nosem. Protestoval jsem. Nejdřív hlasitě za dveřmi, ale zůstaly zavřené. Když jsem na ně přitiskl ucho, zaslechl jsem brnkání kytary a potom dvojhlas ženského a mužského hlasu. Ženský hlas jsem poznal bez obtíží. Mužský, vzorný diskant, jsem rovněž bez obtíží identifikoval s popelavým mladíkem.

„Hm – hm,

ach ty jsi úžasná,

Hm – hm,

to dávno vím –“

pěli,

„Hm – hm,

to přec je věc jasná.

Hm – hm,

víc nepovím.“

Nevím, do jaké míry myslel Lebeda vážně, že Boženka je úžasná, a do jaké míry to vážně myslela ona. Jisté je, že se k ní zachoval zcela nezištně.

Zjistil jsem to velmi brzo. Když jsem si jednou dopoledne, asi týden nato, zašel za její maminkou a vyvolal jsem v kuchyni, kde právě vařila hubené těstoviny k obědu, překrásnou scénu.

„Tohle jí trpíte?“ rozčiloval jsem se spravedlivě. „Aby se tahala s takovým lajdákem, s takovým rozvedeným flákačem, s takovým potápkou. Já tady už kolik let –“

„– se k ničemu nemám,“ skočila mi Boženčina maminka ironicky do řeči, a to mi vzalo dech. „Jen to řeknou, pane doktor,“ pokračovala ta uvážlivá žena. „Jen to řeknou, že ste holku votahali, vo pel mládí připravili, manželství slibovali, a skutek utek.“

„Je mimořádná doba. Těžká doba,“ namítl jsem.

„Furt je nějaká mimořádná doba,“ pravila paní Skovajsová. „Nejdřív krize, pak politický převraty, potom zase je vojna,“ meditovala. „Až to vodtrouběj, voni budou zas vykládat, že se nejdřív musej sebrat z válečnýho utrpení, a holce bude sedmdesát, než se rozhoupaj.“

„Paní Skovajsová. Vy víte dobře, že jsem chtěl –“

„To teda nevím, co chtěli,“ pravila maminka. „Co já vím, tak voni spíš nechtěli.“

„Ale –“

„Jo jo. Kolipak už to je let? Vod třicátýho roku. Jo to se pak nedivěj, že se vám kurví s jinejma. Já jí to jedině schvaluju!“

Zmohl jsem se na chabě jízlivé:

„Vy jste pěkná matka!“

„A voni jsou pěknej ženich!“ parírovala úspěšně paní Skovajsová a já nebyl s to tuto charakteristiku své osoby úspěšně vyvrátit.

„A že pan Lebeda je rozvedenej?“ pronesla paní Skovajsová řečnickou otázku. „Aspoň jeden ví, že to neni žádnej takovej zasmrádlej neženáč jako voni!“

„Zas – pani Skovajsová!“

„A že je to flákač nebo potápěč nebo co to tu žvanili? Já jim povím jen jedno: pro tu mou holku udělal za ten tejden víc než voni za celejch těch deset let.“

„To bych rád věděl, co to udělal za zázrak!“ pravil jsem pohrdavě. Paní Skovajsová se však zatvářila jako velká dáma a ledově a pyšně pravila:

„Uďál z ní umělkyni!“

A to byl fakt. Tommy Lebeda se vrátil ke svému původnímu povolání trumpetisty. V době svého kralování nad agenturou získal však slušné konexe a taky nos na talenty. Odhadl už během té silvestrovské noci komerční možnosti Boženčina poněkud vřeštivého hlásku, a když si ještě zjistil, že Božka má už za sebou jistou kariéru v tanečním lokále „U suché švestky“ a že měla nějaký čas v jistých kruzích dokonce i jistou popularitu jako „Shimmy Božka“ Skovajsová, nasadil páky. Během tří neděl vyšla na prudce se rodícím pražském džezovém nebi nová hvězda. Bunny de Scampolo, „první dáma swingu“.

Jak jsem teď kráčel po modře osvětleném schodišti, slyšel jsem tu dámu broukat do mikrofonu střed písničky:

„O swingu zdá se mi ve snách,

strach z toho mám,

k lidem mluvím jen v synkopách,

o smích málo dbám…“

Žárlil jsem strašně. Bylo to poprvé, co mi Boženka zahnula, doopravdy zahnula, protože její nesmělé pokusy o provokativní koketérii, vedené vždycky snahou přinutit mě k vyjádření, jsem nemohl brát vážně. A tak jsem pobíhal zatemněnou Prahou a skřípal zuby a flákal se hladový kolem modravých oken kavárny Vltava, kde Bunny de Scampolo slavila první úspěchy a odkud mě tvrdošíjně vykazovala parta potápků, otrocky sloužící bossovi gangu Tommy Lebedovi.

Ze zoufalství jsem bral soukromé hodiny swingu a doufal, že jednou do té svatyně potápek přece jen proniknu.

Dokonce jsem se jednou do krve pohádal s Tomem Lomalem. Kvůli potápkám. Ze žárlivosti jsem nekriticky zanevřel na ten klan, a když jsem jednou oknem Ostrozraku viděl po Václaváku jít Boženku – pardon, Bunny de Skovajsovou – v krátké sukni a dlouhém zimníčku, takže mezi lemem sukně a lemem zimníku byl rozdíl přesně dva centimetry a vzadu byl na zimníčku dragoun, asi v místech, kde měla Boženka zadek, když jsem ji viděl jít jako královnu, obklopenou holobradými mladíky s mastnými ruličkami v zátylku, v sakách připomínajících hranaté almary, v barevných fuseklích a botách s podezdívkou, začal jsem prudce a nahlas útočit na zvrhlou mládež, která si neuvědomuje, v jak vážné době žijeme, výstředně se obléká a przní mateřštinu hnusným argotem.

A tehdy jsem kupodivu narazil na odpor spořádaného otce rodiny Lomala:

„Vy mě udivujete, pane doktore,“ řekl. „Vy mluvíte jako Emanuel Moravec, goddam!“

A já, zaslepen vztekem a žárlivostí, jsem pitomě odsekl: „V tomhle má Moravec pravdu!“

„Pravdu,“ pohnul se Lomal. „Fry me for an oyster! Moravec nemá v ničem pravdu, a v tomhle nejmíň. Vždyť ti mládenci serou Němce, damned!“ prohlásil. „Serou je, poněvadž kopírujou americkou módu, pane doktor. A to je v dnešní době vlastenečtější čin než zpívat národní písničky. I betcha! Poněvadž ty ten váš Moravec, ten plešatej zkurvysyn, doporučuje! That gringo!“

Okupací a osobními zkušenostmi s okupací můj šéf zesprosťačil a rozšířil svůj anglický slovník další rozsáhlou četbou detektivek. Uvědomil jsem si, že jsem přestřelil, ale nemohl jsem honem couvnout. A tak se z toho vyvinula protahovaná debata, jíž učinil konec náš treuhänder Lorbeer Schischatey, který vykoukl ze své kanceláře a vztekle a nadutě nám oznámil, že „ten Taugenix Starzeczek zas nadrobil pěkná Schlamastik – von si dovolil dokázat Ehebunch paní Červenkový, paní od toho tšéskýho továrního s panem SA-obersturmbannführerem Waldteuflem, co má za ženu šestšenice von dem Herm Staatsekretär K. H. Frank!“ Lomal musel honem jít hasit nebezpečný požár, zažehnutý nechápající pilností Arnošta Stařečka, a já přistoupil k oknu a naskytl se mi libý pohled na dva strážníky, kteří právě, ve smyslu Moravcova nařízení, zakročovali proti výstředně oděným mladíkům a vlekli je na policii.

Ten večer se mi konečně podařilo vniknout do Vltavy a prodrat se až k Bunny de Scampolo. Pauzírovala, a když jsem k ní odvážně přisedl, zaváhala, ale podlehla a neodmrštila mě.

„Božka,“ řekl jsem jí, „Božka, nežere tě trochu svědomí? Co mi to provádíš?“

Sklopila pomněnkové oči a řekla tiše a smutňoučce:

„A co tys mi proved, Jarouši, to není nic?“

„Přiznávám, provedl jsem svinstvo. Ale jen jednou. A to ještě pod vlivem alkoholu.“

„Nevymlouvej se, žes byl nacucanej,“ pravila Boženka. „Nalít si tý děvče!“

„Nalít, přiznávám,“ řekl jsem. „Ale hned druhý den jsem šel za tebou a tys tam měla toho zříceninu.“

„Náhodou Tommy je číslo. A jak umí cucat mosaz!“

„Cucat co?“ zděsil jsem se a měl jsem neurčitou představu jakýchsi zvrhlých orgií.

„Mosaz,“ pravila Boženka klidně. „Ty riffy! Ty breaky! Valil bys zřítelnice!“

Riffy! Breaky! Kde bere Boženka tenhle nový slovník?

„Já dyž scatuju a von dyž riffuje, to je žužů, bys klapal brvama!“

„Božka,“ řekl jsem polohlasem a rozhlédl jsem se, jestli nás někdo neposlouchá. „Nestydíš se? Takhle nahlas a před lidma!“

Boženka pohodila hlavou.

„Proč, Jarouši?“

„Copak už pro tebe nic neznamenám? Scatovat při jeho riffování! Božka!“

„Co je na tom zlýho?“ pravila Boženka nevinně.

„Božka! Vždyť tě miluju! Všechna ta léta –“

„Tak proč sis mě nevzal?“ zeptala se Boženka prostě. „Už sem byla lidem pro smích.“

„Manželství není všechno. Hlavní je láska –“ pravil jsem kazatelsky a žárlivostí pronikla obava, aby mě nakonec někdo s tím manželstvím nepředešel.

„Ale proč je to pro tebe tak vobtížný, dyž mě teda miluješ?“

„Vezmu si tě, Božka!“ pravil jsem vášnivě, svírán nesnesitelnou žárlivostí. „Když se vykašleš na toho chlapa, na místě si tě vemu. Jako je Bůh nade mnou!“ Ten zrádný duch zasáhl v té chvíli znovu, v podobě zdatného cucátora mosazi, který se objevil za Boženčinými zády. Byl v bílém saku členů kapely, pod bradou měl černého motýlka, kterému Boženka říkala zamilovaně „prdlas“, a měl – to mě zděsilo – dohola ostříhanou lebku. Vypadal trochu jako upír z Nosferatu. Pohlédl na mě chmurnýma očima a rukou, v níž třímal trumpetu, pokynul kamsi dozadu. Za jeho zády se vynořili tři jiní holohlaví upíři a všichni mé probodli pohledem. Pochopil jsem.

Policejní akce, provedená dle nařízení ministerstva školství, zbavila ty harcovníky parketů jejich vlasatých ozdob, ale oni nesli své pokoření hrdě, ba chlubili se těmi koleny jako se válečníci chlubí jizvou po zranění.

„Padej,“ prohlásil hlavní upír Lebeda. „Ale pronto!“

Místo padání jsem vstal.

„Nikdo mi nemá co rozkazovat –“ ohradil jsem se, a vtom mi na sítnici, v místech, kde krátce předtím byla hlava upírova, rozkvetl ohňostroj.

Probudil jsem se ve voňavé posteli, přikryt po bradu pruhovanou duchnou, a nedůvěřivě jsem si uvědomil, že ležím v Boženčině karlínském apartmá.

Všechno bylo zas jen rekonstrukce. Lebedovi upíři mě ve Vltavě zpracovali tak dokonale, že jsem ztratil vědomí. Surovost toho trestu – neboť čtyřlístek si na mně vylil vztek, z větší části namířený proti protektorátní policii – však vzbudila Boženčin soucit. Přese všechno, co pro ni Lebeda udělal, zachovávala mi v hloubi svého nezkaženého srdce staročeskou věrnost, a pohled na moje oko, které kvapem uzavírala krevní podlitina, a na můj ret, který se dobře mířeným direktem zvětšil na dvojnásobek, nemohla snést. Došlo k prudké výměně názorů mezi ní a upírem Lebedou, a nakonec si mě odvezla ve fiakru domů. A tak naše letitá známost po jednoměsíčním přerušení pokračovala dál.

Lebeda ji chtěl pochopitelně zničit a snažil se přemluvit kapelníka, aby ji vyhodil. Ale mohl si ušetřit námahu. Boženka sama v sobotu neobnovila svou týdenní smlouvu a dala se přetáhnout do Lloydu lanaři Karla Velikého. Mohla si to dovolit, protože začátkem února 1940 byla už Bunny de Scampolo. Někdo. Nemusím ani říkat, že slib ohledně sňatku, dotvrzený Bohem nade mnou, jsem opět nesplnil.

Jenomže tou dobou už to Boženka brala jako samozřejmost. To nesplnění, myslím. A to všechno mi proběhlo hlavou, když jsem otevřel skleněné dveře Lloydky a na opačném konci sálu jsem uviděl bělostný orchestr a Bunny v dlouhých šatech s volánkovými rukávy, jak končí do mikrofonu svou písničku:

„Jsem dívka k rytmu zrozená,

to jistě bude nemoc zlá,

já lékaře však nehledám –

tádl – lidy, ta dydy – ta damm!“

Kapitola dvacátá druhá

Co bylo v Konipasově krabici.

Rozhlédl jsem se po nabitém sále a u rohového stolu těsně před orchestrem jsem uviděl plavou hlavu mého starého známého, pana továrníka Iva Zdeborského. Poulil prasečí očka na Bunny de Scampolo a po kulatých tvářích mu kanuly opilé slzy. Před sebou měl sklenici náhražkové oranžády, ale kapsu saka mu dmula dosti objemná láhev. Právě ji vytáhl a do oranžové tekutiny ve sklenici nalil nějakou jinou, bezbarvou tekutinu z láhve. U stolu s ním seděl Mistr Kalenda a známý literární kritik Artur Suchovít. Vyhnul jsem se jim širokým obloukem a v uličce mezi stolky jsem narazil na Boženčina bráchu Františka. Měl na sobě číšnický frak a pozdravil mě nevlídně:

„Deš jak na zavolanou,“ řekl. „Potřebuju si s tebou promluvit.“

Netušil jsem, o čem by se mnou chtěl rokovat Boženčin sourozenec, který, seznámiv se několikrát s pražskými věznicemi, začal, podle Boženčiných slov, „sekat dobrotu“, a dokonce měl už šest let vážnou známost. V tomto oboru mě tedy začínal pomalu dohánět.

Odvedl mě za pódium, na němž seděl orchestr, a posadil se se mnou ke stolku, který tam stál. Pod pódiem, právě pod místem bubeníka, dupajícího energicky na pedály velkého bubnu a charlestonek, pokojně spal buldok Jajteles. Přilnul k Božence tak, že prostě odmítal bez Boženky existovat, a tak ho musela brát všude s sebou, i do práce. „Aby si na mě, dyž du v noci domů, někdo nedovoloval.“ Jajteles, třebaže byl psem věku už značně pokročilého, skýtal stále ještě plnou záruku, že nikoho nic takového ani nenapadne.

„Tak podívej, šéfe,“ oslovil mě Boženčin brácha. „Tonka je v tom.“

Narážel zřejmě na svou snoubenku Antonii.

„Ale!“ řekl jsem. „Opravdu? To je nepříjemné.“

„Jo,“ pravil Boženčin brácha. „Pro tebe.“

„Jak to, pro mě? Snad si nemyslíš, že já –“

„Bez starosti,“ pravil brácha. „Otcovství je jasný. Ale neni jasný, kde budem bydlet. Tonka nemá kvartýr.“

„No.“

„A v tom našem krcále se čtyry dospělý s kojencem nesměstnaj.“

„To máš pravdu. Ale –“

„Takže ti je jasný, vo co de?“

„O co?“ zeptal jsem se, i když už jsem věděl, kam míří.

„Koukej si rychle ségru vzít,“ pravil František Skovajsa. „Příští tejden se ženim a potřebuju kvartýr pro tu svou!“

S těmi slovy se zvedl, protože orchestr právě dohrál, a odešel za svými číšnickými povinnostmi.

Zůstal jsem sedět a v hlavě jsem cítil divnou tupost. Za jiných okolností by se ve mně probudily jenom výčitky svědomí. Ale dnes to byly přímo nadvýčitky. Už jednou jsem takové zažil. Za mobilizace v září 1938. Tehdy jsem učinil první vážný pokus o sňatek. Reálně vzato, byl jsem teď právě v takovém, ne-li větším nebezpečí života jako tehdy. A umínil jsem si, že hned zítra provedu nový, tentokráte úspěšnější pokus o totéž.

Nahmatal jsem plechovou chromovanou krabici pod sakem a položil jsem ji před sebe na stůl. Otevřel jsem ji.

„Co to máš, Jarouši?“ ozval se za mnou Boženčin hlásek. A vzápětí si ke mně přisedla Bunny de Scampolo v dlouhých šatech z náhražkové protektorátní látky, a mě zavalila vlna lásky k té tolikrát zklamané snoubence a nevěděl jsem nic lepšího, než jí vyklopit události dnešního dne.

Boženka zbledla.

„Jarouši! Budeš muset vodejít do podzemí!“

Smutně jsem se usmál.

„To nebude tak lehké. Spíš si slibuju, že Meluzínovi zavřu hubu tímhle,“ poklepal jsem na obálku, kterou jsem vyndal z krabice.

„Jak?“ zeptala se Boženka úzkostlivě, ale to já už věděl jak. Poněvadž jsem četl:

„Drahá Anno!“

stálo na zažloutlém dopisním papíře s fialově vytištěným záhlavím

JONÁŠ BONDY

VELKOOBCHOD LAKY A FERMEŽÍ

Věděl jsem už, že mám v ruce dokument, který Meluzínovi zavře hubu tak dokonale, jako kdyby byl mrtvý. Neboť jsem četl dál:

Není třeba něčeho si nalhávat. Konec se blíží, a proto chtěl bych Ti ještě jednou poděkovat za všechnu lásku i pochopeni, jíž jsi mé obdařila posledních deset let mého života. Za lásku, s níž jsi mi věnovala syna, který, žel, nemůže nositi mého jména, a pochopeni, s nímž jsi před světem, před manželem i před mojí choti zatajila pravého původce Petra Lucia.

Věř, po všechna ta léta jsem ani na vteřinu nepřestal být vděčen Tobě, drahá Anno, a jako důkaz, jenž by přinesl užitek i mému potomku, který se žel nikdy nedozví, kdo byl jeho otcem, přijmi přiloženou spořitelní knížku vepsanou na jméno mého syna: Petr Lucius Meluzín. Ukládal jsem na ni stranou, co jsem mohl, a vklad vyrostl léta na slušnou částku 30 000 Kč. Použij je, jak sama vhodné uznáš, na přilepšení našemu dítěti, až bude na studiích, nebo jinak.

Dopis pokračoval dál projevy díků a dojemného loučení umírajícího muže s milenkou, k níž se zřejmě před světem nikdy nepřiznal, ale které zachovával zvláštní druh věrnosti. To už mě nezajímalo. Protože to, co jsem přečetl, stačilo. Byla to ta věc mého dialogu s Meluzínem, pravý význam toho pojmu. Jako by mi spadl kámen ze srdce. Meluzín. Velký mág árijství, potrefený židovským tatíčkem. Čert ví, kde to Konipas vyšťáral. Patrně ani Meluzín sám neměl ponětí o existenci tohoto dokumentu, možná ani o osobnosti svého skutečného otce. Čert to ví, a Konipas byl přece čertův spojenec. Dovedl jsem si představit, že tenhle dojemný dopis přiměl váženého universitního profesora k nočnímu zlodějskému výletu do vily číslo 7 Na Velimce. A že za něj byl ochoten zaplatit sto tisíc.

Podal jsem dopis Božence.

„Myslím, že cestu do podzemí můžu odložit, Božka.“

A zatímco Bunny si šťastně oddychla a s vyvalenýma očima četla, prohlížel jsem si s požitkem Konipasovu tajnou sbírku. Poprvé od dnešního rána jsem se uklidnil a bylo mi, v reakci na přestálý strach, nevýslovně dobře. Sice mi blesklo hlavou, že to možná přišlo pozdě a že Meluzín už zatelefonoval na gestapo, ale v radostném světle drahocenného dokumentu mi to nepřipadalo pravděpodobné. Ne. Ten se zatím bude radši držet stranou od těch ostrých hochů v kožeňácích. A jestli, pokusí se nejdřív ze mne něco vytáhnout. Něco konkrétního, aby tam měl s čím jít. Ne. Byl jsem docela klidný a se zájmem jsem se vrhl na zbylý obsah krabice.

Kolekce se skládala vesměs z dokumentů podobného druhu jako Bondyho dopis. Doklady o různých přečinech, skutečných nebo takových, které se přečiny staly teprve po zavedení zákonů říše. Také tam byla obálka se jménem Forstová, která obsahovala několik pornografických fotografií. Herečka na nich byla snadno k poznání. Jedna ji zachycovala ve velmi nechutné situaci s jakýmsi pánem, který držel v ruce známý reklamní plakát časopisu KUK! Zamyslel jsem se nad tím. „Hochštapler, vyděrač, kariérista.“ Lomalova charakteristika byla přesná, jako moje dedukce, jako řetěz hypotéz a faktů, který spojil Meluzína i herečku s nejtemnější stránkou osobnosti zavražděného soukmenovce.

„Fuj!“ ozvala se vedle mne Boženka a znechuceně odložila fotografie, které si mezitím prohlížela.

Fuj. Ale ani ne tak nad počínáním herečky, která za sebou měla bůhvíjakou kariéru holky těch pestrých a ne vždycky a pro každého snadných časů, jež ji nakonec přivedla do téhož jednotného tábora jako bývalého horníka, zajatce, rudoarmejce, legionáře, pasáka, vyděrače a pozitivně smýšlejícího soukmenovce Konipase. Navenek jednotného. Ve skutečnosti do tábora hrdlořezů, navzájem si podřezávajících krky.

„Co je tohle?“ vytrhla mě Boženka z úvah a podávala mi dopis bez obálky. Podíval jsem se na něj. Vzpomněl jsem si, že tenhle dopis ležel ve schránce navrchu. Byl napsán těžkou neumělou rukou a rozskřípaným perem, které pisatel, když mu na prvním řádku několikrát zadrhlo, zřejmě vyměnil. Byl to nechtěně komický, neuměle stylizovaný dopis ženitby chtivého sedláčka, který měl snahu vyjadřovat se vytříbeně. Zněl:

Proč asi měl Konipas tohle mezi jednoznačně vyděračskými dokumenty? Jistě ne pro nic za nic. Probudilo to ve mně zájem a podíval jsem se na dopis zblízka.

V pravém rohu nahoře bylo energickou rukou a nesympatickým rukopisem fialovým inkoustem připsáno:

G!

Podívejte se na to. Není to Nihil šif?

Kp

Po okrajích dopisu byly všelijaké skupiny škrtaných tiskacích písmenek, napsaných tužkou, jako třeba:

nebo

a některá zakroužkovaná jinou tužkou jako

„Božka, mrkni na to,“ řekl jsem. „Co ti to říká?“

Boženka si vzala dopis zpátky. „Co je to ‚nihil šif‘?“ zeptala se.

„‚Nihil‘ je latinsky ‚nic‘,“ řekl jsem, „A ‚šif‘ je patrně šifra.“

„To neznám,“ řekla Boženka. „To sme v hádankářským klubu Hlavolam neměli.“

„Hm,“ řekl jsem a vzal jsem dopis zpátky. Ale něco to znamenat musí. Boženka, kromě své kariéry pěvecké, vypěstovala v posledních letech i svoje vlohy k luštění hádanek a tajných nápisů, vlohy, které se mi dvakrát v mojí detektivní praxi tak osvědčily. Někdo, tuším Kalenda, jí řekl, že skládání křížovek je činnost chráněná autorským zákonem, a tak se Boženka pustila do této činnosti a tajně se pokládala za spisovatelku. Napůl veřejně, protože do hádankářských příloh nedělních novin posílala křížovky a rébusy a podpisovala se pseudonymem „Pavla Plachá, spisovatelka“, a myslela si, že o tom slovíčku za pseudonymem nevím. Měla na to, bůhvíjak to bylo možné, zvláštní talent, a tak když prohlásila, že tuhle šifru nezná, pak ji skutečně neznala. Na rozdíl ode mne mluvila vždycky pravdu.

Dopis mě zajímal čím dál tím víc. Meluzína jsem měl s krku a moje detektivní pudy se probudily k životu.

Co znamená ten dopis?

Ležel ve schránce navrchu. Byl to tedy patrně poslední Konipasův kup. A kdo je G? A co je šifra Nihil?

Nevím proč, najednou se mi tenhle dokument zdál ze všech nejdůležitější.

„Opravdu bys s tím nehnula, Božka?“

„Já nevím,“ řekla Božka unaveně. „Dneska jsem už utahaná jak trolejbus. Až jak zejtra.“

Zejtra. A v mozku mi zas naskočila podivná asociace. Zpátky na Konipase, na jed, na ztrátu jedu, na zámek Kubelice.

V Kubelicích je muž, který by mi jistě řekl, co je šifra Nihil. Znalec všech šifer, kódů, akrostichů a přesmyček. Dědeček Salaquarda.

Usmál jsem se a s pocitem blaha jsem si umínil, že po těch dnešních nervácích si zítra dopřeju malý výlet do Kubelic.

A vtom za mnou zahlaholil dobře známý hlas:

„Příteli! Drahý příteli! To jsem rád, že vás vidím!“

Otočil jsem se a nebyl jsem rád.

Za mnou, na nejistých nožkách, stál značně pohublý Ivo Zdeborský a vztahoval ke mně obě ruce.

Kapitola dvacátá třetí

…líčí rozhovor o literární kritice a obsahuje též vylíčení nevítané literární kariéry Iva Zdeborského.

Uniknout jsem nemohl, a tak jsem se octl u stolku pod orchestrem, ve společnosti Mistra Kalendy, Artura Suchovíta a pohublého poety.

Ano, poety. Neboť bývalý automobilový závodník, černý mág, potravinový chemik, aviatik, astronom, katechumen, arbiter elegantiarum, zápasník catch-as-catch-canu, reformátor-lingvista, velitel zbrojných vojů, herec, umělecký fotograf, milovník a detektiv dosáhl konečně úspěchu v oboru, jenž patřil k těm četným disciplínám, v nichž Ivo toužil vyniknout, ale nevynikl.

Počátkem roku 1940 vydal v předním nakladatelství Smrkový sbírku básní nazvanou „Jedobýl“, která se setkala s neobyčejným úspěchem u kritiky a vyšla od té doby – třebaže ji nikdo nekupoval – v pěti dalších vydáních. Bohužel s tím úspěchem se setkala jen u jisté části kritiky. U té, k níž patřili lidé typu Konipase. Pochopitelně, začal jsem se od té doby Zdeborskému vyhýbat. A nebyl jsem sám. Byly to roztodivné básničky, napůl vážné, napůl téměř persifláže, a hemžily se podezřelými narážkami, které se opravdu těžce daly vykládat jinak než jako narážky na rasu, na niž je pisatel hrdý. Narážky na rasu, užíval-li jich muž tak prokazatelně árijského rodokmenu, jako byl Zdeborský, nadchly přirozeně jiné uvědomělé árijce, a tak se Zdebora konečně dočkal vavřínů literární slávy.

Po pravdě řečeno, dobře jsem nechápal, co přivedlo mého bývalého přítele k činu tak přinejmenším nevhodnému, ale nakonec jsem si řekl, že literární ctižádost je patrně schopna dohnat člověka k horším věcem. Ale ještě míň jsem chápal, že se Zdeborský na takové básničky vůbec zmohl, neboť třebaže to nebyla žádná velká poezie, prozrazovaly aspoň dosti značnou literární machu a rýmovnickou obratnost. A ta bývalému autoru Osvobozené lyry, jak jsem z vlastní praxe jeho literárního černocha věděl, totálně scházela.

Zrovna vedl pohnutý, lihem ovlivněný rozhovor s literárním kritikem Suchovítem, který nepatřil k jeho ctitelům. Právě naopak. Z jeho pera vyšel nejpohrdavější odsudek sbírky „Jedobýl“, a ten byl právě teď předmětem sporu.

„‚Nemá ani zdání, jak vybudovat verš!‘ To jste o mně napsal, pane redaktore,“ dorážel Zdeborský na Suchovíta. „Jen si to poslechněte! Což toto není zdařený verš?“

A zarecitoval svou panickou fistulkou:

„Těm chodcům zítřka zpívám do kroku…“

Nerozuměl jsem nikdy básnictví, ale ten verš se mi opravdu nezdál nejhorší. Ale Suchovít jenom nevrle zabručel.

„Macha!“ bědoval dále Zdeborský. „Pravil jste macha. Ale co je to macha! Vysvětlete mi to! Ukažte mi to na mých verších.“

„Když to nevíte sám, není na mně, abych vám to vysvětloval,“ odsekl kritik.

„Klasické,“ ozval se ponuře Mistr Kalenda. „Na kom to tedy podle vás je?“

„Kdo si troufne na poezii, měl by se takovéhle věci naučit vlastním studiem.“

Kritik se zřejmě nehodlal příliš namáhat.

„A kdo si troufne na kritiku, měl by alespoň umět rozeznat dobré od špatného!“ zvolal Zdeborský.

„Ve vší skromnosti si lichotím, že dovedu-li něco, je to právě tohle,“ řekl Suchovít.

„Příliš si nelichoťte!“ Snad ještě nikdy jsem neviděl Zdeborského v takovém stavu. Prasečí očka mu krvavě vylézala z důlků. „Příliš si nelichoťte, povídám. Moje verše urážejí váš vkus, co? Co je v nich nevkusného? Vysvětlete to.

Těm chodcům zítřka zpívám do kroku,

těm, co jdou k obzoru s budoucnem po boku.“

„A co je na tom vkusného?“ pravil chladně Suchovít.

Zdeborskému očka zlomyslně zazářila. Změněným hlasem úlisně pronesl:

„Co? To já nevím. Ale vám se to líbilo.“

„Mně?“

„Vám. Napsal jste o tom: ‚Mistrovské, neotřelé verše, plné střízlivých, zato však přesných obrazů‘.“

Kritik znejistěl.

„Pochybuji,“ pravil.

„Radím vám, nepochybujte,“ řekl Zdeborský a naklonil se přes stůl ke kritikovi. Z úst mu zavál protektorátní alkohol. „Chytil jsem vás, vážený pane kritiku. Ten verš pochází ze sbírky Karla Nedomy: ‚Lyrec neboli zaříkávání lásky v těžké době‘, kterou jste vychválil do nebe. Chytil jsem vás!“

„Nelze posuzovat jednotlivé verše vytržené z kontextu. To je abeceda, pane,“ pravil kritik nevrle.

„Tak? Nelze?“ vřeštěl Zdebora. „A já vám pravím, že verše vůbec nelze posuzovat, když si je přečteme jen levým okem a na tom ještě máme cink!“

„Dovolte, pane!“

„Cink!“ zuřil Zdeborský.

„Snad abyste se uklidnil, příteli,“ pravil Mistr Kalenda. „Neberte si to tak. Kritikové pochopitelně věci nerozumí. Kdyby jí rozuměli, dělali by ji sami. Už pro ten výdělek.“

„Ohrazuji se, pane,“ řekl Suchovít. „Ve své činnosti jsem nebyl nikdy veden ohledy zištnými.“

„Byl jste veden mdlou inteligencí, vážený vážený,“ pravil Zdeborský poťouchle. „A ledabylostí. Nemáte úctu k práci. Pro pár nezdařených veršů zatratíte celé dílo.“

„Nemohu chválit celé dílo pro pár zdařených veršů,“ pravil jedovatě kritik.

Ale Zdeborský se podobal starozákonnímu proroku.

„Můžete, pravím vám!“ vykřikl děsným hlasem. „Ba co víc, je to vaše povinnost! Nežijeme v tak dokonalém světě, pane, abychom si mohli dovolit luxus pohrdání byť jen tou nejmenší hodnotou. U mne, pane,“ pokračoval, „i člověk, který napíše jen jediný krásný verš, je hoden chvály. A povinností toho, který si říká kritik, pane, je upozornit alespoň na ten jediný zdařený verš, i když by jinak celé dílo zhaněl.“

„Kritika není charitativní činnost,“ odsekl kritik.

„Kritika zachází s čímsi velmi, velmi cenným, pane,“ mluvil Zdeborský jako kniha. Nepoznával jsem ho. „S tvůrčím citem. Se zranitelným citem, pane. A s tvůrčí fantazií. S velice snadno ochromitelnou fantazií. Každý by si měl rozmyslet, než zničí někoho, kdo dokázal složit jediný krásný verši“

„Pokud vidím, nijak jsem vás nezničil,“ řekl kritik opět jedovatě.

„Vidíte možná špatně,“ řekl Zdeborský trpce. „Co vy víte o mojí duši? O mých pochybách? O mé situaci? O okolnostech, za nichž jsem to napsal?“

Kritik pokrčil rameny.

„Co jste napsal, to jste napsal. A co jsem napsal já, napsal jsem. Každý vstupuje na literární kolbiště na své riziko –“

„Kolbiště? Říkáte tomu kolbiště? Vždycky jsem se domníval, že to je oáza přátelství, pane, kam se člověk utíká před tímto hrubým světem. A vy říkáte kolbiště?“

Kritik znovu pokrčil rameny.

„Víte vy vůbec, co je to zkusit stvořit něco nového ve světě? Nějaký nový umělý svět? Co je to za úzkost? Za bolest pochybností? A máte vůbec aspoň přibližně tušení, jak je to těžké?“ Zdeborský mávl rukou. „Ale jak byste to mohl vědět. Vy jenom skládáte ze starých frází nové. Vy jenom čtete knížky, a to ještě levým okem. Nemáte smysl pro poetiku jinou, než jaká je zrovna vaše. A vůbec,“ Zdeborský mávl rukou. „Nemáte ani smysl pro srandu.“

Takové nepatetické zakončení těch patetických výlevů mě překvapilo. Nejen mě. I kritika.

„Mluvte prosím slušně,“ ohradil se.

Opravdu. Sám jsem se podivil tomu výrazu v ústech vždycky tak salónního lva. Ale literární ambice zřejmě promění anděla v ďábla, a ceremoniáře, co do slovníku, v dlaždiče ulic.

„Pro srandu, pane!“ opakoval Zdeborský. „Nadarmo mezi námi spisovateli nekoluje o vás vtip, týkající se vašeho nomen omen.“

Mistr Kalenda se chrochtavě zasmál. Kritik zrudl a pravil upjatě:

„Jaký vtip?“

„R!“ vyrazil Zdeborský a kritika celého tak poprskal, že ten vážený muž vytáhl šátek a ostentativně si otřel obličej.

„Připojte ke svému jménu ‚r‘!“

Na kritikově tváři bylo vidět, že přemýšlí. Pak se zachmuřil. Zdeborský na to zřejmě čekal a řekl:

„A nyní druhou polovinu svého jména vezměte jako homonymum a vybavte si jeho význam v souvislosti se zažívacími pochody ve střevech.“

To už kritik dlouho nepřemýšlel. Zamračil se, zrudl a vstal.

„A použijte pro to lidového synonyma, pane!“ dokončil Zdeborský vítězně. „Tak vás nazýváme my spisovatelé, vážený pane!“

Došlo mi to. Suchovít – Suchovítr – vítr – slovo, které Boženka někdy, pokud jsem ji neokřikl, užívala jako synonymum za příslovce „nic“. Zasmál jsem se. „Nedám se urážet,“ pronesl kritik správnou češtinou. „Číšníku, účet, prosím!“

Žádanou listinu dostal od Boženčina bratra a zněla na 2,30 K. Přenechal mu velkomyslně dvacetník spropitného a beze slova rozloučení odešel.

K mikrofonu přistoupila Bunny de Scampolo a do swingového rytmu spustila, s pomněnkovýma očima upřenýma na mě:

„Bé – bé, chci plakat,

bé – bé, nic naplat,

bolí mě zklamáni tvé –

Bé – bé, je líto,

bé – bé, bolí to,

myšlenky mívám divné.“

Trumpetista nasadil na hlubokém gé a začal se pomalu vypracovávat vzhůru tečkovanou kadencí. Zatvářil jsem se neutrálně a naklonil jsem ucho k Mistru Kalendovi, který těšil přiožralého, pozitivně smýšlejícího poetu – nemohl jsem se ubránit dojmu, že s tím pozitivním smýšlením bývalého katechumena je to nějak divné.

„Netrapte se, příteli,“ říkal ostřílený mistr pera. „To všechno mám dávno za sebou. Kritiků jsou jen dva druhy: jeden, ten skoro neexistuje, to jsou kritikové, kteří mají opravdu rádi literaturu. Tak rádi jako spisovatelé. Proto nad ní nikdy neohrnují nos, snaží se vždycky spíš pochopit než utvořit si úsudek, a spíš pochválit než strhat. Spíš upozornit čtenáře na to, co je v knížce hezké, než na svou vlastní břitkou chytrost.“

Trumpetista se vyšplhal na vysoké cé a Bunny se dala do středu refrénu:

„Oči mě pálí,

pláčem rudé jsou.

Tys někde v dáli,

nechceš lásku mou –“

Zatvářil jsem se ještě víc, že se mě to netýká, a vyslechl jsem zbytek úvahy bývalého prozaika. Vskutku bývalého, neboť po politickém faux pas s románem „Ve stínu hákového kříže“, který ho stál Kubelice, Mistr literatury zanechal a živil se nyní jako cesťák v umělém medu a čajové náhražce.

„Ten druhý druh, k němuž patří většina,“ říkal trpce, „jsou kritikové, kteří literaturu vlastně nenávidí, protože sami jí nejsou schopni. A tak to kamuflují velkým zájmem, velkou učeností, spravedlivým a nezištným bojem o jakési hodnoty, které formulují zcela abstraktně, a když je uvidí v konkrétním tvaru, tak je nepoznají.“

„Jsou to prostě sráči,“ pronesl básník trpce a s citem, až jsem sebou škubl, a pokusil se přilít cosi z kapesní láhve do páchnoucí limonády. Podařilo se mu pobryndat stolek.

„Bé – bé“ zpívala dál Bunny de Scampolo a dělala na mě obličeje:

„Bé – bé, mám z tebe

bé – bé, do nebe

přijdu já jisti jednou!“

Trumpetista obalil poslední temný vokál jejího trochu chraplavého hlásku kudrlinkovanou ozdobou, Bunny se uklonila a šla si sednout k našemu stolu.

Kapitola dvacátá čtvrtá

…v níž Ivo Zdeborský odhaluje tajemství svých úspěchů a zazní popůlnoční telefon.

Nakonec jsem se neubránil a musel jsem Zdeborskému dovolit, aby Boženku odvezl domů svou těsně předválečnou tatrou, předělanou na dřevoplyn, a aby potom zajel se mnou do mého příbytku. A tam se, docela drze, pozval ke mně nahoru.

Když jsem mu vařil ze svých ztenčujících se zásob pravou kávu, sledoval mě krví podlitýma očima. Potom škytl a pravil temně:

„Opovrhujete mnou, příteli, co?“

„Co vás to napadlo?“

„Já sám bych opovrhoval člověkem, jako jsem já,“ vzdychl. „A navíc se proslýchá, že mi má být udělena Svatováclavská orlice Ligy proti bolševismu za dílo, jež významným způsobem přispělo k šíření říšských myšlenek,“ opět vzdychl. „Věřte mi, nezasloužím si ten trpký osud.“

Mlčel jsem, nalil jsem vařící vodu na lžičku kávy v šálku, podal jsem mu to a řekl jsem:

„Inu, trošku viny na tom přece jen máte, ne?“

Zdeborský melancholicky zamíchal kávou.

„Křivdíte mi, příteli,“ pravil. „Moje žena, ta ano. Spouštěla se s okupanty. Rozvedu se s ní, jen co skončí válka. Vodí si domů chlapy v německých uniformách. Odstěhoval jsem se již ze společné ložnice do pokoje bývalého sluhy,“ vzdychl. „Ale já sám, věřte, jsem bez viny.“

Pokrčil jsem rameny.

„Poslouchejte,“ pravil, nadmul se a začal pateticky recitovat. Ve světle lampičky na nočním stolku vypadal jako splasklý tlouštík ze staré americké grotesky. Přednášel:

„Já ceny nedával dogám, ba ani růžím;

my přece jiní jsme a já to vím, co dlužím

té rase, ve které dál jiskří stará jména,

pod jejichž časnosti je věčnost umlčená.

Jak stromy zelené jsme v azur zabořeni,

věky zní v korunách, kolem se vesmír mění,

a štváni sem a tam, přece jsme blízko půdě,

z níž rostla minulost, z níž vyroste, co bude,

a snad jen na kříži blesků má smysl dějství,

které má dál svůj spád uprostřed farizejství,

krev krvi zůstává, lže proměnlivost scény,

já chválím kořeny, jež nejsou zakotveny!“

„Co tomu říkáte?“

„To jste složil?“ zeptal jsem se.

„Nikoli. To je ze sbírky ‚Lyrec neboli zaříkávání lásky v těžké době‘ od Karla Nedomy. A nyní si poslechněte moji vlastní báseň ze sbírky ‚Jedobýl‘.“

Opět se nafoukl a stejně patetickým hláskem ochotnického recitátora slabounce hřímal:

„Jsme temní ve stínech a v pouštích jak žár bílí,

jsme bratři s vítězstvím. I s porážkou jsme byli.

Hledej v tom obraze, omytém plavým okrem,

ne ale barvami, spíš krví dosud mokrém,

je plný vertikál, je zjizven jako strom,

jak dávný, dávný strom. Jak sláva po někom.

Hlas rasy uslyšíš, ta řeč má kořeny,

jež půdu neznaly. Tys nebi stvořený

a jednou utoneš tam, kde nic nehrozí,

ty v nebi utoneš zelenou explosí!

Tvá pýcha, ta ví své: jiné jsou cesty mízy,

sám sobě nejbliž je, kdo ostatním je cizí,

svou kotvu lehkost má, z té srdce netrne,

já se vás nezříkám, kořeny větrné!“

Poslouchal jsem ty podivné verše, a něco mi připomínaly. Narážky na rasu byly sice nepříjemné, ale celkový tón básně jako by s nimi sympaticky neladil. Proč by se, koneckonců, slova krev a půda musela vždycky překládat jako Blut und Boden? Duchové schopní hlásat filosofii árijství mi jaksi nepřipadali schopní takovýchhle veršů.

„Není to špatné,“ řekl jsem. „Nerozumím sice poezii, ale nezdá se mi to tak docela špatné.“

„Je to dobré,“ pravil Ivo nestoudně, jako by si neuvědomoval, že mluví o vlastním výtvoru. „Vezmeme-li v úvahu okolnosti, je to dobré. Nemusel by se za to stydět ani Karel Nedoma.“

„Myslíte?“

„Víte, kdo byl Karel Nedoma?“

Zavrtěl jsem hlavou. Zdeborský na mě vážně pohlédl.

„Vyjevím vám tajemství,“ pravil. „Ani vás nepožádám, abyste mi slíbil, že to neprozradíte, protože vím předem, že vy to neprozradíte.“

Důvěra bývalého přítele mě dojala.

„Na to se můžete spolehnout,“ řekl jsem.

„Nedoma a já,“ prohlásil Zdeborský téměř basem, „je jedna a táž osobnost!“

Ohromilo mě to.

„Vy jste napsal Nedomovy básně?“

„Nenapsal,“ pravil zasmušile Zdeborský. „Nedoma napsal moje básně.“

Rozesmál jsem se, až mi vytryskly slzy.

„Vidíte, pane továrníku, kam vede nezřízená touha po slávě. Dopustil jste se literárního podvodu, a máte slávu, o jakou jistě nestojíte.“

„Nedopustil jsem se tohoto podvodu z touhy po literární slávě, ale abych pomohl příteli,“ pravil Zdeborský důstojně.

Zarazil jsem se.

„Jak to?“

„Neboť Nedoma není nikdo jiný než váš i můj přítel Leo Poláček!“

Musel jsem si sednout.

„Ale – jak to –?“ zakoktal jsem.

„Svou první sbírku ‚Lyrec neboli zaříkávání lásky v těžké době‘,“ říkal ponuře Zdeborský, „nemohl již vydat pod vlastním jménem. Po dohodě s nakladatelem zvolil tedy pseudonym. Když chystal do sazby druhou sbírku, nemohl již nakladatel riskovat ani to, že bude krýt židovského autora pseudonymem. Proto jsem toto riziko vzal na sebe já.“

Vytřeštil jsem oči. Zdeborský, pohublý, přepadlý tlouštík, seděl přede mnou, míchal zamračeně lžičkou ve stydnoucí kávě a plavá paruka mu seděla nakřivo. Ale v té chvíli mi nebyl směšný.

„Pane továrníku. Ivo –“ na víc jsem se nezmohl.

„Nyní je Leo Poláček v koncentračním táboře,“ pravil Ivo temným hlasem, „a já jsem oslavován zrádci. Rasou mysli rasu árijskou, ačkoliv ve skutečnosti je zde míněna rasa semitská.“

Nyní jsem teprve pochopil polosarkastický tón poematu. Taková tragická záměna pojmů.

„Ivo –“ vydechl jsem.

„Leo Poláček bude již patrně mrtev,“ přerušil mě Zdeborský pochmurně a pak ke mně zvedl krví podlitý zrak. „Až skončí válka, vyjevte, příteli, naše tajemství. Snažně vás o to prosím. Protože já v té době určitě nebudu již mezi živými.“

„Ale Ivo –“

„Ještě tento týden bude mi udělena cena Svatováclavské orlice Ligy proti bolševismu. To nepřežiji.“

Než jsem to mohl příteli rozmluvit, zazvonil telefon, Zdeborský se pochmurně a obřadně napil kávy a se zrakem sklopeným k zemi čekal, až zvednu sluchátko.

Kdo mě tak pozdě, v půl jedné v noci, otravuje?

Zvedl jsem sluchátko.

„Pan doktor Pivoňka?“ ozval se dobře známý suchý hlas.

„Ano.“

„Tady profesor Meluzín,“ představil se ten pán zbytečně. „Byl bych rád, kdybyste mě mohl navštívit.“

„Zítra?“

„Hned. Je to ve vašem zájmu,“ pronesl ironicky hlas v aparátu. „Čím dříve, tím lépe.“

Čím dříve, tím lépe. Přesně jak jsem si myslel. Než půjde na gestapo, chce si mě podat. Zavalil mě intenzívní pocit. Nevyznal jsem se v něm dobře. Zdeborský přede mnou pateticky srkal kávu a já najednou věděl, že to je radost. Zlá radost z pomsty. A ne už jen za sebe. Taky za tohohle pošetilého smolaře, a za toho druhého, kterému jste nesahal po kotníky, profesore. Mám ji v ruce. Pomstu. A použiju jí. Zatraceně jí použiju, soukmenovče!

„K službám, pane profesore,“ řekl jsem stejně ironicky. „Račte půl hodinky posečkat. Hned jsem u vás.“

A se zlým úsměvem jsem zavěsil.

Kapitola dvacátá pátá

…která líčí noční rozhovor dvou mužů.

Tentokrát mi Meluzín nenalil kümmel. Pokynul mi mlčky, abych si sedl, a sám se v černém županu usadil naproti mně. Na stole dosud ležel spis Allgemeine Geschichte der Geheimen Verstecke a vedle něho list s jakýmisi rukopisnými poznámkami. Meluzín se opřel lokty o opěradlo křesla, spojil konečky prstů před tváří a pohlédl na mě zpod obočí. Musel to asi studovat před zrcadlem, protože nechal v knihovně svítit jen jednu stojací lampu nízko při zemi a ta mu vrhala zespoda strašidelné stíny přes obličej, takže vypadal trochu jako ďábel z expresionistického filmu.

Mně však strach nenahnal. Přehodil jsem si nohu přes nohu a řekl jsem intonací soukromého detektiva z amerického krváku:

„Tak ven s tím, pane profesore.“

Udělal dramatickou pauzu a několikrát oddálil a zase k sobě přitiskl konečky prstů. Pak promluvil a dal si záležet na sarkastickém tónu:

„Dnes dopoledne jste mi tu naznačil, že víte o osobě, která odcizila jakousi důležitou věc z majetku osoby pro říši významné.“

Kývl jsem hlavou.

„Uváděl jsem to jako akademický případ.“

„Dobrá,“ pravil Meluzín. „Tento akademický případ,“ řekl se zřejmým posměchem v hlase, „jste doplnil konstatováním, že následkem té krádeže přišla už jiná významná osobnost o život.“

„Akademicky vzato ano,“ řekl jsem vyčkávavě. V duchu jsem se radoval.

„Mno,“ pravil Meluzín. „Dále jste řekl, že jste – že jistý detektiv ví, kdo onu nebezpečnou věc odcizil –“

„Správně.“

„– a že je ochoten to zamlčet, vyplatí-li mu ten zloděj dvě stě tisíc korun.“

Odmlčel se a blýskal na mě potměšile a významně očima.

„To je všechno pravda,“ řekl jsem. „A všechno dosud platí.“

„Ovšem, byl to jen akademický případ. Rád bych vás však upozornil, že se nápadně shoduje s fakty v případu, který je zcela neakademický,“ Meluzín spustil ruce na opěradla židle a naklonil se ke mně. „Zcela konkrétní a zcela krvavý, pane doktore. S fakty v případu Karel Konipas.“

Vystřelil to na mě jako trumf. Bůhví co čekal. Asi že se začnu hroutit jako dopoledne on. A já pouze vytáhl udiveně obočí a slabě jsem hvízdl: „Neříkejte!“ Trošku znejistěl, ale ovládl se.

„Pan Konipas byl otráven. Cyankáli, jak jsem během dneška zjistil.“

„Kde jste to zjistil?“ zeptal jsem se ostře.

„Na gestapu,“ pravil hrozivě Meluzín. „Informoval jsem se na výsledky dosavadního pátrání.“

„Co zjistili?“

„Prohledali vilu,“ pravil Meluzín spokojeně. „Všechno nasvědčuje tomu, že vraždu spáchaly kruhy říši nepřátelské.“

„Myslíte?“ řekl jsem ironicky a jeho náhlá sebejistota mi už byla jasná.

„O tom není pochyb,“ řekl nevrle, a pak zas nasadil zlomyslný tón. „Vražda byla spáchána jedem, jehož výdej je přísně kontrolován. Cyankáli. Prakticky se vydává jenom vybraným důležitým říšským osobnostem pro případ extrémní situace. Mohu se tedy celkem oprávněně domnívat, že k tomuto atentátu bylo použito jedu odcizeného některé významné říšské osobnosti.“

Zakýval jsem pochvalně hlavou.

„Bystrý úsudek,“ řekl jsem. „Nebyl by tam ještě ten kümmel? Dopoledne mi velice zachutnal.“

Meluzín se utrhl.

„Teď se nestarejte o kümmel! Myslete radši na to, co vám říkám.“

„Myslím raději na kümmel. Je to příjemnější. Opravdu by tam nebyl?“

„Ne!“ vyštěkl Meluzín.

„Děláte chybu, že mi nenabízíte kümmel. Měl bych lepší náladu.“

„Odpovězte na mou otázku!“

„Vy jste se mě na něco ptal?“ řekl jsem udiveně. „Ach tak! Že se můj akademický případ nápadně shoduje s případem Konipas. Ale pane profesore, kdyby to bylo tak, jak se domníváte, odkud bych já, zaměstnanec informační kanceláře Ostrozrak, měl informace z kruhů důležitých říšských osobností?“

Meluzín mi ukázal krásně žlutý chrup a vstal. Přistoupil ke komodě, na níž se tiše jako duchové otáčely setrvačníkové hodiny a tajemně se leskly.

Světlo stojací lampy osvětlovalo zespodu také bustu státníkovu a ten v té iluminaci vypadal – ještě více než obvykle – jako starý lidoop.

„Odkud?“ pravil zlomyslně Meluzín. „To nevím. Vím jen, že vy při svém špinavém slídění přijdete na všelijaké věci.“

„Mrzí mě, že se o mé práci vyjadřujete tak nelichotivě,“ řekl jsem. Meluzín se nadýchl. „Právě vy,“ dodal jsem ještě. „Humanistický vědec.“

„Ano, špinavém slídění,“ řekl humanistický vědec vztekle. „Nevím, z čí maitressy nebo konkubíny jste vytáhl tuhle indiskreci. Ale udělal jste vážnou chybu, pane doktore. Obrátil jste se s tím na špatnou adresu. Na mě!“

Ruka vědcova s velkým černým prstenem spočinula opět na plešaté hlavě státníkově.

„Na špatnou adresu?“ řekl jsem udiveně: „Myslel jsem, že máte v říšských kruzích nejlepší pověst.“

Meluzín se namíchl.

„To mám!“ vykřikl. „A také jí zatraceně použiju! Nebudeme dál chodit kolem horké kaše. Někde jste se dozvěděl hanebnou pomluvu a vzal jste ji za bernou minci. Někdo někomu ukrad cyankáli, a vy jste si myslel, že máte spolehlivé zprávy, že ten zloděj jsem já. Ale já to nejsem, milý pane! A vy teď půjdete a všechno, co víte o té špinavé historii, vyklopíte na gestapu!“

Neřekl jsem nic. Dlouho. Potom jsem řekl:

„Nalejte mi ten kümmel.“

Meluzín zabublal nefalšovaným nacionálně socialistickým vztekem.

„Tohle není situace vhodná pro žerty!“

„Myslím to vážně. Nalejte mi ten kümmel,“ řekl jsem, a než se Meluzín vzpamatoval ze záchvatu vzteklého huhlání, pokračoval jsem. „Jste totiž na omylu. Svým akademickým příkladem jsem neměl na mysli nějaký ukradený jed, nýbrž ukradený dopis.“

Brblání ihned přestalo.

„Zmocnila se ho důležitá říšská osobnost nebo přesněji řečeno lump, který měl pro říši přechodně jistou důležitost, a ten včera zemřel nepřirozenou smrtí. Nevím, jestli následkem krádeže toho dopisu. To je jen hypotéza. Když se ukáže správná, bude to stát dvě stě tisíc. Jsem kulantní obchodník. Ten dopis mám přirozeně já.“

Pozoroval jsem ho koutkem oka. Ruka se mu začala tak chvět, že se státníkova busta zakymácela.

„Do – dopis?“ zachroptěl.

„Ano. Od jistého pana Jonáše Bondyho.“

A Meluzín se zhroutil. Složil se v tom svém černém hedvábném županu na zem pod bustu státníka, vytřeštil oči a lapal po dechu.

„Vidíte, měl jste připravit kümmel, teď by se hodil,“ řekl jsem ďábelsky a vstal jsem. Přistoupil jsem k řadě svazků, označených jako Paměti rodu Trinkerů. „Kdepak to máte?“ Árijský bojovník těžce oddychoval blízko u země. Odklopil jsem hřbety umělých knih a nahlédl dovnitř.

„Á. Tak to si nedáme kümmel. Máte tu lepší věcičky.“ Ohlédl jsem se po něm. „V tomhle stavu pro vás bude lepší –“ přelétl jsem pohledem vyrovnanou baterii lahví se vzácnými vinětami. „Marie Brizard, ne?“ Nalil jsem ten koňak, vonící jak jemné mýdlo, do dvou skleniček, a jednu jsem podal vědci, který pořád dřepěl na zemi. Hodil to do sebe, ale k vstávání se neměl.

„Tak se seberte a uklidněte se,“ řekl jsem. „Se mnou je dohoda vždycky možná.“

Meluzínovi zřetelně svitla naděje. Pomalu si klekl, přidržel se stolu a vstal. „Poukážu vám těch dvě stě tisíc –“

„Z ruky do ruky,“ přerušil jsem ho.

„Přivezu vám je, a dáte mi –“

„Jenže to nebude dvě stě tisíc,“ přerušil jsem ho znovu, „ale tři sta tisíc.“

Vyvalil oči.

Zasmál jsem se.

„Snad jste si nemyslel, pane profesore, že bych na vás šel s neověřenými narážkami, kdyby za mnou nestála – řekněme tomu – jistá říšská mocnost.“ Meluzínovi klesla čelist.

„Snad si nemyslíte, že bych strkal nos do takového sudu dynamitu, jako je případ Konipas?“ řekl jsem. „Ale člověk má, jako soukromý detektiv, své konexe. V dnešní době, pane profesore, neprovozujeme jen to, čemu vy říkáte špinavá činnost a čím patrně myslíte sledování nevěrných paniček.“

Viděl jsem, že v té kolaborantské hlavě klíčí falešné pochopení. Hleděl na mě s hrůzou a skoro uctivě. Mystifikoval jsem ho dál.

„Provozujeme i činnost, které vy byste patrně řekl čistá,“ ušklíbl jsem se. „A tak já vím, že ta – řekněme říšská mocnost vás má v podezření, že nějak souvisíte se ztrátou jedu, jímž otrávili Konipase.“

„Přísahám!“ zachroptěl Meluzín. „Nemám o tom ani –“

„Ano. Já vím,“ přerušil jsem ho. „A těch dvě stě tisíc bude za to, že to té říšské mocnosti – rozmluvím. Protože jsem mezitím zachytil jinou a pravděpodobnější stopu. Myslím,“ usmál jsem se, „že mi to vynese – z oficiálních zdrojů – taky slušnou sumičku.“

Úcta v Meluzínových očích byla až bezmezná. Snad při zmínce o odměně z oficiálních míst zapomněl i na strach.

Hned jsem mu ho zase připomněl:

„No, ale peníze chtějí peníze,“ vzdychl jsem. „A tak od vás dostanu ještě dalších sto tisíc –“

„Za ten dopis?“ vyhrkl.

„Za mlčení o tom dopise,“ ušklíbl jsem se. „Ten dopis vám pochopitelně nedám. Budete mi za něj platit – říkejme tomu úrok z kapitálu – takových padesát, sto tisíc ročně. Podle toho, jak se vyvinou vaše majetkové poměry.“

Meluzín těžce dosedl do křesla.

„Přísahám vám, že jsem o tom dopise nevěděl,“ pravil hlasem docela zničeného člověka. „Matka mi to zatajila. Myslel jsem vždycky, že mým otcem je doktor Meluzín.“

Hleděl na psací stůl před sebou jako mrtvola.

„Kdybych byl věděl – nikdy bych –“

Zmlkl.

„Co?“ řekl jsem. „Nikdy byste nebyl fašista, že? Nikdy byste neproved mladému Poláčkovi a své ženě –“

Zakryl si uši rukama a vykřikl:

„Mlčte!“

Ale já nemlčel.

„Tím je to horší,“ řekl jsem. „Není tak veliká zásluha zachovat si lidskost, když člověk ví, že patří k těm, jimž se právě ta lidskost upírá. Honíte jenom pozdě bycha.“

„Kdybych…“ řekl a nepokračoval.

„Ale o tom nebudeme mluvit,“ řekl jsem. „Jak jste se dozvěděl o tom dopise?“

„Od Konipase.“ Meluzínovi se na čele zatřpytil pot, který vypadal jako kapičky vosku. „Začal mě vydírat.“

„A kde ho sebral on?“

„Chodil za matkou, když umírala. Já byl tenkrát v cizině. Asi jí ho musel ukrást, nebo –“

„A vy jste se pokusil ukrást ho zpátky, že? Asi před týdnem v noci, že? Jak vás honili policajti.“

„Ano.“

„Jenom mi nejde ho hlavy, co jste vlastně chtěl ode mne, když jste mě sem předevčírem zval.“

„Já,“ zachraptěl. „Chtěl jsem od vás radu – z vaší praxe – o skrýších. A snad vám nabídnout sto tisíc, abyste mi ten dopis našel –“

„A to jste se nebál, že si s Konipasem vyměním roli? Znáte mě přece už hezkou řádku let a víte, že jsem patřil vždycky k lidem, kteří stáli proti vám a vašim názorům.“

„Já –“ začal Meluzín, sklapl ústa a svěsil hlavu. Snad to byla inspirace nebo co. Ale jakmile jsem o tom začal přemýšlet, začalo se mi to jevit jako jediné možné vysvětlení, proč mě tenhle nevzácný pán, který moc dobře věděl, co jsem já zač, chtěl zasvětit do záležitosti do té míry víc než diskrétní.

„Vy se důvěrně stýkáte s panem Krulišem, že ano?“

Pohlédl na mě, v očích mu slabounce svitla naděje. Hned jsem ji zlikvidoval.

„Takže asi víte, co na mě pan Kruliš ví?“

Nic. Jenom brada se mu zachvěla. Usmál jsem se a napil jsem se Marie Brizardové. „A řekl jste si,“ pokračoval jsem, „že kdybych chtěl dělat nějaké nepříjemnosti, v případě, že bych našel Konipasovu skrýš a v ní ten dopis, váš přítel Kruliš mi nasadí nůž na krk a já budu mlčet.“

Hleděl na mě strnule jako figurína v panoptiku. Brada se mu třásla čím dál tím víc.

„Jenomže pak jste si uvědomil, že ve světě lidí, jako jste vy, neexistuje nic takového jako přátelství. Místo toho tam máte jenom výhodná spojenectví. A tak jste si řekl – opravte mě, jestli se mýlím.“

Přirozeně mě neopravil.

„Řekl jste si, že Kruliš by vám možná přispěl na pomoc proti mně, ale za cenu toho, že by se mu dostala do ruky zbraň proti vám. A to velice účinná zbraň. Jenže vám tohle došlo pozdě. Až když už jste mě zavolal. Proto to divadýlko, že ve stínu smrti národního mučedníka Konipase vaše osobní záležitost přestává být aktuální,“ řekl jsem jedovatě. „Naopak. Je teď aktuálnější než kdy předtím.“ Pohlédl na mě ztrápenýma očima. Byla v nich otázka. Ten živočich ještě ani teď nevěděl, co má dělat.

„Máte dvě možnosti,“ řekl jsem. „Buď se k tomu svému původu přiznáte se všemi důsledky.“ Udělal jsem pauzu. Meluzín sklopil hlavu. „Třeba se vám podaří odčinit ještě něco z toho, co jste napáchal,“ pokračoval jsem. „Zaplatíte za to ovšem vysokou cenu. Asi život.“

Meluzín seděl s hlavou skloněnou na prsa. Dlouho. Potom ji zvedl a pohlédl na mě. V očích měl strach. „Anebo?“ zeptal se.

Naplnilo mě pohrdání. Bůhví, že jsem nebyl žádný hrdina. Ale tohle. Nalil jsem si pálivou Mařenku, opovržlivě jsem ji hodil do sebe.

„No a pak máte ještě možnost solit,“ řekl jsem. „Ale to vás teda bude něco stát. Bude to něco jako daň z přepychu. Protože, uznejte,“ změřil jsem si ho. Vosková kapka potu se svezla po bílé tváři na hedvábnou výložku županu. „Vy jste pro tenhle svět jistý přepych. Když uvážíme, kolika lidí se svět dnes tak lehkomyslně zbavuje. Kvalitnějších lidí. Pak jste, vážený pane, přepych.“

Přepych seděl a voskové kapky kanuly na župan. „Prostě, řekněme, že to bude teď dvě stě tisíc: na ruku a potom, až do konce války, padesát procent vašeho čistého příjmu. Po vítězství,“ ušklíbl jsem se, „říše jistě velkomyslně odmění vaše úsilí a pak se dohodnem na nějaké vyšší jednorázové sumě, za niž vám předám dopis vašeho tatínka.“

A tu Meluzín udělal neočekávanou věc. Vrhl se tváří na stůl a zoufale, vztekle a hystericky se rozbrečel.

Vstal jsem, nalil jsem si ještě jeden koňak. Křečovité vzlyky velkého bojovníka se podivně rozléhaly ztichlou noční knihovnou. Setrvačníkové hodiny se otáčely bez nejmenšího hluku, mosazné koule zrcadlily zkreslený obraz toho ponurého interiéru.

„Ano,“ řekl jsem. „Život je věčný boj, a silnější zvítězí. A je to tak správné. Ten silnější je ten lepší. To nás učí teorie nacionálního socialismu.“

Meluzínovy vzlyky zesílily.

„Tak dobrou noc,“ řekl jsem. „Mějte peníze připraveny. Ozvu se.“

A odešel jsem z vily.

Kapitola dvacátá šestá

…v níž si pan Salaquarda neví rady se záhadným kódem.

Intenzívní, i když krátký spánek po příjemném nočním rozhovoru v secesní vile nad železničním mostem mě tak osvěžil, že v sedm ráno jsme už byli na kubelické silnici a poháněni dřevoplynem blížili jsme se k zámku, kde nyní panoval Kleingöring.

Ale stálí obyvatelé se nezměnili. Paní Salaquardová mě přijala jako obvykle srdečně, a zatímco uctívala Zdeborského v kuchyni bukvicovou kávou, nasadil si pan Salaquarda drátěné brýle a vzal do ruky dopis.

„Ale to víte, pane doktore, jestli se neráčíte zlobit, pro vás, prosím, všechno. Tak zašifrovaný dopis, jestli jste to ráčil tak říct, povídáte? Ale to je, prosím, maličkost.“

Zahleděl se stařeckýma očima na dopis, napsaný těžkou rukou na nelinkovaném papíře, a radostně pokýval hlavou. Měl ji celou růžovou, holou, lemovanou stříbrným kroužkem šedin jako ležatou svatozáří.

„Ano, ano, prosím,“ zazpíval stařeckým hláskem. „Jestli jste si ráčil všimnout, prosím, tady už někdo, kdybyste se laskavě podíval, uhodl, v jakém kódu je, račte-li dovolit, dopis zašifrován.“

Scvrklým prstem ukázal na větu, načmáranou na okraji dopisu energickou rukou:

Není to Nihil šif?

„Je to, neračte se zlobit, prosím, nihilistická šifra. Na první, když račte dovolit, pohled, je to prosím, nihilistická šifra.“

„Nihilistická?“

„Ano, užívali jí, když račte dovolit, ruští nihilisté,“ řekl dědeček šťastně.

Něco cvaklo v mých mozkových spojeních. Jedno z nejpozoruhodnějších stadií Konipasovy pozoruhodné kariéry byl pobyt v Rusku: nejdřív jako zajatec, pak jako voják Děnikinovy armády, pak jako rudoarmejec a nakonec jako legionář. Měl příležitost dozvědět se cosi o existenci šifry ruských nihilistů. To by pak znamenalo, že poznámka na okraji dopisu pochází od Konipase.

„Je to, prosím, neračte se zlobit,“ hlaholil radostně dědeček, „velmi jednoduchá šifra. Využívá, když dovolíte, známé okolnosti, že při psaní, zejména při psaní osob nezvyklých, prosím, psát, zvedáme někdy, račte si vzpomenout, pero i uprostřed slova.“

Pohlédl jsem na dopis.

„Myslíte ten první a druhý řádek?“ řekl jsem. „Ale to měl ten pisatel jenom rozskřípané pero a pak si je vyměnil, ne?“

Děda se bázlivě usmál.

„Neračte se, prosím, urazit, ale mýlíte se. Je to, prosím, takový trik. Vypadá to, jak jste si ráčil bystře, prosím, povšimnout, že pisatel vyměnil rozskřípané pero, protože prosím, dál už takové mezery v dopise nejsou. Ale proč, prosím, neměl pero už rozskřípané, když psal adresu, he?“

Upřel na mě vodové oči a pokračoval.

„No prosím. První řádek, prosím, a začátek druhého je nihilistická šifra. Kdybyste ráčil věnovat pozornost, písmenná zakončení některých nespojených písmen směřují, prosím, dolů. Vypadá to, prosím, jak škobrtnutí pera.“

Scvrklý prst demonstroval ten jev na kostrbatém písmu sdělení.

„Ta, která, prosím, směřují dolů,“ zdůraznil dědeček zvýšeným hlasem, „ať už, prosím, jsou na přirozeném konci slova, nebo, prosím, uprostřed slova přerušeného zvednutím, a novým nasazením zadrhlého, když dovolíte, pera,“ mluvil děda jako kniha, „tato zakončení, prosím, označují, prosím, konec šifrové skupiny.“

„Čeho?“

„Neračte se zlobit, prosím, šifrové skupiny,“ pravil dědeček láskyplně a dychtivostí jen hořel. „Potom, když se ráčíte obtěžovat, spočtete počet písmen v každé takové šifrové skupině, a čísla, když dovolíte, napíšete po dvou. Kdybyste se laskavě neráčil hněvat,“ řekl pan Salaquarda a začal v dopise tužtičkou hbitě zatrhávat šifrové skupiny podle vlastního návodu. Sledoval jsem ho.

„Tak to prosím máme,“ pokračoval pilně a hbitě psal tužtičkou na připravený arch papíru. „Mladš to je pět, í a to je 2. pi, to je, prosím, 2. lný s to máme 4, amost je 5, atný když dovolíte, 4, a teď bos, to je 3 a konečně, prosím, po a to, když račte dovolit, je 2. Tak.“

Pan Salaquarda se spokojeně zadíval na řadu číslic.

„A nyní, račte si povšimnout, napíšeme čísla po dvou.“

Vzal tužku a napsal pod sebe

5 2

2 4

5 4

3 2

„Nihilisté kombinovali, prosím svůj kód,“ pokračoval, „s tak, prosím, zvanou substituční tabulkou řecko-makedonskou, prosím. Když se neráčíte urazit, nakreslím vám ji.“

Scvrklá stařecká ruka horlivě črtala po papíře. Dědeček byl zcela zabrán do svého počínání, a ve mně zatím klíčila divná myšlenka.

Všechny ostatní Konipasovy dokumenty byly prosté a jasné objekty vhodné k vydírání. Pornografické fotografie, nedvojsmyslné dopisy závadného obsahu, fotokopie usvědčujících úředních listin.

Koho ale mohl vydírat na základě poselství složitě zašifrovaného do textu inzerátu?

A kdo vůbec dnes někomu posílá zašifrované zprávy?

A z příjemného pocitu vítězství nad Meluzínem se ve mně probudila touha se to dozvědět.

Děda zatím vyrobil tabulku

1

2

3

4

5

1

A

F

L

Q

V

2

B

G

M

R

W

3

C

H

N

S

X

4

D

I

O

T

Y

5

E

K

P

U

Z

„Vezmem nyní, když račte dovolit, číselné dvojice, které jsme získali čtením šifrových skupin, prosím,“ zazpíval radostně děda, „a čtěme z tabulky tak, že první číslo, budete-li tak laskav, značí horizontální řadu, druhé, prosím, vertikální. A pokud se račte obtěžovat, v průsečíku řady horizontální a vertikální je hledané písmenko, prosím. Tedy: 52,“ řekl a přejel prstem po tabulkách, „je K, prosím. A –“

Už jsem ho neposlouchal. Použil jsem jeho návodu a vyšlo mi slovo KRUH.

Co to znamená?

„Jak račte vidět, šifra, prosím, nelhala!“ radoval se dědeček. „Výsledné slovo, račte-li chápat, neračte-li se urazit, dává smysl!“

„Ale jaký smysl?“ vyslovil jsem nahlas myšlenku.

„Nu přece kruh! Kruh, prosím! Kroužek!“ zaplesal děda a najednou se zarazil.

Podíval jsem se na něho. Děda zrudnul a zalapal po dechu.

„Je vám něco, pane Salaquarda?“

„Ne, ne, prosím, neračte se – nic prosím. Neračte se urazit, prosím, nic,“ koktal dědeček. Nelíbilo se mi to.

„Nechcete vodu?“

„Nenene!“ řekl. A potom sebou rozpačitě zavrtěl a zeptal se: „Kdybyste ráčil dovolit a neráčil se zlobit, odkud máte ten dopis?“

Podíval jsem se mu do očí.

„Proč to chcete vědět?“

„Ale nic, prosím. Jen tak. Čistě jen ze zájmu, prosím. Obírám se, jak račte vědět, již léta různými hlavolamy. A tento kód je, prosím, vzácný. Velmi vzácný v našich zemích.“

Pořád se mi to nelíbilo.

„Je to vyděračský dopis,“ řekl jsem.

„Tak?“ dědeček očividně natáhl uši.

„Totiž dopis, který chtěl vyděrač použít k vydírání.“

„Koho, prosím?“

Pohlédl jsem mu znovu do očí. Děda v rozčilení zapomněl na svoje zdvořilostní kudrlinky. A to něco znamenalo. Můžu mu věřit? Čas od času dojížděl do Prahy za Kalendou. Od něho jsem věděl, že se děda ideologicky svému novému pánu a zaměstnavateli vůbec nepřizpůsobil. Spíš naopak. Ale přesto.

„Proč vás to zajímá, pane Salaquarda?“

„Ale mě to, prosím, vůbec nezajímá!“ zamával odmítavě rukama a hořel zvědavostí. „Neračte si to vykládat ve zlém.“

„Chtěl vydírat nějakého člověka, kterého sám neznám,“ řekl jsem zamyšleně. „Ten vyděrač je už po smrti a mně se tohle dostalo do ruky náhodou. Chtěl bych zjistit, koho chtěl ten nebožtík vydírat. A myslím, že bych se to dozvěděl, kdyby se vám podařilo vyluštit tenhle kód.“

„Ale vždyť jsem to už vyluštil, prosím,“ zvolal nervózně stařeček. „Je to KRUH. KRUH!“

„Ale co je to ‚Kruh‘?“

Pan Salaquarda se znovu zarazil.

„To prosím, neračte se zlobit, nevím, prosím.“

Pateticky jsem vzdychl, sebral jsem dopis se stolu a strčil jsem ho do kapsy. Ruce pana Salaquardy se mimovolně pokusily mě zadržet, ale pak se dědeček ovládl.

„Škoda. Spoléhal jsem na vás –“

„Kdybyste ráčil –“

„Prosím.“

„Kdybyste se neráčil – zlobit,“ pravil děda velice nervózně. „Ale šifra má, prosím, možná, když dovolíte, ještě jiné zněni, prosím.“

Vytáhl jsem dopis z kapsy.

„A věděl byste jaké?“

Děda vzal dopis do třesoucích se prstů a dychtivě po něm začal klouzat očima. Nelíbilo se mi to.

„Neračte se zlobit, ale kdybyste dovolil, ponechal bych si dopis tady,“ pravil dědeček a zrudnul jako růže. „Je to, prosím, račte mě omluvit, na mě příliš složité. Ukázal bych to, s vaším laskavým dovolením, panu radovi Sluníčkoví, předsedovi spolku Hlavolam, prosím, a potom bych se s vámi ráčil, totiž potom bych si dovolil, prosím, za vámi zajet –“

To už se mi vůbec nelíbilo.

Bylo víc než jasné, že děda přede mnou něco tají. Vtom se v bráně parku rozeřval automobilový motor. Vyhlédl jsem oknem a spatřil jsem nablýskanou mercedesku se standartou reichsprotektora, jak vjíždí zpupně do nádvoří.

„To je, prosím, Schulze,“ pravil děda tiše. „Pan Kleingöring mu zapůjčil, prosím, zámek, na ten týden, co bude v Berlíně. Přijíždí, prosím, s nějakými děvka – dámami.“

„Děvkami,“ řekl jsem tiše a hleděl jsem na nablýskané auto, z něhož vyskočil šofér v hnědé uniformě a otevřel dvířka. V nich se objevila hubená blondýna v křiklavé sukni.

„Dejte mi ten dopis,“ řekl jsem Salaquardovi.

„Ale já, prosím –“

„Ukažte!“

Vzal jsem mu dopis a strčil jsem ho do kapsy. „Nezlobte se, ale tady to není pro dokumenty takovéhohle druhu dost bezpečné.“

„Ujišťuju vás, prosím, pane doktore –“

„A taky bych do toho nerad zatahoval pana radu Sluníčka.“

„Salaquarda!“ ozval se zvenčí protivný, rozkazovačný hlas. „Wo stecken Sie denn?“

Pan Salaquarda sebou trhl a rozběhl se ke dveřím.

Potom, cestou do Prahy v autě, mi najednou napadla šílená věc.

Souvisí snad s filosofií nadlidí, mezi něž Němci český národ nepočítají, že když mi Kleingöring vypočítával přítomné na osudném večírku, kdy mu někdo ukradl Kamaráda S, vynechal z toho seznamu služebného ducha Salaquardu?

A to jen proto, že ‚čeští zaměstnanci zámku měli vstup do sídelního křídla přísně zapovězen‘?

Kapitola dvacátá sedmá

…v níž si s kódem nakonec neví rady ani Bunny de Scampolo.

Obrátil jsem papír, na který jsem nakreslil řecko-makedonskou substituční tabulku, k Božence a ukázal jsem jí vyluštěná dvojčísla.

„No jó, to už je lehký,“ prohlásila. „K-R-U-H. Kruh.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Ale co to znamená, KRUH. To mi Salaquarda řek taky. KRUH! KRUH jako kroužek! Jenže víc jsem z něj nedostal.“

Boženka se zamyslila.

Seděla ve svém starém pokojíku v karlínském domě, zmodernizovaném a silně vylepšeném, jehož stěny nyní zdobily fotografie černých pánů a dam. Pod každou bylo pečlivým Boženčiným rukopisem na obdélníku z kreslicí čtvrtky napsáno jméno a vyzdobeno složitými a nepříliš umělými ornamenty s motivy hudebních nástrojů. Tak pod portrétem přihrblého černocha byl ve věnečku do sebe zapletených saxofonů nápis CHICK WEBB, jméno DUKE ELLINGTON zdobily čtyři klaviatury, podobající se zkaženým zubům, a hezká černoška, označená prostě jako ELLA, zas doplatila na Boženčiny výtvarné sklony rámcem z křivolakých notových osnov, vyplněných veselými notičkami v podobě srdíček. Pod tím na odřeném polštářku pokojně chrápal buldok Jajteles, jenž právě, bez ohledu na válečné hospodaření, poobědval Boženčin příděl masa na tři dny.

Mezi tím vším seděla Boženka v dlouhých černých kalhotách a s tváří, která lety zinteresantněla. Vlastně už se skoro nepodobala té dívce, která měla v sedmnácti viditelné sklony k tloustnutí a bezstarostně je podporovala nepočítanými půllitry. Teď, v sedmadvaceti to byl štíhlý, trošku posmutnělý bílý leknín, který ze staré Boženky měl jen nespisovný slovník a oddanou lásku k mojí nehodné nepatrnosti. Boženka patřila k tomu vzácnému rodu žen, které stárnou do krásy. Když jsem se na ni tak díval – ale ne, neuvažoval jsem o záhadě, proč jsem se s ní vlastně dosud neoženil. Co má člověk pod nosem, k tomu je slepý. Teprve když o to přijde –

„Kroužek,“ řekla Boženka zamyšleně. „No jasný. Už mi na majáku svítá.“

„Co ti svítá, Božka?“

„Počkej, Jarouši,“ řekla a prohlížela dopis. „No je to jasný, jak vůdcova indispozice.“

„Intuice,“ opravil jsem ji. „A doufám, že tohle přirovnání neříkáš nahlas na veřejnosti.“

„Neboj,“ pravila Boženka. „Ale jasný to je. Koukni.“

Pak mi ukázala dopis, v němž zakroužkovala tři dlouhá ú.

„Kruh,“ řekla, „znamená vlastně kroužek. Kroužek se dělá nad dlouhým ú, když je to uprostřed slova. Jenže tady žádný kroužkovaný ů nejsou, takže KRUH znamená vlastně dlouhý ú. A v tom psaní jsou jenom tři dlouhý ú.“

„Úplně, úplně, úzkostně,“ řekla pomalu Boženka.

„A co z toho?“ řekl jsem.

„Bude platit buď písmenko před, nebo za tím dlouhým ú,“ řekla Boženka. „Takový fígle znám moc dobře. Pan Grym tomu říká písmenkovka. Nejdřív za. P – P – Z. Tak ty to nejsou. Tak ty druhý.“ Boženka si pomáhala prstem. „T – R – I. Tři.“

„To je blbost,“ řekl jsem.

„Psal to asi nějakej Slovák,“ řekla Boženka zamyšleně.

„Jaks na to přišla?“

„No ‚tri‘!“

„Myslíš – tři?“

Boženka se znova zamyslela.

„Tři,“ řekl jsem. „To jsme tam, kde jsme byli. KRUH a teď TŘI. To má znamenat kvadraturu kruhu nebo co?“

„Cože že?“ zeptala se Boženka duchem nepřítomně.

„Ale ne. Muselo by být DVĚ a ne TŘI. Jenže stejně to asi bude jako kvadratura kruhu,“ vzdychl jsem.

„Bane, Jarouši,“ pravila Boženka. „Pamatuješ se, jak ti tenkrát pan Salaquarda ukázal takovej kód –“

„Kdy?“

„Tenkrát, jak zavraždili Frantu Procházku. Srágorův nebo tak nějak.“

„Anaxagorův, ano, vzpomínám si.“

„Tak podívej,“ řekla Boženka. „Podívej na ty tečky, vidíš? Někdo do nich ryl tužkou.“

Rychle jsem sebral dopis. Skutečně. Všechny tečky, na koncích vět i nad „i“ byly zesíleny tužkou.

„Ty myslíš –?“

„No jasně,“ pravila Boženka. „Je to Sranaxa – axana –“

„Anaxagorův,“ pomohl jsem jí.

„Axra – magorův,“ zmohla Boženka téměř úspěšně starého filosofa, „Axra – magorův kód. A to TŘI znamená, jak maj bejt vod sebe daleko písmenka.“

Vstala, přistoupila ke skříni a vytáhla papírové měřítko za dvacet haléřů. „Tři milimetry,“ řekla a jala se pilně vyrábět měřítko podle pana Salaquardy. Nedočkavě jsem jí ho vyrval z ruky. Pak jsem se zarazil. „Ale kde máš vodicí čáru?“

„Tady,“ řekla Boženka a ukázala na papír. Teprve teď jsem si uvědomil, že dopis je napsán na listě, vytrženém z nějaké účetní knihy, a u levého kraje je svislá červená čára. „Vod tý čáry napravo tři milimetry je „a“.“

Přiložil jsem měřítko na dopis a jel jsem pomalu dolů. Tak, jak tečky postupně splývaly s čárkami označujícími jednotlivá písmena, jsem si je zapisoval na papír.

Výsledek mě zklamal. Hluboce. Byl to třetí pokus vyluštit kód. První dva se povedly aspoň napůl. Vyšla z nich slova, která sama o sobě dávala smysl a poukazovala k dalšímu řešení. Od KRUHU jsme přišli na TŘI, od TŘI k Anaxagorovu měřítkovému kódu. Jenže Anaxagorův měřítkový kód nás přivedl k nesmyslné řadě písmen, která neměla smysl ani sama o sobě.

„Jsme v rejži,“ řekl jsem. „KVC KZH LTJ,“ slabikoval jsem ten záhadný nápis. „Říká to něco tvému ingéniu, Božka?“

„Komu?“ zeptala se Boženka.

„Jestli tomu rozumíš?“

Boženka vyvalila pomněnkové oči na nápis.

„No,“ pravila uvážlivě. „V hádankářským klubu Hlavolam sme luštili horší rébusy,“ řekla. „Tohle vypadá na –“ zamyslela se. „No jasně,“ řekla. „Von to tady na kraji už někdo luštil, vidíš?“ a ukázala na shluky tiskacích písmenek, připsané rukou na okraj dopisu. „To je vono. A tadyhle vidíš,“ řekla. „Tady napsal pan Grym ‚E 1‘, a podívej, v adrese je podtržený slovo Úhlopříčná 1.“

„Jaký pan Grym?“

Boženka se zatvářila překvapeně. „Přece – ten dopis je z Denního hlasu a tam je – Ale vona to je hloupost, to mě jen tak napadlo.“

„Co tě napadlo?“

„Že tam je redaktorem hádankářskýho koutku nějakej pan Grym.“ Boženka se podívala na dopis. „A tady stojí: ‚G! Podívejte se na to. Není to Nihil šif? Kp‘.“

„G? Grym? To by mohlo být. Asi to tak bude. Na koho jiného než na šéfa hádankářské rubriky by se Konipas obrátil?“

„A co dál?“ zeptal jsem se.

„Pan Grym dal to podtržený slovo, Úhlopříčná 1, do kroužku. Tužkou. Vidíš?“

Skutečně. Kolem podtrženého slova v adrese byl tužkou kroužek.

„A taky zakroužkoval značku ‚Sám‘,“ řekl jsem. „Je taky podtržená pisatelem.“

„Vidíš, jak seš chytrej,“ pravila Boženka. „Ale to bude asi něco jinýho. Vemem si nejdřív to ‚Úhlopříčná‘. To je tohle E 1.“

„Jak to myslíš?“

„No E 1 to znamená podle mezinárodní tabulky luštitelů tajných nápisů jednoduchej úhlopříčkovej směr, jak číst zašifrovanej tajnej nápis,“ řekla Boženka.

„No dobrý,“ řekl jsem. „Co to je?“

„Podívej,“ řekla Boženka a vzala tužku. „Dyž si napíšeš abecedu do čtverečku, tak to můžeš všelijak zpřeházet. Nejjednodušší je to takhle. Vynechává se ‚y‘ a ‚z‘, aby byl správnej počet písmen na čtvereček.“

Napsala vlasovými tahy na téměř už plný okraj papíru tuto záhadu:

A

B

C

D

E

F

G

H

I

J

K

L

M

N

O

P

Q

R

S

T

U

V

W

X

„Tohle je vobyčejný,“ řekla. „Píšeš to po pořádku, a dycky, dyž napíšeš pět písmenek, načneš novou řádku. V mezinárodních tabulkách pro luštění tajnejch nápisů se tomu říká A 1.“

„Aha,“ pravil jsem duchaplně.

„Anebo to ale můžeš napsat taky takhle,“ řekla Boženka a hledala na okraji papíru volné místo. Nenašla ho. Vzala čistý papír z přihrádky za sebou a napsala na něj:

A

B

C

D

E

F

L

K

J

I

H

G

M

N

O

P

Q

R

X

W

V

U

T

S

„Cik cak,“ řekla. „První řádek vobyčejně, druhej vodzadu dopředu, třetí zas vobyčejně a tak. Tomu se říká C 1. Taky se dá začnout zezdola, a to je potom C 3.“

Napsala:

X

W

V

U

T

S

M

N

O

P

Q

R

L

K

J

I

H

G

A

B

C

D

E

F

„A k čemu to všechno je?“ zeptal jsem se netrpělivě.

„Nebuď tak hr hr,“ řekla Boženka. „Však k tomu přijdem. E 1 se píše do úhlopříčky, začne se vobyčejně a de se vodshora dólu po úhlopříčce jako nalevo.“ Napsala tento vzorec:

A

B

D

G

K

O

C

E

H

L

P

S

F

I

M

Q

T

V

J

N

R

U

W

X

„No,“ řekla. „A dyž teda to má bejt E 1, tak si ty písmenka, co vyšly podle Axra – anas –“

„Anaxagorova,“ pomohl jsem jí. Polkla.

„– kódu, srovnáme nejdřív do čtverečku. Je jich,“ začala počítat, „devět. Tak to bude nejlíp dát to do třech řádků po třech písmenkách.“

Napsala na papír řadu písmen, zjištěnou měřítkovým kódem

K V C K Z H L T J

a pak je napsala pod sebe takhle:

KVC

KZH

LTJ

„No,“ pravila spokojeně. „A teďka to čti podle E 1.“

„KV,“ řekl jsem.

„Vidíš, jak ti to de. Tak dál,“ vybídla mě a sama rychle pohybovala rty.

„K,“ řekl jsem. „CZL – je to dobře?“

„Je,“ řekla a rychle to napsala:

K V K C Z L H T J

„A teďka to napíšem zas do čtverečku, úplně vobyčejně. Vidíš? Pan Grym to tady taky napsal.“

Ukázala na jeden z mnoha tužkou napsaných čtverečků na okraji, který byl zase zakroužkován.

K V K

C Z L

H T J

Potom to napsala na svůj papír načisto a zálibně se na to podívala.

Zamyslela se.

„Jo,“ řekla potom. „To ‚Sám‘ je podtržený proto, poněvadž je to klíč. Čísílkový klíč pro zpřeházený sloupce.“

„Ohromný,“ řekl jsem. „A to znamená?“

„To znamená 3 1 2,“ řekla. „Dyž vemeš písmenka tohohle slova tak, jak dou po sobě v abecedě, tak S de až nakonec, pak de M a nejdřív A. Takže to znamená 3 – 1 – 2.“

Vzala tužku a s jazykem povyplazeným udělala mřížku, kterou nahoře očíslovala.

„A teďka,“ pravila, „vemem, co nám vyšlo, řádku po řádce, a napíšem to do těch chlívků za sebou tak, že první řádku napíšem do jedničky, druhou do dvojky a třetí do trojky.

Taky se to dá napsat vodorovně,“ řekla a napsala:

Dopsala a zamyslela se. Hleděl jsem na oba ty čtverečky a nebyl jsem z toho moudrý.

„Tak co, Božka,“ začal jsem dorážet. „Co vyšlo?“

„No,“ řekla, „vyšlo to, co tady pan Grym napsal na kraji. A někdo jinej mu zakroužkoval tužkou první dvě písmenka.“

Podíval jsem se na jeden z mnoha tužkových nápisů na okraji papíru.

Zněl:

„V tom prvním čtverečku, co sou čísla nahoře,“ řekla Boženka, „musíš číst vodorovně a napsat to do řady za sebe.“

Přejela prstem po čtverečku, jako když si dítě přeříkává ve slabikáři:

„H, K, C, T, V, Z, J, K, L. A v tom druhým,“ řekla, „co sou čísla pod sebou, se musí číst svisle.“ Zase zaslabikovala. „H, K, C, T, V, Z, J, K, L. Ve vobouch případech to vychází stejně, takže je to správný. H K C T V Z J K L,“ vychrlila rychle.

„H K C T V Z J K L,“ opakoval jsem nechápavě, a pak jsem s veškerou energií nastřádané zvědavosti, která se ve mně během Boženčina věcného výkladu nashromáždila, zoufale vybuchl: „Ale co to JE!? Co to znamená?“

„No to já nevim,“ řekla Boženka. „To musíš vědět ty.“

„Tak ti teda mockrát děkuju,“ řekl jsem ironicky. „Vyluštilas mi pěkný nesmysl.“

Boženka se nafoukla.

„Je to správně!“

„To můžeš povídat mně, Božka,“ řekl jsem. „Poněvadž tomu nerozumím. Ale jak ti mám věřit, že si nevymejšlíš?“

„Já si nikdy nevymejšlím,“ řekla Boženka uraženě. „Ale je to to, co ten pán tady dal do kroužku.“

Podíval jsem se zas na papír. Kroužek kolem H K v nápise, který se shodoval s Boženčiným řešením, byl stejnou tužkou jako Konipasův rozkaz Grymovi. Patrně to tedy asi bylo správně. Ale nedávalo mi to smysl.

„Von to asi bude nějakej předem dohodnutej klíč,“ řekla Boženka. „A to se už dál rozluštit nedá. To je lo – lo – lo – lo – jak se tomu říká.“

„Svět neviděl tak děravou hlavu, jako máš ty,“ vzdychl jsem. Měl jsem na Boženku nelogický vztek, ačkoliv za nic nemohla. „Logický, chceš říct, viď? Mně se zdá, že bych tě měl zas vyzkoušet z cizích slov.“

Boženka pohodila hlavou.

„Já znám některý, který ty neznáš,“ pravila hrdě. „Třeba brusches.“

„Co to je? Hebrejština? Jako toches?“

„Cheche,“ zasmála se Boženka pohrdavě. „To je anglicky. Sou to ty drátěný smetáčky, co se jima šimrá malej buben.“

„To jen dokazuje, jak seš pitomá,“ řekl jsem krutě. „To se vyslovuje brašiz.“

„Ty seš pitomej!“ řekla Boženka.

„Ty seš pitomá!“ rozlítil jsem se, a pak mezi námi došlo k jedné z našich četných hádek, do níž vehementně a po Boženčině boku zasáhl Jajteles a která nakonec skončila Boženčiným pláčem a velkým smířením. Když mi potom Boženka fačovala ruku, do níž mi svoje argumenty vtiskly Jajtelesovy čelisti, už jsem zapomněl, kvůli čemu jsme se vlastně hádali, a vůbec jsem nechápal, že jsem tou hádkou zase nedokázal nic než pravdivost Boženčina původního tvrzení o mé inteligenci. Jako jsem nikdy nechápal, že svoji pitomost dokazuju vlastně už deset let, když nechávám roky marně plynout kolem toho věrného leknínu.

Kapitola dvacátá osmá

Úvaha doktora Pivoňky a rozdělení úloh. Pavla Plachá odchází za panem Grymem.

Co znamená záhadné H K C T V Z J K L jsem se tedy nedověděl, ale v hloubi duše jsem byl, vzdor té vzteklé hádce, přesvědčen, že Boženčin luštitelský postup byl v pořádku a že ten nevinný inzerát je vlastně kódovaná zpráva. – O čem? – Komu?

Zamyslel jsem se. Udobřená Bunny odešla do kuchyně vařit čaj a já zadumaně seděl nad dopisem.

O čem?

Komu?

Na tu poslední otázku, napadlo mě, by šlo odpovědět. Aspoň zčásti. Nihilistický kód je řešitelný jedině z rukopisu. Z vysázeného inzerátu by nevyčetl nikdo nic. A kdo dostává v redakci do ruky rukopis inzerátu?

Jistě. Příslušný redaktor. Potom možná nějaká písařka na stroji, jestli se rukou psané inzeráty přepisují, ale v první řadě určitě redaktor.

Musím si všechno srovnat v hlavě. Není to jenom honba za chimérou? Ale ne. Není. Konipas by neschovával do své tajné schránky chimérický dopis. Tenhle dopis má nějaký význam. A možná větší, než všechny ostatní Konipasovy dokumenty dohromady. Byl tedy určen redaktoru inzertní rubriky Denního hlasu. Ale na místo určení se patrně nedostal. Nebo dostal a Konipas se ho zmocnil teprve potom. Snad si všiml charakteristických znaků nihilistické šifry. Snad toho redaktora sledoval, protože ho měl v podezření, že patří do nějaké ilegální organizace.

Zamračil jsem se. Není to chiméra?

Není. Kdo dnes píše takovéhle dopisy?

A potom Salaquarda. Nejdřív byl do dopisu celý žhavý. To podlehl své luštitelské vášni a nevšiml si, co vlastně luští. A pak si všiml. A od té chvíle začal dělat, že s tím nemůže hnout.

A pokusil se ten dopis ze mne vylákat.

A byl na zámku toho dne, kdy se tam ztratil jed.

Jestlipak to všechno spolu nějak nesouvisí?

Ale jak?

A proč se o to vlastně starám? Proč strkám krk do další smyčky, sotva jsem z jedné, z té Meluzínovy, vyvázl, a v druhé, v Kleingöringově, dosud vězím?

Snad – ano, snad jestli se mi podaří rozvázat tuhle smyčku, vyklouznu i z té Kleingöringovy. Protože sám člověk do ilegality nemůže. Musí získat spojení. A tenhle dopis může znamenat spojení.

A v mé situaci, zdá se, bude ilegalita bezpečnější než ten vabank s Kleingöringem, který se po týdnu vrátí z Berlína a bude chtít výsledky.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím se mi to zdálo zřejmější.

Vzal jsem telefon – nejnovější vylepšení Boženčina domácího zařízení, které jí z protekce zařídil syn ředitele Poštovní správy, jenž patřil k množícím se obdivovatelům „první dámy swingu“ – a vytočil jsem číslo redakce Denního hlasu.

„Mohl bych mluvit s panem redaktorem – no – s tím, co má na starostí inzertní rubriku – jak se jmenuje, s panem –“

„Kozelkou?“ ozval se hlas telefonistky.

„Ano, Kozelkou,“ řekl jsem.

„Bohužel už s paní odejeli,“ oznámil mi veselý hlas telefonistky.

„Děkuji.“ Zavěsil jsem. Nechtěl jsem s ním mluvit. Stačilo mi, že vím, jak se jmenuje.

Kozelka. Kozelka. To jméno mi bylo povědomé. Lovil jsem v paměti. Nějak mi v ni souviselo se slavným cestovatelem Robertem Budeciem, jehož jsem znal z jedné návštěvy u Juanity. Zdálo se mi tehdy, že Tom Lomal mu není příliš nakloněn. Asi věděl proč. Budecius se prý kdysi přátelil s Juanitou v New Orleansu. Ale proč mi Budecius souvisí s Kozelkou?

Ale ovšem. Ukrajina! Mojmír Kozelka byl jedním z deseti českých redaktorů a kulturních pracovníků, kteří v létě navštívili ukrajinská bojiště a psali pak o tom články do novin.

Boženka přinesla čaj.

Nepamatoval jsem si na články Kozelkovy. Všechny je patrně zastínily krvelačné výtvory trojice Konipas – Crha –– Krychtálek, kteří se předháněli v apoteózách německé branné moci, jež přinesla osvobození „ukrajinskému selstvu“. Patrně se z toho Kozelka nějak vyzul. Asi jako Budecius, který se z toho vyzul šikovně přes svoje cestovatelské řemeslo a napsal jen obsáhlou a skvěle nudnou reportáž do Zeměpisného měsíčníku. Soustředil se v ní na líčení ukrajinských přírodních krás a na podrobný popis hlodavce Mlcha štětinatého, s nímž se, jak tvrdil, kromě Ukrajiny setkal na svých cestách toliko ve velkoknížectví Lichtensteinském. Juanita se sice mračila, že Robert na Ukrajinu vůbec jezdil. Ale vysvětlil jí, že odmítnout rovnalo se vstupence do koncentráku, a tak mu odpustila.

A Budecia znám. Od toho bych se mohl něco dozvědět o Kozelkovi. Nehodlal jsem jít za redaktorem bez informací, abych nespadl zas do nějaké pasti, jako jsem do ní spadl u Kleingöringa a málem i u Meluzína. A Boženka –

„Božka,“ řekl jsem. „A ty se znáš s tím redaktorem hádanek z Denního hlasu?“

„S panem Grymem?“ řekla Boženka. „Jenom si píšeme.“

„Zná tě jako Pavlu Plachou, že?“

„No jo.“

Trochu se začervenala.

Vytáhl jsem z kapsy brýle v černých obroučkách, které jsem měl na čtení, ale kterých jsem z frajeřiny skoro nepoužíval.

„Nasaď si je!“

Boženka byla pro každou legraci. Nasadila si brýle a změnila se v literní učitelku.

„Výborně,“ řekl jsem, „v tomhle nikdo nepozná první dámu swingu.“

„Neslušej mi?“ zeptala se Boženka s obavou.

„Naopak,“ řekl jsem. „Jseš v nich úplně žužů. Tak,“ naklonil jsem se k ní, „nasadíš si tyhle brejle a půjdeš k panu redaktoru Grymovi. Představíš se mu jako dobrá známá pana Konipase.“

„Proč?“

Ušklíbl jsem se.

„Abys nemusela vysvětlovat, jak víš o tomhle dopise.“ Poklepal jsem na dopis. „Chápeš, Božka. Trošku to zahraj, no. Napůl milenka, napůl snoubenka, vždyť v tom ty umíš chodit.“

„To ti Bůh řek,“ pravila Boženka s ostnem výčitky.

„No tak. Buď hodná holka,“ řekl jsem jako že jsem neslyšel. „Konipas měl milenek tolik, že se v nich Grym jistě nevyzná.“

Boženka se zazubila.

„Žužů,“ pravila. „Zahraju to na něj, že se už nevyzná vůbec v ničem,“ pravila. „Ale pak mi to nevyčítej, Jarouši. A taky mi musíš říct, vo co de?“

A tak jsem Boženku zasvětil do všeho, co jsem sám věděl, i do toho, co jsem si pouze myslel. Jenom jsem jí zatajil, čím mně vyhrožuje Kleingöring.

To byl jeden z velice mála projevů ohleduplnosti, s nímž jsem se kdy obtěžoval vůči té trošku prostoduché první dámě swingu. Jinak jsem na ní velice neohleduplně chtěl, aby z Gryma vytáhla, jestli je pravda, co jsem se domýšlel: že ho Konipas pověřil vyluštěním kódu, na co přišel a jak se dostal dopis do ruky Konipasovi.

Dopis jsem si pro jistotu nechal u sebe.

Kapitola dvacátá devátá

Rozhovor přerušený telefonem. Doktor Pivoňka se scvrkne na minimum.

U Roberta Budecia, slavného cestovatele, mi otevřela stará hospodyně. Znala mě, a tak mě pustila dovnitř, přestože cestovatel nebyl doma.

„Už od rána ho furt někdo volá, ani se nepředstaví,“ postěžovala si. „To sou lidi. Ale milospán povídal, že do čtyř se vrátí. Chcete počkat?“

Zavedla mě do Budeciovy pracovny, kde byly místo koberců kůže ledních medvědů a na psacím stole ohrádka ze sloního klu. Po stěnách, přeplněných trofejemi a souveniry, klouzalo odpolední slunce a ozářilo rezavý kožíšek zvířátka zavřeného v skleněné posadě a pečlivě žvýkajícího cosi, co vypadalo jako řemínek od hodinek. Mělo očka modrá jak Boženka a v rezavém kožíšku tuhé bílé štětiny. Nepochybně to byl mlch štětinatý, hlodavec, který cestovateli na Ukrajině zaimponoval víc než slavná vítězství panzergrenadierů.

Slavný cestovatel se dostavil ve čtvrt na pět.

„Á to je návštěva, to je návštěva!“ zahlaholil mezi dveřmi a stiskl mi ruku tak, že jsem pojal úmysl dát si ji zrentgenovat. Byl to mohutný muž s mohutným vousem a mohutným hlasem. Přistoupil k mlchovi a z pytlíčku mu do posady nasypal jakési bobulky, se zalíbením se chvíli díval na přičinlivé úsilí zvířátka, které bobulky ihned začlo zpracovávat hladovými čelistmi, a pak se obrátil na mě se slovy:

„Co byste tomu řek? Jdu rovnou z gestapa.“

Měl jsem pocit, že jsem si na informace vybral toho pravého.

„Doufám, že nic nepříjemného?“

„To je ale pitomá otázka,“ pravil cestovatel bez rozpaků. „Nebo mě zařazujete mezi lidi, co jim je styk s gestapem příjemný?“

„Chraň bůh!“ zvolal jsem.

„Tak proto!“ zahřímal. „Nepříjemnost, pane. Zas nová nepříjemnost!“

Přistoupil k příborníku. Otevřel ho a vytáhl láhev s nápisem Bonekamp.

„Musím to zapít, nechcete?“

Přijal jsem skleničku.

„Kvůli tomu gaunerovi gaunerskýmu Konipasovi!“ zahřímal cestovatel. „Čert mně ho byl dlužnej. Opatří mi pozvánku na recepci u toho obergaunera von Gregoryho. Nejradši bych se byl na to vysral, ale copak se to dá odříct? A copak já můžu předstírat, že jsem nemocnej, když se, já blbec, v každým interviewu chlubím, že jsem naposled ležel, když mi byly tři roky, s příušnicemi?“

„Vy jste byl na té recepci?“ zeptal jsem se a zahořel jsem zájmem. Budecius začal vypadat na přímo ideální zdroj informací.

„Nemáte uši nebo co?“ pravil však cestovatel klidně. „Máte. Nebo to nejsou uši, co vám odstává od hlavy?“

„Jsou,“ řekl jsem. „Už něco zjistili?“

„Zjistili prd,“ prohlásil cestovatel. „Hlavně že sebrali už asi padesát zaručeně nevinnejch lidí. Ale to je jejich metoda. Holomci zatracený!“

„Byl to jed, že? Cyankáli?“

Cestovatel na mě vyvalil černé oči.

„Odkud to víte, sakra! To ani já, himl, nevím, a byl jsem tam!“

„Ale no, v mém povolání se člověk leccos dozví,“ řekl jsem a vypil jsem další skleničku bonekampu.

„Krucifix!“ zaklel cestovatel. „Nejste vy tady sakra do prčic taky kvůli tomu lumpovi Konipasovi?“

Ujistil jsem ho, že nikoliv.

„Vlastně je mi teď skoro trapné, že jsem vás přišel obtěžovat s takovou hloupostí,“ řekl jsem.

„Já mám hlouposti rád,“ prohlásil. „V tý dnešní prdelní době je lepší obírat se hloupostma než věcma důležitejma, jako je politika.“ Řekl jsem:

„Jde o takovou tu nejběžnější rutinu mého řemesla. Jeden pán má podezření, že je mu manželka nevěrná.“

„Charouzd?“ otázal se cestovatel. Než jsem mohl odpovědět záporně, poznal to už z mého výrazu a řekl rychle:

„Nebo Mleziva, jebemtiboga?“ Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak už jedině Pleva?“ pravil udiveně. „Žádnej jinej na mě hergot nemůže mít podezření.“

Zvrhl do sebe skleničku.

„Ale ne. Nepodezírám vás, že vy byste měl něco s tou dámou,“ ujistil jsem ho rychle a následoval jsem jeho příkladu se skleničkou. „Ale znáte se s tím pánem.“

„Aha,“ řekl cestovatel.

„Mám totiž dojem, že ten pán je chorobně podezřívavý. O jeho manželce se mi nepodařilo nic zjistit, ačkoliv ji sleduju už rok. Tak bych si chtěl ten svůj dojem potvrdit u vás.“

„A kdo je ten vůl?“ otázal se mile cestovatel.

„Pan redaktor Kozelka.“

Cestovatel na mě vyvalil oči a zvolal:

„Krucifix, mladíku, nedělejte si ze mě srandu!“

A vtom zazvonil telefon.

Cestovatel ho vzal a zařval do něho:

„Budecius.“

Ze sluchátka se ozval skřípavý, rozčilený hlásek. Kde jsem ten hlásek slyšel? Drmolil a drmolil, a Budecius se začal mračit a mračil se čím dál víc.

„Víte to jistě, hergot?“ vyštěkl po chvíli a pak zase jen poslouchal a povědomý hlásek štěbetal a štěbetal k nezastavení.

Odkud ho znám? Kde jsem ho slyšel?

Nevěděl jsem, ale zněl mi povědomě, strašně povědomě.

„Do prčic, samá nepříjemnost. Musím to něčím zajíst.“

Budecius sekl s telefonem a přistoupil k příborníku. Vytáhl mísu s divnými černými pruty.

„Vemte si taky,“ pobídl mě. „To je kořen vlnovníku tapiového. Docela dobrý žrádýlko, z Brazílie.“

Vzal jsem si a okusil jsem. Chutnalo to jako artikl, v němž cestoval Mistr Kalenda a kterému se říkalo Alamed.

„Jo, tak kde jsme to, sakra, zůstali?“ pravil Budecius. „Aha, chcete informace o Kozelkovi. Tak ona mu už rok zahejbá panička, co?“ zachechtal se.

„Právě že nemohu zjistit, že by zahýbala.“

„Copak to, ženská to je pěkná. Ty boky. Ty –“ cestovatel mávl rukou. „Nebudu se radši šířit. Měl byste mě za sprosťáka.“

To už jsem měl. Ale nevadilo mi to. Ukousl jsem si další kus vlnovníku tapiového. Docela mi začal chutnat.

„A Kozelka?“ otázal se Budecius sám sebe. „To je takovej chudáček lemoun bažantská. Taky doplatil na toho sviňáka Konipase.“

Připadalo mi, že se Budecius nějak zvětšil. Nemyslím to v žádném přeneseném smyslu. Doslova fyzicky povyrostl. Zvětšil se. Ukousl jsem si nový kus vlnovníku tapiového a řekl jsem:

„Jak doplatil?“

„Ten starej fašoun si ho oblíbil,“ řekl Budecius. „Myslel si, jak nebude šťastnej, pitomec, když ho s sebou veme na ten exkurz na Ukrajinu. Odtamtud mám támhleto vzácný zvíře.“

Ukázal na zvířátko ve skleněné báni. Pohlédl jsem tam taky a lekl jsem se. Mích štětinatý vyrostl do rozměrů buldoka Jajtelese a hleděl na mě jako sova obrovskýma modrýma očima. Zatřásl jsem hlavou, zavřel jsem oči a zase jsem je otevřel. Ale bylo to tak. Ukousl jsem si nový kus vlnovníku tapiového, a mlch před mými zraky viditelně povyrostl. Bonekamp, usoudil jsem. Nikdy jsem to nepil. Bude po tom asi nějaká divná opice.

„No, aspoň jsem měl o čem psát,“ zachechtal se Budecius. „Ten chudák mamlas Kozelka si tam žádný téma nenašel a o slavnejch vítězstvích pancéřovejch divizí psát nechtěl a bolševickejch zvěrstvech taky ne, tak ho, nemrcoucha, nenapadla žádná větší pitomost, než že začal předstírat, že zapomněl psát.“

Pohlédl jsem na něho. Zase se zvětšil. „Krucifix,“ řekl a vyrostl do obrovských rozměrů. „Že zapomněl psát! Blbec jeden!“

„Předstíral analfabetismus?“ otázal jsem se.

„Hovno,“ pravil cestovatel. „Vymyslel si zvláštní nemoc. Prej ztratil schopnost určit vztah mezi substantivem a adjektivem. Ten vůl. Že prej mu připadá, že ke každýmu substantivu se hodí každý adjektivum. A on nemůže rozeznat, který k sobě patřej a který ne. O tý Ukrajině napsal jen jeden článek. Nějaký lotříci vykutálený v redakci to opsali a kolovalo to po lidech. Někde to tady mám. Počkejte, to stojí za to.“

Vstal a začal hrabat na psacím stole.

Ukousl jsem si vlnovníku a podíval jsem se na vlastní boty. Zjistil jsem, že já sám jsem se proti rostoucímu mlchovi scvrkl a sedím, nepatrný jako Kulihrášek, v obrovském křesle, podobajícím se amfiteátru.

Udělalo se mi nevolno a pokusil jsem se zahnat mdlobu novým kouskem vlnovníku.

„Jo, tady je ta volovina,“ pravil cestovatel a podal mi obrovský papír. Roztáhl jsem ho před sebou jako světový formát Der Neue Tag, ukousl jsem si další obrovský kus slaďounkého vlnovníku a četl jsem písmena formátu nejspodnější řádky na tabulkách očních lékařů.

„Zvlášť vrtošivá skupina bledě zelených novinářů navštívila v nedávných povětřích bojiště na Ukrajině. Zde se na místě přesvědčila o artikulovaných bojích ježků proti bolševickým dívenkám. Rozlehlé lodě Ukrajiny pokrývají ohořelé řehtačky barokních tanků, rozstřílených německými holubičkami.“

Zatřásl jsem hlavou, zavřel jsem oči a zase je otevřel. Ze skleněné báně na mě civěl rezavý slon s modrými bochníky místo očí… ohořelé řehtačky barokních tanků… skupina bledě zelených novinářů… v této nekonečné komnatě hrůz mi už nic nepřipadalo nemožné. A nic mi nevadilo, jenom trochu to, že jsem se tak scvrkl.

Podal jsem papírovou plachtu obru s plnovousem.

„To byste se posral, co?“ řekl obr. „Však Konipas z toho taky málem dostal mladý. ‚Pěkný rozštěp vědomí!‘ řval, ‚Provokace je to! Urážka říšský branný moci!‘ a Kozelku chtěl dát zavřít, ten mizera kolaborantská. Ale pak ho ukecali. Tak ho jenom vyhodil z kulturní redakce a dal ho za trest redigovat inzeráty.“

„Ano,“ řekl jsem mdle a nacpal jsem si do úst obrovský černý kořen. Zachvátila mě hrozná hltavost.

„No jo,“ řekl cestovatel. „A tak vy říkáte, že už rok má podezření na paničku, co? Rok říkáte?“

„Už přes rok,“ řekl jsem. Bylo mi velice mdlo a pocítil jsem touhu povídat a povídat. „Už přes rok,“ řekl jsem. „Ona má řadu všelijakých konexí. Pochází z nejlepší pražské rodiny a tak se zná s Čechy, s Němci, s Angličany, s celou mezinárodní smetánkou.“

„A sakra,“ řekl Budecius. „A co Kozelka?“

„Kozelka – ten mě taky zajímá!“ prohlásil jsem. „Pročpak?“

„Kozelka je moc zajímavej, ale já jsem nějakej malinkej.“

Pohlédl jsem k vzdálenému horizontu, jejž vytvářelo opěradlo křesla.

„A Kozelka?“ slyšel jsem hlas obrův, přicházející zpoza horizontu.

„Kozelka. Inzertní rubrika,“ řekl jsem. „To se ale Konipas říz, že sesadil zrovna Kozelku a zrovna do inzertní rubriky. Nemáte eště vlnovník?“

Obr ke mně beze slova přivalil obrovskou černou kládu. Třebaže jsem byl už malinký jako kolibřík, vrhl jsem se na ni a začal jsem do ní zobat.

„Proč myslíte ‚právě Kozelku‘?“ zeptal se obr.

„Poněvadž Kozelka – Kozelka,“ měl jsem nepříjemný dojem, že žvaním, ale zároveň mě to nutilo žvanit. Sebral jsem všechny síly. V tom bonekampu něco bylo! A nebyl to jen alkohol! šlehlo mi hlavou. A Budecius – Než jsem dokázal zvládnout myšlenky a soustředit je na Budecia, zazvonil v předsíni zvonek. Obr zaklel a vstal. V předsíni se ozvaly hlasy, a pak se otevřela obrovská brána v nesmírné dálce a do pokoje vstoupila gigantická černoška. Rozhlédla se a spatřila mě. Vyvalila oči jako dva sněhové měsíce a příšernou rychlostí se dostala přes tu strašnou dálku ke mně.

„Pane doktore!“ zvolala. „Ono to pilo?“ a pak, k Budeciovi: „Och vy ošklivá člověka! Že ste mu dávalo žrát to svinstvo!“

Juanita Lomalová, uvědomil jsem si.

„Okamžitě uvařilo kávu, nemravník jeden!“ slyšel jsem Juanitu, „že neupadne na hanbu!“

„Ale Nitečko!“ slyšel jsem Budecia. „To byl takovej žert!“

„Já ti podám žert!“ zvolala Juanita. „Běželo, a ať už se káva peče!“

Všechno se se mnou zamotalo, a vymotal jsem se z toho až na jakési pohovce, kolem pasu mě držela Juanita a přihýbala mi z půllitrového hrnce černé kávy.

„Už mu svítalo na majáku?“ zeptala se přívětivě. „Jak říkala Bunny: už mu zas svítalo na majáku?“

Pomalu mi svítalo.

A leccos.

Kapitola třicátá

Noční volání. Doktor Pivoňka se připravuje na nejhorší.

Ležel jsem pak na pohovce ve své kanceláři v Ostrozraku, kam mě Juanita nakonec dopravila, a nabyl jsem už zase původní velikosti. A taky maják jsem měl už celkem osvětlen. Ale leccos bylo zatím ve stínu.

V Ostrozraku bylo ticho; když jsem se probudil, všichni už dávno odešli. Na zápěstí mi světélkovaly hodinky. Deset večer. Jak asi dopadla Boženka?

Uvědomil jsem si, že na mě čeká v Karlině. Posadil jsem se a hlavu jsem měl těžkou jako závaží.

Žádný bonekamp. Vlnovník tapiový. Juanita mě informovala o tom kořenu, který zvětšuje svět. Byla to známá Budeciova atrakce a často už v minulosti posloužila zábavě jeho přátel. Po zmenšení na minimum opouštěla i ty nejopatrnější opatrnost a povídali na sebe věci, které by v normální velikosti zamlčeli i ve zpovědnici.

Byl jsem já jeho přítel?

A dal mi vlnovník, aby mě pobavil?

Pochybuju.

Nebo mě chtěl dostat do zpovědnice?

A pak ten hlas. Ten povědomý hlas v telefonu.

Telefon právě zazvonil. Pohlédl jsem na něj a uvažoval jsem, jestli ho mám zvednout. Hlava mi vlastní vahou klesala mezi ramena. Černý, ohmataný aparát vytrvale zvonil. Skleněným průčelím Ostrozraku, přes něž jsem zapomněl přetáhnout zatemnění, světélkoval Václavák, utopený ve tmě. A telefon vytrvale zvonil.

Třeba to bude Boženka. Bunny de Scampolo. Měl bych si ji opravdu vzít. Jak to zpívala? Bé – bé, mám z tebe, bé – bé. A to opravdu má. Jsem pitomec. Co se stalo z Boženky za ta léta, co jsem ji poznal jako obskurní služtičku U suché švestky? První dáma swingu! Ať je to, co je to, něco to je. A co se stalo ze mne? Nic. Jsem to, co jsem byl před deseti lety. Navíc jsem otahal pěknou holku a nechci si ji vzít. Ale já si ji vemu. V hodině dvanácté, ale vemu. Bé – bé. Bé – bé, mám z tebe, bé – bé, do nebe – přijdu já – jisté – jednou –

A telefon pořád zvonil. Třeba taky nějaký prachatý pitomec, kterého i v dnešní těžké době zajímají víc techtlemechtle jeho paničky, než – než – co zajímá vlastně mě? Kdo zabil Konipase. Kdo napsal ten inzerát. Co znamená H K C T V Z J K L. To mě zajímá. A musím se to dozvědět. Ve vlastním zájmu i v zájmu toho pošetilého uzenáře. Je to jediná cesta z Kleingöringovy smyčky. Jediná.

A místo toho tu na mně někdo bude chtít, aby mě zajímaly spády jeho manželky.

A telefon zvonil. Zvedl jsem ho.

Znechuceně jsem řekl:

„Ostrozrak, doktor Pivoňka.“

„Dobrý večer,“ ozval se v aparátu klidný, tichý hlas, a pak už nic.

A na mě v té chvíli spadla tíže nejenom mé pitomé hlavy, dosud trošku zamlžené vlnovníkem tapiovým, ale celých těch deseti let, těch vražd, těch nevěr, toho neplodného chození s Boženkou, a hlavně tíže jedné březnové noci před dvěma lety, kdy jsem měl vystřílenou pistoli a kdy mi jeden velice mazaný a nebezpečný pán slíbil, že se jednou ozve.

Ozval se teď.

Byl to Ervín Kruliš. Vlastně Ervín z Krulišů.

„Dobrý večer,“ řekl jsem chladně a napnul jsem všechny svaly.

„Jak se máte?“ zazněl mi v uchu Krulišův hlas.

„Jde to, děkuji.“

„To rád slyším,“ zasmál se Kruliš někde v dálce v noci, pod nezatemněnými hvězdami. „Mohl byste mě navštívit?“

„Kdy?“

„Hned, pokud vás to nebude obtěžovat.“

Chvíli jsem mlčel.

„Haló, jste tam ještě?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ještě jsem tady. Jedu k vám.“

V sluchátku zapraskal Krulišův smích.

„Budu se těšit, pane doktore,“ řekl. „Na shledanou.“

Zavěsil jsem a ruku jsem nechal na telefonu.

Zavalila mě vlna lítosti. Nevěděl jsem přesně nad čím. Asi nad tím, že už je na všechno pozdě. Především na Boženku.

Tenhle chlap mě nevolá, protože by se nudil a chtěl si s někým poklábosit.

Docela jasně jsem věděl, že jde do tuhého.

Kapitola třicátá první

…v níž Ervín z Krulišů pomáhá dobré věci.

Uvítal mě osobně a zavedl mě do velikého pokoje s krbem, v němž hořela nefalšovaná polena. Poskakující záře plamenů osvětlovala erb z překrásného emailu v mramorové růžici na krbové římse. Byla na něm stříbrná ruka v rudém poli, svírající zlatý peníz. Nahoře měl erb knížecí korunku, a dole v modré emailové stuze zlaté heslo DEBITA REDDO.

Ta zlatá písmena mě fascinovala a nemohl jsem od nich odtrhnout oči, ani když jsem se posadil ke krbu do křesla naproti pánu z Krulišů.

Kruliš si všiml mého upřeného pohledu a usmál se.

„Líbí se vám můj erb?“

Uvědomil jsem si, že musím vypadat směšně, a ovládl jsem se. Pokrčil jsem rameny.

„Umíte latinsky, pane doktore?“ zeptal se. „Ale jistě. Jste přece filosof.“ Pohlédl sám na erb a řekl se zalíbením: „Debita reddo. Dluhy splácím,“ zasmál se. „Ale není tam druhá polovina toho hesla, pane doktore, stejně důležitá jako ta první. Debita exigo.“

Nemusel mi ani říkat, že exigo znamená vymáhati, i když ze školy jsem si to nepamatoval.

„Co chcete?“ zeptal jsem se. Z tónu mého hlasu zřetelně zazněla nenávist.

„Ale, ale, pane doktore, proč tak nevlídně? Nechoval jsem se k vám pořád jako gentleman?“

„Co chcete?“ opakoval jsem.

Odzátkoval láhev, která stála na nízkém stolku mezi námi.

„Vidím, že bude líp, když se nejdřív napijeme,“ řekl.

„Děkuji, nebudu,“ řekl jsem.

„Ale skleničku si přeci vezmete, ne?“

Pohlédl na mě výsměšně.

„Ne? Šidíte sám sebe. Dnes odpoledne tu byl pan profesor Meluzín a tomu to velice chutnalo. Je to pravé moselské.“

Škubl jsem sebou, ale ovládl jsem se. Nezeptal jsem se, co tu chtěl Meluzín. Rychle jsem přemýšlel, není-li někde nějaká zapomenutá skulina, jíž by Meluzín mohl vyklouznout z mé pasti. Ale na žádnou jsem nemohl přijít.

„Velice mu to chutnalo,“ řekl Kruliš. „Tak, že se mi tu ožral.“

Co mi tím chce říct?

Bylo to víc než jasné. Vytáhl něco z pitomce Meluzína.

„Měl k tomu asi důvod,“ řekl jsem.

„A vy víte jaký?“

„Vy to nevíte?“

„Nevím,“ řekl Kruliš. „Ale předpokládám, že to víte vy.“

„A když to nevím?“

Kruliš zvedl sklenici se zlatou tekutinou ke rtům. Odlesky plamenů z krbu mu po ní zatančily čarodějnický tanec. Přece mu Meluzín nevyžvanil, že mám dopis jeho tatíčka?

„No,“ řekl Kruliš. „Nezajímá mě to. Mě zajímá spíš, proč se vy zajímáte o skon pana Konipase.“ Nervy mi projelo škubnutí. „A vůbec, že se o to zajímáte.“

Pokusil jsem se o úšklebek, ale moc se mi to nepovedlo.

„Nemohu říct, že by mě pan Konipas nějak zajímal.“

Zato Kruliš se ušklíbl dokonale. K jeho hezké, gaunerské tváři se to velmi hodilo.

„Živý vás nezajímal, to připouštím,“ řekl „Ale nebudete mi tvrdit, že vás nezajímá mrtvý.“

Povytáhl jsem obočí.

„Ani mrtvý mě zvlášť nezajímá,“ řekl jsem. „Ale má pro mě jistou cenu.“

„Tak?“

„A zase ne sám o sobě.“

„A jak tedy?“

Myšlenky mi horečně pracovaly.

„Ve spojení s tím důvodem, který měl dnes pan Meluzín k opici.“

Kruliš se zamyslel. Jeho tmavé oči na mě hleděly jako dva lesklé kameny.

„Mluvíte dost epigramaticky, pane doktore. Ale poslouchám.“

Vzdychl jsem.

„Je to jednoduché. Dozvěděl jsem se něco na pana Meluzína – jen tak, při docela běžné rutině – a myslel jsem si, že mu to dává dobrý motiv, aby odstranil pana Konipase.“

Kruliš se naklonil k plamenům. Po tváři se mu rozlil úsměv.

„Rozumím. A dál?“

„A tak jsem po tom šel.“

„Proč?“ zeptal se Kruliš tiše. „To máte pana Meluzína tak nerad?“

„Rád ho nemám,“ řekl jsem.

„Ale je to trošku slabé, ne?“ řekl Kruliš. „Trošku slabé, abyste riskoval překročit zákon. Víte přece, že vám byla v protektorátě zákonem povolena pouze činnost ve sféře Amorově?“

„To vím,“ řekl jsem. „Ale –“

„Ale?“

Pohlédl jsem na Kruliše.

„Proč myslíte, že jsem přišel k vám, teď –“ pohlédl jsem na hodinky, „skoro v jedenáct v noci?“

Kruliš se na mě dlouze podíval. Dlouze. Polena v krbu praskala. Ze tmy pokoje vlhce zářil čumák veliké jelení hlavy na stěně.

„Nerozumím,“ řekl Kruliš, a pak se najednou usmál. „Nebo rozumím? Řekněte mi to!“

„Šel jsem po tom, abych vás nemusel poslechnout, až mě zavoláte. Protože kdyby se mi to podařilo, kdybych vypátral vraha pana Konipase, mohl bych se na vás asi vykašlat.“

Kruliš chvíli přemýšlel a pak se tiše zasmál.

„A já zavolal dřív, než jste něco zjistil, že?“

„Ne,“ řekl jsem. „Zjistil jsem prostě, že to byl omyl. Meluzín v tomhle prsty nemá.“

„Škoda,“ řekl Kruliš.

„Ano. Škoda. Mohl jsem být s vámi kvit. Ale mám na vás prostě smůlu.“

„A není to spíš štěstí?“ řekl tiše Kruliš.

„Štěstí?“ podíval jsem se Krulišovi do očí. Neuhnul. „Já v tom štěstí nevidím.“

„Měl byste,“ řekl Kruliš. „Válka co nevidět skončí. Padne Leningrad, padne Moskva. Pak se celá ta obrovská síla obrátí proti Anglii. Lidé, kteří měli možnost posloužit osobnostem, jichž si říše váží, budou dobře odměněni.“

„Snad,“ řekl jsem. „Možná podle hesla ‚Mouřenín vykonal svou povinnost –‘“

„Proč, pane doktore? Vy mně nevěříte, že jsem gentleman?“

„Gentleman je trochu moc anglosaský pojem. Vy spolupracujete s Němci.“

Kruliš se zasmál.

„Jsem bonvivant,“ řekl. „Jdu s tím, kdo má moc. Ale to neznamená, že jsem ve všem všudy jako ti, kdo mají moc.“

Neřekl jsem nic.

Jsi ve všem všudy horší než ti, kdo tu mají moc, pomyslel jsem si.

„No dobře,“ řekl Kruliš. „Tak s panem Meluzínem to nevyšlo. A co jste na něj vlastně věděl?“

Usmál jsem se.

„Dostaly se mi do ruky doklady o jeho původu, který není zcela – árijský.“ Kruliš hvízdl. Pak se zarazil.

„A jak to souvisí s Konipasem?“ zeptal se ostře. Byl jsem v rejži. Musel jsem riskovat všechno.

„Pan Konipas měl fotokopie těch dokumentů.“

Kruliš se zamyslel. Trvalo hrozně dlouho, než řekl:

„A jak víte, že to Meluzín neudělal?“

„Odešel dřív, než byla vražda spáchána. Jed musel Konipasovi do sklenice hodit někdo těsně předtím, než se napil. A do sklenice se nalévalo z láhve, když už tam Meluzín nebyl. A z té láhve pih ještě jiní lidé, a ti se neotrávili.“

Kruliš zase dlouho přemýšlel.

„To souhlasí,“ řekl. „Gestapo taky pana Meluzína škrtlo ze seznamu bezprostředně možných pachatelů.“ Odmlčel se a napil se vína. „No,“ řekl, „tak s Meluzínem vám to prostě nevyšlo. Ale neztrácejte naději. Budete mít ještě možnost se mnou se vyrovnat.“

Odmlčel se a přiložil do ohně.

„Nemusím vám snad připomínat, že pokud jde o mne, mám prostředky, abych tak řekl, účinně vám domluvit, kdybyste chtěl nějak zneužít toho, co vám teď povím.“

„O tom nepochybuju,“ řekl jsem.

„Ale nechci vyhrožovat. To nemám v povaze. Podívejme se na to z téhle stránky: na odhalení Kompasových vrahů vypsala protektorátní vláda odměnu pět set tisíc korun. Jestli se vám podaří ho odhalit, jsou vaše.“

Ušklíbl jsem se.

„Dostanete je ovšem přese mne,“ řekl Kruliš, „protože vraha odhalím samozřejmě já.“

„A proč si je nenecháte sám? Vždyť mně přece nemusíte nic dávat. Mám u vás,“ ukázal jsem na erb, „dluh.“

„Protože jsem gentleman,“ Kruliš odhalil krásný bílý chrup, „a protože, po pravdě řečeno, mě čeká odměna daleko lukrativnější.“ Blaženě vzdychl. „Daleko lukrativnější a ne pouze jednorázová.“

Ano. Dovedl jsem si ji představit. Až se tenhle český šlechtic začne psát von. Až se Ukrajina začerná sídelními hrady německých rytířů. Až se splní tahle bláznivá středověká utopie dvacátého století, která se nikdy nesplní.

Jen já se z tohohle uzlu nikdy nedostanu, napadlo mě. Zamotávám se do něj víc a víc. Kleingöring. Meluzín – a teď Kruliš. Každému jsem něco řekl a něco neřekl. Už sám nevím, co komu. Padla na mě zas letargie. Všechno mi začalo být jedno. Jenom mě zajímalo, proč tu vlastně jsem.

„Snad by bylo líp přejít k věci,“ řekl jsem. „Ano, k věci,“ řekl Kruliš. „Tak pan Meluzín vás zklamal. Ale snad vás bude zajímat, co mi pověděl jiný pán, který seděl tady v tom křesle předevčírem. A už tu nikdy sedět nebude. Pan Konipas.“

Pohlédl na mě a popásl se na mém leknutí. „Pamatujete se ještě na pana Holouska?“ zeptal se. „Ale jakpak byste se na něho nepamatoval. Na toho vynálezce.“

„Pamatuju,“ řekl jsem.

„Provedl nám pěknou věc,“ řekl Kruliš. „Víte, že ten svůj aparát, to kapesní rádio, podle kterého se daly hledat unikající objekty, už nikdy nedal znovu dohromady?“

„To, co tenkrát rozstřílel Czabera v kabelce paní Meluzínové?“

Hlavou mi prolétla vzpomínka na tu divokou noc. Ale neřekl jsem Krulišovi, že jednou Holousek aparát dohromady dal. Jenže ten vzal za své v troskách Zdeborského letadla, a o tom Kruliš nevěděl.

„Ano, to,“ řekl Kruliš. „Předstíral, že zpitoměl. Říšští činitelé mu zařídili skvělou laboratoř a dílnu, ale nic z toho, co tam sestrojil, už nefungovalo.“

„Byl to blázen,“ řekl jsem.

„Myslíte?“ Kruliš se záhadně usmál. „Někdy přijdou největší blázni na největší objevy. Genialita se někdy vykupuje tím, že nám zakrní buňky, které nepotřebujeme k výkonu geniality.“

„Ale Holousek? Vždyť to byl takový strejc – a dělal hračky.“

„Říšští odborníci ocenili ty hračky tak, že mu zařídili dílnu. Přijela za ním komise až z Berlína. Uvažovalo se, že bude převezen do nějakého tajného výzkumného střediska.“ Kruliš se ušklíbl. „Pan Holousek byl totiž opravdu blázen. Nepochopil říšskou myšlenku. Zřejmě se rozhodl, že ty své hračky nebude pro Němce dělat.“

„A –“ polkl jsem, „převezli ho do toho – výzkumného střediska?“

„Nepřevezli.“

„Proč?“

„Zmizel. Slehla se po něm země.“

„Utekl?“ užasl jsem. „Vždyť ho jistě hlídali.“

„Ano, hlídali. A nevím, jestli tomu jde říct: utekl.“

Kruliš se odmlčel a mně se v hlavě honily myšlenky na toho divného strejce, a co vlastně –

„Jak to myslíte?“ zeptal jsem se.

„Myslím,“ pravil zadumaně Kruliš, „že byla chyba posílat tu komisi z Berlína. Jenom je to na Holouska upozornilo. Jinak by o něm patrně neměli ani tušení.“

„Kdo – oni?“ skoro jsem vydechl.

„To já nevím,“ řekl Kruliš. „Ti, co Holouska unesli.“

Odmlčel se. Potom ironicky vzdychl.

„A bůhví, jestli za to stál.“

„Vy myslíte, že nestál?“

„To nevím. Ale ve válce, pane doktore, je asi lepší nezanedbat žádnou příležitost. Víte, kolik tun drahé třaskaviny se vystřílí, aby se zničilo jediné pitomé kulometné hnízdo? Potom se nedivte, že se vyplatí vynaložit trochu času a peněz na nějakého potrhlého vynálezce, i když se pak ukáže, že nebyl k ničemu. Kdyby se ukázalo, že k něčemu byl a že se neudělalo všechno, aby –“ pán z Krulišů se líně protáhl. „Ale nebudem se pouštět do takových úvah. Prostě, v Berlíně usoudili, že by bylo neprozřetelné jenom mávnout rukou. Tím, jak jsem řekl, vsugerovali stejnou myšlenku – možná bláhovou, ale možná cennější nad zlato – i někomu jinému.“

Mráz mi běhal po zádech. Všechno se to pěkně zaplétá. Začínal jsem pomalu tušit, co vlastně ode mne chce. Hned mi to taky potvrdil.

„A teď si představte,“ řekl, „že předevčírem mi tu Konipas tvrdil, že do několika dnů mi poví, kde se Holousek schovává!“

Zatajil se mi dech.

„A odkud se to měl dovědět?“

Kruliš pokrčil rameny.

„Nevím.“ Ušklíbl se. „Zásluhy si chtěl ponechat pro sebe.“

„Hm,“ řekl jsem a pak jsem se přímo zeptal: „A co vlastně chcete ode mne?“

Kruliš se zamyslel. Polena v krbu dohořívala.

„Vlastně,“ řekl, „chtěl jsem se vás původně jenom zeptat, proč se zajímáte o Konipase. Ale jak jsme tak mluvili, napadlo mi,“ udělal dlouhou pauzu. „Vy jste měl přítele. Jmenoval se Milan. Už je po smrti. A to byl komunista.“

„Ano,“ řekl jsem tiše.

„Tak mi napadlo – pro vás by nebylo možná tak těžké poohlédnout se po jiných přátelích pana Milana, co?“

„Snad ne,“ řekl jsem.

„Protože já mám dojem – pan Konipas ho měl taky – že takoví nějací lidé by něco mohli vědět o zmizení pana Holouska. A taky samozřejmě o smrti pana Konipase. Protože to s tím – jak jistě chápete – pravděpodobně souvisí. Mnohem spíš než s něčím neárijským původem.“

Kruliš se ušklíbl.

Mlčel jsem.

„Nebo myslíte, že to nedokážete?“

Pokrčil jsem rameny.

„Nevím. Snad ano.“

„Uděláte dobře, když se o to pokusíte. Je to samozřejmě sonda do prázdna. Udička hozená do rybníka. Ale co když se na ni chytí kapřík?“

Usmál jsem se.

„Mám tedy, přesně řečeno, navázat spojení s nějakou ilegální organizací a působit tak jako agent – čí?“

„Neříkejte tomu tak,“ pravil Kruliš. „Sám jste řekl, že gentleman je anglosaský pojem. Žádný agent. Soukromý detektiv ve službách soukromého gentlemana.“

„Který má moc toho soukromého detektiva – jak tomu chcete říct? Zlikvidovat?“

Kruliš se usmál.

„Jestliže se soukromý detektiv přestane chovat jako soukromý detektiv, přestane se soukromý gentleman chovat jako soukromý gentleman.“

„Takže si na to oba jen hrajeme?“

„Gentlemani mají přece smysl pro hru.“

„Ale tohle je vabank.“

„Tím je to zajímavější.“

„Vabank pro mě.“

Kruliš se ušklíbl.

„Tím zajímavější to může být pro vás. Protože když vyhrajete, vyhrajete největší cenu, jaká se dá na tomhle světě vyhrát.“

Podíval jsem se na něho. Usmál se. Hezká tvář vypadala v zarudlých paprscích dohořívajícího ohně opálená.

„Víte jakou?“ zeptal se.

Neřekl jsem nic.

Kruliš se znovu zasmál a vstal.

„Život,“ řekl. „Nic víc, nic míň.“

Kapitola třicátá druhá

…v níž doktor Pivoňka vyřeší konečně ve škarpě nihilistický kód. Obsahuje též rozhovor s pojízdným králem černého trhu.

Modravé bludičky zatemněných luceren označovaly mi cestu od vily pána z Krulišů do frekventovaných končin města. Mezi modrými koulemi visel bílý měsíc, stejný jako včera, a když jsem se otočil, tyčila se Krulišova vila na skalním ostrohu branické skály jako ďáblovo hnízdo z toho prastarého horroru Eugena Suea. Nová plechová střecha středověké věžičky svítila pod divokou černou skálou jak zlověstný maják. Vila patřila kdysi předsedovi spolku Starých českých rodů, jenž si ji zřídil podle vlastního, silně medievalistického vkusu. Ten se hodil rytíři z Krulišů, když se sem počátkem protektorátu z dřívějšího bydliště v Podolí nastěhoval. Dokonce dal přistavět ještě bránu se stylizovaným padacím mostem přes příkop, v němž odedávna hnízdilo nic netušící příbuzenstvo ježků. Vzdaloval jsem se cestou mezi keři a připadalo mi, že ty modré, nehybné bludičky mi ukazují cestu do pekla.

Naznačil mi to jasně. Teď už se nedá pochybovat, o co jde. A taky o jediné cestě, která mi zbývá, jestli chci vyhrát nejen život, ale cenu ještě vyšší, o jaké zřejmě ve světě pánů z Krulišů nemají ponětí.

Docela obyčejnou lidskou slušnost; takovou, jejíž zdánlivou ztrátu tak těžce nese můj pohublý tlustý přítel Zdeborský.

Kráčel jsem mezi stromořadím keřů k Vltavě. V dálce za širokým zákrutem se přes ni černal železniční most, přes který právě řinčel modrý přelud nočního vlaku. Jediná cesta. Přes ten dopis. Přes pana Kozelku. Přes rozřešení šifry H K C T V Z J K L.

Zvedl se vítr a hodil mi do očí plnou hrst písku opuštěné cestičky. Koruny keřů zašustily, do řinčení tramvaje zalehlo vzdálené pískání vlaku ze smíchovského seřazovacího nádraží. Promnul jsem si oči a clonou slz se zaleskla noční Praha, střechy tisíce jejích secesních věžiček, skleněné oči zatemněných domů, chladně a leskle hledící k Hradčanům.

V písku za mnou něco zavrzalo. Chtěl jsem se otočit, ale najednou se mi v očích naráz rudě rozsvítila všechna okna v celé Praze jako dávno zhaslé neóny a odkudsi ze zelenkavě světélkující kupole muzea vylétl chvost zlatých hvězdiček, jako roj jisker za jedoucím vlakem, jenomže se vznesl ke hvězdám, prohnul se podoben ocasu komety, pomíchal se s hvězdičkami a vytvořil na noční obloze dvě veliká, zářící, zlatorudá písmena

H K

A ta se vzápětí s celým městem ponořila do hluboké tmy a ticha.

Uplynuly věky. Někde na konci neónů se ze tmy opět vynořily pichlavé věžičky, mířící k bledým hvězdám, a chladná skleněná okna jako mlčenlivě oči ryb. A já se na ně díval v horizontální poloze, pečlivě uložen do škarpy vedle písčité cestičky a nade mnou visely dvě obrovské koule, modrá a bílá.

Ta bílá byl měsíc. Posadil jsem se a řezavá bolest mi projela ze zátylku po páteři až do konečků prstů. Sáhl jsem si na hlavu. Zdálo se, že je celá. Ale když jsem dlaní přejel po zátylku, ucítil jsem vlhko. A když jsem se podíval na dlaň, byla černá a lepkavá.

A najednou jsem pochopil.

Musím –– musím – co musím? Něco dělat! Jednat! Vždyť je to nedorozumění!

Poslušen přírodního zákona všech lotrů zatoužil jsem, protože mi bylo zle, po Božence.

Vyškrábal jsem se na nohy a vrávoral jsem po cestičce jako opilý, vstříc černému mostu. Zase po něm přejel vlak. Klopýtal jsem ještě kus cesty po nábřeží a zhroutil jsem se na chodník. Bodavá bolest v zátylku mě ochromovala. Složil jsem hlavu do dlaní a prudce jsem toužil po Božence. Skučivý vítr, který sílil a sílil, přivál ke mně přelud jakési písničky, jakéhosi verše

Bé – bé, je líto,

Bé – bé, bolí to,

a pak zas odletěl a hnal před sebou mračna prachu z ulic od viaduktu. Přemýšlel jsem – jestli se tomu tak dá říkat – vlastně jsem v hlavě držel jedinou myšlenku, aby mi neunikla, aby se mi neztratila v té bolesti a v tom zmateném převalování myšlenek. Křečovitě jsem ji svíral vůlí vědomí, aby se mi neztratila, dokud ji neřeknu Božence.

Na ocelově šedém zákrutu silnice od České grafické unie se objevil černý stín a zaznělo pravidelné klapání. S námahou jsem k němu obrátil hlavu, s námahou jsem přimhouřil oči. Byl to fiakr, a táhl ho vyhublý grošovaný koník, melancholicky pokyvující hlavou.

Na kozlíku trůnil muž, zahalený do něčeho, co mi připadalo jako havelok.

Prudce jsem se vztyčil, a při tom výkonu jsem zavrávoral. Vztáhl jsem k němu ruku, a pak mi to přišlo jako árijský pozdrav a začal jsem rukou mávat. Tím jsem zas ztratil rovnováhu a musel jsem se přidržet kovového zábradlí nad řekou. Fiakr dojel a zastavil.

„Kam, vašnosti?“ ozvalo se z nesmírné výšky kozlíku.

„Do kavárny Lloyd,“ vyrazil jsem, a po několika pokusech jsem se vyškrábal do kočáru a dopadl na prosezené polštáře.

Koník zaklapal podkovami, fiakr se rozjel. Zavřel jsem oči a dál jsem se držel té jediné zoufalé myšlenky.

„Depak to nasávali, vašnosti?“ vyrušil mě hlas shůry.

„Nasávali?“ řekl jsem mdle, nevěděl jsem, co se mě ptá, co říkám.

„No, nasávali. Bumbali. Nebojej se. Já se jich neptám proto, že bych měl strach, že mi poblijou fiakr.“

Musel jsem s ním konverzovat. Zdálo se mi, že bych jinak zase zhasnul.

„U kamarádů,“ řekl jsem třaslavým hlasem.

„A copak, jestli smím vědět? Ovocný víno?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Výčepní lihovinu?“

„Ne,“ řekl jsem. Už jsem měl na jazyku kümmel, ale pak jsem se ovládl a řekl jsem něco, o čem jsem předpokládal, že to bude pro tohoto půlnočního Acherona srozumitelnější:

„Domácí slivovici.“

„Svatej Laudone!“ zvolal hlas z výšin. „Vy máte příbuzný na Moravě?“

„Kamarád,“ řekl jsem. Hlas oněměl. Patrně úžasem nad tím, že v této těžké době může mít někdo ještě takové štěstí. Zase jsem se zachytil unikající myšlenky, a zase mě vyrušil hlas.

„Vašnosti, a nebyli by ty příbuzný vochotný něco vodprodat? Dám dobrou cenu. A voni by dostali provizi.“

„Nestojím o peníze,“ řekl jsem a vzpomněl jsem si na Meluzínových dvě stě tisíc, které bych mohl mít, kdybych o ně stál.

„A co sádlo?“ pravil hlas z hvězdné tmy. „Můžu dodat na protiúčet vod jednoho hospodskýho z Bubnů, kerej by dal za litr slivovičky pět kilo.“

Přes tu bolest jsem se ušklíbl.

„Mám dietu.“

„Tak máslo?“ pokračoval hlas. „To zas bych věděl vo jednom chalupníkovi z Libuše, kerej ho ukradne na statku, kolik budete chtít.“

Vědomí se mi zahalilo krví. A myšlenka, ta jediná cenná myšlenka mi unikala. Nevěděl jsem, co říkám. Řekl jsem:

„Potřeboval bych revolver.“

Hlas ve výšinách zůstal zticha. Myšlenka se houpala a rozpouštěla na krvavých vlnách. Hlas pravil:

„Ale je to pravá domácí? Dvakrát pálená?“

„Je,“ zachroptěl jsem.

„Tak to bysme se dohodli, vašnosti. Věděl bych vo jednom vojákovi vod Vládního vojska – a dokdy byste to potřeboval? Stačilo by to do zejtřka do večera?“

Kývl jsem hlavou a dál už jsem neslyšel. Snad by mi ten podnikavý hlas sdělil, i kde bych si mohl opatřit dalekonosné dělo, ale bylo by mi to málo platné, protože jsem neměl tušení, kde bych si opatřil domácí, dvakrát pálenou slivovici.

Ale hlas se zřejmě domníval, že ho poslouchám, protože když jsem před Lloydkou zjistil, že mi zmizela náprsní taška s penězi a s kenkartou, a ze zápěstí zlaté hodinky, spokojil se, aspoň se mi zdálo, nahlédnutím do legitimace Ostrozraku, která mi spolu s dokumentem o Meluzínově původu zůstala v druhé kapse, a moudrou radou, že jsem se z toho měl vyspat u kamaráda, poněvadž „na vosamělejch místech se i v dnešní vážný době potloukaj všelijaký pobudové!“ Pak mi vtiskl do ruky umaštěnou navštívenku a se slovy: „Každý dopoledne vod desíti do dvou sem vašnostovi k dispozici,“ se vyhoupl na kozlík a odklapal se svým pojízdným černým trhem k Václaváku.

Chvíli jsem se pokoušel získat rovnováhu. Z modravého přítmí schodiště kavárny Lloyd vycházelo několik postav v tatrách a se zájmem si mě prohlížely. Zřejmě mi záviděly můj stav. Za nimi ke mně z chodby zalétl chraptivý hlásek Bunny de Scampolo:

„Srdce v synkopách buši,

tančit musím však dál,

moje tělo i duši

rytmus swingu jak ďábel si vzal…“

Sebral jsem poslední síly. Nadýchl jsem se. Myšlenko, nesmíš mi vzít roha. Pomalu, krok za krokem, jsem se šoural po schodišti. Kapela spustila nový kousek. Saxofony v sladkých akordech, a potom přes ně plačtivý, glissandujici trombón. Povědomá melodie. Ještě třicet schodů, dvacet pět, dvacet, a zase Boženčin hlásek, ještě pět, potom skleněné dveře, potom jsem je otevřel.

Bunny de Scampolo v červených šatech s nabíranými rukávy lkala do mikrofonu a já očima, před nimiž se svět rozmazával do barevných skvrn, uviděl zezadu černé makovice mladíků s ruličkami v zátylku, otočené všechny jedním směrem. Mohli na Bunny de Scampolo nechat oči, anebo spíš uši na jejím hlásku:

„Bé – bé, mám z tebe,

bé – bé, do nebe

přijdu já jisté jednou…“

Vrávoral jsem mezi stolky, mezi rukama aplaudující obce potápků, ustrojených přesně tak, jak to zakázal pan ministr školství. Pak jsem byl najednou za pódiem, Boženka mě držela v náručí a buldok Jajteles mi hlasitě a zvědavě očenichával ocourané konce kalhot. Cítil jsem, že mi ta myšlenka kvapem uniká. Musím ji chytit.

„Božka!“ vydechl jsem.

„Jarouši! Kde ses tak zlinýroval?“

„Božka,“ řekl jsem. „Poslouchej. To HK, víš? To HK –“

„Který HK?“

„To z tý šifry – to HK –“ sípal jsem z posledních sil. „To znamená –“

Měl jsem pocit, že to v té chvíli zapomenu. Zuřivě jsem otevřel ústa. Bylo to příliš velké slovo, nevešlo se mi do nich.

„A že z tebe neni nic cejtit?“ podivila se Boženka.

„To znamená –“ naposled jsem se o to pokusil: „Ho – Ho –“

„Ale udělanej seš pěkně!“ pravila pohoršeně Boženka. „Tak se vymáčkni!“

„Buaf!“ pravil nespokojeně buldok Jajteles.

A to mi pomohlo.

„Holousek!“ řekl jsem blaženě a ponořil jsem se do té měkké černé tmy nekonečných století.

Kapitola třicátá třetí

…v níž se loučí krásná sakura a Bunny de Scampolo definuje pojem ctitele.

Vynořil jsem se z ní na vlastní posteli. Nejdřív se objevil strop s dobře známou sítí puklin a pavučin a na něm čtvercová hra odpoledních paprsků, filtrovaných karlínským kouřem. Spal jsem zřejmě celé dopoledne a hezký kus odpoledne. Pomalu se mi začaly rovnat v hlavě události, k nimž došlo před věky. Do nosu mi zavanula líbezná vůně. Pootočil jsem hlavu. U postele tiše seděla krásná Japonka v kimonu a hleděla na mě gazelíma očima pod těžkými víčky. Tak tedy ještě sen. Ještě jsem v limbu. Usmála se.

„Ohayo,“ řekla.

Nerozuměl jsem jí. Nepotřeboval jsem jí rozumět. Nebyl to sen.

„Keiko!“ řekl jsem. „How did you come here?“

Keiko se znovu usmála. Teprve teď jsem si všiml, že na nočním stolku ve sklence od marmelády je podivná a podivuhodná kytice růžových a bledě modrých kvítků a z ní se line nebeská vůně.

„Tu zej gud baj,“ pravila Keiko.

„Good bye?“ ulekl jsem se.

„Mazt gou houm,“ pravila, jak to měla ve zvyku, jednoslabičně.

Domů? Nejezdi, Keiko! chtěl jsem jí říct. Bylo to krásné. Byla to přece taková krásná věc, o to krásnější, že to všechno byla jen jedna procházka po Petříně a potom ta ďábelská měsíční sonáta ve vile pod měsícem. Keiko! Ale ona sáhla drobnou žlutou ručkou do kapsy tyrkysového kimona, vytáhla jakýsi balíček a podala mi ho.

„Ziz for ju,“ řekla. „Tu zink of mi.“

Zamžoural jsem na balíček. Proměnil se mi ve stylizovanou dřevěnou sošku dívky s kulatou hlavičkou, ve které tuší nebo čím byly jemně načrtnuty tahy japonského obličejíku.

„I will, I will, Keiko!“ zvolal jsem. „A musím ti poděkovat za to, cos pro mě udělala u Lídy Forstové! Zachránila jsi mi možná život.“

Nevím, jestli mi rozuměla. Její angličtina byla stejně jednoslabičná jako moje němčina. Jenom smutně sklonila hlavu, vstala a uklonila se. „Mazt bi of. Trejn livz,“ řekla.

Vztyčil jsem se na posteli a vztáhl jsem k ní ruku.

„Keiko! Nechoď ještě! Bude se mi stýskat!“

Zkřížila ruce na prsou a uklonila se hluboce, skoro až k zemi. Odpolední slunce se zalesklo v složitých a umných vlnách orientálního účesu, černého, jako kdyby byl z vyleštěného ebenu. Ještě jednou se usmála, pravila:

„Keiko, wa anatamo aišiteimasu,“ a obrátila se k odchodu.

Líbezná vůně ke mně zavanula. Černý, obrovský, lesklý účes se zatřpytil, padl na mě smutek jako plačící měsíc. Nechtěl jsem, aby odešla z mého života. Skoro tak, jako jsem sám nechtěl odejít ze života. Ale tenhle svět je svět nehezky hloupé skutečnosti. Ne svět půvabně hloupých pohádek. Musela odejít.

„Keiko!“ vztáhl jsem po ní obě ruce a do pokoje vstoupila Boženka a v patách za ní mračící se Jajteles.

Boženka pohlédla na Keiko a připodobnila se Jajtelesovi. Jajteles nevlídně zavrčel. Boženka pohlédla na mě a zamračila se ještě víc.

„Co tu chcete?“ oslovila Keiko.

„Rrraff!“ ozval se Jajteles.

Keiko se usmála na Boženku a pohladila Jajtelese po hlavě.

Výraz nevlídné nedůvěry okamžitě opustil tu strašlivou tvář a vystřídal ho nablble blažený škleb. Pejsek zavrtěl ocasem.

„Gud baj,“ pravila Keiko, otočila se ke mně, vzala Boženku za vzpouzející se ruku a dovedla ji k posteli. Pak vzala za ruku mě a přiložila naše ruce jednu k druhé. Stiskl jsem Boženčinu ruku v dlani.

„Gud lak,“ pravila Keiko a naposled se usmála. Při úsměvu se jí na tvářích dělaly orientální dolíčky. Pustila nás, ustoupila ke dveřím a ještě jednou se hluboce uklonila: „Keiko, wa anatamo ryoho aišiteimasu,“ a pozpátku vyšla z místnosti.

Boženka na ni hleděla jako vyjevená. Pak to v ní začalo vřít. Pohladil jsem ji po ruce, trochu se utišila, ale přesto vyhrkla:

„Co tu chtěla ta šikmovoká?“

„Přišla se se mnou rozloučit.“

„To už jede domu?“

„Ano.“

„Def-def –“

„Definitivně,“ řekl jsem.

Boženka na mě nevlídně pohlédla.

„Šilháš málem jak vona, Jarouši,“ řekla. „Ňák tě to vzalo.“

„Mlč, Boženko,“ řekl jsem. „Nic jsem s ní neměl.“

„Ale dyby to šlo vočima, tak bys měl!“ pravila vztekle Boženka.

„A co ty dopisy tvejch ctitelů?“ řekl jsem neméně vztekle. „Ležíš v nich ve dne v noci. Nelži! A schováváš si je v té polici na záchodě. Ačkoliv já chci, abys je ničila.“

„To je něco jinýho,“ řekla Boženka. „Ty mě vobdivujou krz mý umění.“

„Pěkný umění,“ řekl jsem. „A co jich je! Mně tady jednu Japonku budeš vyčítat, a sama jsi za minulý týden dostala padesát milostných psaníček.“

„Ale to sou jen ctitele, to nejsou šamstři,“ řekla Boženka.

„Já bych ti nic nevyčítala, dybys měl ctitelky. Ale tuhle kristýnu šilhavou, šikmovokou –“

„To je taky jen ctitelka,“ řekl jsem rychle, „a ne milenka.“

„Jak to ctitelka?“ podivila se Boženka. „Copak ty můžeš mít ctitelku?“

„Proč bych nemohl?“

„Dyť nejseš umělec,“ řekla Boženka. „Ctitelky sou jedině krz umění. Všechny vostatní sou u mě čubky!“

„Božka!“ vykřikl jsem. „Zase ta neslušná slova! Rád bych čet ty dopisy, co přes můj výslovný zákaz píšeš těm svým ctitelům. To musí být hotové kanálie.“

„Náhodou ty sou úplně slušný,“ řekla Boženka. „A vod začátku do konce jedině vo umění.“

„Ale ty gramatické chyby!“ řekl jsem. „Vždyť ty, Božka, se dodnes nevyznáš v měkkém a tvrdém i.“

Boženka se nafoukla.

„Dyž teď vydělávám prachy,“ řekla, „tak už se nemusím starat vo zdělanost. Dala sem to psát profesorovi.“

„Co?“

„Psaní,“ řekla Boženka. „Psaní, co posílám mejm ctitelům. Měl inzerát v A-Zetu, že ‚Profesor naučí češtině‘! Cvakla sem lupen a –“

„Lupen!“ přerušil jsem ji. „To jsou výrazy 1 Tak ty nejen že překračuješ můj výslovný zákaz a odpovídáš na ty pošetilé dopisy, ty si dokonce dáváš odpovědi psát, a to nestačí, ještě za to platíš! Lupen za dopis! Předpokládám, že ‚lupen‘ znamená v řeči těch tvých kumpánů z Lloydu sto korun.“

„Jo,“ pravila Boženka. „Dřív se tomu nadávalo kilo.“

„Sto korun za dopis! A to jich dostáváš padesát týdně! Kde na to bereš, Božka?“

„Na co?“

„Na ty dopisy, co ti píše ten profesor.“

„Jaký dopisy? Dyť mi napsal jen jeden.“

„Jeden?“ užasl jsem.

„No,“ pravila Boženka uraženě. „A dybys věděl, jaká je to votrava to každej tejden nejmíň padesátkrát vopisovat, tak bys na ty mý ctitele tak nežárlil!“

Musel jsem se rozesmát. Přes to přese všechno, co bylo včera a co bude zítra, jsem se musel rozesmát. S Boženkou by člověku nebylo smutno ani pod šibenicí.

Kapitola třicátá čtvrtá

Boženčin referát. Úvaha doktora Pivoňky.

Když jsem jí pak ještě pověděl, jak mě Keiko zachránila z prekérní situace v salóně vily Lídy Forstové, docela se udobřila.

„A heleď, Jarouši,“ řekla potom. „Cos furt blábolil vo Holouskovi? Eště dyž sem tě sem včera v noci dotáhla s bráchou, taks furt řikal něco vo Holouskovi.“ Rázem jsem si vzpomněl na včerejšek.

„To HK v šifře, kterou jsi vyluštila,“ řekl jsem vážně, „znamená Holousek. A to CTV,“ zamyslel jsem se, „to vypadá na čtvrtek. A to je zítra.“

„A to Z J K L?“

„To nevím,“ řekl jsem. „Vůbec je to možná blbost, ale řekl bych, že něco na tom je. A že se zítra bude něco dít s dědou Holouskem.“

„Dyť ten jim zdrh,“ řekla Boženka.

„Jak to víš?“

„Vod bráchy. Ta jeho Tonka maká v Krulišový fabrice.“

„Ano, zdrh,“ řekl jsem. Ale kam? pomyslel jsem si. Kam může člověk tak významný pro vítězství tak beze stopy zdrhnout? Ale neodpoví-li na to dopis, neodpoví na to nic. Leda možná gestapo, když si nepospíším.

„A co ty ses dověděla u Gryma?“ zeptal jsem se.

„Bylo to tak, jaks myslel,“ řekla Boženka a vyprávěla mi, jak navštívila redaktora hádankářského koutku v redakci a jak ho zastihla v povznesené náladě. Slavili totiž svatbu redakčního kolegy, a tak byl pan redaktor Grym obzvlášť ochotný. A když se dozvěděl, že návštěvnice je jeho nejpilnější přispěvatelka Pavla Plachá, rozněžnil se samou ochotou tak, že „jak mluvil, tak mi furt šahal na kolena,“ pravila Boženka.

„To ti asi moc nevadilo, co?“ řekl jsem.

„Dyťs mě sám naved!“ ohradila se.

„Co naved?“

„Že to na něj mám zahrát na gól,“ pravila Boženka a vzniklo nebezpečí, že referát o Grymovi se změní v novou při na námět milenecké věrnosti, a tak jsem nechal páně Grymovu ruku na Boženčiných kolenou a poslouchal jsem. Vyšlo najevo, že to Boženka zahrála na řešitele rébusů zcela ukázkově, protože jí její tvrzení o údajném snoubeneckém vztahu ke Konipasovi „spapal horký“, a když mu ukázala dopis, potvrdil jí, že se jejímu zesnulému panu snoubenci a šéfredaktorovi na požádání skutečně pokusil kód vyřešit, ale vycházely mu jen samé nesmyslné řady písmen, z nichž jedna však, zdá se, pana šéfa uspokojila. Aspoň si v ní zakroužkoval první dvě písmenka a pak si dopis vzal a zmizel. Potom učinil pan Grym Božence dvojsmyslný návrh s tím smyslem, že by mohl bývalého šéfa ochotně zastat v jeho druhé a příjemnější funkci. Nepochybně k tomuto ukvapenému návrhu přispěla i svatební nálada, dosud v redakci panující.

„Kdo se vlastně ženil?“ zeptal jsem se.

„Nějakej Kozel,“ pravila Boženka. „A dal mi taky vobálku vod toho dopisu. Tumáš.“

Podala mi ji. Byla to obyčejná bílá obálka s adresou, kterou psala táž těžká, nevypsaná ruka, jež zakódovala i záhadný vzkaz. Z pravého rohu na mě z poštovní známky civěla zamračená tvář vůdce a říšského kancléře, neuctivě začerněná kulatým razítkem. Podržel jsem si dopis blíž před očima a přečetl jsem z razítka jméno poštovního úřadu LIEBESDORF – LÁSKOVICE a datum. 19. 10. 1941. Čtvrtek minulého týdne. Ano. V pátek došel dopis do redakce a nějak se dostal do ruky Konipasovi. Téhož dne odpoledne ho předal Konipas Grymovi, ten ho ještě ten večer vyluštil a v sobotu ho vrátil Konipasovi. Konipas se nějak dovtípil, že HK znamená Holousek. Bůhví, co všechno ten starý hochštapler věděl, co a odkud zjistil. Ten večer schoval dopis ve své tajné schránce v přístřešku vily Lídy Forstové, a ten večer nebo druhý den – to byla neděle, jejíhož konce už se nedočkal – se chvástal u Kruliše, že se co nevidět dozví, kde je Holousek. Bůhví, kde všude se ještě chvástal anebo na koho vytáhl ten dopis.

Na koho? Na koho jiného než na Kozelku?

Kozelka!

Něco mi blesklo hlavou.

„Božka,“ vykřikl jsem. „Kdo že se to ženil?“

„No ňákej Kotel nebo jak,“ řekla Boženka. „Taky ňákej redaktor. Nebo Kozlíček, nebo jak se jmenoval.“

„Nebyl to Kozelka?“

„A jo. Ne Kozlíček. Kozelka.“

Ale vždyť já přece –

Vzpomněl jsem si, že jsem včera kdesi tvrdil, že už přes rok sleduji Kozelkovu ženu –

A jak to, že mě nepřerušil? Jak to, že mi Budecius neřekl, co kecám?

Budecius. Kdy mi dal ten kořen zmenšování? Před tím? Ne! Potom! Po tom, co jsem mu řekl, že sleduju Kozelkovu ženu.

Věděl tedy, že žvaním, ale nepřerušil mě. Chtěl se dozvědět proč.

Budecius.

A Kozelka.

Vždyť ti dva spolu byli na Ukrajině! A oba se vyzuli z povinnosti napsat kolaborantský článek.

Není to důvod k oprávněné domněnce, že mezi nimi existuje spojení?

Dopis byl nepochybně určen Kozelkovi. Zachytil ho ale Konipas, dal si ho vyluštit, a pak udeřil na Kozelku.

Kozelka se octl v těžké situaci, a tak se obrátil k někomu o pomoc.

K příteli z Ukrajiny?

Fakt je, že Budecius byl v neděli večer na recepci u von Gregoryho.

A na té recepci nalil někdo jed do vína pozitivnímu šéfredaktorovi. Skoro jsem nedýchal.

„Tobě je zas šoufl, Jarouši?“ zeptala se Boženka.

„Ne, ne,“ řekl jsem. Znovu jsem to všechno v duchu probral jedno po druhém. Všechno souhlasilo. Budecius mě prokoukl. A ještě ten večer mě přepadli neznámí pobertové.

Sáhl jsem po saku, nahmatal jsem náprsní kapsu. Ano. Byla prázdná. Náprsní taška byla pryč. Nejenom prachy, nejenom zlaté hodinky. Ukradli mi i šifrovaný text inzerátu!

Ale proč potom prachy? Proč hodinky? Proč kenkartu? Nebyli to opravdu jen pobertové?

Možná. Ale stejně možné je, že ty prachy i ty hodinky mně mají vsugerovat, že přepadení je dílem obyčejných zlodějíčků. A ve skutečnosti nešlo o hodinky ani o ty tři protektorátní stovky, ale o text inzerátu s nihilistickou šifrou. Budecius. Pár hodin po tom, co jsem byl u něho na návštěvě a co mě prokoukl, přepadnou mě neznámí pobertové. To je divné.

Budecius. Co vlastně vím o tom globetrotterovi, který se vyzná v hlodavých zvířátkách stejně dobře jako v omamných jedech z brazilského pralesa? „Budecius!“ vydechl jsem nahlas.

„Budecius?“ zeptala se Boženka. „Tys u něj včera byl, dyž já byla u pana Gryma?“ Zřejmě o něčem taky přemýšlela.

„Ano. Byl.“

„Heleď, Jarouši,“ řekla. „To sem vo něm nevěděla, že von je takovej něžnej manžel až za hrob. Dycky jsem si myslela, že je to proutník.“

„Jak to něžný manžel?“

„No tuhle klad věnec na hrob manželce, který zůstal třicet let věrnej za hrob.“

„Co to žvaníš?“ utrhl jsem se na ni.

„Nežvaním. Zůstal jí věrnej třicet let za hrob. Psali vo tom,“ pravila upjatě Boženka. „To jenom tobě to může připadat jako žvanění.“

Co to mele? Ale věděl jsem, že Boženka je pilnou archivářkou všemožných sentimentálních zpráv denního tisku.

„Bylo to v Listu paní a dívek,“ pravila, stále ještě napůl uraženě. „Nežvaním. Zůstal jí věrnej třicet let až za hrob!“

Vyskočil jsem z postele.

„Kde to máš? Ten List paní a dívek?“

„Doma,“ řekla Boženka.

„Jdem!“ zvolal jsem energicky a soukal jsem se do kalhot.

Jajteles radostně zaštěkal a vyrazil ke dveřím.

A Boženka nelhala. Z velikého štosu obrázkových časopisů v kuchyni asi po hodinovém úsilí vyhrabala dva měsíce staré číslo Listu pro paní a dívky, a já to ve světle lustru z pergamenu, pomalovaného saxofony, viděl na vlastní oči. Byl to nesporně cestovatel. Stál u hrobky s obnaženou hlavou, a na mramorovém kameni byl dobře čitelný nápis, jemuž k čitelnosti zřejmě pomohli retuší.

GUDRUN BUDECIOVÁ

1893 – 1911

Nad fotografií stálo tučným písmem:

TRAGÉDIE VĚRNÉ LÁSKY

a pod fotografií byl text:

Ve čtvrtek 15. září došlo na Olšanských hřbitovech v Praze ve stínu starobylé kaple sv. Rochá k pietnímu aktu, jenž vskutku dojal k slzám všechny přítomné. Známý cestovatel Robert Budecius položil věnec na hrob své zesnulé choti, u příležitosti třicátého výročí jejího skonu. Třebaže manželství trvalo necelý rok, zachoval slavný cestovatel věrnost za hrob milované manželce po plných třicet let.

Ušklíbl jsem se, ale neřekl jsem Božence, jakého dojmu jsem nabyl o cestovatelově věrnosti za hrob z jeho nervózních otázek po manželkách tří žijících pánů. Boženka byla příliš sentimentální a stejně by mi nevěřila. Ale zaujalo mě to jméno. Gudrun. Kde vzal Budecius ženu s takovým jménem? A nenapovědělo by mi to něco užitečného o osobnosti cestovatele?

Sklonil jsem se znovu nad fotografii. Mezi retuší zesíleným nápisem GUDRUN BUDECIOVÁ a daty jejího narození a úmrtí stálo ještě něco. Nedalo se to přečíst. A taky se nedalo přečíst, co stálo ještě menším písmem za oběma daty. Ale co může stát mezi jménem a životními daty nebožky manželky slavného cestovatele? Jistě ne zaměstnání. Ne – Buď je to „Choť cestovatele“ nebo –

Nebo ROZENÁ – a to je otazník.

Bylo by možná dobře vědět, jak se paní Gudrun Budeciová jmenovala za svobodna. Sáhl jsem po telefonu a zavolal jsem Juanitu.

„Maminka je s tatínkem v biografu,“ ozvala se Jezebel. „A říkali, že se vrátí až ráno.“

Podíval jsem se na hodinky. Bylo půl sedmé.

„Božka, stroj se,“ řekl jsem, „jedem do Ostrozraku.“ Ale tam, v tak dobře informované kartotéce, jméno Budecius chybělo. Snad byla ta karta pro cestovatelovy dávné styky s Juanitou Lomalovi nepříjemná, snad o něm Lomal opravdu nic nevěděl, když se pořád potloukal po světě.

Ale já to potřeboval vědět. Aspoň něco. Aspoň něco málo.

„Pojď, Božka,“ řekl jsem, „jedem na Olšany.“

Boženka se podívala na hodiny:

„Ježíšmarjá! Dyť už je půl vosmý pryč! Přídu pozdě do Lloydky!“

„Do žádné Lloydky se nejde,“ prohlásil jsem. „Jdem na Olšany!“

Kapitola třicátá pátá

…v níž doktor Pivoňka hovoří i Boženkou o nadpřirozených věcech.

Jenže nakonec jsme jeli do Lloydky. Boženka prohlásila, že nemůže zklamat své ctitele, z čehož vznikla menší hádka, během níž mi buldok Jajteles natrhl nohavici. V tramvaji argumentovala zase tím, že když už máme jít na hřbitov po uzavření, bude bezpečnější jít tam pozdě v noci, než dokud se ještě kolem potlouká spousta lidí. A docela nakonec z ní vylezlo, že se mě tam bojí pustit samotného.

„Ale jdi, Božka,“ řekl jsem. „Snad nemáš strach z duchů?“

„Já ne,“ pravila dojemně logicky. „Ale mám strach vo tebe.“

„Ale já se přece duchů taky nebojím.“

„Jo, ale co dyž tam na tebe ňákej skočí?“

Pohlédl jsem užasle na první dámu swingu. Připravovala mi stále nová překvapení. Za těch deset let, která jsem strávil po jejím boku, mi nikdy nenapadlo mluvit s ní o nadpřirozených věcech. Občas sice chodila do kostela, ale to většinou jenom na svatby svých přítelkyň. Jednou za rok taky ke zpovědi, jenomže to zas na přísný rozkaz své matky, která získala výhodné místo posluhovačky na faře u sv. Cyrila a Metoděje a bála se, že by jí pan farář dal výpověď, kdyby zjistil, že má bezbožnou dceru. Ale jinak o nadpřirozených věcech Boženka nikdy nemluvila, leda o těch svatbách svých přítelkyň, při kteréžto příležitosti jakživa neopomněla vyslovit přání mít svatbu v kostele. Důvod, který uváděla, však zase nebyl spirituální: ‚Ponivač je to krásný!‘ říkala, a konverzovala jenom o známostech a eskapádách svých přítelkyň, a od té doby, co se stala idolem vlasatých mladíků, taky o džezu.

„Božka,“ řekl jsem. „Snad nevěříš na duchy?“

„Nevěřim,“ pravila. „Tak pitomá zas nejsem, Jarouši. Ale co dyž ňáký sou?“

„Ale když na ně nevěříš?“

„No ale co dyž ňáký sou?“

„Tak ty na ně věříš.“

„Dyť jsem ti řekla, že nevěřím!“

„Tak co pořád meleš ‚Co dyž ňáký sou‘?“

„No a co dyž ňáký sou?“ pravila Boženka.

Vzdychl jsem.

„Podívej se, Boženko,“ řekl jsem profesorsky. „Buď na něco věříš, nebo nevěříš. Když na něco nevěříš, tak věříš, že to neexistuje.“

„No jo, ale dyť ti říkám, co dyž –“

„Počkej!“ přerušil jsem ji. „Řekni mi tohle: věříš v Boha?“

„No – moc ne,“ pravila Boženka.

„Jak to – moc ne?“

„Trošku jo.“

„Tak věříš, nebo nevěříš?“

„Dyť ti řikám, že trošku jo,“ pravila Boženka. „Ale moc zas ne.“

Rozlítil jsem se.

„Ještě mi řekni, že k té velkonoční zpovědi chodíš, poněvadž se bojíš pekla!“

„No, to se moc nebojím,“ řekla Boženka. „Jenže kapku se –“

„Ty lhářko prolhaná!“ zvolal jsem, až se lidi v zatemněné tramvaji po nás otočili a pod sedadlem se ozvalo nevlídné zavrčení Jajtelesovo. „Vždyť tam chodíš kvůli tomu, aby maminka nedostala na faře padáka!“

„Ba ne,“ pravila Boženka upřímně. „To se teda mejlíš.“

„Tak proč tam chodíš?“

To už jsem skoro zařval, ale hned jsem se uklidnil, protože jsem ucítil, že mě Jajteles pod lavicí vzal za kotník. Zatím jemně. Uklidnil jsem se jen navenek. Ve skutečnosti jsem se dusil vztekem. Sám jsem byl klasický případ nedůslednosti, a tak jsem ji nesnášel u druhých.

„Proč, ty pokrytče?“ dorážel jsem.

„Ponivač zichr je zichr,“ pravila Boženka.

První dáma swingu byla, aniž o tom věděla, filosoficky vzato pragmatistka.

Kapitola třicátá šestá

Podezřelé chování mladíka s kotletami. Pátrání v okolí kaple sv. Rocha a podivné chování Jajtelesovo.

O půlnoci čekal před Lloydkou asi pětadvacetiletý mladík se španělskýma kotletama a v klobouku, zbudovaném přesně ve stylu „tatra“. Mohutnými čelistmi cosi žvýkal, snad žvýkačku, ačkoliv to bylo v tom roce už skoro nemožné.

Pod střechou tatry svítily zelené oči a ruce měl mladík zastrčeny do hlubokých kapes krátkého svrchníku. Stál opřen nonšalantně o kandelábr, nohu přes nohu, a na nohou měl nápadné žluté boty s tlustými podrážkami, natřenými bílou barvou.

Snad mě upoutaly právě ty podrážky, jejichž zvláštní ozdobu vysvětlovali jejich nositelé na policejních strážnicích jako bezpečnostní opatření, odvozené z bílého nátěru chodníků při zatemnění. Když jsme s Boženkou vyšli z Lloydky, zasvítily ty podrážky jako dva roje světlušek, a teprve z nich jsem přejel očima postavu s rukama ve vyboulených kapsách a zastavil jsem se u španělských kotlet a zelených očí.

Ani kotlety, ani oči se mi nelíbily.

Šli jsme s Boženkou ke stanici dvojky, a když jsem se náhodou ohlédl přes ramena, mladík kráčel za námi. Klobouk mu vrhal přes obličej stín, ale i v tom stínu bylo vidět, že se mu pohybují čelisti. Pravici měl pořád v kapse, jako kdyby tam něco držel v pěsti. Něco dost velkého a tvrdého. Například pistoli. Zeptal jsem se Boženky, jestli ho zná.

Podívala se na něho a mladík se otočil. „Ňákej potápka,“ pravila Boženka. „V Lloydce sou jich metráky.“

Mladík se pořád díval jinam. Zato já se setkal s pohledem jakéhosi esesáka, a tomu se to zřejmě nelíbilo. Líbezně jsem se na něho usmál a skočil jsem za Boženkou do přijíždějící dvojky. Esesák cosi nespokojeně říkal brunhildě v perziánovém kožiše a s plavým výčesem, a potom nastoupili do vlečňáku. Mladík s kotletami tam vlezl za nimi. Zadním oknem motorového vozu jsem ho viděl, jak zelenýma očima na mě bez ustání visí. Nebo na Božence. To se nedalo říct přesně. Esesák se pustil do hádky s bělovousým dědečkem, který spal v rohu vlečňáku a opomněl pustit sednout vyčesanou dámu v perziánu. Zřejmě to dostatečně vykompenzovalo jeho komplex nadřazenosti a ztratil o mne zájem. Nemohl jsem si vzpomenout, že bych mladíka s kotletami někde viděl.

Ale bylo mi nepříjemně.

Vystoupili jsme na rohu u Olšan. Dával jsem pozor. Mladík vystoupil taky. Když viděl, že se nehýbám, přešel z refýže na chodník a začal si s nápadným zájmem prohlížet jména na cedulkách u zvonků v přízemí nějakého činžáku. Pravici přitom pořád držel v kapse. Líbil se mi čím dál míň.

„Tak dem, Jarouši,“ zatahala mě za rukáv Boženka.

„Počkej,“ sykl jsem mezi zuby a vykročil jsem k mladíkovi. Okamžitě ztratil zájem o obyvatele domu a rychlým krokem se vydal dolů na Žižkov.

Pořád se mi to nelíbilo a myslel jsem na něho, když jsme opatrně kráčeli podél olšanských zdí a hledali, kde by se daly přelézt. Každou chvíli jsem se otáčel, a jednu chvíli se mi zdálo, že hlava v tatře vykukuje ze vzdáleného průjezdu. Svítil měsíc, a na pozadí šedivé zdi Olšan jsme museli být dobře vidět.

Pak jsme dorazili k místu, kde u zdi začaly růst keře a kde se přes ni skláněly dlouhé větve smutečních vrb. Ponořili jsme se do jejich stínu. Asi po pěti minutách chůze jsme dorazili k jakémusi starému mariánskému sousoší, opřenému o stěnu. Nějaký ctitel Panny, vytesaný z pískovce, vztahoval k ní ruku, jako by mě přímo vyzýval k činu.

„Tady to půjde,“ řekl jsem.

Rozhlédl jsem se. Stáli jsme ve stínu a měsíc osvětloval pusté staveniště táhnoucí se naproti hřbitovu. Nikde ani noha. Otočil jsem se k sousoší a vyšvihl jsem se po vztažené ruce ctitelově nahoru. Pohodlně jsem dosáhl na vrchol zdi a opatrně jsem jej ohmatal. Nebyly tam rozbité láhve ani železné hroty. Vytáhl jsem se nahoru a řekl jsem tiše Božence, aby mi podala Jajtelese. V šedivém stínu kývajících se větví jsem uviděl buldokovu tvář, zamračenou úsilím, a uslyšel jsem jeho funění. Pomohl jsem mu nahoru a buldok sám seskočil na druhou stranu na hřbitov. Pak jsem pomohl Božence. Vyšvihla se mrštně v dlouhých černých kalhotách po světcově paži a posadila se vedle mne.

„To je vejška,“ řekla. „Skočíš tam první, Jarouši?“

„Pst,“ řekl jsem. „Počkej. A buď zticha –“

Seděli jsme tiše, sami jako dvě sochy nad sousoším světců. Dlouho se neozývalo nic. Pak najednou zezdola od stanice dvojky zazněly spěšné kroky. Přehodil jsem nohy přes zeď a nahmatal jsem jimi vrchol nějakého pomníku, stojícího z druhé strany. Stáhl jsem Boženku k sobě. Stáli jsme na pomníku a hleděli jsme přes zeď. Pod okrajem splývajících větví smuteční vrby se objevily svítivé bílé podrážky a pod námi se přehnal mladík s kotletami. Těžce oddychoval, skoro běžel a rozhlížel se dychtivě vyvalenýma očima. Pak se zastavil. Zdálo se, že váhá. Pravou ruku držel pořád v podezřele vyboulené kapse. Ohlédl se opatrně zpátky, potom před sebe, a pak opět usilovně vyrazil vpřed. Za chvíli zmizel v měsíčním přítmí.

„Opravdu ho neznáš?“ zeptal jsem se. „Na mou duši ne,“ pravila Boženka. „Je mi ňákej povědomej, ale voni ty pásci vypadaj všichni stejně.“

„Hm,“ řekl jsem. Spustil jsem se z pomníku na mramorovou desku nějaké hrobky a pomohl jsem Božence dolů. V měsíčním světle konal právě Jajteles malou potřebu na podstavec rozpačitě se tvářícího anděla. Vyrazili jsme dolů, směrem k svatému Rochu. Dlouhé řady hrobů ležely v ponurém světle jako pobití vojáci. Nikde nezajiskřila jediná svíce, jediné věčné světýlko. Na hřbitově se dodržovalo zatemnění. Pomníky se vynořovaly jeden za druhým a nořily se opět do stínu smutečních vrb. Naše kroky se rozléhaly tichem.

„Počkej!“ zastavil jsem Boženku. Zarazili jsme se. Zůstalo jen ticho, šelest smutečních vrb a Jajtelesovo funění. Hrobové ticho. Skoro mě obešla hrůza. Ze tmy něco zahoukalo, nějaký zlověstný pták. Cítil jsem, že i Boženka se zachvěla. Stáli jsme v tichu a já poslouchal, neozvou-li se někde kroky.

Kroky nohou v žlutých botách s vysokými podrážkami.

Ale panovalo ticho. Jenom někde v černých stínech volal pták na mrtvé, a vrby šuměly.

„Buaef?“ ozval se hlasitě, tázavě a nepietně Jajteles.

Vykročili jsme dál. Asi po deseti minutách jsme dorazili k svatému Rochu.

Zase jsem poslouchal, ale zase bylo ticho.

„Kde budeme hledat?“ zašeptala Boženka a Jajteles jí odpověděl novým, bezohledně hlasitým:

„Brauf!“

Nerespektoval posvátnost místa ani jemnou tíseň strachu, který se zmocňoval nás dvou.

„Ve stínu sv. Rochá,“ řekl jsem. „Musí to být někde hned u kostela.“

Začli jsme hledat. Některé nápisy svítily samy v měsíčních paprscích, ale většinou jsem si musel pomáhat zlodějkou. Boženka vytáhla rovněž z kabelky baterku a svítila na hroby na druhé straně uličky. Jajteles pobíhal okolo ní a pilně očichával pískovcové andílky a mramorové desky, na nichž zanechávali ptáci stopy, pro Jajtelesův čich zřejmě vábně voňavé.

„Jarouši, pojď sem!“ ozvala se po chvíli Boženka. Rychle jsem přeběhl k ní, poněvadž jsem se domníval, že našla hrob Gudrun Budeciové. Ale mýlil jsem se. Našla jenom hrobku z černého mramoru – velikou asi jako menší fotbalová brána a ozdobenou celými hejny alabastrových andělíčků-, na níž se velikými vyzlacenými písmeny skvělo jméno ANEŽKA NOVOTNÁ-NOVÁKOVÁ a pod ním menšími literami, ale stejně zářivě, CHOŤ MAJITELE FIRMY ‚OLENKA‘, VÝROBKY Z MEDU. A ještě níž, písmeny stříbrnými, byla do mramoru vryta báseň, která Boženku zaujala tak, že pocítila potřebu podělit se o ten estetický zážitek se mnou.

Sladkosti, přirovnám tě k létu!

Podzim rve krásu svěžích květů,

ztrpkne i nektar, kdys tak libý,

zasype hlína naše „kdyby“.

A tak nás tento život drti.

Přes hory medu jdeme k smrti.

Docela malými písmenky v pravém rohu dole stál podpis básníkův.

WOLFGANG Dl CASTELLO

Vynořily se mi vzpomínky na toho neblahého prokletého básníka, jehož jsem kdysi měl v podezření z vraždy. To už je deset let. Osvobozená lyra dávno zanikla, a jméno básníkovo jsem pak už nikdy nespatřil v literárních časopisech. Až tady. A vyryté do mramoru. Tak přece se dočkal. Výrobce medu mu poskytl tu konečnou trvalou příležitost, quid nec Jovis ira nec ignis…

„To je krásný, viď?“ zašeptala Boženka, a potom prudce okřikla Jajtelese, jenž spolu se mnou nechápavě hleděl na stříbrný nápis a potom se rozhodl označit ho způsobem svého rodu. Baculatá, dobromyslná tvář zesnulé paní nad medovými výrobky, vyleptaná bíle do černého mramoru, se však neurazila. Hleděla bez pohnutí do neurčitá, spočívala v náruči neměnnosti, která jediná je dána živým. V náruči smrti.

Zachvěl jsem se. Vzhlédl jsem k černým stěnám sv. Rocha a potom po bílé cestičce. Boženka se ode mne vzdálila a právě osvětlovala baterkou pomníček se symbolem zlomené růže. Cesta byla prázdná. Přesto mě mrazilo… Jako by se hřbitovem kradl přízrak mladíka s kotletami, jehož jsem neznal, ale který patrně znal mě.

Zatřásl jsem hlavou a vrátil jsem se ke své řádce hrobů. Marie Procházková, Anastasie Vlková, Radim Liška, Petr Szolney, nic neříkající lidská jména defilovala kolem mě. Nemohl jsem se zbavit toho tísnivého pocitu, a skoro jsem je nevnímal.

Zašustilo listí. Vzhlédl jsem. Nebo se mi to jen zdá? Podíval jsem se po Jajtelesovi. Byl klidný. Právě očichával koš s uschlými květinami.

Sklonil jsem hlavu zpátky ke svým jménům ve světle zlodějky. Nevěřím přece na duchy, a mladík s vyboulenou kapsou je patrně taky jenom duch. Nevěřím na mladíky s vyboulenou kapsou. Nejsme v Chicagu. Jsme v Praze, a ilegální držení zbraně se tu trestá smrtí. Pistolníci s podezřele odstávajícími saky a s vyboulenými kapsami by tu dlouho neobstáli. Tady jsou teď jiní pistolníci, mnohem nebezpečnější. Ne. Je to jen noc a hřbitovní ticho. To probouzí fantazii.

A najednou, když jsem to nejmíň čekal, projelo tím nočním tichem ostré a zděšené Boženčino zaječení.

Škubl jsem sebou. V bledém světle, protkaném stíny mnoha křížů, jsem spatřil Boženku, zmítající sebou divoce v objetí jakéhosi chlapa. Vrhl jsem se k nim, ale to už kolem mne jako dělová koule prolétl Jajteles.

Kupodivu nevrčel, ale radostně štěkal.

Hřbitovním tichem se to rozléhalo jako pěst na oko.

Zarazil jsem se.

Jajteles přiběhl k zápasící dvojici a počal divoce a neuvěřitelně vysoko vyskakovat na muže. Muž pustil ječící Boženku a obrátil se k psovi. V bílém přísvitu rubínově zazářil mohutný nos.

Boženka zmlkla. Znovu jsem se rozběhl černými stíny, zakopl jsem a natáhl jsem se na všechny čtyři. Jajteles v záchvatu radosti přiběhl ke mně a omyl mi širokým jazykem na jedno olíznutí celý obličej. Zoufale jsem se škrábal na nohy.

Ale to už jsem slyšel Boženčin opět klidný, ale udivený hlas:

„Édo? Seš to ty?“

„Sem, Božka,“ pravil muž. „Co se tu, sakra, máš co vochlovat vo půlnoci mezi mrtvolama?“

Kapitola třicátá sedmá

…v níž pan Eduard Baverka líčí svůj tvrdý osud.

„Já vim, Božka,“ pravil pan Baverka – neboť to nebyl mladík s kotletami, ale náš starý přítel, jenž kdysi u Staronové synagogy na hlavu porazil šturmtruppu Humprechta Czabery. „Já vim, ty si vo mně myslíš, že sem hříšný tělo, pošpiněný vod tý brůnhildy, ale nesuď, abys jednou nebyla souzená,“ pravil a pohladil po uslintaném čumáku Jajtelese, jenž jediný z nás tří se k němu choval bezvýhradně přátelsky.

„Já tě, Édo, nesoudím,“ řekla Boženka a narovnala si pocuchaný účes. „Ale tví kamarádi tě budou soudit, až se vrátěj.“

„Já vim, že budou,“ pravil ponuře pan Baverka. „Sám bych se rači na místě propad do hrobu tmavýho. Ale jeden lpí na životě jak zaschlý vajíčko na rendlíku, to je holt stará vesta.“

„A zrovna ty!“ řekla Boženka vyčítavě. „Dyť tys na ženský nikdy nebyl. Kolikas zlomil srce svou netečností a rači si furt namáčel ten svůj raťafák v Dobrušskym čertu, než bys voblažil ňákou holku.“

„Máš recht,“ hlesl temně bývalý generál.

„To ti naše český holky nebyly dost dobrý, že musela přijít až taková fuchtle germánská, taková vyšisovaná hitlerika –“ Boženka se dostávala pod páru. „Taková hildegarda z ňákýho podělanýho Švábnlandu, taková kozatá žížala –“

„Máš recht,“ hlesl znova pan Baverka. „Ale dybys mě nechala, abych ti to vobjasnil –“

Věděl jsem, proč se Boženka tak rozčiluje. Družka, snoubenka, milenka nebo v jakém postavení vlastně fungovala žena, která už skoro dva roky žila s panem Baverkou, bývala častým námětem Boženčiných vlastenečtějších úvah. Jmenovala se Olga Holényiová a s panem Baverkou žila tajně, ne na veřejnosti, neboť to byla Němka jako poleno, docela předpisově zamilovaná do vůdce a říšského kancléře. Tato ideální láska jí ovšem nebránila v tom, aby tělesné potřeby, které vůdce ukojit nemohl, neukájela s bývalým velitelem Zdeborského roje. Tajila to, a tajil to i pan Baverka. Ale co nezjistilo gestapo, zjistila šeptaná propaganda žižkovských hospod, a tak tam, od jisté doby, přestal být pan Baverka zdraven, a to ne proto, že donucen okolnostmi pověsil na hřebík půdařinu a stal se počestným hrobníkem.

Byl to přečin v Boženčině světě neslýchaný. Nikdo, zdůrazňovala, nikdo se na Žižkově, v Karlině, v Holešovicích ani v Košířích nikdy tak nezahodil, „ani eště za Rakouska Ferda Krupař ne“, uváděla nejvíc odstrašující příklad análů ústního podání, „a ten si vzal ceru pana Drašnera, co tejral pasákům vovečky, a dyž umřela, tak se dal dobrovolně k Armádě spásy!“

Proto i teď byla neúprosná.

„To si můžeš vobjasňovat horem dolem, u mě seš, Édo, padouch.“

Pan Baverka vzdychl a začal vyprávět, jakoby sám pro sebe, jako kdyby se sám sobě chtěl ospravedlnit:

„Dyť já vodolával, dokud to šlo,“ spustil žalostně. „A nikomu bych nepřál takový skrejvání. Dyť já vůbec nemoh chodit domu! Vona je brůnhilda vysazená na uniformy, ale všecky se jí už vokoukaly. No a tak dyž mě zmerčila v tom pozlacení, co mě do něj navlík pan Zdeborskej, tak to byl muj konec.“

„Ubránil ses, Édo, jinejm,“ přerušila ho nemilosrdně Boženka. „Jako Týně Vokrouhlíkový, co byla madam u Štukerů. Ta do tebe ňák dělala, a nakonec kvůli tobě skočila do Vltavy.“

„Šak sem jí vytáh,“ pravil pan Baverka.

„Vytáh, a pak ses na ní vykvajz,“ odmítla Boženka trpce takové chatrné ospravedlnění. „A vona si ze zoufalství musela vzít toho leváka metrákovýho, Buru, co drezíroval u Vohrady pejsky.“

„Nebyl bych, Božka, prodal svojí čest,“ pravil pan Baverka a položil ruku na srdce, „nebejt toho zátahu, co na nás udělali ty mizerové skopčácký.“

Zdálo se, že se Boženka poněkud obměkčila.

„Dyž šel scvrklej Ferda, a potom Bříťa Padavej, co udělal ve dvaadvacátým pojišťovnu Slávii, a pak i Běda Vopičík, Božka, tak mě vobešla hrůza.“

„No jo,“ řekla Boženka. „Měls ale bejt chlap.“

„Měl, máš recht, Božka.“ Pan Baverka pokýval zasmušile hlavou. „Ale dyž já se podělal. Podělal, Božka, jak lijón. A tak sem nakonec podleh brůnhildě, a vona mě z toho dostala krz protekci. Ale vod tý doby,“ pohlédl úpěnlivě na Boženku, „vod tý doby já se stydím vylízt mezi lidi. Sem rači furt tady mezi mrtvolama, ponivač sem svině zrádná, zachránil sem svou hříšnou kůži za šoustačku s brůnhildou, a nejsem hoden přijít poctivejm lidem na voči. Sem tady, Božka, na minutu sem vocaď paty nevytáh, mezi těma nebožtíčkama, ponivač sám sem nebožtík a sypu si tu popel na hlavu!“

Pan Baverka se rozpálil spravedlivým hněvem na sebe samého a šermoval vzrušeně pravicí jako starozákonní prorok. Boženka ztichla a zdálo se, že o něčem přemýšlí.

„Sem Jidáš Iškariótskej!“ vykřikoval pan Baverka. „Kamarádi strádaj, a já si tu zatím užívám s brůnhildou, i dyž je to teda votrava –“

Boženka zvedla hlavu k úpícímu muži a měsíc jí zalil tvář bílým světlem. Prostoduše, se špatně zakrývanou zvědavostí, se zeptala:

„A kde se s ní, Édo, vlastně slejzáš, dyžs vocaď nevytáh paty?“

„Kde?“ pan Baverka se zarazil.

Zdálo se mi, že váhá, má-li to říct nebo ne. Boženčina bílá tvář svítila pod jeho baňatým nosem jako menší měsíček, a pak se rozhodl.

„No tady, Božka. Vona z toho nic nemá, pokad to neni kolem vyštafírovaný rakvema. Myslel sem, že dyž se tu uzavřu světu, že mě nechá bejt. Ale depak. Vona sem chodí za mnou. Jí to nevadí. Vona asi bude negrofilní.“

Boženka pokývala hlavou, dlouho mlčela a na její měsíční tváři bylo vidět, že přemýšlí. Pak u ní nad vlasteneckým hněvem zvítězila její vrozená dobrota srdce a ona soucitně pravila:

„To tě, Édo, teda lituju. Ale málo platný, musíš pykat, žes byl baba. Máš to ponaučení pro podruhý.“

Nikdy jsem se nedověděl, co tím myslela. Pochybuju, že znala význam výrazu, tak nevysvětlitelně věcně použitého panem Baverkou. Dojalo ji spíš utrpení toho starého odpůrce nevěst a přítele dívek z lokálů, jemuž Holényiová nedopřávala klidu ani na místě věčného odpočinku.

Kapitola třicátá osmá

…v níž je odhaleno tajemství původu paní Budeciové a objevuje se opět mladík s kotletami.

Ale čas kvapil a já si vzpomněl, proč jsme vlastně tady.

„Budeciová?“ zamyslel se pan Baverka nad mou otázkou. „Jo, ta tu leží. V rodinný hrobce Munelpicků.“

„V čí?“ zvolal jsem.

„Ňákejch Munelpicků nebo jak,“ pravil pan Baverka. „Támhle za rohem.“

Zavedl nás k secesní hrobce s kamenným baldachýnem. Poznal jsem ji. Byla to ta z fotografie v Listu paní a dívek. A na jedné z četných mramorových desek stálo:

GUDRUN BUDECIOVÁ

rozená komtesa von Mamselstein

1893 – 1911

Rychle jsem vzhlédl k zlatému, počasím zvětralému nápisu v průčelí hrobky:

FAMILIE VON MAMSELSTEIN

ZU KUBELITZ

zářilo zlatě ve svitu hvězd.

Zůstal jsem stát nad místem posledního odpočinku neznámé paní jako zasažený bleskem.

Protože v Kubelicích stál rodový zámek Mamselsteinů a v tom zámku žije dodnes jeden upovídaný dědeček.

A protože jsem si najednou uvědomil, čí byl ten štěbetavý hlas v telefonu v cestovatelově bytě.

Najednou mi bylo vůbec skoro všechno jasné.

Stál jsem nad tou deskou jako zkoprnělý.

„Copak, pane doktor,“ ozval se pan Baverka účastně.

„Snad ne ňáká příbuzná?“

„Ne,“ řekl jsem.

Všechno mi bylo jasné.

Až na čtyři písmena.

Z J K L.

„Nechtěj něčeho napít, pane doktor?“

Zavrtěl jsem hlavou. Celá struktura toho příběhu ležela přede mnou jako na dlani. Někde se skrývá Holousek. Zítra, vlastně už dnes, se s ním má něco dít. Co asi? No co se může dít s vynálezcem, po němž by chňaply všechny válčící státy? Po kterém chňapli už Němci, ale on jim utekl.

To, co se má dít, je zakódováno v dopise. Dopis je odeslán spojce těch, kteří to mají zařídit, panu Kozelkovi. Nějakou nešťastnou náhodou padne do ruky slídivému Konipasovi. Ten si ho dá dešifrovat. Odněkud vyšťáral, nebo jen tuší, že za tím vším je uprchlý Holousek. A zná cenu Holouska. Zmáčkne tedy Kozelku. Kozelka se obrátí o pomoc k své spojce s konexemi v kolaborantských a říšských kruzích, Budeciovi. Budecius využije příležitosti a na recepci, kde je shromážděna veškerá kolaborantská smetánka, Konipase otráví. Jedem, který pro strýčka Příhodu ukradl jeden povídavý dědeček v Kubelicích, jehož, pro jeho rasové i společensky zanedbatelné postavení, nepojal SS-gruppenführer do seznamu podezřelých. A tenhle dědeček je další spojka, Budeciova spojka. Jeden pošetilý soukromý detektiv mu přinese zakódovaný dopis, který ukořistil v tajné schránce vyděrače Konipase, na jejíž stopu ho přivedl amatérský pokus profesora Meluzína zmocnit se inkriminujících dokumentů. Dědeček začne horlivě luštit, a pak mu najednou dojde, co má v ruce. Protože on je možná hlavním luštitelem kódů celé skupiny. Učiní neobratný pokus dostat dopis do svých rukou, ale detektiv mu s ním ujede. Dědeček okamžitě volá Budecia. ‚Někdo ho už od rána furt volá,‘ řekla mi Budeciova hospodyně. A nakonec se ho dovolá právě ve chvíli, kdy u něho sedí soukromý detektiv a dopouští se trapného faux pas s Kozelkovou manželkou. A Budecius se okamžitě pokusí s pomocí drogy vytáhnout z detektiva, co ví. Jenomže mu to překazí Juanita. Sleduje proto, on nebo další spiklenci, detektiva až do vily pána z Krulišů. To je utvrdí v podezření, že detektiv hraje špinavou hru. A tak si ho, když se v noci vrací, podají, a ne moc v rukavičkách. Skoro ho přizabijou. Přitom mu vezmou taky hodinky a peníze, aby to vypadalo na obyčejnou loupež, ale hlavně mu vezmou dopis. A přečtou si kód. Ještě včas. Snad ještě včas, aby dnes, ve čtvrtek, mohli provést akci s Holouskem, skrytou v písmenech ZJKL.

Co to je?

„Však voni se napijou,“ slyšel jsem pana Baverku a uvědomil jsem si, že někam jdu s Boženkou v podpaždí a pan Baverka nám svítí na cestu.

Zavedl nás do domečku obklopeného rýči a rakvemi. Dovnitř přenesl své skromné zařízení z rezidence v Kozí uličce a proti větru opatřil příbytek tlustou vrstvou plakátů oznamujících ACHTUNG, DER FEIND HORT MIT – POZOR, NEPŘÍTEL NASLOUCHÁ, jimiž polepil stěny. Znázorňovaly dvě árijské blondýny, bavící se žoviálně na nároží, za nímž vykukovala temná tvář naslouchajícího nepřítele židovsko-cikánského vzezření. Z nepřítele byla vidět také noha v botě, jaké podle představ velkoněmeckých výtvarníků nosí bolševičtí komisaři a používají jich k rozšlapávání žeber. Pod celou scénou se vinul dvojjazyčný nápis V FÜR V1CTOR1A – VĚŘÍME VE VÍTĚZSTVÍ VELKONĚMECKYCH VOJSK. Že majitel a tvůrce tohoto svérázného tapetování víru anonymních nadšenců nesdílí, naznačoval podpis připsaný pod vzletné heslo tužkou: VÍTĚZSLAV VYLÍZANÝ, VíCEPREZYDENT VÝBORU VELKONÉMECKÝCH VOLŮ.

Na rozvrzaném stolečku stála baňatá láhev z černého skla. I na ní se skvělo známé V, vyvedené v barvě bílé, neumělou rukou a vypelichaným štětcem. Když jsem přistoupil blíž, zjistil jsem, že toto V je součástí názvu nápoje skrytého v láhvi. Nebyl zvlášť lákavý; zněl VYNOŘICKÝ VÝTOK, ale pan Baverka láhev odzátkoval a štědře nám nalil do kameninových hrnečků.

„Žádný strachy,“ pravil povzbudivě. „Nemusej se toho štítit. Je to právej domácí ligér: vyrábí ho Berta Hausenblas, co je zaměstnanej jako výpomocnej nosič mrtvol německý národnosti v německým lazaretě. Von je známej srandista, tak ty láhve popisuje takovejma volovinama.“

„A z čeho to dělá?“ otázal jsem se nejistě.

„Z mazání na vomrzliny. Krade ho ze zásilek na východní frontu,“ pravil pan Baverka. „Má to tu uskladněný v jedný vopuštěný hrobce,“ dodal spiklenecky. „Šmakuje to trochu jako vořechovka.“

Okusil jsem. Náhražkový destilát měl vskutku hořkou chuť ořechů. Napil jsem se víc a ze tmy nedávné minulosti zahrčel fiakr. Nepochopil jsem hned, co to znamená. Pochopení se opozdilo za vzpomínkou. Teprve když jsem si nad druhým kelímkem Vinořického výtoku vzpomněl na nejbližší budoucnost, promluvil ke mně ten fiakr jasnou řečí.

„Kdyby takhle, pane Baverka,“ vzdychl jsem, „byla pravá slivovice. Takové dvě tři lahvičky.“

Pan Baverka se na mě podíval udiveně. „Nevěděl jsem, že voni se dali na chlast?“

„Já ne,“ pravil jsem. „Ale jsou milovníci toho nápoje, kteří těžce nesou, že je ho tak málo. A udělají za něj všechno na světě.“ Opatří i pistoli člověku, který ji momentálně potřebuje víc než co jiného na světě, řekl jsem si ještě v duchu.

„Jo to je něco jinýho,“ pochopil pan Baverka. „Voni to potřebujou jako mazadlo na ouřady.“

Potvrdil jsem tuto definici.

„Kdybyste ji sehnal,“ dodal jsem, „smyl byste velký kus své viny. Dá se říct, že to nepotřebuju z malichernejch a jenom osobních důvodů.“

„Jasný,“ pravil pan Baverka, přiložil prst k ústům a ukázal na výmluvný německý plakát. „Nemusej se vo tom šířit. Dneska je lepší moc nevědět, poněvač v pádu nouze člověk pak aspoň moc nevykecá. Ale spolehnou se. Éda Baverka, dyby na sůl nebylo, kořaličku dycky dovede vopatřit.“ Prstem, jímž dosud ukazoval na plakát, oznamující zvěst o naslouchajícím nepříteli, ukázal nyní na vlastní, překrásný a gigantický nos. „Von na to má raťafák jako prase na lanýže.“

A s tímto sebevědomým zjištěním nalil nám další štědrou dávku Vinořického výtoku.

Zkušenost příští půlhodiny potvrdila jak chuť, tak účinnost tohoto nezvykle nazvaného likéru, takže když nás pan Baverka ve dvě hodiny pouštěl vrátky u svatého Rochá ze hřbitova, připadalo mi, že všechno, co jsem zjistil, je vlastně hrozná legrace.

Kráčeli jsme žižkovskými uličkami dolů ke Karlínu a Jajteles dychtivě utíkal před námi. Měsíc už nesvítil, zato tím nádherněji zářily podzimní hvězdy. Svěřoval jsem se tiše Božence se svou teorií a pomalu jsem ji připravoval na své rozhodnutí. Ale dřív, než jsem jí řekl všechno, zaskřípělo cosi za námi, jako když se o dláždění drhne guma, a když jsem se otočil, uviděl jsem za rohem mizet nějakou postavu. Ve svitu hvězd bíle zasvítila vysoká natřená podrážka.

Hned jsem zapomněl na úmysl seznámit Boženku se svými plány.

„Jarouši,“ zašeptala Boženka, „ten pejzatej nás špehuje!“

„Já vím,“ řekl jsem. „A pojď. Neohlížej se.“

Šli jsme tiše dál.

Daleko vpředu jsem uviděl Jajtelese se zájmem očichávat nároží před nějakou hospodou.

Napnul jsem uši.

„Slyšíš něco?“ zeptal jsem se. Boženka rovněž namáhala sluch.

„Vržou mu ty podezdívky,“ řekla. „Asi de za náma.“

Pokračovali jsme v chůzi. Za chvíli jsem se zeptal:

„Máš zrcátko?“

„Mám.“ Vylovila z kabelky kulatý předmět, na jehož rubu zeleně zazářil portrét posvátné hory Říp, nad kterou se po způsobu barokních lidových malůvek vznášely hlavy Masaryka, Beneše a Jana Žižky z Trocnova.

„Zastav se a dělej, že se maluješ,“ řekl jsem.

Boženka ihned pochopila. Já zatím vytáhl cigaretu a dělal jsem, že si ji zapaluju. Jajteles se zastavil a ohlížel se po nás. Ale nejevil známky neklidu.

„Je to ten s pejzama,“ zašeptala Boženka a poulila modré oči do zrcátka. „Zase se skoval do průjezdu.“

„Tak pojď.“

Znovu jsme vykročili. Jak jsem napínal uši, zdálo se mi, že moje kroky vydávají hluk jako výstřely z pušky.

„Musel asi obejít celý hřbitov,“ řekl jsem tiše. „Vážně ho neznáš?“

Pořád mi bylo divné, že by ilegální skupina, a zrovna tak gestapo, používaly služeb tak nápadně oděného potápky.

„Na mou duši neznám,“ pravila Boženka. Blížili jsme se k Rejskově ulici. Vymyslel jsem si plán.

„Koukni, Božka,“ řekl jsem. „Až zahnem u vás za roh, já se schovám do průjezdu u Burešů a ty půjdeš pomalu dál. Uvidíme, co bude dělat.“

Provedli jsme to přesně. Hned za rohem Rejskovy ulice jsem skočil do průjezdu hospody, kam chodívala Boženčina maminka na kus řeči. Páchlo to tam vzpomínkou na sudy lepších časů. Přitiskl jsem se do černého stínu a čekal jsem. Klapot Boženčiných podpatků se vzdaloval a Jajteles, který už mezitím dorazil k domovním dveřím, z dálky slabě vyštěkl.

Potom zavrzala za rohem guma a vzápětí kolem mne přešel mladík. Jeho charakteristická silueta s kloboukem vpředu vysokým a vzadu nízkým se zarýsovala proti šedě světélkující stěně protějšího domu. Zřejmě zjistil, že Boženka je sama, protože se zarazil. Vtiskl jsem se hlouběji do výklenku dveří v průjezdě. Viděl jsem ho jasně v paprscích hvězd. Pořád žvýkal. Rozhlédl se na všechny strany, opatrně, skoro ustrašeně, jako prve před hřbitovní zdí, potom strčil hlavu mezi mohutně vycpaná ramena a vytáhl konečně ruku z kapsy. Něco svíral v dlani, ale nerozeznal jsem, co to je. A pak se rozběhl.

Vyrazil jsem z průjezdu. Bílé podezdívky se přede mnou míhaly, a vždycky když jedna nebo druhá dopadla na zem, zaznělo to jako mlasknutí. Dál vpředu jsem viděl Boženčinu postavu v černých kalhotech a krátkém svrchníčku, jak právě z kabelky loví obrovský klíč od domovních dveří. Otočila se, spatřila blížícího se mladíka, zdvihla ruku s klíčem vysoko nad hlavu a zaujala obranné postavení.

Přidal jsem a řítil jsem se tryskem za mladíkem. Jajteles pohlédl na Boženku, pochopil a vycenil zuby na blížícího se mladíka. Mladík se prudce zastavil. To už jsem byl u něho. Skočil jsem po něm a sápal jsem se po ruce svírající neznámý předmět. Jajteles popadl mladíka za nohu svým vyzkoušeným, jemným úchopem. Mladík zděšeně vykřikl a na zem cosi upadlo. Cosi podlouhlého, černého. Nasadil jsem mladíkovi kravatu a vykřikl jsem na Boženku:

„Božka, seber to!“

Boženka se shýbla a zdvihla předmět se země. Mladík se mi v sevření škubal, ale čím dál malátněji. Všiml jsem si, že mu oči poněkud povylezly z důlků a že těžce lapá po dechu. Poněkud jsem povolil sevření. Neměl moc velkou sílu.

„Jarouši, pusť ho,“ řekla Boženka. „Jajteles, ty taky. Von to neni revolvér.“

Podíval jsem se na předmět, který držela v ruce. Byla to podlouhlá knížka, vázaná v matné kůži.

Pohlédl jsem na mladíka. Visel mi schlíple v objetí.

Pustil jsem ho. Jajteles taky. Okamžitě si sáhl na krk, něco nesrozumitelného zasípal a rozkašlal se.

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se přísně.

Opět zasípal a ukázal na Boženku.

„Co?“

Ukázal znova na Boženku a rukou divoce zagestikuloval. Vzal jsem od Boženky knížku a otevřel jsem ji. V mdlém svitu hvězdiček mě udeřil do očí elegantní podpis nějakým tlustým perem:

Jiří Verberger

a jinak nic. Obrátil jsem list. A zase podpis, tentokráte ne tak virilní:

Inka Zemánková

A dál:

R. A. Dvorský

a na dalším listě:

Emil Ludvik

Pohlédl jsem na mladíka. Ohmatával si krk a snažil se něco vykoktat. V bledém přísvitu mu tvář úsilím ztemněla. Namáhal se, kašlal, brunátněl. Potom si ukazovákem zoufale ukázal do úst.

Boženka k němu přistoupila a zasadila mu energicky ránu do zad. Z otevřených úst mladíkových vylétl drobný bílý předmět, cinkl o plechovou ceduli s nápisem

DAMENANZÜGE

DÁMSKÉ ODĚVY

KVÁČKOVÁ

a přilepil se na ni.

Mladík vydechl.

„Zaskočila mi žvejkačka,“ zasípal. „Dík, siňorino.“

„Co to má znamenat?“ otázal jsem se mladíka víc užasle než přísně.

„Sim za prominutí,“ zasípal zkroušeně mladík. „Já neměl vodvahu voslovit siňorinu ve vaší přítomnosti.“

„Tak?“ zeptal jsem se nevlídně.

„Jasný,“ řekl mladík. „Proto jsem se kryl. Vypadal ste, že byste mě moh vohrozit na zdraví.“

„A co jste chtěl?“ zeptal jsem se.

Mladík se přikrčil, jako by čekal pohlavek.

„Žeru džez,“ pravil. „Nebude vás moc krkat, dyž vaší siňorinu požádám vo autogram?“

„Proč by mě to mělo –“

„Vona vo vás kráčí zvěst,“ pravil nesměle, „že ste děsně prudivej.“

„Já?“

„Že ste už jistej počet maníků zneschopnil k práci pro vítězství, ponivač seňoritě moc aplaudovali.“

„Pustá lež!“ nakrkl jsem se. „Božka! Podepiš mu to!“ Boženka poslušně vzala knížku a mladík jí ochotně podal tužku. Boženka se podepsala svým rozmáchlým podpisem, který si od počátku své kariéry pečlivě a tajně nacvičovala.

Mladík ji dychtivě sledoval, já zamračeně sledoval jeho.

Tak takováhle o mně kráčí zvěst? Sprosťáci. Ale když jsem se zamyslel, musel jsem uznat, že něco na té kráčející zvěsti je.

Boženka podala knížku mladíkovi.

„Dík, seňorito,“ pronesl ten duch kavárny Lloyd a nadzdvihl tatru. Ve světle hvězdiček se matně zaleskl umaštěný havel.

„Tužku si ponechte na věčnou paměť. Váš ctěnej podškrab mi scházel k dokonalýmu štěstí,“ pravil mladík s kotletami, nevěděl jsem, jestli drze nebo uctivě.

A potom, dřív než jsem mu stačil něco říct, se otočil a bílé podezdívky zmizely v šeru Rejskovy ulice.

Obrátil jsem se k Božence a zavrčel jsem. Boženka hleděla na tužku jak fascinovaná. Jajteles zaškrábal na dveře.

„Tady máš ty svý obdivovatele,“ řekl jsem. „Ani v noci ti nedaj pokoj.“

Boženka však ignorovala moje chabé rozhořčení.

„Koukej, Jarouši, co mi dal,“ řekla blaženě a podala mi tužku. Nebylo na ní nic zvláštního. Na konci měla bakelitové chránítko s ozdobnými prstenci.

„To je toho,“ řekl jsem. „Z toho nemusíš bejt hned celá vyjevená.“

„Dyť to je velká vzácnost,“ řekla Boženka. „Podívej!“ a pozvedla tužku s chránítkem k noční obloze.

Pohlédl jsem na ni.

„Co má být?“ zeptal jsem se nerudně.

„Musíš jednim vokem,“ pronesla Boženka.

Zavřel jsem jedno oko. Proti hvězdné noční obloze trčela v Boženčiných prstech tužka s chránítkem. A najednou se mi ten tuctový, strojově vysoustruhovaný předmět proti svitu nebe proměnil v profil presidenta. Nikoli Emila Háchy. Toho druhého.

„Beneška,“ vydechla Boženka. „Ten si mě ale musí považovat!“

A mě to z té noční fantasmagorie vrátilo do ledově mrazivé skutečnosti nadcházejícího dne.

Kapitola třicátá devátá

…v níž se opět ozývá zlověstný hlas slečny Hannelore Stengelové.

A ten den začal opravdu nepříjemně. Když jsem ráno odcházel do Ostrozraku s úmyslem zavolat Budeciovi a říci mu, že vím všechno, zdržel mě na schodech domovník pan Zahálka, aby mi pověděl sérii zbrusu nových anekdot, které po večerech čerpal v hospodě U Burešů a přes den roznášel po partajích, s výjimkou jediné. A právě ta jediná neočekávaně vyšla ze dveří bytu spolehlivého pana Jabůrka, před nimiž jsem, donucen dychtivým správcem domu, předváděl právě na pětikoruně návod týkající se tankové techniky, který mi prozradila Lída Forstová. Tato jediná partaj, kdysi chudá, dnes z nevysvětlitelných pramenů bohatší úřednice slečna Žďárská, zahlédla patrně, jak jsem škrtal první a poslední dvě písmena nápisu PADĚLÁNÍ SE TRESTÁ, protože nás nápadně nahlas pozdravila „Dobré jitro!“, což pan Zahálka, když zmizela v záhybu schodiště, komentoval: „Dyby něco, tak jsem vám dával potravinový lístky.“

Druhou nepříjemnost jsem si koupil v trafice na rohu. Byla to Národní politika, která na první stránce přinesla oznámení:

CENA SVATOVÁCLAVSKÉ ORLICE UDĚLENA

(Čtk) Včera ve večerních hodinách rozhodla kulturní komise Ligy proti bolševismu na svém zasedání, aby první literární cena Svatováclavské orlice za slovesné dílo významným způsobem přispívající k šíření říšských myšlenek v Protektorátě Böhmen und Mähren udělena byla básníku Ivanu Zdeborskému za sbírku „Jedobýl“.

Ve zprávě se nepravilo, jaký druh říšských myšlenek sbírka rozšiřuje, ale zato se v ní oznamovalo, že cenu odevzdá laureátovi sám ministr školství Emanuel Moravec již tuto neděli na slavnostním obědě v Černínském paláci.

Třetí rána na mě čekala v Ostrozraku. Vytočil jsem Budeciovo číslo, ale ozvala se jen cestovatelova hospodyně. Pan Budecius prý ráno odjel na přednáškové turné a vrátí se až zítra.

To jednodenní turné hospodyni neřeklo nic, zato mně ano. Hlava organizace – nepochyboval jsem, že Budecius je hlava – už tedy odjela, aby osobně pomohla nebo osobně dohlédla na akci Holousek. Kde se jednodenní turné koná, hospodyně nevěděla.

Byl jsem v rejži. Nezbývalo než obrátit se na neznámý, hypotetický článek sítě. Na Kozelku. Znovu jsem v duchu probíral, komu mohl být dopis určen. Ne. Jedině redaktoru inzerce. Jeho rukama, a jedině jeho rukama prochází jistě celá korespondence týkající se inzerátů. Písařky se mohly měnit.

Zvedl jsem telefon.

„Pan redaktor Kozelka má prosím ještě svatební volno,“ oznámil mi známý a příjemný hlas telefonistky. Ta novina mi příjemná nebyla.

„Nevíte, kde bych ho našel? Jel někam na svatební cestu?“

„Neříkal. Bydlí na Barrandově, Příčná čtyři. Telefon 68594.“

„Děkuji vám.“

Barrandov, Příčná čtyři. 68594, poznamenal jsem si do zápisníku. Pohlédl jsem na hodiny. Bylo deset a potkala mě další nepříjemnost v podobě Lorbeera Schischateye, který nahlédl do mé kanceláře a sdělil mi, že odpoledne bude vyžadovat mou přítomnost na poradě o neuspokojivé práci Arnošta Stařečka, kterého má v úmyslu předat pro neschopnost pracovnímu úřadu, „aby aspoň prací přispěl k vítězství říše“.

Ani to nestačilo. Sotva se milá tvář té vši v našem kožiše stáhla do své kanceláře, zazvonil telefon.

Zvedl jsem ho.

„Doktor Pivoňka?“ ozval se studený hlas slečny Hannelore Stengelové.

„Hír!“ řekl jsem jako na apelplace. Její hlas ve mně probouzel tuhle reakci.

„Kommen Sie sofort zum Herrn Gruppenführer!“ pronesla tu jedinou větu, jakou se ke mně kdy snížila.

„Aber,“ zakoktal jsem, „der Herr Gruppenführer ist doch im Berlin?“

„Nein. Er ist da. Kommen Sie sofort.“

A cvak. Zavěsila.

Co tohle zase znamená!

Říkal přece, že bude týden v Berlíně? Co ho sem čerti nosí?

To už jsem mechanicky sahal po klobouku, protože když slečna Stengelová řekla sofort, znamenalo to sofort.

Gruppenführer mě přijal ve slavnostní uniformě, v nádražní hale své pracovny. Neseděl za svým prázdným psacím stolem rozměrů menšího letiště. Stál v černých rajtkách před ním a požitkářsky se pohupoval v kolenou. Holínky mu jemně povrzávaly v intervalu čisté kvarty.

„Setzen Sie sich!“ vybídl mě energicky a sám zůstal stát a zahoupal se, jako kdyby ho rajtky škrtily v rozkroku.

„Ich bleibe lieber stehen,“ pravil jsem skromně, ale gruppenführer jen zvýšil hlas a hrozivě opakoval:

„SETZEN SIE SICH!“

Klesl jsem do křesílka a pozdvihl jsem obličej ke gruppenführerovi. Stál nehybný, zamračený, děsivý jako černé zjevení z apokalypsy, a chloupky, ježící se mu z uší, rudě zářily.

„Also!“ pravil. „Jak jste daleko?“

Polkl jsem. Myšlenky se mi v hlavě roztočily jak pomatený kaleidoskop a z něho vypadl Meluzín. Rozhodl jsem se, že ho obětuju. A zároveň s tím mě napadlo, že by mi mohl ještě k něčemu posloužit.

„Myslím, že znám pachatele,“ řekl jsem.

„Den Tater?“ Kleingöring udiveně pozdvihl obočí. „Sie meinen den Dieb?“

„Zloděje i pachatele,“ řekl jsem. „Protože to je jedna a táž osoba.“

Udělal jsem pauzu.

„Kdo to je?“ vyštěkl Kleingöring.

„Než vám to řeknu – mohl bych se vás – abych měl úplnou jistotu – ještě něco zeptat?“

„Schiessen Sie los!“ vybídl mě svou oblíbenou frazeologií.

„Vy jste to sako, v kterém jste měl ampuli s jedem, pověsil přes židli,“ řekl jsem.

„Ja?“ pravil gruppenführer, zároveň jako přitakání i jako otázku.

„Kdy jste je z té židle zase sundal?“

Kleingöring se zakuckal a řekl opět:

„Ja.“

Tentokrát jako výraz rozpačitého zamyšlení.

„Ja,“ opakoval. „Vlastně – vlastně až ráno.“

„Tak to souhlasí.“

„Co souhlasí?“

Souhlasí moje domněnka o servilním dědečkovi z Kubelic, pomyslil jsem si, který mohl snad překročit zákaz vstupu do sídelního křídla v noci, když vyvolení vyspávali opici.

Ale nahlas jsem řekl:

„Paní Holényiová viděla v noci jednoho z vašich hostí vycházet z jídelny. Držel něco v ruce, a když si jí všiml, strčil to do kapsy županu.“

Zamíchal jsem do věci Baverkovu milenku s klidným svědomím. Protože až mě s ní budou chtít zkonfrontovat, už tady nebudu. Nevěděl jsem, kde budu, ale tady prostě ne. Nebude to možné, protože Kleingöringa se mi snad touhle spletí lží a fantazie podaří zpacifikovat. Ale pán z Krulišů chce ode mne něco, co si nelze jen tak z čista jasna vymyslet.

„Kdo to byl!“ vyštěkl Kleingöring hrozivou otázku.

„Pan Meluzín,“ pravil jsem tiše.

Kleingöring se zamračil.

„Der?“ pravil nedůvěřivě.

„Ano,“ řekl jsem. „Protože pan Meluzín není ten, za koho ho pokládáte.“

„Nicht der?“ podivil se gruppenführer. „Já vám nerozumím. Mluvte jasně.“

Vytáhl jsem z kapsy obálku s dopisem pana Bondyho a podal jsem ji Kleingöringovi. Gruppenführer ji vzal, odešel za stůl a sedl si. Nasadil výraz státníka, který právě obdržel důležité hlášení o spiknutí, chystajícím se proti němu. Otevřel obálku, vytáhl list a pohlédl na něj.

„To je přece česky! Přečtěte mi to!“ hodil mi papír přes stůl.

„Je to dokument, který dokazuje, že Meluzín je židovského původu. Našel jsem ho v tajné schránce pana Konipase. Zjistil jsem, že Meluzín se ho asi před deseti dny pokusil ukrást, ale vyrušila ho policie. Pan Konipas,“ řekl jsem a pátravě jsem se zahleděl na Kleingöringa. Poslouchal mě napjatě. „Pan Konipas Meluzína zřejmě vydíral. Meluzín se octl v těžké situaci. Na večírku v Kubelicích se mu naskytla možnost získat jed. Využil jí. A za dva dny nato vyřešil svou těžkou situaci tím jedem.“

Kleingöringova tvář se roztáhla do nepěkného úsměvu.

„SO!“ řekl a zamnul si chlupaté ucho. „Ein Jude!“

Vstal. Obešel stůl, párkrát se zhoupl a se zalíbením se zaposlouchal do čisté kvarty. Na gaunerské tváři se rozestřel výraz spokojenosti. Ještě několikrát zavrzal holínkami a mlaskl. Pak se otočil ke mně:

„Dobrá práce,“ řekl. „Tak paní Holényiová ho viděla, říkáte?“

Zamrazilo mě. Proboha, snad nezvedne telefon a neověří si to na místě.

„Ja,“ řekl jsem a nehnul jsem ani brvou.

„Gut,“ zamyslel se. Pak řekl: „teď poslouchejte dobře. Mně už nejde o Kamaráda Smrt,“ sáhl do náprsní kapsy černé blůzy a vylovil z ní ampulku. Byla plná. Měla známou nálepku s umrlčí hlavou.

„Podal jsem o tom hlášení přímo kamarádu Himmlerovi. Je to můj osobní přítel. Z jeho nařízení mi v SS-hauptarzneimittelstelle vydali tohle,“ zatřepal ampulkou. „A předal jsem celou věc gestapu. O vás jsem se nezmínil.“

„Danke,“ řekl jsem. Co to ten šílenec prováděl? Nějak mi to nehrálo. Ale věděl jsem, nebo aspoň to tvrdil pan Bůžek, že v tom rasově čistém sbratření hrají osobní konexe eminentní roli. Možná že Kleingöring usoudil, že nejbezpečnější bude kápnout nadřízeným kamarádům božskou.

„Očekávám od vás nyní toto,“ řekl. „Budete držet jazyk za zuby. Nepotřebuji vás ani jako svědka. K tomu bude stačit parteigenossin Holényiová.“

„Danke,“ pravil jsem znova.

„Mám teď všechno v ruce,“ řekl a zvedl dopis pana Bondyho. „Die Gestapo glaubt nur mir!“ pravil. „Nepokoušejte se o žádný podfuk a buďte rád, že jste z toho vyvázl se zdravou kůží.“

„Danke sehr!“ pravil jsem jako vděčně.

„A kdyby vám to snad nestačilo,“ pohlédl na mě zpod obočí, „da hab ich immer noch die Sache des Herren Buschek!“

Úlisně jsem se zeptal:

„Mohu mu říct, že nic nepodniknete?“

Vytáhl obočí a ušklíbl se.

„Zatím. Pokud nepodniknete nic vy, nepodniknu nic já.“ Proč je ke mně tak velkomyslný? Když se se vším svěřil příteli Himmlerovi? Vytáhl z náprsní kapsy cigártašku a zapálil si. Všiml jsem si, že se mu trochu třesou prsty. Pochopil jsem. Ano. Tu pohádku o Himmlerovi mi začal vyprávět, teprve když jsem mu dal dokument, usvědčující Meluzína ze zločinu židovství. Žádnému kamarádu Himmlerovi se nesvěřil, ale vyšmelil někde cyankáli a nalepil na ně vinětu se svým číslem ze staré ampule. Pravdu má ve všem pan Bůžek. Proto asi tak najednou odjel do Berlína, a proto se tak najednou vrátil. A uvažuje takhle: kdyby mi dal najevo, že jsem ho zachránil ze zlé situace, mohl bych dělat hlouposti. Když mi naznačí, že svým hlášením Himmlerovi už vlastně všechno legalizoval, říká mi tím, že jsem sice hodný chlapeček, když jsem mu opatřil důkaz proti Meluzínovi, ale že on mi není nijak zvlášť zavázán. Že si zasloužím sice odměnu, ale nemohu ji vyžadovat. A je ke mně velkomyslný proto, že má přece jen strach na mě upozorňovat, třeba tím, že by mě dal sebrat. Protože bych asi mluvil, a to by v nedůvěřivých mozcích mládenců od gestapa přece jen mohlo vzbudit podezření. Meluzína na základě mého dokumentu a svědectví Holényiové snadno usvědčí. To ještě netuší, že svědectví Holényiové je fikce.

„Ja,“ řekl Kleingöring. „So ist es.“

„A Meluzín?“ zeptal jsem se.

Gruppenführer se zasmál.

„Ten ptáček nám neulítne,“ pohlédl na hodinky a zamnul si chlupaté ucho. „Já teď odjíždím do Liebesdorfu na svou chatu s několika přáteli. S hosty z Berlína, s panem von Krulischem a s nějakou dámou.“ Zamnul si spokojeně tučné, chlupaté ucho. „Vrátím se zítra. Do té doby nám ptáček neulítne, co říkáte?“ otázal se mě laskavě, složil dopis a zastrčil ho do náprsní kapsy ke Kamarádu S.

Zašklebil jsem se stejně odporně jako on, a trochu spiklenecky. Snad si to můžu dovolit. Něco mi začlo vrtat hlavou, ale nevěděl jsem co. Snad ten Kruliš. Doufal jsem, že se tihle dva nedorozumějí.

„Ne. Vám jistě neulítne, pane gruppenführere,“ pravil jsem servilně.

Kleingöring se zhoupl, spokojeně se zaposlouchal do zavrzání holínek a řekl:

„Na gut. Tak vy na celý ten případ zapomeňte, a já zapomenu na pana Bůžka. Abgemacht?“

„Abgemacht,“ pravil jsem snovým servilně spikleneckým úsměvem.

„Heil Hitler!“ prohlásil Kleingöring, jako by tímto vysoce ideovým pozdravem dotvrzoval, že náš vzájemný kšeft odpovídá duchu nacionálně socialistické strany.

A já se rozhodl dohrát roli až do konce.

Scvakl jsem podpatky, pozdravil árijským pozdravem a vyštěkl jsem jako přičinlivý český koloušek:

„Hajtla!“

Kleingöring mě milostivě propustil.

Zmocnil se mě šibeniční humor. V předpokoji jsem se týmž pozdravem rozloučil s nordickou kráskou slečnou Hannelore Stengelovou, a poprvé za dobu svých nucených styků s touto institucí jsem tu chladnou soukmenovkyni přinutil, že mi věnovala udivený pohled. Normálně jsem ji totiž zdravil „Auf Wiedersehen.“

A něco mi vrtalo hlavou.

Vrtalo mi to hlavou celou cestu po červeném koberci, pokrývajícím schodiště Trčkovského paláce, i když jsem vyšel do slunečního říjnového poledne kolem pískovcového černocha a kolem stejně nehybného muže v černé uniformě z masa a kostí. A potom celou cestu až do Ostrozraku, a já pořád nevěděl, co to je.

V Ostrozraku mě čekalo nové, nevím kolikáté už překvapení toho dne.

V recepci mi slečna Laštovková podala balíček z novinového papíru, zajištěný mnoha motouzy. Roztrhl jsem obal a příjemně se na mě zaleskly čtyři láhve bez vinět s nažloutlou tekutinou. Jednu jsem odzátkoval a ovanula mě nenapodobitelná vůně Moravy. Pan Baverka se vyznamenal. Napadlo mě, jestli stejně pohotově splní svůj – ostatně mnohem riskantnější – slib půlnoční fiakrista.

V mé kanceláři seděla Boženka a pan Lorbeer Schischatey se ji pokoušel bavit košilatými anekdotami, překládanými do toporné češtiny, které nasbíral v pivnici Hnědého domu. Protože byl čas k obědu, pan Schischatey se zvedl a odešel do toho podniku a já s Boženkou osaměl.

„Hele, Jarouši, todles měl v kasliku,“ pravila a podala mi hnědou obálku. Byla adresována tiskacím písmem, na známce měla včerejší razítko. Uvnitř jsem nahmatal něco tuhého.

Roztrhl jsem ji. Vypadla z ní moje kenkarta.

Co to znamená?

Proč mi vracejí ten dokument?

A hlavou mi pořád něco vrtalo.

Není to proto, že si o mně zjistili, kdo jsem, a že jsem v tom nevinně? Že u Kruliše jsem nebyl z nečestných důvodů? A že mě nechtějí přivést do maléru? Rozhodně je to od nich přátelské gesto.

Od nich!

Zbývá jenom pan Kozelka.

Ale už je nejvyšší čas.

V téhle kanceláři a s touhle kenkartou už dlouho existovat nemůžu.

Otevřel jsem zápisník, našel jsem Kozelkovu adresu a telefonní číslo. Bylo půl jedné. Vytočil jsem to číslo. Za dlouhou chvíli telefon někdo zvedl a ozval se mužský hlas:

„Kozelka.“

„Tady Pivoňka, informační kancelář Ostrozrak. Mohl bych s vámi mluvit, pane redaktore?“

„Prosím.“

„Myslím osobně.“

„Čeho se to týká?“

„Jisté – jistého inzerátu,“ řekl jsem neutrálně. „Potřeboval bych informaci.“

„A nemůže to počkat? Mám – dovolenou.“

„Bohužel – je to zcela neodkladné.“

„A co je to za inzerát?“

„Nabídka k sňatku – od nějakého Františka Šimka z Koněvsi.“

Zaslechl jsem cosi jako zajíknutí. Jako by mluvčí chtěl něco říct.

„O tom nic nevím,“ řekl potom.

„Jistě,“ řekl jsem. „Mohli bychom se někde sejít? Teď hned?“

„Řekl jsem vám, že mám dovolenou. Neobtěžujte mě.“

Zavěsil.

Zamyslel jsem se. Z jeho chování mi bylo jasné, že o inzerátu něco ví. A dovedl jsem si představit co. Ano. Je to můj člověk. Vytočil jsem znovu jeho číslo, ale telefon vyzváněl a vyzváněl a nikdo ho nebral. Vzdal jsem se a obrátil jsem se k Božence.

„Božka, musím na nutnou návštěvu. Pojď se mnou.“

A cestou jsem jí s těžkým srdcem řekl všechno.

Kapitola čtyřicátá

Nečekaná záliba fiakristova.

Na umaštěné navštívence stálo:

SILVESTR VOŠAHAL

koncesovaní doprava osob

Žižkov Půlpivní 3

PŮLPIVNÍ 3 stálo na oprýskaném štítku, připevněném na domečku s opadanou omítkou. Domeček vypadal neobydleně, ale ze stáje, přistavěné k nachýlené boční stěně, se ozvalo koňské zařičení. Také známý černý fiakr stál na malém dvorečku. Za zborceným plotem se rozkládaly nezastavěné parcely na okraji Žižkova. Dvě party slaboučkých kluků tam právě sváděly dosti krvavou bitvu praky a dřevěnými šavlemi.

Zaklepal jsem na dveře. Zevnitř se ozvaly šouravé kroky a dveře se otevřely. Na okamžik mě oslnil přepestrý župan z japonského hedvábí, který halil tělesnou schránku fiakristovu. Zobrazoval zasněžený Fudžisan a skupiny zlatých a brčálových pánů. Fiakristovy nohy vězely v trepkách podoby čínských draků.

„Dou dál! Dou dál!“ zahlaholil a ostře pohlédl na Boženku. Svraštil zrzavé obočí a ukázal na ni prstem:

„Božka Skovajsová!“ řekl s jistotou.

Také Boženka zaujala postoj s napřaženým ukazovákem:

„Sylva Lanař,“ řekla.

„To bejvalo,“ pravil fiakrista. „Vobchod s fotbalistama uvíz na mrtvým bodě vod tý doby, co nejsou mezinárodní mače. Dou dál.“

Zavedl nás do nitra svého domku, které se skládalo z jediné prostorné místnosti, s něčím, čemu by se dnes řeklo kuchyňský kout. Prostě v rohu toho salónu měl kuchyňská kamna z modrých kachlíků. Tím ostřeji kontrastovala s prostým zařízením místnosti nádherná výzdoba stěn. Od podlahy až ke stropu byly totiž ověšené obrazy. Ale jakými obrazy!

Nebyl jsem znalcem výtvarného umění, ale okamžitě jsem poznal tří výrazné Špály. Přistoupil jsem k jednomu, byla to barevná kytice na modrém pozadí, a užasle jsem řekl:

„Co to tu máte?“

„Prase,“ odvětil úsečně pan Vošahal.

„Prase?“ hleděl jsem užasle na obraz, který nad vší pochybnost znázorňoval kytici.

„Ano, prase,“ řekl pan Vošahal a ukázal na růžové Hradčany, vytvořené charakteristickým rukopisem Mistra Šetelíka. „Tamhleto,“ řekl, „je padesát kilo mouky a tohle bedna předválečnejch vepřovejch konzerv.“ Tak označil velmi zdařilý akt ženy, opatřený podpisem Nechleba. Střídavě pak prohlásil zátiší s kytarou za francouzský koňak, krajinu u Labe za bečku sádla a velice půvabnou bronzovou sošku nahé dívky za cosi, čemu říkal camely. Později mi došlo, že tím myslel americké cigarety. „Ukládám do věčných hodnot,“ vykládal vážně. „Protektorátní prachy kiksnou, žrádlo se kazí, zlato doví esli bude mít ňákou cenu, dyž sem, jak to vypadá, přídou po válce bolševíci, a právě tak nemovitosti. Ale umění vocení každej,“ se zalíbením spočinul na své úctyhodné soukromé obrazárně. „Kapitalisti, komunisti i židi,“ řekl. „Umění nestárne, je to hodnota dycky směnitelná. A mimoto,“ zadumal se a spočinul rukou na jakési alabastrové hlavičce, „voni to sou docela hezký věci pro voko, ne? Já si to nikdá neuvědomoval, až dyž sem zjistil, že takováhle volovinka,“ pohladil alabastrovou hlavičku, „má cenu pěti lahví pravýho pětihvězdičkovýho. To už teda musí bejt krásná věc, no ne?“ pohlédl na mě, a mně se zazdálo, že mu z očí hledí jakási nejistota, jako kdyby se chtěl přesvědčit, že se v odhadu směnitelné hodnoty nemýlil.

„Mně se to velice líbí,“ ujistil jsem ho. „Ale přišel jsem k vám kvůli –“

„Bez starostí, promptně dodám,“ řekl pan Vošahal a přistoupil ke kamnům. Stiskl jeden modrý kachlík a v chatrném stropě se odklopila dřevěná destička s mucholapkou. Odtamtud vytáhl malý balíček.

„Dalo to fušku, ale je to kvalita. Dámskej browning s perleťovou rukojetí,“ řekl. „Vůbec nedělá v kapse bouli.“

„A –“ řekl jsem zklamaně, „– dá se tím vůbec zabít člověk?“

„Je to se zárukou,“ pravil. „Vodkoupil sem ho vod bráchy známý Šenkový. Tý, co dostala dvacet let za vraždu tchyně. Vražedná zbraň se nenašla, ale –“ naklonil se ke mně důvěrně a podal mi balíček, „– je to tahle. Takže to maj vyzkoušený.“

Strčil jsem balíček do kapsy a podal jsem panu Vošahalovi balík v novinovém papíru. Sáhl po něm věcně a jako prve já odzátkoval jednu láhev.

„Svatej Laudone!“ pravil. „Kvalitka. Počkaj, vašnosti,“ rozhlédl se. „To je nemůžu takhle vzít na hůl. Tady maj eště,“ sáhl do stolu, „eště dvě krabičky portugalskejch volejovek.“

„Ale –“

„Aby neřekli, že je Silvestr Vošahal vokrad. Tyhle flašky maj cenu jednoho menšího Švabinskýho, dežto za dámskej browning by dostali akorát skicu vod ňákýho Škrabánka nebo podobně. Dyž vobchod, tak solidní vobchod,“ řekl slavnostně a znovu čichl k láhvi.

A tak jsem se vydal do těžkých chvil příštích s dámským browningem a dvěma krabičkami olejovek v kapse a s Boženkou v podpaží.

Kapitola čtyřicátá první

Poslední faux pas doktora Pivoňky.

Nechal jsem ji, zdrcenou a neschopnou slova – a kdo znal Boženku, dovede si představit, co znamenalo, když umlkla – na žloutnoucí stráni pod chladným říjnovým sluncem, v místech, kde před třemi lety našel ajznboňák pan Půlpánek spícího muže a později ho svým svědectvím zachránil před podezřením z vraždy. Nechal jsem ji tam péči Jajtelesově, který jí oddaně položil svou strašlivou tvář do klína, a vydal jsem se po zarostlé pěšince k vile, stojící nad srázem k vltavskému údolí.

Byla na ní cedule s nápisem Příčná ulice a s číslem čtyři. Její široká okna se leskla ve slunci a v opuštěné podzimní zahradě stála bílá soška amorka. Na amorkově hlavě seděl pták, který se zřejmě nemohl rozhodnout, má-li tu zůstat, nebo odletět do teplejších krajin.

Byl bych si s ním velice rád vyměnil místo. A všechny svoje lidské možnosti za jeho ptačí možnosti. Ale nešlo to. Věnoval jsem pozornost štítkům se jmény obyvatel vily. Visely na elegantní drátěné brance a byly dva. Hořejší, z leštěné mosazi, nesl jediné slovo:

WIDEMAN

Pod ním byl menší, zbrusu nový emailovaný štítek s nápisem:

PhDr. MOJMÍR KOZELKA

REDAKTOR

Nevěděl jsem, kdo je Wideman, ale zřejmě to byl Někdo. Má dvoupatrovou vilu na nejvyšším vršku Barrandova. Má patrně taky dceru. A má zbrusu nového zetě. Stačí mu napsat si na to všechno Wideman, a každý ví, kdo to je. A kdo to neví, jeho chyba.

Já to nevěděl, ale nezajímalo mě to. Zajímal mě švagr. Lehký větřík čechral žlutou trávu na záhonech i šedivá peříčka ptáka na Amorově hlavě. Z vily proudilo ticho. A odněkud z dálky slabé klinkání klavíru.

Napnul jsem uši. Uslyšel jsem zpěv. Zpívaly dva hlasy, mužský a ženský. Znělo to radostně, unyle a trochu falešně:

„Láska brány otevírá,

bez křidel dostaneš se do nebe.

Láska nikdy neumírá,

i ráj je poušti bez tebe.“

Nepěkně jsem se ušklíbl. Pan redaktor absolvuje svatební cestu v hnízdečku lásky. To se mi vůbec nehodilo. Ale nebyl čas na úvahy. S nepěkným úsměvem jsem stiskl knoflík zvonku.

„Nám lidem stačí tak málo,

jen mít nikoho vroucně rád…“

zapěly ještě hlasy a pak zmlkly. Zavládlo úplné, dokonalé ticho prázdných elegantních pokojů v prázdné elegantní vile.

Jedna ze skleněných tabulí, které tvořily souvislý lesklý pruh v druhém poschodí, se otevřela a vyhlédl vyděšený obličej asi třicetiletého muže. Měl ulízané vlasy, které se ve slunci zablyštěly skoro stejně jako mosazná tabulka pana Widemana. Měly taky podobnou barvu. Pod nosem mu svítil žlutý knírek a ústa měl trochu pootevřená.

„Kdo je?“ zavolal postrašeně.

Dotkl jsem se okraje klobouku.

„Pivoňka. Mohl bych s vámi mluvit?“

Muž zaváhal. Vedle mosazně žluté hlavy se objevila jiná, platinově bílá ženská hlavička a poděšeně se zase zatáhla dovnitř. Tohle se mi vůbec nehodilo. Mužova hlava rovněž zmizela. Zdálo se mi, že slyším ztlumené hlasy. Pták na amorkově hlavě znechuceně krákl.

Potom v brance zabzučel magnetický vrátný.

Nelíbilo se mi to, ale nedalo se nic dělat. Strčil jsem do branky a po dlážděném chodníčku jsem došel k vile. Ještě než jsem tam dorazil, otevřel mi muž dveře. Měl na sobě komické golfové kalhoty a norský svetr.

„Co si přejete?“ zeptal se nervózně. Byl jsem zřejmě na správné stopě.

„Řeknu vám to až vevnitř, jestli dovolíte.“

Muž znovu zaváhal.

„Pusť ho dál, Mójo,“ ozval se za ním pípavý ženský hlásek. „Ať jde rači dál.“

Vstoupil jsem do haly. Zalévalo ji odpolední slunce a v něm se koupalo modré a zelené moře na obrovském obraze na průčelní stěně. Pod ním stála platinová blondýnka v domácím úboru, skládajícím se ze širokých hedvábných kalhot a splývavé hedvábné blůzy, černé a s velkými růžovými květy. Blondýnečka na mě hleděla očima ještě vytřeštěnějšíma než blondýn v golfkách.

„Doktor Pivoňka,“ řekl jsem.

„Wi – Kozelková,“ pípla. Měla hlásek jako rozmazlená mluvící panna. „Co si přejete?“

„Promiňte, že vás přepadávám,“ usmál jsem se na ni. „Vím, že jsem si vybral nejnevhodnější dobu. Ale moje záležitost nesnese odkladu. Rád bych si promluvil s vaším mužem.“

„Prosím, pojďte dál,“ pípla a mávla drobnou ručkou ke schodišti.

Vystoupili jsme po něm do druhého poschodí a do velikého nízkého pokoje s klavírem. Měl dvě ze čtyř stěn skleněné. Za nimi leželo široké panoráma pražského údolí. Zalesněné kopce na jih směrem ke Zbraslavi měly tmavě zelenou barvu, v níž hořely rezavé ostrůvky listnatých porostů. Nad nimi visel bílý opar mlhy, který pozvolna přecházel do bledě modré barvy oblohy.

„Prosím,“ řekla blondýnečka a ukázala na hluboké kožené křeslo. Sama se usadila do podobné kožené nádhery proti mně. Vůbec se mi nelíbilo, že se jí nemohu zbavit. Muž s plavým knírkem zaujal postavení ve třetím křesle. Seděli jsme všichni tři okolo mahagonového kuřáckého stolečku, na němž ležela skutečná otevřená krabice se skutečnými doutníky. Vedle ní stál bílý telefon.

„Kdybyste prominula,“ řekl jsem, „ale rád bych si promluvil s vaším mužem o samotě.“

Blondýnečka zděšeně pohlédla na bledého blondýna a uchopila ho za ruku.

„On je můj muž,“ pípla, jako kdybych to svým výrokem chtěl popřít. „Já nemám tajemství před ním a on nemá tajemství přede mnou.“

„Chápu,“ pravil jsem a na okamžik jsem zavřel oči. „A vážím si vašeho krásného vztahu. Ale jsou věci, řekl bych takové mužské záležitosti, jichž by vás váš manžel jistě rád ušetřil. Nezajímaly by vás.“

„Mne zajímá všechno, co se týká Mojmíra.“

Pohlédl jsem na manžela. Odkašlal si.

„A čeho se to vlastně týká?“ zeptal se chraptivě. Podíval jsem se na vlastní ruce. Pak jsem vzhlédl k modravým očím muže se žlutým knírkem.

„Týká se to jisté záležitosti, která souvisí s vaším nebožtíkem šéfredaktorem.“

Blodýneččiny prsty pevněji sevřely mužovu ruku.

„O tom já vím,“ vykřikla.

„Pst, miláčku,“ řekl muž. „A jaké záležitosti, prosím?“

Pohlédl jsem na doutníky. Vůbec jsem na ně neměl chuť.

„Opravdu si nemyslíte, že by bylo líp, kdybychom si o tom promluvili jenom my dva?“

Muž nejistě pohlédl na blondýnečku. Uchopila ho i druhou rukou a zavrtěla hlavou.

Muž pohlédl na mě.

„Nemám skutečně před svou manželkou žádné tajnosti,“ polkl. „Žádné.“

Vzdychl jsem a rozhlédl jsem se po místnosti. Byla plná elegantního nábytku. Ne moc plná. Právě tak, aby každý kus, který reprezentoval sám o sobě čtyřcifernou sumu, měl kolem dost volného prostoru. Na stěnách proti oknům visely podlouhlé obrazy, znázorňující nějakou exotickou krajinu. V rohu na stropě byla upevněna velká bronzová ještěrka. Nevypadalo to na obydlí lidí, kteří konspirují proti říši. Bylo tu moc majetku, který by se hodilo zabavit. Ale blondýn se sem jenom přiženil. Zřejmě neměl sám ani pořádný byt, když se nastěhoval k manželce.

Pohlédl jsem zpátky na bledého muže s knírkem.

„Jak jsem vám řekl už do telefonu, týká se to hlavně jistého inzerátu,“ řekl jsem. „Nabídky k sňatku.“

Hleděli na mě nehnutě.

„Kdo – kdo vlastně jste?“ zachraptěl muž a odkašlal si.

„Nebojte se,“ řekl jsem. „Náhodou se mi ten dopis dostal do ruky –“

„Jak se vám mohl dostat do ruky,“ přerušil mě rozčileně. „Pan šéfredaktor ho měl u sebe –“ vtom se zarazil.

„Tak on s vámi o tom mluvil?“ řekl jsem. Trochu se ovládl.

„Ještě jste mi neřekl, kdo jste a jak jste přišel k tomu dopisu.“

„Jsem váš přítel,“ řekl jsem. „A jsem taky přítel pana Budecia,“ pohlédl jsem na něho významně.

Nereagoval.

„Jak jste přišel k tomu dopisu?“ otázal se znovu. „Pan šéfredaktor byl zavražděn a –“

Zarazil se a v pokoji zavládlo hrobové ticho.

„Právě,“ řekl jsem. „O tom s váma taky potřebuju mluvit. A o panu Holouskovi.“

„O jakém Holouskovi? Žádného Holouska neznám!“

„Ne?“ zamyšleně jsem pohlédl na blondýnečku. „Opravdu se mnou nechcete mluvit o samotě?“

„Nemám o čem!“ vykřikl skoro hystericky. „Se vším jsem se svěřil manželce. Ona ví, že se mnou šéf mluvil kvůli tomu dopisu. Ona ví, že nemám o ničem tušení!“

To se mi nelíbilo. Měl jsem dojem, že mluví pravdu. To se mi vůbec nelíbilo.

„Jak se vlastně dostal vašemu šéfovi do ruky?“

„Náhodou,“ muž vzrušeně oddychoval. „Měl jsem ho na stole a někam jsem musel odejít. Když jsem se vrátil, seděl u mého stolu šéf a prohlížel si ho. Pak si ho vzal k sobě. Ale já opravdu –“

„A kdy se vás na to vyptával? Hned?“

„Ne, až druhý den.“

Kývl jsem hlavou.

„Ano. Až když mu Grym vyluštil tajný kód.“

Muž se trochu uklidnil.

„Vy jste od policie?“

„Ne. Jsem soukromý detektiv a –“ nejistě jsem šlehl pohledem po blondýnečce. Tulila se k plavovlasému manželovi jako hrdlička. Rozhodl jsem se, že to risknu. „– a hledám spojení.“

„Jaké spojení?“

„O tom bych s vámi ale opravdu chtěl mluvit mezi čtyřma očima.“

„Ne, ne!“ vykřikla blondýnečka. „Vy si taky myslíte, že Mojmír je v nějaké ilegální organizaci! Pan Konipas si to myslel taky! Ale on není! Já to vím!“

To už se mi vůbec nelíbilo. Svěřil se jí zřejmě se vším. I s tím, že ho zmáčkl Konipas. Všechno nasvědčovalo, že mluví pravdu.

Blondýnečka se chvěla jako osikový list a objímala blondýna. Tomu na čele vyrazil pot.

„Promiňte,“ řekl jsem. „Nechtěl jsem vás přivést do trapné situace.“

„Já – já zavolám –“ spustil. Bylo vidět, že váhá.

„To nedělejte,“ řekl jsem rychle.

„Jsem dobrý Čech,“ zasípal, lekl se vlastních slov a rychle se opravil. „Jsem loajální Čech. O ničem nevím. O ničem nechci vědět!“

„O ničem nevíte!“ zdůraznil jsem. „Já jsem tu nebyl, o ničem nevíte. Vy ani vaše paní.“ Četl jsem mu z očí, že především neví, co má dělat. Nezáviděl jsem mu tu situaci. Byla horší než moje. Nejistota je vždycky nejhorší. Já měl jistotu. Taky jistotu, že jsem provedl zase pěkné faux pas. Sáhl po bílém telefonu vedle otevřené krabice s doutníky. Zarazil se a ruka mu klesla. Pak ji zase zdvihl. Pot na čele se mu leskl v paprscích rudnoucího slunce.

„Nevolejte,“ řekl jsem. „Řekl jste, že jste dobrý Čech. Nikdo neví, že jsem tady. Nikdo se to nemusí dozvědět. Nikdo se to nesmí dozvědět.“

Zase sáhl po telefonu, ale blondýnečka mu jemně zadržela ruku.

„A jak jste přišel k tomu dopisu, pane?“

„Vybral jsem Konipasovu tajnou schránku. Hledal jsem něco jiného. Dopisy, které Konipas chtěl použít k vydírání mého klienta. Na ten inzerát jsem přišel náhodou a – poněvadž se v těch věcech trochu vyznám, rozluštil jsem, o co v něm jde.“

Blondýnečka na mě hleděla černýma očima, které svědčily o tom, že její platinová hříva je zcela umělá. Měl jsem dojem, že přes tu křehkou váhavost a přes ten hlásek rozmazlené panny se domluvím spíš s ní než s nervózním mužem v golfkách. Zřejmě to nebyl žádný mizera. Ale pokus udržet si postavení redaktora a zachovat si přitom čisté ruce byl asi příliš náročný pro jeho nervy. Cesta na Ukrajinu, schizofrenie, Konipasovy výhružky. Nezáviděl jsem panu redaktorovi jeho nedávnou minulost. Blondýnečka na mě hleděla černýma očima.

„A když tedy víte, o co v tom dopise jde,“ řekla pípavě, „co chcete od Mojmíra?“

„Pochopil jsem jenom část šifry. Smyslu té druhé poloviny nerozumím.“

„A proč mu potřebujete porozumět?“

„Protože,“ řekl jsem a podíval jsem se blondýnečce přímo do očí. „Protože na tom závisí můj život, mladá paní.“

Muž opět sáhl po telefonu a blondýnečka mu znovu položila drobnou ručku na předloktí.

„Ne, Mojmíre,“ řekla a zase se na mě upřeně zadívala.

„Zavolám,“ zachraptěl manžel. „Nesnesu to. Věř mi, já to prostě nesnesu. Konipas, gestapo, teď tenhle – tenhle. Musím mít jistotu. Kašlu na všechno. Nenechám se zavřít pro nějaké –“

Blondýnečka na něho pohlédla.

„Na mě ale nekašleš, Mójo?“ pravila tiše.

„Mimi! Jak můžeš –“

„Víš, co jsme si před oltářem slibovali,“ přerušila ho. „Dobré i zlé. Dobré i zlé, Mójo. A já budu s tebou, ať se děje, co se děje.“

„Ale já nemůžu, Mimi –“

„I kdyby tě zavřeli,“ přerušila ho znovu. „Ale tam zavolat nesmíš. V tom bych s tebou nebyla.“

Obrátila se ke mně.

„Nevím, kdo jste, pane. Možná že jste jejich agent a chcete Móju zničit. A já vás ujišťuju, že on o tom opravdu nic neví.“

„Věřím vám,“ řekl jsem.

„Možná že jste provokatér, a když Mója teď nezavolá – kam chtěl zavolat – tak si pro něho přijdou. Oni po něm jdou. Už od té nešťastné Ukrajiny. A Konipas mu přímo vyhrožoval.“

„Nepřijdou si pro něho,“ řekl jsem. „Můžete mi věřit. Nemůžu vám nic dokázat, ale –“ zaváhal jsem. Chtěl jsem ji nějak ujistit, že mi opravdu může věřit. „Ale v životě se tak mnoho věcí nedá dokázat. Aspoň ne hned. Ale když nezavoláte, nikdo nepřijde.“

Hleděla na mě mlčky. Mojmír ji objal kolem pasu a otřel si čelo bílým kapesníčkem.

Vstal jsem.

„Děkuji vám,“ řekl jsem. „A promiňte, že jsem vás uvedl do takové trapné situace. Opravdu jsem si myslel –“

Nedořekl jsem, co jsem si myslel. Oba vstali taky. Uklonil jsem se a šel jsem ke dveřím.

„Konipas šel potom za Matějkou,“ ozval se chraptivě redaktor. „Za sazečem, který dělá inzertní rubriku.“

Zůstal jsem stát. Pomalu jsem se otočil.

„Vy sázíte inzeráty přímo podle rukopisů? I psaných rukou?“

„Ano,“ řekl muž. „Slyšel jsem, že na něho strašně řval.“

„A co? Nevíte?“

„Vyhrožoval mu. Matějka má tři děti.“

„Co mu vyhrožoval?“

„To nevím. Poslouchala ho paní Hejdová z korektorny. Zavřel se tam s ním a strašně řval. Říkal prý něco, jako že mu dává lhůtu do pondělí.“

„To bylo kdy?“

„V sobotu před polednem. Šel k němu přímo ode mne.“

„A vám taky dal lhůtu do pondělí?“

Redaktor pohlédl na blondýnečku.

„Taky,“ pravila blondýnečka. „Jenomže Mója opravdu nevěděl, o co jde. Prožili jsme strašnou neděli. A potom, když – když ho zabili – tak jsme měli zase strach – a zrovna před svatbou –“

Usmál jsem se.

„Takhle jste si svatební cestu nepředstavovali, že?“

Zavrtěla hlavou.

„Ne.“

„Vynahradíte si to po válce. Můžu si zatelefonovat?“

„Prosím.“

Zvedl jsem bílý telefon a vytočil jsem číslo. Oknem jsem spatřil amorkovu hlavu a na ní ptáka. Pořád se rozmýšlel: přešlápl malýma červenýma nožičkama a upustil cosi ze zadečku.

„Denní hlas.“

„Prosil bych pana Matějku ze sazárny.“

„Přepojím.“

V Denním hlasu měli telefonistku s příjemným hlasem. Zato v sazárně bral telefon hlas stižený katarem.

„Sazárna.“

„Pana Matějku, prosím.“

„Není tady.“

„A kdy tam bude?“

„Nevím. Nepřišel dnes vůbec do práce.“

Ruka se sluchátkem mi klesla do vidlice. Pták na amorkově hlavě se konečně rozhodl. Roztáhl křídla, zamával jimi a vznesl se. Za chvíli z něho byla jen černá tečka na rudnoucí obloze. Ulétl do jižních krajin.

A Matějka nepřišel do práce. Čtvrtek. Budecius na turné. A Matějka nepřišel do práce. A akce Holousek, která má být provedena ve čtvrtek. Je to všechno víc než jasné. Jenomže já nevím kde. Nevím kde. Nevím, co znamená ZJKL.

Najednou na mě klesla strašlivá únava. Přelétl jsem unaveně pohledem přes ten velký nízký pokoj a zastavil jsem se u klavíru. Na pultě byly rozloženy nějaké noty. Mechanicky jsem přečetl titul. LÁSKA BRÁNY OTEVÍRÁ. Ten šlágr, co prve zpívali. Pitomý sentimentální šlágr. Pitomá písnička, která není k ničemu. V dnešní těžké době není k ničemu. Jen k sentimentálnímu muckání těžce zkoušených novomanželů.

Hlavou mi zase začla vrtat ta věc, která se mi tam uhnízdila už v Trčkovském paláci. Kdy mi vlastně začala vrtat hlavou? A co to vlastně je?

V duchu jsem spatřil přitroublého Germána, jak se naparuje ve slavnostní uniformě. Co to říkal: „Ich fahre jetzt nach Liebesdorf. Hab Gäste aus Berlin…“ Liebesdorf… Kde jsem to…?

Znovu jsem pohlédl na noty na klavíru. LÁSKA BRÁNY OTEVÍRÁ. Liebesdorf. LIEBESDORF! a najednou jsem věděl, kde jsem to četl. LÁSKOVICE! Ten dopis! Ta obálka! To razítko na obálce! Zakódovaný dopis byl odeslán z Láskovic, kde má Kleingöring chatu! Dovedl jsem si představit, jakou „chatu“ má představitel říše v Láskovicích.

Slunce se schýlilo k západu a ozářilo rezavé vlny dubových lesů na jihu. Láskovice. Odněkud z podvědomí se mi vynořila tvář starého přítele inspektora Vodičky a jeho poeovský paradox… uchýlil se při ukrývání dopisu k prozíravému, chytrému kroku, totiž že se list vůbec nepokusil ukrýt! Veden touhle věkovitou lstí jsem objevil Konipasovu skrýš. Pod svícnem, kde je tma. Pod svícnem.

Pohlédl jsem nepřítomně na novomanžele, kteří se k sobě tuhli v rudnoucím světle, jež začalo proudit skleněnými stěnami do pokoje.

„Mám to,“ řekl jsem. „ZJKL. Zajistěte Kleingöringa. Protože –“ ovládl jsem se. „Prosím?“ pípla blondýnečka.

„Nic, nic, mladá paní,“ řekl jsem rychle. „Ještě jednou vám děkuju. Hodně štěstí,“ stiskl jsem oběma rukama její drobnou ručku i ledově chladnou ruku muže v golfkách. „A jestli budeme mít štěstí a ještě se někdy v životě uvidíme –“ odmlčel jsem se. Pustil jsem paní ruce. Věděl jsem všechno. „Sbohem.“ řekl jsem mezi dveřmi. „Na shledanou!“ A v červeném světle sluneční koule jsem utíkal k zahradní brance. Zajistěte Kleingöringa. Protože gruppenführer má v Láskovicích vilu a pod svícnem je tma. A dnes je čtvrtek. Den akce Holousek.

A gruppenführer, který měl být v Berlíně, se neočekávaně vrátil a jede do Láskovic.

Prolétl jsem brankou jako šílený a rozběhl jsem se k dvojici, která se rýsovala na kraji barrandovské silnice. K dívce v černých kalhotách, po jejímž boku vrtěl černým ocasem pes se strašlivou tváří.

Kapitola čtyřicátá druhá

…v níž Ivo Zdeborský o vlásek unikne smrti a potom odjíždí do Kubelic.

Za necelou čtvrthodinu jsme už stáli všichni tři před jinou vilou, nad níž se tyčila vysoká věž bývalé observatoře. V ní nepanovalo ticho. U brány stálo černé auto se značkou lékaře a od vchodu bylo slyšet plačtivý hlas Magdalény Dobromily Vondrákové, Zdeborského staré kuchařky a hospodyně. Hovořila tam s jakýmsi drobným pánem, který v ruce držel doktorský kufřík.

„Můžete být zcela klidná, madam,“ říkal pán, „pacient je naprosto v pořádku. Dal jsem mu mírné sedativum, dohlédněte na to, aby se nerozčiloval.“

Pán se uklonil Dobromile Magdaléně, a když jsme ho cestou k vile minuli na pěšince, uklonil se i nám.

Magdaléna Dobromila nás uvítala s pláčem.

„Jdete jako na zavolanou!“ prohlásila a zatroubila do modrého kapesníku. „Aspoň Ivánka potěšíte.“

„Co se mu stalo?“ zeptal jsem se.

„Ani se neptejte,“ mávla rukou rozložitá žena a z očí jí vytryskly nové slzy.

„Je marod?“ zeptala se Boženka.

„Kdyby marod!“ mávla Magdaléna Dobromila znovu rukou a naklonila se k nám. „Dneska to stálo v novinách,“ pravila šeptem. „A on, chudáček, dodržel slovo.“

„Jaké slovo?“

Magdaléna Dobromila ještě víc ztišila hlas.

„Sáhnul si na život,“ řekla. „Naštěstí jsou ty erzacštofy aušus.“

Smysl toho výroku jsme pochopili z jejího dalšího výkladu. Zdeborský, jak byl hrozil, rozhodl se po přečtení zprávy, že mu byla udělena Svatováclavská cena za dílo významným způsobem přispívající k šíření říšských myšlenek, ukončit svou úspěšnou literární kariéru ve stylu Sergeje Jesenina. Ve svém pokoji – v bývalém pokojíku komorníkově – upevnil na lustr vlastní, téměř dva metry dlouhý opasek, udělal na něm smyčku, vložil do ní hlavu a seskočil se stolu. Jenomže opasek byl říšský výrobek z umělé kůže zvané kunstlederstoff, a třebaže prokletý básník už dávno neměl svou váhu, pásek nevydržel. Pád těla probudil Magdalénu Dobromilu z odpoledního spánku a ona zastihla laureáta, právě když na pevný, předválečný lustr vázal trojitou šňůru od záclon. V druhém pokusu mu energicky zabránila a zavolala doktora. Nyní ležel kandidát smrti na lůžku, zklidněn sedativem, avšak při plném vědomí, a temně opakoval zlověstné přísloví: „Do třetice všeho dobrého.“

Uvítal nás mlčky a ukázal na prázdné židle u malého stolku v rohu místnosti.

„Četl jste?“ zeptal se jenom, a když jsem přisvědčil, dodal: „Potom chápete.“

„Chápu,“ řekl jsem a nervózně jsem pohlédl na kukačky nad laureátovou postelí, „ale neděláte dobře. Jsou tu přece svědci vaší ušlechtilosti.“

„Korunní svědek patrně již zahynul. Řeknou, že jsem si to všechno vymyslel.“

Chtěl jsem namítnout, že obyčejná textová kritika hravě dokáže, že Zdeborský nebyl schopen vytvořit tak přesnou, byť trochu zkarikovanou kopii Poláčkova stylu, ale neměl jsem čas na dlouhé disputace.

„Snadno dokážete, že jste mluvil pravdu,“ řekl jsem. „Ale o to teď nejde. Přišel jsem vás o něco požádat. A zároveň,“ pohlédl jsem do Zdeborského vážných a nesmírně naivních očiček, „zároveň to je pro vás možnost dokázat činem, kdo jste a co jste, Ivo.“

Laureát ožil.

„Potřebuju se co nejrychleji dostat do Kubelic. A náš podnik nemá vůz. Víte, že nám ho nepovolili. Vy máte.“

Posadil se v posteli. Měl na sobě růžové pyžama s brčálovými puntíky.

„A můžete mi prozradit důvod?“

Pohlédl jsem na Boženku, pak zpátky na Zdeborského. Vzpomněl jsem si na let jeho soukromým dvojplošníkem před třemi lety, na slzy, které mu kanuly po tvářích, když viděl na poličském náměstí přicházet šedivé důstojníky.

„Tak poslouchejte,“ řekl jsem a pověděl jsem mu všechno.

Sotva jsem skončil, vyskočil z postele a hrnul se k šatníku. Boženka diskrétně vyšla na chodbu a Ivo se oděl koženým automobilistickým úborem. Byl mu žalostně velký, ale zpod kožené kukly svítila jeho očka jako vždy odhodlaně. Potom jsme se opatrně odplížili po schodech a zadním východem z vily, aby nás nespatřila Dobromila. Z manželky Carmen, třebaže v sobě objevila německou krev, Ivo strach neměl. Zahlédli jsme ji v salóně v kroužku několika dam a skleněnými dveřmi k nám zalehlo několik německých slovíček.

„Zmije,“ sykl Zdeborský. „Po válce dojde spravedlivé odplaty.“

Jeho vozidlo stálo v garáži. Byl to poslední předválečný model wikova a vzadu, na kufru na zavazadla, měl zařízení na dřevoplyn.

„Nedosahuje vysokých rychlostí,“ pravil Ivo, „ale svůj účel spolehlivě splní.“

Pak nasedl a my s Boženkou jsme posadili Jajtelese na zadní sedadlo a vystrkali jsme vůz otevřenými dveřmi garáže na barrandovskou silnici.

Za chvíli už jsme po ní ujížděli k Vltavě, proměněné v rubínovou řeku jako z pohádky. Jeli jsme tiše, aby nás neslyšela Magdaléna Dobromila, bez motoru, jako kdysi dávno, strašně dávno Honza Petráček…

Kapitola čtyřicátá třetí

…v níž se hypotéza doktora Pivoňky v celé šíři potvrzuje v hospodě „U erbu Mamselsteinů“.

Věžičky kubelického zámku svítily v paprscích odpoledního slunce, jako by byly z jantaru, když Zdeborského wikov se zakašláním zastavil před starou hospodou „U erbu Mamselsteinů“, nad jejímž starým opršelým českým firemním štítem skvěl se zbrusu nový německý titul, namalovaný místním písmomalířem na penzi: MAMSELSTEINKNEIPE. Zde, podle očekávání, protože v zámku nikdo nebyl, trávil dědeček jako obvykle podvečerní siestu.

Seděl v polotmě prastaré prázdné hostěnice, nad smutným půllitrem řiďounkého piva bez pěny, pod dvěma mohutnýma fau für victoria. Mezi nimi ruka téhož písmomalíře napsala na zašlou stěnu velké PST!, což se dalo vykládat ve smyslu říšského hesla o naslouchajícím nepříteli, i ve smyslu, v jakém to chápali nečetní návštěvníci hospody. Když mě uviděl, očividně se zděsil, ale já jsem přistoupil rovnou k věci.

„Kleingöring jede do Láskovic, pane Salaquarda,“ řekl jsem, „a oni tam o tom nevědí.“

„Ježíšmarjá!“ vyděsil se ještě víc a vyskočil. „To jim tam musíme honem – ale jak –“

„Mám zde vůz,“ řekl zachmuřeně Zdeborský.

„A vy byste ráčil, pane –“ dědeček se zarazil, chytil se za ústa a začal vyděšeně těkat pohledem z jednoho z nás na druhého. „Ježíšmarjá,“ pravil tiše. „A jak to, pánové, račte prosím vědět?“

Všechno jsem mu vysvětlil. Jak jsem náhodou přišel na dopis, jak ho Boženka vyluštila, jak jsem šel za Budeciem, jak mě přepadli a jak mě Kruliš žádal, abych pronikl do ilegální organizace. Děda poslouchal nezvykle mlčky. Nakonec jsem mu pověděl o návštěvě ve Widemanově vile, a to se ozval poprvé. Potvrdil mi, že to byla chybná hypotéza a že skutečným adresátem fingovaného inzerátu byl sazeč Matějka.

„Jenom mi vysvětlete, pane Salaquardo,“ řekl jsem, „proč jste, proboha, posílali takové složité šifry? Proč jste si neumluvili nějaké telefonické heslo?“

„Inu, pane doktor, v Láskovicích, jestli račte pochopit, je poštmistrová, která táhne s Němcema. A vodjinud se telefonovat nedá, leda, neračte se hněvat, až z Příbrami, a to je dvacet kilometrů.“

„A to by se nevyplatilo tam zajít?“

„Bylo by to, prosím, riskantní. Meziměstský telefony, jak račte vědět, bůhvíkdo poslouchá, a takový hovory vo ničem,“ dědeček pokrčil rameny a vytáhl z vesty obrovské cibule. „Panenko Marijá, vono už je, prosím, strašně pozdě. Co voni tam, chudáci, asi dělají?“ Znova se zarazil a nedůvěřivě pohlédl na Zdeborského.

„Neráčil jste, prosím, dostat nějakou cenu?“

Zdeborský v mžiku nabyl barvy vařeného raka.

„Pan Zdeborský kryje skutečného autora, který je zatčen,“ řekl jsem rychle. „Všechno je omyl.“

Vysvětlil jsem rychle ještě případ Lea Poláčka a pak jsem se vyptával dál. Všechno se potvrdilo. Dnes mezi půlnocí a jednou hodinou má „přiletět nějaký eroplán“ a má „vodvýzt pana vynálezce do Anglie“. Pan vynálezce, přesně podle Poea, se skrývá asi osm kilometrů od osady Láskovice na víkendové chatě, která je ve skutečnosti menší přepychová vila s bazénem, zasklenými slunečními lázněmi a soukromým golfovým hřištěm. Kleingöringovi byla dána do užívání, protože její majitel, bývalý filmový podnikatel, uprchl do zahraničí. „Chatu“ hlídá domovník Páter se ženou a ten také obsluhuje krátkovlnnou vysílačku a udržuje spojení s Anglií. Celá akce byla smluvena na dnešek, a protože radista nevěděl o Kleingöringově plánované cestě do Berlína, připsal doušku ZJKL, smluvenou výzvu organizaci, aby učinila opatření pro případ, že by se Kleingöringovi zachtělo udělat si výlet do Láskovic. Z rozhovoru s ulekaným stařečkem jsem nabyl dojmu, že celá organizace má značně romantické rysy. Neměl jsem tehdy ponětí o nějakých pravidlech konspirace, ale spiknutí Salaquardy s Budeciem samo o sobě naznačovalo, že Holouskova úspěšná nezvěstnost je spíše dílem šťastné náhody než obzvláštní promyšlenosti.

„Bude se to tedy muset odložit,“ řekl jsem. „Vlastně tam ani nemusíme jezdit. To pochopí sami.“

Ale děda zavrtěl hlavou.

„Depak, neračte se zlobit, ale to nejde.“

„Proč?“

„Prej to nejde. Voni prej už, prosím, po nás jdou. Už se to dýl vodkládat nedá.“ Voni. To znamená gestapo.

„Pojeďme tam,“ slyšel jsem Zdeborského. „Snad bude možno Němce přepadnout a spoutat.“

Pohlédl jsem na Iva. Podtrhl svou větou neskutečnou romantiku té nebezpečné hry.

„Nemáme zbraně,“ řekl jsem. „Jenom tohle,“ a vytáhl jsem dámský browning. V paprscích pozdního odpoledne se perleťově zaleskl a podobal se spíš zapalovači. Všichni jsme se truchlivě zahleděli na tu hračku.

„Snad lze počítat s momentem překvapení,“ řekl nejistě Zdeborský.

„To, prosím, nelze,“ pravil Salaquarda. „S takovýmhle browningem, neračte se zlobit, chtěla naše slečna komtes zastřelit barona z Gelenj, a kule se, prosím, když dovolíte, odrazila o odznak Spolku pro Starou Prahu, co měl pan baron, neračte se zlobit, v klopě.“

„A ti vaši lidé tam,“ zeptal jsem se, „ti nemají zbraně?“

„Mají, prosím. Ale jsou jenom čtyři, a neračte se zlobit, to by asi nešlo –“

„Počkejte,“ něco mi napadlo. „Říkal jste, že chatu hlídá domovník se ženou. Pořádá tam Kleingöring často podobné večírky?“

„Často, prosím, ne. A jindy to, račte vědět, vždycky oznámil předem.“

„Proč?“

„Aby to tam, prosím, všecko připravili.“

„A co ta paní domovníková – nepřisluhuje při tom při stole nebo tak něco?“

„To, prosím, někdy přisluhuje. Jak kdy.“

Zamyslel jsem se. Boženka mi stiskla ruku, oplatil jsem ten stisk.

„Máte nějaký plán?“ otázal se Ivo.

„Mám,“ řekl jsem. „Jenom nevím – potřeboval bych sehnat nějaký uspávací prostředek. Ale teď večer – a bez lékařského předpisu –“

Zdeborský se šťastně usmál.

„Vraťme se ke mně. Mám tam ještě půl tuby dormiralu.“

To jsem se usmál já. Ne šťastně.

„To nestačí,“ řekl jsem. „Potřebovali bychom mnohem víc. Chápete proč?“

Zdeborský vypoulil oči, soustředěně se zamyslel. Nepochopil.

„Abychom uspali ty Němce. Paní domovníková – jestli jim přisluhuje při stole – by jim to mohla nasypat do chlastu. Někdy před půlnocí,“ pohlédl jsem na hodinky. „Než přiletí to letadlo. To budou už stejně pod párou. To by se – snad – provést dalo. Ale kde vzít uspávadlo?“

Ponořili jsme se v temné mlčení. Přerušil je pan Salaquarda.

„Kdybyste se neráčil urazit,“ řekl tiše. „Ano?“

„Já vím, prosím, je to ode mne smělost –“

„Máte snad doma dormiral?“

„To prosím, neračte se hněvat, nemám. Ale moje žena, prosím, vyrábí takové uspávací kapky. Po domácku, prosím, ale spí se po nich, neračte se zlobit, ale jako pařez.“

„Vaše žena?“

„Ano, prosím. Ona už léta trpí nespavostí. Dělá to z máku, z denaturovanýho líhu a rozpouští v tom eště, prosím, prášky, co jí předpisuje doktor. Je to, prosím, docela dobrý, jenže vona to, neračte se zlobit, přede mnou zavírá. Já si kdysi, vodpusťte, jednou dal štamprli, a jak na to nejsem zvyklej, tak mě potom dva dni nemohli probudit. Museli mě, prosím, vodvízt, prosím, do nemocnice, a tam jsem se, račte pochopit, vzbudil teprve hladem.“

„A – je vaše manželka zasvěcená do celé věci?“

Děda zatřepal ručičkama.

„Kdepak, prosím! Ženským, neračte se zlobit, slečno,“ obrátil se na Boženku, „není co věřit. Ale vona jela dnes do Prahy na drby k ceři, prosím. Tu láhev má, prosím, v kredenci.“

Nezdržovali jsme se příliš jemnostmi zlodějského řemesla. Dvířka kredence jsme prostě vylomili a zmocnili jsme se litrové láhve, dosud nenačaté a plné bezbarvé tekutiny, která voněla jako makové buchty namočené ve výčepní lihovině. Boženka poznamenala, že krapet musíme schovat pro Édu Baverku, a pak jsme se, i s panem Salaquardou, namačkali do Zdeborského wikova. Když jsme znovu míjeli bránu kubelického zámku, svítila už jen měděnka na nejvyšší věži a na rezavé, žluté a rudé koruny stromů v parku se kladl podvečerní stín.

Zahnuli jsme na jih a brzy jsme se ponořili do šera lesů, v nichž někde, asi čtyřicet kilometrů od nás, stála vila bývalého filmového podnikatele.

Kapitola čtyřicátá čtvrtá

Večer v lesích. Zjevení z třetihor. Skupina se setkává s Budeciem a Jajtelesovi se cosi nelíbí.

Ujížděli jsme tím šerem, jímž jako lomenými okny ztichlého chrámu zářily zlaté a rudé paprsky zapadajícího slunce. V temných a černých stínech jehličnatých stromů se objevovaly plamínky zrudlého dubového podrostu. Jednu chvíli jsme vyjeli na silnici, kterou lemoval les jenom z jedné strany, a pod námi se otevřel pohled na svažující se krajinu, mlžnatou, medově žlutou a překrásnou. Táhla se do dálky, kde splývala s nebem a mračny a červeným odrazem sluneční koule. Pod silnicí stálo stromořadí bříz, bílých jako štíhlé krky jakýchsi diluviálních labutí, a vůbec celý ten kraj dýchal pravěkým klidem bez života, bez lidí, bez nebezpečí, věčným klidem lhostejně krásné přírody.

Ze zatáčky proti nám vyrazila řada terciárních nestvůr. Byly žlutě, hnědě, černě a bíle žíhané, řvaly, rachotily a valily se proti nám a potom kolem nás na sever. Sálalo z nich horko a mířily dozadu dlouhými kovovými sosáky.

Ze strakatých poklopů nahoře vyčuhovali muži v kožených kuklách a hleděli lhostejnýma šedivýma očima do tmavé záplavy na západě. Nevšímali si nás. Dýchavičný wikov zajel až k samému okraji silnice a pokorně se zastavil. Na žíhaných bocích nestvůr se kývala vysoká kovová tykadla radiostanic, a muži v kuklách, s laryngofony na krku, tiše hovořili jeden s druhým, s kýmsi v dálce, s věčností, snad s věčným zlem věčnosti.

Potom nestvůry přejely, těžký strakatý zadek poslední z nich, jímž vydechovala páchnoucí plyny svého organismu, sebou smýkl v zatáčce u bělostných bříz a wikov se znovu rozjel. Nikdo neřekl nic. Zase jsme se ponořili do neskutečného ticha té diluviální krajiny.

Červené plameny nad námi zrůžověly, prosákla jimi modř a vyrazily na nich, jako kapky rosy, první hvězdičky. Z mlh na východě vyplul zelený měsíc v úplňku. Požár uhasínal a z lesů stoupala k obloze tma. Středověké, zářivé symboly se rozestavily po obloze. Veliký medvěd, Váhy, Blíženci a dole před námi mohutný Orion. Jeli jsme tmou těch tichých, nic netušících lesů, ponořeni do svých myšlenek, v přísvětlí pravěku té skomírající barevné fantazie na západě, vstříc nějaké jiné fantazii, která neměla co dělat s líbeznou fantazií přírody.

Ivo rozsvítil zatemněná modrá světla a v jejich mdlém svitu se k nám blížily větve keřů u silnice a několikrát přes ni přeběhla srna. Boženka mě držela za ruku a měla zavřené oči. Mlčela. V životě takhle nemlčela. Jajteles se zájmem vyhlížel ze zadního okénka a chvílemi poštěkával. Přede mnou se krčila drobná hlavička pana Salaquardy a kožená koule Zdeborského hlavy v kukle.

Utekla hodina. Děda začal nervózně vyhlížet a najednou zvolal:

„Tady! Tady račte vpravo, pane továrníku.“

Na kraji silnice stál ukazatel s nápisem LIEBESDORF – LÁSKOVICE 5 km. Zabočili jsme na úzkou okresní silnici a wikov se začal otřásat. Zpomalili jsme. Byla už úplná tma, jenom měsíc, schovaný za korunami smrků, osvětloval rozbitou, zanedbanou silnici. Projeli jsme vsí, kde nebyla ani noha, kolem barokního kostelíka, který v měsíčních paprscích bíle světélkoval.

„A za vesnicí, prosím, zase vpravo,“ zašeptal pan Salaquarda.

Zabočili jsme na úzkou lesní cestu.

„Lze tu projet?“ zeptal se Zdeborský.

„Lze, prosím, lze,“ ujistil ho pan Salaquarda. „Někdy tu, prosím, projíždějí i se sanitkou plnou děv– dam, prosím.“

Jeli jsme po té lesní cestě. Stoupala do mírného vršku, místy ji lemovalo divoké houští, kapradiny a malinové keře. Zase se nám vpravo otevřel výhled na dalekou, mírně se svažující stráň porostlou malinovými keři, nad kterou vyšel měsíc. Zbledl, nebyl už zelený, měl nažloutlou korunu a visel nad tou plání keřů jako jediný symbol něčeho živého, ačkoliv sám byl mrtvý. Ale svítil. Všude byl naprostý klid, nikde se nic nehýbalo. Jenom slaboučký větřík houpal nejlehčími listy blízkých kapradin. Zdálo se mi, že jsem usnul a probudil jsem se v jiném světě. A pak se mi zdálo, že tohle je skutečnost, ten les, skutečnost, jaká může ke mně pronikat pootevřeným oknem, to věčné světlo hvězd a měsíce, a tamto byl sen, velice těžký, zmatený, zpřeházený sen o nějakém nepovedeném světě, utmeleném z krvavých dětských pohádek a alkoholického dospělého bláznovství.

Ale cítil jsem Boženčinu vlahou ruku ve své dlani, a barevný odraz měsíce v chladiči wikova mi připomenul, že to nebyl sen. Ze snu je spíš tohle, spíš tohle, ten ztracený ráj klidu, primitivních počátků života, z něhož nás vyhnal anděl domýšlivosti rozum a kam se už nikdy nevrátíme.

Potom děda zarazil Iva a auto zastavilo pod vysokou borovicí.

„Dojdu tam, prosím, račte tu na mne posečkat.“

Vyškrábal se z vozu a zmizel ve stínech lesní cesty. Čekali jsme. Nikdo nemluvil. Ivo zacouval s wikovem do křoví, takže ho z cesty nebylo vidět. Čas utíkal, měsíc pomalu plul hvězdnými vzorci k západu.

Potom na cestě něco zapraskalo a objevily se dva stíny. Jeden malý, scvrklý, a druhý obrovský a rozložitý. Když přišly blíž, poznal jsem, že to je Budecius. „Jsme v pěkným průseru,“ pozdravil mě. „Máte teda ten uspávací nápoj?“

„Máme,“ řekl jsem. „Myslíte, že to půjde?“

Vůbec na nic se mě neptal. Ani se nepodivil. Vzal to všechno, mě, Boženku i Zdeborského, jako samozřejmost. Měl zřejmě praxi z těžkých situací a odhadl, že když už jsme tu, nedá se nic dělat. Jen spoléhat na to, že mluvíme pravdu. A spoléhat i na nás.

„Myslíte, že to půjde?“ opakoval jsem.

„Doufejme,“ řekl. „Začali právě chlastat. Snad se nám to, krucifix, podaří. Máme na to ještě čtyři hodiny.“ Vzal láhev a otočil se. Vykročili jsme za ním. Šli jsme po lesní cestě asi deset minut a pak se Budecius zastavil. Z křoví mezi stromy vystoupili další dva muži.

„Máte to?“ zeptal se jeden.

Budecius místo odpovědi pozdvihl láhev. Tekutina se zatřpytila v měsíčním světle.

„Jak to provedem?“ zeptal se druhý muž.

„Musíme si to promyslet,“ řekl Budecius. „Ták tohle je pan Pivoňka,“ ukázal na mne, „a jeho přátelé. Tady Matějku znáte. Totiž, znáte jeho pěst,“ zasmál se. „To on vás křísnul, když jste šel od Kruliše.“

Zazubil jsem se na sazeče, ten však zachoval vážnou tvář.

„A tohle je Páter,“ ukázal Budecius na druhého muže. „Domovník tady z vily. Hergot, nemáme čas na obřady. Seznámíte se až potom. Pojďte.“

Sešli jsme pár kroků po zalesněném svahu a usadili jsme se na kraji lesa. Otevřel se nám pohled na dlouhou mýtinu, na jejímž konci se nápadně leskla drobná vodní plocha. Byl to malý soukromý bazén, nad ním se tyčila vila v alpském slohu, s kamennou střechou a s podezdívkou z hrubých kamenů. Před ní stála dvě auta, lesklá mercedeska a šedivé vojenské terénní vozidlo. Mýtina se táhla k západu a ztrácela se v zářivém šeru měsíčních paprsků.

„Tak vypadá to takhle,“ slyšel jsem Budeciův hlas. „Je jich tam celkem devět. V salóně v přízemí jsou čtyři esesáci. Dva šoféři a ještě dva jiní, asi nějaká tělesná stráž. V jídelně v prvním poschodí je Kleingöring, ta jeho herečka, nějakej potentát, asi ta Göringova berlínská návštěva, jeho adjutant, kterej vypadá na jeho milence, a ta svině Kruliš.“

Svině Kruliš. Projela mnou nějaká předtucha nebo co. Kruliš! Skoro se mi zatajil dech. Teď bych měl příležitost udělat to, co jsem před třema lety v hotelu v Poličce neudělal. Hned jsem zase vystřízlivěl. Nemůžu si tu vyřizovat soukromé účty, které by ohrozily zdar celé akce. Kruliš musí jenom spát. Zatím jenom spát. Věnoval jsem opět pozornost Budeciovi.

„Přivezli si žrádlo a chlast s sebou,“ říkal. „Obsluhujou se sami. Jedině jim Marie bude vařit kafe.“

Odmlčel se.

„Nalejem to do toho kafe?“ zeptal se Páter.

Budecius zavrtěl hlavou.

„Hrnky sou, sakra, moc malý,“ řekl. „A my potřebujem mít jistotu, že to zabere. A kafe budou chtít až bůhvíkdy. Musíme jim to nalejt do chlastu.“

„Jo,“ řekl Páter. „Ale jak?“

„Poslyšte,“ řekl jsem. „Říkáte, že je tam Forstová?“

„Je,“ řekl Budecius.

„Ta by nám mohla pomoct,“ řekl jsem.

„Ty ses zbláznil, člověče,“ pravil vztekle Budecius a já si uvědomil, že mi začal tykat.

„Nezbláznil. Pomohla mi už jednou. Nebo aspoň mě neprozradila.“

Všichni tři muži na mě nedůvěřivě pohlédli.

„A vím o člověku, kterého vyloženě zachránila. Režisér Brouk.“

„Povídej,“ vybídl mě Budecius. Vyprávěl jsem rychle, co jsem věděl. I o obtiscích na pijáku. I o vyděračském materiálu, který měl Konipas. Když jsem skončil, rozhostilo se ticho.

„To bych neriskoval,“ řekl potom Páter. „To, co udělala, nebylo pro ni nic těžkýho. Tady jde o hubu.“

„Správně, prosím,“ ozval se Salaquarda. „Taková ženská je, prosím, vždycky v první řadě, prosím, zmije.“

Neřekl jsem nic. Snad měli pravdu. Tohle je skutečně něco jiného než přímluva u nějakého gestapáka kvůli politické anekdotě.

„To nepůjde,“ řekl Budecius. „A Marie by tam nemohla zajít? Něco přinýst nebo odnýst?“

Páter zavrtěl hlavou.

„Jedině kdyby ji zavolali. Tady když se chlastá, nesmí panstvo nikdo rušit, obzvlášť ne nějaká stará bába,“ pravil ironicky.

„Pane,“ ozvala se Boženka. „A co dybych já –“

Budecius se k ní otočil.

„No?“

„Říkal ste, že dole chlastaj nějaký esesáci,“ řekla Boženka.

„A nemaj tam žádnou holku?“

„Ne.“

„Co dybych tam šla já?“ pravila Boženka. „Mohla bych třeba dělat, že ta pani, co má vařit to kafe, je moje teta.“

Páter se podíval na Budecia. Budecius pohlédl na Pátera a pak na Boženku. Páter pravil:

„A co jim řekneš, děvče? Jak to zdůvodníš, že tam jdeš?“

„Vy mluvíte fakt jako páter,“ řekla Boženka. „Co bych jim zd…,“ škobrtla o vzdělané slovo, „zdůvodňovala. Pudu tam a hotovo. Voni žádný zdůvodňování chtít nebudou.“

Páter znovu pohlédl na Budecia, Budecius na Pátera.

„A ty bys měla odvahu? Nebudeš se bát?“

Boženka se zamyslela. Pak řekla:

„No, trošku jo. Ale moc ne.“ Vzal jsem ji za ruku. Boženka mi ji stiskla.

„No,“ řekl Budecius. „To bude, sakra, asi nejlepší. Ale počkáme tak do deseti, až budou trošku pod párou.“

Poplácal Boženku po rameni.

„Ale co potom?“ zeptal jsem se.

„Co co potom?“

„Až budou ti dole spát?“

„Doprdele. To je pravda.“ Budecius se zamračeně poškrábal za uchem.

„Udeříme na ně,“ ozval se Zdeborský. „Budou oslabeni.“

„Podívejte,“ utrhl se na něj Budecius. „Nechte si ty silácký úvahy. My se chceme boji vyhnout.“

„Já nikoli,“ řekl Zdeborský.

„Chcete zemřít hrdinskou smrtí, co? Jenže ta bude něco platná jenom vám. A to, proč tohle všechno děláme, půjde možná do prdele.“

„Nehádejte se,“ ozval se Páter. „Co uděláme.“

„Já bych to vsadil na Forstovou,“ řekl jsem znova. „Ty čtyři dole uspíme. Forstová nás buď zradí, nebo ne. Jestli ne, všechno půjde, jak chceme. Jestli ano, jsme v převaze. A jestli to s Forstovou nerisknem, budeme ji stejně muset odklidit s rámusem.“

Budecius se podmračeně zamyslel.

„Ty myslíš – nejdřív uspat ty dole, a pak risknout tu čubku?“

„Ano.“

„Já bych, neračte se zlobit,“ ozval se děda. „Byl proti té děv – dámě, prosím. Já bych, kdybyste dovolili, byl pro tu kávu.“

„Pro jakou kávu?“

„Že by, prosím, jim to, když se neurazíte, vaše paní nalila do kávy. Je to, neračte se zlobit, velmi silný prostředek. Maličko postačí.“

„Kdyby se to, sakra, dalo vyzkoušet,“ řekl Budecius.

Odkudsi od vily zazněl strašlivý štěkot. Vyskočil jsem. Na dvířka kůlny, krčící se za domem v měsíčním světle, zuřivě dorážel Jajteles.

„Hergot himl,“ ozval se Budecius. „Na toho jsme zapomněli, krucifix.“

„Co to je v tý boudě?“ zeptala se Boženka.

„Přivezli si takovou ohyzdnou dogu,“ řekl Páter. „Ale kousla toho hošana, toho, co si ho přivez ten potentát z Berlína, tak ji zavřeli do kůlny.“

„Yvese?“ řekla Boženka. „Já pro něj dojdu!“

Než ji mohli zadržet, rozběhla se po louce za Jajtelesem. Běžela, štíhlá postavička v úzkých černých kalhotách, a mě najednou sevřela divná lítost.

„Jajteles!“ slyšeli jsme šeptavé zvolání. „Pocem! Jajteles.“

Hrozný pes temně zavrčel a s nechutí se odkradl od boudy. Viděli jsme, jak se jeho podsaditý stín připojil k postavičce v úzkých kalhotách, a potom se oba otočili a dali se do běhu k nám.

Když přiběhli, Jajteles stále nespokojeně bručel. V bledém světle bylo vidět, jak buldočí oči obrací do údolí, k boudě, z níž se ozývalo slaboučké, úzkostné kňučení.

„Doprčic, co s tím psem uděláme?“ ozval se Budecius. „Ten nám tu bude jenom překážet.“

„Mohli bychom jej zamknout v mém voze,“ navrhl Zdeborský.

„Jo, a von vám sežere polštáře a nadejchá se dřevoplynu,“ pravila Boženka. „To byste koukal, jak by vyváděl, dybyste ho někde zavřeli. Von musí bejt furt se mnou, jinak děsně kňučí.“

„To jste ho nemohla nechat doma?“ utrhl se Budecius.

Páter řekl:

„Šéfe, co byste řek tomuhle.“

„Čemu?“

„Že bysme vyzkoušeli to uspávadlo na něm.“

Budecius pohlédl na psa. Jajteles, třebaže ho Boženka objímala kolem krku, nepřetržitě bručel.

„To bysme mohli.“

„A je to zaručeně neškodný, pane Salaquarda?“ zeptala se úzkostlivě Boženka.

„Ráčej se spolehnout, slečinko,“ pravil děda. „Je to, prosím, navopak, zdraví prospěšný. Mně to tenkrát, neračte mi nedůvěřovat, vyléčilo žaludeční vřed na dvanácterníku.“

Budecius zdvihl láhev a odzátkoval ji. Ulil pár kapek na dlaň a čichl k nim. „Sakra, voní to pěkně,“ pravil s uznáním a nastavil dlaň pod buldokův čumák.

Jajteles zavětřil. Zavětřil akusticky velmi výrazně a dotkl se tekutiny v Budeciově dlani špičkou dlouhého jazyka. Pak radostně vyštěkl a v mžiku vychlemstal voňavou loužičku. S nadějí se podíval krhavýma očima na cestovatele a prohlásil:

„Bejf!“

Pak škytl.

Hleděli jsme na něho. Pejsek ještě chvíli hleděl nadějeplně na Budecia a vrtěl ocáskem. Potom přestal vrtět a znovu škytl. Znaveně vzdychl a mohutně zazíval. Strašlivá tlama se otevřela jako čelist bagru a v měsíčním světle zasvětélkovaly žluté zuby. Jajteles se stočil do klubíčka, ulehl Božence k nohám, ještě jednou vzdychl a začal spokojeně chrápat.

„Doprdele,“ pravil užasle Budecius, „Že to ale zabírá.“

„Teď ho můžete donýst do auta,“ řekla Boženka. „teď už kňučet nebude.“

„Doneste ho tam,“ poručil Budecius Zdeborskému.

„Tak to bysme měli,“ řekl. „Krasavici můžem vypustit. Bude stačit to kafe.“ Podíval se na hodinky. „Půl jedenáctý. Nejdýl za hodinu budou toužit po kofeinu, ty svině. Tak ho dostanou,“ zasmál se. „S makovou trestí.“ Znovu se podíval na hodinky a poručil Páterovi: „Dojdi pro Holouska.“

Kapitola čtyřicátá pátá

…v níž spiklenci zahajuji akci.

Než Páter přivedl vynálezce, seznámil mě Budecius stručně s plánem akce HK. O půlnoci zapálí jeho lidé čtyři ohně na čtyřech rozích obdélníkové mýtiny. Letadlo, hornokřídlý jednoplošník Bristol Lysander, speciálně konstruovaný na dlouhé lety a přistávání v terénu, má přiletět mezi půlnocí a jednou hodinou. Současně provede několik jiných letadel severně od Prahy maskovací manévr s figurínami parašutistů. Letadlo vezme na palubu Holouska a ihned odletí. Ostatní se pak Budeciovým autem, které stálo v úkrytu poblíže našeho wikova, vrátí do Prahy.

Domovník Páter se potom, jak se vyjádřil Budecius, „ponoří“. Jde po něm gestapo. Nebyl čas vysvětlovat mi proč. A taky proč nelze akci odvolat a přeložit. Všechno to zřejmě souviselo s tím, že po skupině šlo gestapo.

Na louce před vilou se objevily dvě postavy. Jedné, té drobnější, rudě zazářila hlava. Byl to pan Holousek, konstruktér ďábelského přístroje, jenž mě kdysi přivedl až do hlavního stanu Czaberových úderníků. Nenápadný, zrzavý strejček, kvůli němuž teď patrně startuje v daleké Anglii několik složitých a drahých strojů a dobrá desítka lidí nasazuje život.

Byl rozčilen. Vůbec mě nepoznal.

„Půjde to? Půjde to?“ vyptával se nervózně a ohlížel se po vile.

„Půjde, půjde, nemějte strach,“ řekl Budecius. „Jak to vypadá?“ obrátil se na Pátera.

„Dole to jde,“ řekl. „Ale nahoře je to zapšklý. Nějak se tam nemůžou dostat do tempa.“

Zmlkli jsme a zadívali jsme se na vilu. Zatemněním v poschodí unikal paprsek světla. Tichem k nám zazněla slabá ozvěna mužského zpěvu.

„Lebe wohl, Erika!“

„To jsou ty esesáci,“ řekl Páter. „Mám dojem, že teď by byla nejvhodnější chvíle, aby to slečna zkusila. Jestli to chce zkusit.“

„Tak já du,“ pravila Boženka. „Dejte mi tu flašku.“

„Počkejte,“ zadržel ji Budecius. „Musíme počítat se vším. Co když to nevyjde?“

Pohlédli na sebe. Páter ani sazeč Matějka neřekli nic.

„Kolik je nás?“ pravil Budecius a tázavě pohlédl na mě.

„Můžete se mnou počítat za každé situace,“ řekl jsem.

„Se mnou rovněž,“ pravil vážně Zdeborský, který se mezitím vrátil od auta. „Nemám však zbraň.“

„O to nejde,“ řekl Budecius a přejel Zdeborského splasklou postavu pochybujícím zrakem. „Nějaká bouchačka se tam najde. Ale – jestli to vaše slečna neudělá šikovně, tak do toho budem muset, sakra, šlápnout. A půjde vo krk.“

„Počítám s tím,“ řekl jsem.

Budecius se ohlédl po vile. Paprsek, který pronikal škvírou v zatemnění, dopadal na hladinu bazénu a zmnohonásoben jiskřivou čárou podtrhoval v ní šišatý obraz měsíce.

„Tak poslouchejte,“ řekl. „Zdeborský zůstane tady s Holouskem. Pro případ, že by se střílelo.“

„Nebojím se,“ ohradil se Zdeborský. „Uvítal bych boj!“

„O tom nepochybuju,“ řekl Budecius. „Ale nemůžem riskovat, že se bude střílet a Holouskovi se něco stane. Všechno se to dělá kvůli němu.“

„Je mi to trapné,“ ozval se Holousek. Budecius ho mávnutím ruky umlčel.

„Kdybyste viděl, že je zle,“ řekl Zdeborskému, „votočte to a odvezte ho k sobě. My se ohlásíme.“

Zdeborský učinil pohyb, jako by chtěl srazit paty. Byla to snad nějaká reminiscence na slavné doby rojenců. Ale jenom ztratil rovnováhu, zavrávoral a vydechl:

„Rozkaz!“

„My ostatní půjdem do baráku,“ otočil se Budecius k Páterovi, „a schováme se u tebe v kvartýře. Kdyby něco, budem po ruce.“

Při tom zůstalo. Vypravili jsme se, jeden po druhém, přes osvětlenou louku k vile. Nejdřív Páter, pak Matějka, potom Boženka, pak já a nakonec Budecius. Když jsem rychle kráčel orosenou, uschlou trávou, zazněl ke mně docela jasně verš zupácké písničky

„Wir wollen weiter marschieren…“

a rychle jsem zapadl do otevřených postranních dveří vily. Octl jsem se v kuchyni. U kredence stála starší žena v šátku s černýma cikánskýma očima. Zpěv zupáků tady byl slyšet docela jasně. Žena vytahovala z kredence různé lahvičky.

„Vejde se ti to do kapsy, děvče?“ zeptal se Budecius Boženky.

Boženka kývla. Do kuchyně vstoupil Páter a podal mi plochou pistoli se dvěma zásobníky. Strčil jsem pistoli do kapsy k dámskému browningu. Sazeč Matějka seděl v rohu kuchyně na židli a právě odjišťoval velkou německou parabelu.

V kuchyni bylo napjaté ticho. Byla to veliká, přepychově zařízená kuchyně panského sídla.

„Pojďte vedle,“ řekl Páter. „Kdyby sem náhodou někdo přišel, ať neni malér.“ Mluvil o tom klidně, jako kdyby se jednalo jenom o nějakou nepříjemnost. „Vedle z pokoje se dá jít do sklepa, ale k nám oni stejně nepůjdou.“

Salaquarda i Matějka vstali a odešli za Páterem. Zůstal jsem stát vedle Boženky. Zase se mě zmocnila ta divná tíseň a lítost. Tíseň nebyla divná. Ale ta lítost. Nic se nestane, říkal jsem si. Usnou, přiletí letadlo, odletí a všechno bude zas v pořádku.

Co mě čeká potom, to mi v úzkosti té chvíle před akcí připadalo jako snadno vyřešitelná záležitost.

Budecius sebral z kredence lahvičku od Alpy, odzátkoval ji, odzátkoval láhev s uspávacím prostředkem a opatrně z ní naplnil menší lahvičku. Potom ji podal Božence.

„Tak, tumáš, děvče. A šikovně, to ti povídám.“ Usmál se na ni otcovsky a povzbudivě, Boženka strčila lahvičku do kapsy sáčka.

„Dám si majzla,“ řekla prostě a otočila se ke mně. „Drž mi palec, Jarouši,“ řekla. „A dej mi hubičku.“

Políbil jsem ji. Úzkost mi sevřela hrdlo.

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl jsem dámský browning. Opatrně ho vzala, strčila ho do kapsičky, zamrkala a rychle se otočila. Pramen vlasů, svázaný sametovou mašličkou, si přehodila na záda. Žena v šátku otevřela kuchyňské dveře a vyšla první.

Hrnul jsem se za nimi. Budecius mě zadržel. Zavrtěl hlavou. Přistoupil jsem aspoň ke dveřím. Viděl jsem, jak Boženka kráčí s ženou v šátku dlouhou, nevlídnou chodbou. Otevřely dveře na druhém konci chodby, zarýsovaly se na okamžik v osvětleném pozadí jakéhosi vestibulu. Pak se dveře zas zavřely.

Pohlédl jsem na Budecia. Znova zavrtěl hlavou.

„Půjdu ven,“ zašeptal jsem. „Odněkud tam přece musí být vidět oknem. Kdyby se něco stalo.“

Budecius pohlédl na Pátera. Páter na Budecia. Neříkali nic.

Potom Páter pokrčil rameny a kývl.

„Někdo by se tam dívat měl,“ řekl, „abysme věděli, jestli se to děvčeti povedlo. A taky kdyby potřebovala pomoct.“

Budecius se podíval na mě. Rozmýšlel se. Nakonec kývl a řekl:

„Doved ho tam.“

Páter mi pokynul. Šel jsem za ním. Prošli jsme pokojem, kde na manželských postelích seděli sazeč se Salaquardou, jinými dveřmi jsme se dostali na chodbu, z níž vedly schody do sklepa. Na konci byla malá dvířka. Páter je otevřel. Octli jsme se na dvorečku, zalitém měsíčním světlem. Došli jsme na roh vily. Za rohem pronikal bílým měsíčním šerem paprsek elektrického světla a zazněl poryv vojáckého smíchu.

„Tady to okno,“ pravil Páter. „Pod ním je špalek na dříví. Ale dávej bacha, ať tě neuvidí. Kdyby něco, oběhni to zadem.“

Kývl jsem.

„A jakmile zjistíš, že jim to tam nalila, přijď nám to říct. Já du hlídat k hlavnímu vchodu, kdyby náhodou někoho napadlo jít na vzduch.“

Znovu jsem kývl. Páter zmizel za rohem vily. Obezřele jsem odešel pod okno. Stál tam široký špalek na štípání dříví. Stoupl jsem si na něj a opatrně jsem se vztyčil. V rohu okna byla zatemňovací roleta natržená a oknem bylo vidět kus místnosti. Objevila se v něm Boženka. Něco vykládala dvěma rozchechtaným esesákům, dělala komické obličeje a pomáhala si rukama. Napjal jsem uši.

„Ich auch gerne šnaps,“ slyšel jsem Boženčin hlásek v koketním rejstříku. „Hojte nich fil šnaps cu bekomen.“

Esesáci vykuckli ve smích. Jeden, ten vyšší, sáhl kamsi za sebe a vytáhl odtamtud velikou láhev nějaké kořalky. Boženka po ní radostně hmátla, vyškubla ji esesákovi a napila se přímo z láhve. Oba esesáci se zase rozchechtali. Druhý vzal Boženku pod paží a odvedl ji z dohledu. Neviděl jsem už nic než kus osvětlené místnosti, stoleček s baterií lahví, který mi prve oba esesáci zacláněli, a obraz s loveckým námětem na stěně. Dva muži v červených kalhotách na něm troubili na rohy a podrostem se hnal lovecký pes s otevřenou tlamou. Díval jsem se na to a poslouchal jsem hlasy uvnitř. „Boschenka,“ slyšel jsem nějaký chraptivý zupácký hlas. „Boschenka, heisst du. Prosit, Boschenka!“

A neviděl jsem nic. Jenom ten obraz. A jenom jsem slyšel ty hlasy. Podaří se to Božence? Nepodaří?

Stál jsem tam snad půl hodiny. Potom se Boženka konečně zase objevila. Přistoupila ke stolku, jednou rukou zdvihla nějakou láhev a dělala, že čte, co je napsáno na vinětě. Druhou rukou vytáhla z kapsy lahvičku od Alpy. Zatajil jsem dech. Za oknem zazněl silný poryv zpěvu:

„Vor der Kaserne, vor dem grossen Tor,

Da stand eine Laterne,

und steht sie noch davor –“

Boženka obratně odzátkovala pravicí lahvičku od Alpy. Pak ji zdvihla a strčila ji hrdlem do jedné z lahví na stolku. Přitom poněkud popošla, snad aby líp zakryla láhve svým tělem zraku esesáků. Čekala, až tekutina z lahvičky přeteče do láhve s kořalkou.

„Da woll’n wir uns

mal wieder seh’n,

Vor der Kaserne wer –

ma steh’n –“

V Boženčině ruce se opět zaleskla lahvička a zmizela v kapse jejího sáčka. Boženka se obrátila, rozpřáhla ruce, v každé držela jednu láhev, a vesele zavejskala.

„… wie einst Lili Marlen!“

dozpívaly hlasy a propukly v jásot. Boženka koketně odhopkala mimo obraz.

Oddychl jsem si a otřel jsem si rukou čelo. Zvedl se chladný větřík a zašimral mě studeně na krku. Zaklonil jsem hlavu a pohlédl jsem na hvězdnatou oblohu.

A proti ní, asi dva metry nade mnou, se zarýsovala silueta nějaké hlavy. Měsíční světlo kolem ní vytvářelo stříbrolesklou svatozář. Vytřeštil jsem oči. Shůry se ozval tichý, vlahý, erotický hlas:

„Co to tam vyvádíte, pane doktore?“

Byla to Lída Forstová, koukala se z okna a v uších se jí třpytily briliantové náušnice, až mě to oslepilo.

Kapitola čtyřicátá šestá

…v níž doktor Pivoňka hovoří v lese s Lídou Forstovou.

Položil jsem prst na ústa. Hlava se nehnula. Ohlédl jsem se k rohu vily, a jak jsem předpokládal, objevila se tam Páterova silueta. Znovu jsem položil prst na ústa. Herečka pootočila hlavu, náušnice zajiskřily. Neřekla nic. Zašeptal jsem:

„Jestli můžete, pojďte dolů.“

Kývla. Zmizela. Běžel jsem rychle k Páterovi.

„Co je?“ zeptal se prudce.

„Podívala se z okna. Proč jste mi neřek, že jsou nade mnou?“

Páter potichu zaklel.

„Tam jsou pokoje. Nepočítal jsem, že by takhle brzy – byla tam sama?“

„Zřejmě.“

„Co teď? Křísnout ji?“

„To by byla pěkná pitomost,“ řekl jsem. „Povídal jsem vám přece, že není taková, jak myslíte. Aspoň ne docela.“

„Jen abyste se nemejlil.“

„Musí se to riskovat.“

Odešli jsme k hlavnímu vchodu. Z místnosti esesáků bylo pořád slyšet zpěv a smích, spíš ještě silnější než před chvílí.

Nad schodištěm visela modrá lucerna.

Lída se objevila na schodech. Měla na sobě nějaké lesklé, tmavé šaty. V modrém světle lucerny jí ještě víc zčernaly oči.

Prošla rychle k východu, pohlédla na Pátera, pak tázavě na mě.

„Pojďte se mnou,“ vyzval jsem ji. Páter se hnul za námi.

„Vy počkejte tady,“ řekl jsem.

Šli jsme mlčky orosenou trávou v stříbrném měsíčním svitu. Provázel nás drzý smích a dupot tančících nohou.

Dorazili jsme do stínu na kraji lesa. Tam jsem se zastavil. Pohlédl jsem na herečku. Z temného lesa vystoupila její bílá tvář jako tajemný a krásný odraz měsíce. Marně jsem se snažil vyčíst z očí, které na mě upírala z té černé lesní tmy, co si myslí, jestli má strach. Marně jsem přemýšlel, jak začít.

Začala sama:

„Chcete je zabít?“ Znělo to klidně, věcně. Jako by to říkal člověk, který přemýšlel o smrti tak dlouho, že je mu už lhostejná.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak co to znamená?“

Na uhelné temnotě lesa se černě zaleskly její šaty. V duchu se mi vynořil jiný obrázek, jenže tehdy mě místo smolné vůně jehličí ovanul umělý parfém budoáru v té vile na konci města, na konci světa. Ale byla to táž krásná žena, nepříliš ctnostná žena s velice nevalnou pověstí. Ale krásná, Bože, krásná, jaké ženy, s nimiž spíme a které si bereme za manželky, nikdy nejsou. Pohlédl jsem jí do očí. Neuhnula pohledem. Náušnice svítily jako dvě svatojánské mušky.

„Potřebujem, aby usnuli.“

„Proč?“

„Na to se neptejte.“

Hleděla mi přímo do očí. Řekl jsem jí tiše a zamyšleně:

„Vzpomněl jsem si na paní Pubencovou. A na toho mladého režiséra.“

Nehnula se.

„A na vás. A na to, co jste pro ně udělala.“

Zdálo se mi, že se ušklíbla.

„Neudělala jsem to pro ně, ale pro sebe,“ řekla. „Abych si utišila špatné svědomí.“

Do ticha se rozšuměly sosny. Nějaký noční závan větru rozkýval melancholické koruny, zaznělo to jako táhlý vzdech lesa.

„Myslím, že nemusíte mít tak špatné svědomí,“ řekl jsem.

Ušklíbla se docela zřetelně.

„Myslíte? Tak to pusťte z hlavy. O svém svědomí jsem nejlíp informovaná já sama.“

„Jenomže někdy,“ řekl jsem, „někdy je člověk špatným soudcem své vlastní pře.“

Pokrčila rameny. Světýlka zelených náušnic pohasla a rozsvítila se v očích.

„Tak co potřebujete?“ zeptala se. „Když už jste mě vytáh sem, můžete mi to docela dobře říct všechno.“

„Potřebuju, aby usnuli a spali aspoň do dvou v noci. Pak se můžou probudit.“

„A jak to provedete?“

„Uspávadlo máme,“ řekl jsem, a potom tiše, pořád s pohledem upřeným do jejích černých očí. „Nemáme nikoho, kdo by jim ho nalil do vína.“

Hluboce se nadýchla. Zavřela oči. Stáli jsme mlčky. Ňadra pod tmavou lesklou látkou se jí prudce zdvíhala a klesala. Potom zas otevřela oči a řekla:

„Dejte mi to.“

Neodpověděl jsem. Opakovala:

„Dejte mi to. Pro mě to nebude nic těžkého.“

„On vám nevěří,“ řekl jsem.

„Kdo?“

„Velitel.“

„Vy taky ne?“ zeptala se a hleděla mi pořád přímo do očí. Pokrčil jsem rameny. „Velitel vám nevěří.“

„Ale vy ano,“ řekla. „Víte, že jsem vás viděla, když jste byl u mě schovaný za záclonou. A nevím, co jste tam dělal. A neptám se vás na to.“

„Já vím. Taky vím o té anekdotě. Já vám věřím.“

Ohlédla se k domu. Byla krásná. Byla bůhvíjaká, ale krásná byla. A nebyla ani taková, jak si to o ní všichni mysleli. Nebo skoro všichni. Nebo skoro taková.

Otočila hlavu zpátky.

„A co budete dělat, když mi to nesvěříte a já se vrátím nahoru.“

„Budu vám dál věřit.“

„A velitel?“

Neřekl jsem nic.

„Zastřelí mě?“ zeptala se klidně. „Mně to bude jedno.“

„Vám to bude jedno?“

„Ano,“ řekla pevně.

Zdálo se mi, že se ušklíbla.

„Když to neudělá dnes on, udělám to zítra pozítří sama.“

„Proč?“

„Musíte se na to ptát?“ řekla trpce. „Skoro každý si zbabrá život. Někdo si to uvědomí a vyvodí z toho důsledky.“

„Skoro všechno se dá odčinit,“ řekl jsem. „Tak mi to dejte.“

Mlčel jsem.

„Za chvíli mě začnou shánět.“

Ohlédl jsem se k vile. Stála v bílém světle a odsud se zrcadlila v bazénu. Zatím se kolem ní nic nedělo.

„Anebo mě zastřelte. Máte jistě revolver.“

Sáhl jsem mimovolně do kapsy. Chladná pažba ploché pistole mě zastudila v dlani. Rychle jsem ruku vytáhl.

„Jenomže pak mě budou shánět a vám už se to vůbec nepodaří.“

Rozhodl jsem se.

„Počkejte tady,“ řekl jsem. „A nechoďte pryč. Oni tam,“ ukázal jsem na vilu, „mají opravdu pistole. A nebudou se dvakrát rozmýšlet. Nemůžou si to dovolit.“

Otočil jsem se a rychle jsem běžel k vile. U postranního vchodu stáli Páter a Budecius.

„Co je?“ sykl Budecius.

„Pojďte dovnitř.“

Budecius se otočil a šel se mnou do Páterovy ložnice. Páter zůstal venku. Zahlédl jsem ještě, že z kapsy vytahuje pistoli. Vešli jsme do ložnice. Stáli tam všichni a napjatě na mě pohlédli. Sazeč držel parabelu v ruce.

„Co je to za podtrh?“ pravil výhrůžné Budecius.

„Uviděla mě náhodou. Podívala se z okna svého pokoje a uviděla mě. Právě tehdy, když to Božka lila do láhve.“

„Tak se to povedlo?“

„Ano. A ona nám chce pomoct.“

„Řečičky,“ ušklíbl se Budecius. „Ví, že ji máme na mušce, a chce se dostat zpátky k nim.“

„Tak proč chodila se mnou?“

„To ještě nevěděla, o co frčí. Byla zvědavá.“

„Trošku podceňujete její inteligenci. A její zkušenosti.“

„Právě že nepodceňuju. Právě pro ty zkušenosti jí nevěřím.“

Rozhlédl jsem se po pokoji. Dědovi Salaquardovi se třásla brada, ale sazeč stál pevně, rozkročen v šněrovacích botách, a mračil se. Parabelu držel spuštěnou podél boku. U dveří stála žena v šátku a měla ruce založené na prsou. „Nedá se nic dělat,“ řekl jsem. „Nemáme na vybranou.“

„Můžem ji umlčet,“ řekl Budecius.

„A oni ji začnou hledat.“

„Tím líp. Až odejdou, nalejeme jim to do chlastu.“

„Jenže oni ji nenajdou. Nebudou mít náladu chlastat. Začnou něco tušit. Zalarmujou ty esesáky dole.“

„Ty už budou spát.“

„Zatím je to jen ve flašce. A když budou spát, tím hůř pro nás. To už i Kleingöring pochopí, že něco není v pořádku.“

Budecius se zamračil. Zamnul si zátylek. Řekl:

„Krucifix himllaudon donnerwetter! Tak to spustíme. Je nás dost. A máme výhodu překvapení.“

„To máme,“ řekl jsem. „A až je zmasakrujeme, budem mít výhodu devíti mrtvol k odklizení.“

„Bojíš se?“ utrhl se na mě.

„Ne,“ řekl jsem. „Ale nevidím v tom žádnou výhodu takhle riskovat. Vždyť už jsme o tom mluvili. Spustit to můžem vždycky.“

Budecius hleděl zamračeně na pistoli.

„Já nevím, co je větší riziko. Sakra, nevím.“

„Samozřejmě. Ona je riziko. To nepopírám. Ale je to taky šance.“

„A tamta ne?“

„Jenže tohle je šance, že všechno může proběhnout úplně v klidu. Jestli Forstová nelže.“

„A jestli lže?“

Pokrčil jsem rameny.

„Mluvíme do kruhu,“ řekl jsem. „Máme pořád možnost připravit se na masakr.“

Budecius se zamyslel. Mnul si nervózně zátylek a mračil se. Sazeč neříkal nic. Děda Salaquarda v rohu pokoje se pokřižoval.

„Má pravdu,“ ozvala se Marie. „Máme na vybranou jen střílet hned, anebo počkat, jestli splní, co slibuje. A když to nesplní, střílet potom.“

Budecius zaklel.

„Krucifix, tohle nám byl všechno čert dlužen. Tak dobrý. Vem flašku a běž za ní. Počkej!“

Rozhlédl se. Popotáhl si kalhoty a sáhl do kapsy. Vytáhl pistoli.

„Uděláme to takhle,“ řekl. „Ty jí doneseš flaštičku a vrátíš se s ní. Já, Páter a Marie půjdeme za ní a schováme se v prvním poschodí v pokojích pro hosty. Budem mít pootevřený dveře. Jakmile uvidíme, že něco, tak to spustíme.“

„Vy,“ otočil se na sazeče, „ty, Pivoňka a děda budete stát za dveřma do haly dole v chodbě. Jakmile to spustíme my, spustíte to taky. Jasný, krucifix?“

Rozhlédl se po nás. Sazeč kývl a Salaquarda rozčileně zakýval hlavičkou.

„Tak pánové, jde do tuhýho. Zlomte vaz,“ řekl Budecius a obrátil se k Marii. „Přines mu flaštičku.“

Marie odešla do kuchyně. V pokoji zavládlo ticho. Budecius vytáhl z pistole zásobník, podíval se na něj a zarazil ho dovnitř. Nepříjemně to cvaklo. Všiml jsem si, že sazeč širokým palcem odjišťuje parabelu.

Marie se vrátila s jinou lahvičkou od Alpy. Podala mi ji. Strčil jsem ji do kapsy. Dotkl jsem se okraje klobouku a vyšel jsem z místnosti.

„Zlom vaz,“ slyšel jsem za sebou Budecia, „detektive.“

Od rohu se odlepil Páterův stín. Zeptal jsem se:

„Je tam?“

„Je.“

Přešel jsem mlčky kolem něho a kráčel jsem stříbrnou trávou k stínu na okraji lesa. Žlutý měsíc visel nízko nad koncem mýtiny, ztrácející se v mlžném oparu, který se stříbrně leskl rosou. Šerým tichem se nesl jakoby vzdálený, ochraptělý zpěv:

„Und was sie auch mag,

ich hab ihr gesagt:

Lebe wohl! Lebe wohl,

Erika…“

Chraptivá vojenská písnička zpívaná hlasy přiožralých esesáků. Ale byla v ní divná nostalgie. Jako v té stříbrné trávě. Skoro něco lidského. Třebaže ti, kdo ji zpívali, sloužili čemusi velice málo lidskému.

Vyrostl ve mně strašlivý smutek. Ve stínu lesa se zatřpytily dvě zelené světlušky. A čemu sloužila tahle?

Přišel jsem k ní.

„Nesete?“

„Ano.“

Podal jsem jí lahvičku. Dychtivě ji ode mne vzala a zdvihla ji proti měsíci. Bezbarvá tekutina v lahvičce se rozsvítila a vrhla jí na bílou, orientální tvář chvějivé záblesky jako miniaturní vodní hladina. Obrátila ke mně černé oči.

„Je to jed, že ano?“

„Ne. Jenom dormifer.“

„Ne. Je to jed. Viďte?“ řekla skoro dychtivě.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne! Je! Řekněte mi, že je.“

„Není,“ řekl jsem.

Spustila ruku s lahvičkou k boku. Zadívala se někam na konec mýtiny, kde ve stříbrné mlze slabě zářily nuggetky žluté měsíční koróny.

„Není to jed,“ řekl jsem. „Uděláte to.“

Na bílé, oblé tváři se cosi zalesklo. Otřela to volnou rukou a místo toho vlhkého lesku se perleťově blýskly rudé nehty.

Prudce pokývala hlavou.

„Ano.“

„Nemusím vám připomínat, že oni jsou připraveni na všechno.“

Pohlédla na mě. V černých panenkách jsem zahlédl odraz měsíce.

„Říkal jste, že mi věříte. Prosím vás, aspoň vy.“

„Věřím vám.“

„Sbohem,“ řekla a otočila se. Lahvičku schovala v dlani a vydala se vysokou trávou k vile. Zelené světlušky se třpytily, jako by v nich byl nějaký vlastní, dosud neuhaslý zdroj krásného světla.

Vykročil jsem za ní. Ze zatemněného okna vily se ozval neúnavný refrén nostalgické písničky:

„Ich muss jetzt schon geh’n

ich kann hier nicht steh’n.

Lebe wohl! Lebe wohl,

Erika.!“

Lebe wohl, řekl jsem v duchu. Sterbe wohl. Od rohu vily se zase odlepil černý Páterův stín. Když zmizela v hlavním vchodu, stín rychle přeběhl pod oknem a zmizel za ní.

Dorazil jsem k vile a vešel jsem dovnitř. Uviděl jsem Pátera, přikrčeného pod schodištěm. Herečka byla už skoro nahoře. Vystoupila po několika posledních schůdcích, ale nevešla do širokých bílých dveří, za nimiž se konala hostina. Zahnula vpravo do chodby k pokojům.

„Co dělá?“ uslyšel jsem popuzený šepot zleva. V pootevřených dveřích chodby, která vedla do kuchyně, jsem zahlédl Budeciovu tvář. Pokrčil jsem rameny. Páter vyšel ze stínu schodiště a podíval se vzhůru. Otočil se k Budeciovi. Zašeptal:

„Mám jít za ní?“

„Počkej.“

Páter si opět stoupl pod schodiště. Někde nahoře vrzly dveře. Chvíli bylo ticho. Potom dveře zaklaply. Ozval se klapot dámských střevíčků. Kolem zábradlí přešla herečka a zastavila se před bílými dveřmi. Zdálo se mi, že váhá. V ruce držela třpytivou kabelku ze stříbrných plíšků. Lahvičku v ruce už neměla.

Vystoupil jsem ode dveří do chodby, do modrého světla pod zatemněnou lucernou. Uslyšela mě a ohlédla se. Zvedl jsem spojené ruce nad hlavu. Otočila hlavu zpátky a otevřela dveře. Do haly zazářila světla skleněného lustru a zazněl Kleingöringův hlas. Herečka vešla dovnitř a zavřela za sebou. Zbylo opět jenom modré, mrtvolné světlo zatemněné lucerny. A ze dveří na druhé straně haly zpěv:

„… der Mond, der dich ziert.

Ich hab dich geliebt.

Lebe wohl! Lebe wohl,

Erika!“

Hleděl jsem chvíli na zavřené bílé dveře a pak jsem přistoupil ke dveřím pokoje, kde byli esesáci. V jejich řevu jsem zachytil Boženčin hlásek jako hlas vzdálené trumpety s dusítkem, která éterem pronikne do vřavy rozhlasové reportáže z fotbalového zápasu. Přitiskl jsem ucho na dveře. Někdo, docela blízko, tam strašlivě nahlas zíval.

„Hans,“ řekl někdo jiný. „Pass auf! Du verschluckst sie mit deinem grossen Maul!“ Usmál jsem se. Dormifer paní Salaquardové začíná působit.

Otočil jsem se. Budecius, Páter a Marie šli tiše po schodišti vzhůru. Oba muži drželi v rukou připravené parabely. V ruce ženy v šátku se zaleskl chromovaný browning.

Kapitola čtyřicátá sedmá

…v níž se ve vile střílí.

Stoupl jsem si za pootevřené dveře do chodby. O stěnu naproti mně se opíral sazeč, vedle mne se tetelil pan Salaquarda a v roztřesené ruce držel plochou pistoli podobnou mé.

Hlaveň se mu chvěla a tichounce cvakala o knoflík kabátu. Sazeč mlčel. Zaposlouchal jsem se do zvuků haly a hlavou se mi honily myšlenky. Boženka by už měla přijít. Co tam dělá? Splnila úkol, dormifer začíná působit. Asi se z toho nemůže jen tak beze všeho vyvlíknout.

Opřel jsem čelo o rám dveří. Zmatené myšlenky mi klouzaly mozkem, zadíval jsem se do modrého světla a v něm se mi začaly objevovat útržky minulosti. Boženka. Docela dávno, v kastrolu, v shimmy střevíčkách, Shimmy Božka, Bože, to už je let. Zatřásl jsem hlavou. Chtěl jsem myslet na ty nahoře, na letadlo, které se někde blíží. Nešlo to. Boženka ve svém pokojíku, kde se za ty roky vystřídalo tolik výzdob a vždycky v nich bylo něco z její naivní osobnosti. Bunny de Scampolo. A její brácha. Koukej si ségru vzít. A zase je pozdě. Každý si nějak zbabrá život. Kdo to řekl? Ano. Lída Forstová. Jenomže někdo z toho dokáže vyvodit důsledky. Už je pozdě na důsledky.

Hlavní vchod měl dveře s kulatými skleněnými okénky. V jednom z nich se objevil okraj měsíční koróny. Žlutá zář se smísila s modravým přísvitem lucerny a sklo kulatého okénka se potáhlo fialovou blánou. Zdálo se mi, že tu stojím už celou věčnost. Chlap za esesáckými dveřmi hrozně, sveřepě zazíval. Ozval se cinkot rozbíjené sklenice a opilý řehot.

Najednou nahoře někdo vykřikl. Zařval. Škubl jsem sebou. Sazeč se odlepil od stěny a vystrčil hlavu do haly.

„Was soll das heissen?“ uslyšeli jsme docela zřetelně shůry Kleingöringa. Vyběhli jsme do haly a zastavili jsme se. Za zábradlím nahoře se objevil Budecius a podíval se dolů na nás. Potom jiný, pištivý, ale nepochybně mužský hlas zaječel:

„Sie will uns vergiften!“

Budecius pokynul pistolí a přistoupil k bílým dveřím.

Za nimi explodovala hlasitá rána. Někdo vystřelil.

Potom se všechno začalo dít hrozně rychle. Budecius mohutným skokem vlétl do dveří a vyrazil je. Halu zalila oslnivá zář skleněného lustru a z Budeciovy ruky vyšlehl plamen. Otočil jsem se k esesáckým dveřím a vrhl jsem se k nim. Sazeč mě předešel. Než je stačil otevřít, rozlétly se samy a v nich se objevil esesák v černé uniformě s rozepjatým límečkem a sahal pravicí po pouzdru pistole. Sazeč vypálil a chlap v černé uniformě se svalil. Sazeč ho přeskočil a zmizel v místnosti. Práskl druhý výstřel a současně zapraskaly dva výstřely seshora. Vrazil jsem do pokoje esesáků.

Přede mnou klečel na zemi sazeč a držel se oběma rukama za krk. Před ním na překocené židli ležel jiný esesák a z černé uniformy na prsou mu prýštila krev. Oba další dva esesáci vrávorali na druhé straně stolu. Jeden už držel v ruce pistoli. Vypálil jsem rychle za sebou dvě rány, esesák strnul a zhroutil se obličejem do mísy se zbytky obložených chlebíčků. Rozhlédl jsem se. Boženka stála u stolku pod loveckým obrazem a v ruce zdvižené nad hlavu držela láhev. Bylo to jen mrknutí, ale když jsem se ohlédl po posledním esesákovi, měl už pistoli napůl vytaženou a hleděl na mě nenávistnýma a trochu postrašenýma očima. Za mnou někdo vypálil a za esesákem se s řinkotem rozsypalo okno. Zvedl jsem pistoli, ale to už od esesákova boku šlehl záblesk výstřelu a já ucítil, že mi něco servalo kus látky z ramene. Stiskl jsem spoušť. Nic. Za mnou znovu práskl výstřel. Stiskl jsem spoušť. Zase nic. Šlehl jsem okem po Božence a zahlédl jsem, že sáhla po vypínači na stěně vedle loveckého obrazu. Současně s tmou zablýskl nový výstřel a děda Salaquarda za mnou bolestně vykřikl. Octli jsme se ve tmě. Vrhl jsem se na zem a zlostně jsem mačkal spoušť. Dírou v zatemňovací zácloně se do tmy vlil proud bledého měsíčního světla a ozářil polovypitou láhev na stole. Esesák znovu vystřelil. To byla chyba. Prozradil mi, kde je. Nahmatal jsem židli a vrhl jsem se s ní po směru záblesku. Ucítil jsem, že její nohy vrazily do nějakého těla a zase se zablesklo. Tělo se zřítilo dozadu, narazilo na cosi a zhroutilo se po tom dolů. Cosi zavrzalo a přede mnou se ze tmy vynořoval bledý obdélník měsícem zalité krajiny. Esesák narazil zády na zatemňovací roletu a ta vyjela nahoru. Lustr se rozsvítil. Docela blízko před sebou jsem měl jeho tvář a vší silou jsem do ní udeřil pěstí. Zařval a zvedl ruku. Ale ležel už na zemi, pod židlí, já ležel na něm. Měl jsem čas ho chytit za ruku, v níž držel pistoli. Přitlačil jsem mu ji k podlaze. Těsně za hlavou mi práskl výstřel, že jsem se ohlédl. V esesákově čele se udělala dírka a z ní vytryskla krev. Cítil jsem, jak mi ztuhl pod rukama. Ohlédl jsem se. Za mnou stála Boženka s malým browningem v ruce. Z browningu se kouřilo. Vykroutil jsem esesákovi pistoli z prstů, a tu – snad to byla poslední reakce umírajících nervů, snad jsem se sám dotkl spouště – pistole vystřelila a pokoj se opět ponořil do hluboké tmy.

A zároveň do hlubokého ticha, do něhož jakoby z dálky zazníval hluk zápasu nahoře. Tmu rozptýlila měsíční zář za oknem. Nad lesy visely obrazce hvězd a ozařovaly nebeskou klenbu. Seshora, od okenního rámu, prolétl dolů černý stín jako temná kometa, zatřpytilo se na něm nějaké stříbro a stín zapadl pod okraj dolního rámu. Zaznělo mohutné šplouchnutí a nad dolní rám okna vylétlo do měsíční záře několik jiskřivých kuliček vodní pěny.

Přiskočil jsem k oknu. Boženka se mnou. Pode mnou se zaleskla hladina bazénku, zčeřená pádem temného těla. Na hladině se vynořila plavá hlava. Prudce jsem otevřel okno a vypálil jsem po té hlavě z esesákovy pistole.

Ale byla příliš daleko. Doplula k okraji bazénku a z vody se vyšvihl štíhlý muž v černé uniformě a dal se do běhu k lesu. V měsíčním světle se zablýskaly vycíděné holínky. Vypálil jsem ještě dvakrát a pistole selhala. Zlostně jsem vyhodil zásobník a sehnul jsem se k mrtvému esesákovi.

Horečně jsem lovil zásobník z přihrádky na jeho pistolovém pouzdru. Nešlo to.

Na chodbě zapráskaly výstřely a schody se rozduněly těžkými kroky. Boženka skočila ke dveřím, zarýsovala se na pozadí modrého obdélníku. Kolem dveří přeběhla mohutná černá postava. Boženka po ní chňapla, od boku se postavě blýskl výstřel. Za ní proběhla jiná, menší postava. Seshora práskla rána a postava se svalila na zem. Boženka se levou rukou opřela o rám dveří, jako kdyby si chtěla udělat pohodlí. V pravé ruce držela nějaký barevný hadr. Pak se o rám opřela ramenem, a potom se pomalu svezla k zemi. Podařilo se mi vyrvat zásobník z pouzdra, vrazit ho do pistole a pistoli natáhnout. Skočil jsem ke dveřím. Hlavní dveře vily byly otevřené. Pod schody ležel Kruliš v obláčku čpavého dýmu a zdvíhal pistoli někam nahoru, na schodiště. Vypálil jsem nazdařbůh. Krulišova ruka sebou škubla vzhůru, černá pistole vylétla dlouhým obloukem a dopadla o kus dál na zem. Byl to šťastný výstřel. Pocítil jsem divoké a skoro radostné zadostiučinění. Konečně přálo jednou v té vabank hře s tebou, Kruliši, štěstí mně!

Otočil jsem se. Boženka seděla na prahu pokoje a v ruce svírala červenobílou pásku s černým hakenkreuzem. Byla smrtelně bledá, měla zavřené oči a opírala se hlavou o rám dveří. Malý browning ležel na zemi vedle ní.

Vítězný pocit pomsty mě rázem opustil. Pochopil jsem, že v téhle chvíli mě právě štěstí opustilo.

Kapitola čtyřicátá osmá

Stín Psa baskervillského.

Za mými zády někdo přeběhl a vyřítil se ven z vily. Třeskly dva výstřely a potom jiné dva nebo tři slabší, v dálce. Sklonil jsem se k Božence a vzal jsem ji za ruku. Ucítil jsem slabé stisknutí. Otevřela oči.

„Boženko, co je ti?“ zablábolil jsem nesmyslně.

„Trefil mě, Jarouši.“

„Kdo? Kdo!“

„Ten skopčák. Klein – klein –“

„Göring!“ vykřikl jsem.

Sjel jsem zrakem s Boženčina obličeje na krátký černý utíkáček. Na pravé straně hrudi, nízko nad pasem, prosakovala černou látkou ošklivá, červená skvrna. „Boženko!“

Zavřela oči.

„To nic, Jarouši,“ zachraptěla a hlava jí klesla.

Zoufale jsem se rozhlédl.

Nad Boženkou stál starý Salaquarda a tiskl si k uchu modrý kapesník. V druhé ruce pořád držel kouřící pistoli. Uvědomil jsem si, že všude je cítit čpavý, zlověstný zápach střelného prachu.

„Pane Salaquarda,“ zachraptěl jsem. „Pojďte mi pomoct – odnést ji. Do ložnice –“

Pan Salaquarda sňal z ucha kapesník. Objevil se krvavý žvaneček tam, kde byl kdysi dědečkův boltec. Krev z něho kapala dědovi na rameno.

„K službám prosím, k službám,“ zablábolil a sehnul se k Božence.

Ale já už ji vzal do náručí. Nikdy jsem ji nenesl v náručí. Nikdy za celých těch deset let. Připadala mi lehounká jako dítě.

Pan Salaquarda mě oběhl a otevřel na konci chodby dveře do kuchyně. Od lesa zapraskalo zase několik výstřelů. Prošel jsem kuchyní do pokoje a položil jsem Boženku na Páterovu manželskou postel. Dědeček rozčileně pobíhal kolem.

„Běžte se podívat, jak to vypadá nahoře a venku, pane Salaquarda.“

„K službám. K službám, prosím!“ pronesl zmateně a zmizel. Naklonil jsem se nad Boženku. Ošklivá červená skvrna prosakovala čím dál víc. Opatrně jsem jí rozepjal černý utíkáček. Všiml jsem si, jak je kolem knoflíkových dírek odřený. Na jednom místě byla pečlivými drobnými stehy zašitá trhlina.

Do očí se mi vevalily slzy. Vyhrnul jsem Božence bavlněný svetřík a bílou, plátěnou blůzu. Na bílé pleti bříška, kousek vpravo, tam, kde jsou pod žeberním obloukem játra, zela černá dírka a z ní proudila krev.

Zoufale jsem se rozhlédl. Byl jsem tu sám. Od lesa práskl výstřel, potom bylo ticho. Zrak mi padl na bílý povlak peřiny. Urval jsem z něho dlouhý pruh. Pak jsem utrhl kousek Boženčiny blůzy, zmuchlal jsem ho a pokusil jsem se zacpat tu ošklivou dírku. Převázal jsem to pruhem urvaným z povlaku. Boženka zasténala.

Otevřela oči.

„Boženko!“

Podívala se na mě.

„Jarouši,“ řekla těžce. „Umřu.“

„Neumřeš, Boženko,“ chtěl jsem říct, ale slova mi udusily slzy. Znovu zavřela oči. Byla bílá, průhledná, jako z vosku. Na polštáři ležel rozpuštěný pramínek vlasů a v něm černá sametová mašle. Na mašli, jako rubín, seděla kulatá, rudá kapička krve.

„Boženko,“ řekl jsem.

Neodpověděla. Měla zavřené oči, hruď se jí pomalu, těžce zvedala a klesala. Vedle ní na prostěradle, ležela páska s hakenkreuzem.

Z velké tiché dálky už nebylo slyšet žádné výstřely. Zato se tam ozval slaboučký štěkot, blížil se a blížil. Hleděl jsem na tu voskovou, prostou, každodenní tvář všech dnů mých posledních deseti let a polykal jsem slzy. Co se dalo dělat. Pruhem povlaku už zase prosakovala krev.

A štěkot se blížil. Za okny se ozvalo funění, nějaký pes zuřivě zaškrábal na zadní dveře. Pak ztichl, ozval se dusot kroků, ztichl, znovu se ozval z haly, z chodby, z kuchyně a do pokoje se vřítil strašlivý buldok.

Boženka otevřela oči.

„Jajtelesi,“ řekla tiše a zase je zavřela. Buldok vyskočil na postel, zakňučel a obrovským jazykem olízl tu voskovou tvářičku. Slabě se usmála. Pes kňučel a kňučel. Položil jsem mu ruku na kulatou hladkou tlamu. Z lesa se opět ozval výstřel. Cítil jsem, jak buldokem projelo škubnutí. Zvedl hlavu. Zavětřil. Přičichl k pásce s hakenkreuzem, vtáhl do sebe vzduch. Zakňučel bolestně, hněvivě, zuřivě, seskočil s postele a zmizel. Zůstal jsem zase sám s Boženkou.

Viděl jsem, že slabě pohybuje rty. Sklonil jsem se k nim. Chtěla mi něco říct. Nerozuměl jsem co.

Rozhlédl jsem se. Byl jsem sám. Sám. Sám. Nebylo jí pomoci.

Najednou jsem nebyl sám. Do místnosti vrazili Budecius s Páterem a vlekli mezi sebou zhroucenou postavu. Hodili jí na zem. Všiml jsem si, že to je Kruliš, ale bylo mi to jedno. Zadíval jsem se znovu na tu bílou, prostou, voskovou tvář, z které unikal život.

„Krucifix,“ slyšel jsem Budecia. „Tak to jde všechno k čertu!“

Cítil jsem, že ke mně přistoupil. Cítil jsem jeho těžký dech. Cítil jsem, že jím lomcuje vztek.

„Co je?“ zeptal se s potlačovaným hněvem. Pak se trochu ovládl. „Kam to dostala?“

Ukázal jsem na obvaz. Pomalu na něm rostla červená skvrna jako růže. Budecius se sklonil k Božence a vzal ji za ruku. Nahmatal jí tep. Chvíli tak stál skloněný nad ní, pak se narovnal a podíval se na mě. Řekl, ne už vztekle, zoufale:

„A je to všechno pro nic.“

„Jak to?“

„Holouska zastřelili.“

Rozhlédl jsem se.

V rohu ložnice seděl na zemi Kruliš a hleděl na mě vyděšeně. U něho stál Páter, v každé ruce jednu pistoli. Otočil jsem se k Božence. Otevřela oči.

„Jarouši,“ řekla slabounce.

„Co chceš, Boženko?“

Viděl jsem, že sbírá síly. Řekla:

„Chtěla jsem –“

„Co Boženko?“

„– aby – sis mě vzal.“

Neřekl jsem nic. Co se na to dalo říct.

„A – ty ne.“

Co se dalo říct. Sáhl jsem po pistoli, kterou jsem prve odložil na postel vedle Boženky. Zdálo se mi, že se musím zastřelit.

„A já – teď – umřu,“ řekla a zavřela oči.

„Boženko,“ zalkal jsem. „Odpusť mi to.“

„Kdybys aspoň –“

„Co? Co, Boženko?“

Chtěla něco říct. Cítil jsem, že zezadu k nám přistoupil Páter.

„Kdyby –“ zašeptala a potýkala se s nějakým slovem.

„Já –“ řekla. „Našla jsem si to – v katechismu.“

„Co, Boženko?“

„In,“ řekla, a pak s nesmírnou námahou, „estremis.“

Usmála se a hned se jí tvář zkřivila nějakým strašlivým zklamáním. Byl jsem zoufalý. Věděl jsem, že to nebyla žádná touha po manželské důstojnosti. V jejím světě se takhle stvrzovala láska. A já to neučinil.

„Ale,“ řekla Boženka tichounce do strašného ticha kolem nás, „to by tady musel – bejt – ňákej velebnej – pán.“

Ticho, ticho odpovědělo na tu nemožnou možnost.

Potom si do toho ticha za mnou odkašlal Páter.

„Dcero,“ řekl, „chceš si vzít zde přítomného doktora Pivoňku podle předpisů církve svaté in extremis?“

Udiveně jsem se ohlédl. Byl to Páter. Co řekl, nemělo ani formu, ani tón páterských výroků.

Boženka otevřela oči.

„Jsem vysvěcený kněz,“ řekl Páter. Všiml jsem si, že se po něm Budecius udiveně ohlédl.

„Proto mám přezdívku Páter. Uprchl jsem z koncentráku. Skrývám se tu. Ale mám právo konat obřady. Jsem vysvěcený kněz.“

Nemluvil pátersky. Nemohl jsem se zbavit toho dojmu. Ale Boženka na něho upřela pomněnkové oči s nesmírnou nadějí.

„Ano,“ řekla slabounce. „Chci, důstojný pane.“

„Podejte si ruce,“ řekl Páter. Vzal jsem Boženku za ruku. Ucítil jsem těžkou, nekněžskou ruku Páterovu, kterou vložil na naše spojené ruce. Na Boženčině tváři se rozestřel úsměv. Obrátila oči na mě. Pohlédl jsem do nich. Byly, i teď, v téhle poslední chvíli, jako pomněnky, namalované na porcelánu. A život se v nich vzdaloval do tmy.

„Ego,“ slyšel jsem Páterův hlas, „ego vobis coniugo in nominem Patri, et Filium et Spirituis Sanctum. Amen. Benedicat vobiscum omnipotens Deus.“

To už jsem věděl všecko. Nezapomněl jsem ještě svou latinu. Páter byl podvodník.

Úsměv na Boženčině tváři však zjasněl, hleděla na mě pomněnkovýma očima. Sklouzl jsem pohledem na obvaz. Rudá růže tam strašlivě rozkvétala. Podíval jsem se jí znovu do očí. Pořád hleděla na mě. Pak jsem si najednou uvědomil, že už se na mě nedívá. Že se na mě neusmívá. Usmívala se už jinam a hleděla do nějakého jiného světa, který je jenom veliké nic, ale o tom ona už nevěděla.

Nesnesitelná, nekonečná lítost mě přemohla. Zoufalství. Zabořil jsem obličej do polštáře, pak jsem začal zběsile líbat její chladnoucí ruku. Odkudsi z bláznivého podvědomí ke mně dolehl vzdálený chraplavý hlásek Bunny de Scampolo:

„Bé – bé, mám z tebe

bé – bé, do nebe

přijdu já jisté jednou…“

Rozbrečel jsem se. Je pryč. Pryč. Moje drahá – jediná – další slova se utopila ve vzlycích, které mnou cloumaly jako neviditelná, nezdolatelná síla odplaty. Znovu jsem sáhl po pistoli.

Někdo mě vzal za ruku. Nevěděl jsem kdo. Zůstal jsem s obličejem zabořeným do polštáře, a její drobná, bílá ruka pomalu chladla.

Na prahu se ozvalo zaškrábání, zacvakaly nějaké drobné kroky nohou s drápky: někde blízko zafuněl pes. Otevřel jsem oči. Na postel vyskočil Jajteles, držel něco v tlamě a položil to Božence na prsa. Zoufale zakňučel. Přiblížil svůj strašlivý, zmáčknutý nos k té voskové tváři, začenichal a dal se do pláče. Zíral jsem na něho, všechno se se mnou točilo. Potom si pejsek lehl a položil ohyzdný čumák Božence na rameno. Opelichaným tělem starého buldoka proběhlo křečovité škubnutí a ztichl. Přestal dýchat. Chcípl. Nebo umřel. Nevím.

Pohlédl jsem na věc, kterou položil Božence na prsa.

Bylo to zkrvavené, tučné lidské ucho, porostlé rezavými chloupky.

Kapitola čtyřicátá devátá

…v níž se popisuje půlnoční soud a doktor Pivoňka páchá vraždu v zastoupení.

Vrzly dveře, někdo vstoupil. Clonou slz jsem poznal Zdeborského. Zůstal stát mezi dveřmi a strhl rychle s hlavy koženou kuklu.

„Tak co?“ otočil se na něho šeptem Budecius.

Zdeborský si odkašlal a promluvil rovněž šeptem. Klečel jsem s hlavou v dlaních u postele, ale slyšel jsem, co říká.

„Sledoval jsem psa,“ šeptal. „Dostihl ho nahoře v lese a zardousil ho. Je mrtev.“

Budecius kývl a neřekl nic. Zdeborský tiše pokračoval:

„Pes se prokousal z vozu. Přímo neuvěřitelné. Přepážkou mezi zadním oddílem a kufrem na zavazadla. Ten byl pootevřený a pes unikl.“

Budecius znovu kývl. Zdeborský si odkašlal a zůstal stát v rohu pokoje. Zavládlo ticho. Trvalo nevím jak dlouho.

Potom se zeptal Páter:

„Co s tímhle?“

Neslyšel jsem žádnou odpověď, ale věděl jsem, co myslí. Koho myslí.

Projela mnou bolest, blesk nenávisti. Jako v té kratičké chvíli, kdy jsem zmáčkl spoušť a viděl jsem, jak jeho pistole letí velikým obloukem k zemi. Ale pocit vítězného zadostiučinění se nedostavil. Hleděl jsem na bílou, mrtvou tvář před sebou a byl ve mně jenom smutek a jenom bolest, ne tělesná, bolest zoufalého vědomí, že už nikdy, nikdy nemůže být živá. Pomalu jsem se od ní odvrátil. Uviděl jsem jinou bílou tvář, a ta dosud živá byla. Hleděla na mě vystřeštěnýma očima, pak na Pátera, pak na Budecia.

Budecius řekl:

„Odvedem ho ven.“

Páter se hnul k Budeciovi.

„Počkejte,“ řekl jsem.

Oba na mě pohlédli.

Zavřel jsem oči.

„Všichni jsou mrtví?“ zeptal jsem se.

Budecius kývl hlavou:

„Všichni. Utek nám jenom Kleingöring, a toho dostal pes.“ Odkašlal si. „A taky sazeč tam zůstal. A Marie.“

Podíval jsem se do očí Krulišovi. Zíral na mě jako na zjevení. Pohnul rty, chtěl něco říct, pak si asi uvědomil, že nemá cenu něco říkat. Hráč. Tak často se chlubil, že hraje rád vabank. Jenomže vabank se hraje s kartami. Ne s lidmi.

Pohybem ruky jsem zadržel Budecia, který znovu vykročil ke Krulišovi, a řekl jsem pomalu:

„Pamatujete se, pane von Kruliši,“ pořád jsem necítil nic než smutek, „na jednu noc k ránu v jednom hotelu? Jsou to skoro tři roky. Byl jste tam tehdy vy, já a tady pan Zdeborský.“

Zdeborský cosi zabručel a Kruliš svěsil hlavu.

„Tehdy jsem vás usvědčil z vraždy. A ze spoluviny na dvou jiných vraždách, a chtěl jsem vás předat spravedlnosti. Jenomže přišla nová spravedlnost, a před ní jste vy byl nevinen a já se provinil přílišnými vědomostmi. Ale dal jste mi velkomyslně milost. Nejsem vám za ni vděčný a ode mne ji nečekejte. I kdybych chtěl, nemohu si to dovolit.“

Kruliš zvedl hlavu, podíval se na mě. Zase ji svěsil. Zdeborský zakašlal.

„A pamatujete se na jiný večer? Jistě se pamatujete. Jsou to teprve tři dny. Vykládal jste mi, že jste gentleman, a najmul jste mě k jistě práci. Honorář, který jste mi slíbil, byl můj život. Já tu práci vykonal a teď budu inkasovat honorář. Od vás, rozumíte mi.“

Neřekl nic.

Obrátil jsem se na Iva.

„Kde leží Kleingöring?“ zeptal jsem se.

„Nahoře v lese. Blízko aut.“

„Pojďte,“ řekl jsem. „A tohohle vezměte s sebou.“

Budecius s Páterem mě poslechli. Zvedli Kruliše, který měl prostřelenou nohu, a vyvlekli ho za mnou před vilu. Děda Salaquarda pobíhal okolo nás a střídavě si přikládal modrý kapesník na ucho a střídavě se křižoval.

Vyšli jsme do plného světla velikého měsíce a kráčeli jsme pomalu k lesu. Z mlhy na konci mýtiny stoupaly přeludné stíny a měsíční koróna zoranžověla. Bylo naprosté ticho.

Nikdo nikde už nezpíval.

Z ticha se ozvalo slabé vrčení. Zastavili jsme se. Vrčení se blížilo.

Budecius pohlédl na světélkující ciferník náramkových hodinek.

„Půlnoc pryč,“ řekl. „Jsou tu přesně.“

„Co uděláte?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ řekl Budecius a zdvihl obličej k měsíci. „Když neuvidí ohně, hned zas odletí.“ Odmlčel se. Na dolním okraji měsíce se objevil drobný stín.

„Bylo to, sakra, všechno na nic,“ řekl Budecius.

Mlčel jsem. Vzpomněl jsem si na nedávnou úvahu toho, jehož jsme vlekli s sebou, na to, co se ve válce smí a nesmí zanedbat, a že ten zrzavý strejc byl možná k ničemu, a možná že měl cenu nad zlato. Stín letadla se rychle zvětšil a potom nízko nad námi přelétlo letadlo. Na nic. Pomyslel jsem si. Vykročili jsme. Šel jsem jako omámený, hlavou mi znělo jenom to poslední slovíčko. Nic. Letadlo se vrátilo, znovu nám přeletělo nízko nad hlavami a zmizelo v oranžovém kruhu.

Pak už se nevrátilo.

Došli jsme na kraj lesa.

Mezi stromy ležely dvě mrtvoly.

Malý zrzavý strejček a štíhlý, od hlavy k patě promočený blondýn v černé uniformě. Oba drželi v ruce pistoli.

Šli jsme dál. Z větví kapalo vlhko, pod nohama nám praskalo jehličí. Kráčeli jsme cestou, kolem níž se kývaly kapradinové listy, až jsme dorazili na mýtinu malinových keřů. Zase se objevil měsíc. Zase visel nad tou diluviální, hrobovou pláni plnou kapradí, keřů, mlhy a stříbrného přísvitu.

V udupaném, rozmetaném hnízdečku v kapradí ležel Kleingöring na zádech, nohy pokrčené v kolenou a krvavou tvář obrácenou k měsíci. Na levé straně hlavy se černala roztrhaná změť kůže, masa a svalů, která se táhla až k nosu. Dolní ret mu scházel a k oranžové měsíční záři se cenila řada žlutých zubů. Z krvavého žvance mrtvě hledělo vytřeštěné oko. Pod bradou trčela z roztrhaných šlach našedlá trubice, zalitá usychající krví. Buldok provedl své dílo se zvířecí bezohledností.

Podíval jsem se na Kruliše. Při pohledu na Kleingöringa se zachvěl.

„Posaďte ho sem,“ pravil jsem.

Kruliš klesl do houští naproti mrtvému gruppenführerovi.

„Ano,“ řekl jsem. „Pověřil jste mě úkolem navázat spojení s ilegální skupinou, která chtěla dostat za hranice jednoho cenného vynálezce. To jsem udělal. Bohužel, skupině se to nezdařilo. Teď je třeba zachránit, co se dá. A k tomu pomůžete vy.“

Odmlčel jsem se. Z očí jsem mu vyčetl jakousi malou, zbabělou naději. Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne, ne. Můj honorář budete muset zaplatit ze svého,“ řekl jsem. „Mám na něj plné právo, a gentleman přece nezůstane dlužen soukromému detektivovi.“

Budecius mi položil ruku na rameno.

„Co chcete dělat? Nemáme moc času.“

„Já vím,“ řekl jsem. „Poslouchejte dobře. Až sem zítra nebo pozítří, nebo kdy to bude, dorazí gestapo, najde tu asi tohle. Ve vile pana SS-gruppenführera tři mrtvé esesáky. Ano, tři,“ řekl jsem, protože Páter chtěl něco namítnout. „Nahoře najde mrtvou herečku a mrtvého pána z Berlína. Na kraji lesa najde mrtvolu mladého pána z Berlína. S tím vším nebudem hýbat.“

Přes mýtinu přelétl černý pták a usadil se na stromě nad námi. Zahoukal. Na okamžik jsem si vzpomněl na jiného černého ptáka dnes, vlastně už včera odpoledne. Ale ten mlčel. Letěl hledat život. Tenhle hledal něco jiného. „Čtvrtého esesáka najde gestapo tady. Bude mít v sobě kulku z pistole menší ráže, patrně československé výroby. Vedle něho bude ležet jeho pistole. Tahle.“ Zvedl jsem parabelu, kterou jsem ve vile vyrval z esesákova pouzdra.

„A kulka z téhle pistole – to si balistický expert geheime staatspolizei bude moci snadno zjistit – bude ve vaší hlavě, pane von Kruliši.“

Kruliš se začal chvět po celém těle. Jako všichni lidé, kteří tak klidně odepisují životy jiných, nedovedl stejně klidně odepsat svůj. Zahýbal rty. Ozvalo se z nich něco, co se podobalo zaskučení. Vždycky dovedl tak dobře a tak ironicky hovořit. I to ho opustilo. Ušklíbl jsem se. Pták na větvi zahoukal. Z temného stínu koruny stromu, která čněla k světélkujícímu nebi, slabounce zasvítily dvě kulaté oči.

„Vedle vás, pane von Kruliši,“ pokračoval jsem, „najdou pistoli československé výroby. Ale jak zjistí balistický expert, nebude to ta, která zabila toho esesáka, jehož střela bude ve vaší hlavě. Zato střela z téhle vaší pistole bude v břiše pana gruppenführera.“

Přistoupil jsem k mrtvému Kleingöringovi a rozepjal jsem mu kapsu černé blůzy. Ano. Bylo to tam. Složený dopis, který jsem mu ráno předal, a když jsem hmátl hlouběji, i malý Kamarád Smrt.

„A až prohledají vaši mrtvolu, pane von Kruliši,“ pokračoval jsem, „najdou tam tenhle dopis. To bude jen takový malý žertík pro pana Meluzína. Důležitější bude, že někde ve vaší vile najdou tohle,“ zvedl jsem ampuli. „Jenže bude rozbitá a prázdná. Teď je v ní cyankáli. To je bude jistě zajímat. Protože na otravu cyankáli zemřel před několika dny pan Konipas.“

Odmlčel jsem se. Obrátil jsem se k Budeciovi.

„Dejte mi ten inzerát,“ řekl jsem. „Máte ho?“

Budecius se mi napjatě podíval do očí. Řekl:

„Rozumím.“

Sáhl si do kapsy a vytáhl náprsní tašku. Z ní vyňal dopis. Podíval jsem se naň v měsíčním světle a padl na mě strašný smutek. Byl to on. Na okraji dole byl vlasovou tužkou napsán čtvereček písmen:

A B C D E F

G H I J K L

M N O P Q R

S T U V W Z

Ruka, která jej napsala, byla už studená. Chvíli jsem zápasil s tím smutkem. Pak jsem ho překonal.

„A oni u vás, nebo ve vaší vile, najdou taky tenhle dopis,“ řekl jsem. „Je na něm poznámka Kompasovou rukou. Přečtu vám ji.“

Odmlčel jsem se. Pak jsem řekl:

„G! Podívejte se na to. Není to Nihil šif? Kp.“

Pohlédl jsem na Kruliše. Ležel na zemi a hlavu svíral v dlaních. Černý pták v koruně stromu znovu netrpělivě zahoukal.

„Ten dopis je text inzerátu, adresovaný Dennímu hlasu,“ řekl jsem. „Listu, kde byl Konipas šéfredaktorem. Pro soukmenovce od gestapa nebude nic těžkého zjistit, že G znamená Grym, a to je redaktor hádankářského koutku. Podají si ho. Od něho se dozví, že pan Konipas tenhle dopis zachytil na stole redaktora inzertní rubriky, nějakého pana Kozelky, a že Grym mu vyřešil šifru, kterou ten dopis skrývá. Přijdou na pana Kozelku. A ten jim řekne, že pan Konipas měl jisté podezření, týkající se vynálezce, který měl být unesen za hranice. A že udeřil na sazeče Matějku a dal mu ultimátum do pondělí.“

Odmlčel jsem se. Kapky rosy na listech kapradí se chvěly a z křovin stoupal chlad.

„To bude zajímavé, co?“ řekl jsem. „Nevím, kde se Konipas dovtípil, že jde o vynálezce. Byl to na takovéhle věci skoro génius. A u vás ve vile se najdou jisté dokumenty, které nepochybně patřily panu Konipasovi a týkají se minulosti jedné herečky. Gestapu bude jistě divné, jak se tyhle dokumenty a ten zakódovaný inzerát a ta listina týkající se pana Meluzína dostaly do vašeho majetku. A taky jim bude strašně divné, že den po tom, co Konipas dal ultimátum muži, na něhož měli sami jisté podezření a jehož sledovali, a den předtím, než tohle ultimátum vypršelo, někdo Konipase otrávil. Jedem, který je stejný jako jed z ampule, kterou taky najdou ve vaší vile. A v které už žádný jed nebude. Co z toho asi usoudí?“

Pták znova zahoukal.

„Usoudí z toho, že někdo vybral nějakou Konipasovu schránku s dokumenty vyděračské ceny. A že ten někdo ho otrávil v recepci u pana von Gregoryho, kde k tomu měl ideální příležitost. A že ten někdo, ten vrah, jste vy.“

Krulišovým tělem projelo křečovité škubnutí. Zvedl hlavu. Podíval se na Kleingöringa a zase zabořil hlavu do trávy.

„Vy jste ovšem tuhle vraždu nespáchal. Spáchal ji za vás někdo jiný. Byla to vražda v zastoupení,“ řekl jsem. „Myslím, že vím, kdo to byl.“

Pohlédl jsem na Budecia. Ten kývl hlavou.

„Ale gestapo se to nedozví. Pro ně budete zastupovat vraha vy. A vaši mrtvolu najde tady s kulkou z pistole muže SS v hlavě, a vedle vás najde pana gruppenführera s kulkou z vaší pistole v břiše. Vedle pana gruppenführera najde taky mrtvou dogu. A pan gruppenführer je zle pokousán psem. O té doze se ví, že patřila vám a že si u gruppenführera dlouho nemohla zvyknout. I v jejím mozku bude střela z pistole toho muže zbraní SS.“

„A najde u vás taky tohle,“ řekl Budecius a vytáhl z kapsy nějaký papír. „To je kódovací tabulka anglického původu. Už neplatná. Ale to gestapo nebude vědět.“

„Ano,“ řekl jsem. „A ve vile celý ten masakr, ty stopy úporného boje. Co usoudí?“

Kruliš neřekl nic. Přes mýtinu se prodlužovaly přeludné stíny borovic na jejím okraji.

„Myslím, že je to docela jasné,“ řekl jsem. „Ještě jednou zastoupíte vraha. Tentokrát v jiné funkci. Tentokrát ve funkci hlavy ilegální skupiny.“

Odmlčel jsem se. Jenom na chvíli. Pak jsem, velice tiše, řekl:

„A já zas zastoupím toho muže SS, který prozatím ještě leží ve vile. Mám jeho pistoli. Zastoupím ho ve funkci, v které on se patrně vyznal líp než já. Ale udělám, co bude v mých silách.“

Pták na větvi netrpělivě zahoukal. Zvedl se slabý větřík a široká pláň se rozvlnila jako lehounké moře. Měsíc ztemněl, zrudl, visel podobný obrovské červené pečeti na černém nebi. Vytáhl jsem z kapsy esesákovu pistoli a namířil jsem ji na Krulišův vaz. Blesklo mi hlavou, že se tomu v kruzích jeho přátel odborně říká genickschuss.

A pak jsem to provedl.

Byla to osamělá, suchá rána ve stříbrné noci.

Pták zmlkl, zamával černými křídly a odlétl k červenému měsíci.

vyprávění v karlínském činžáku končí

Umlkl jsem. V karlínském bytě se válela hustá mlha, ale nebyla to ta stříbrná mlha kapradinové stráně. Byla to mlha z doutníků a cigaret.

„A co jste udělali –“ šeptla majolénka. „Co jste –“

„S Boženkou?“ řekl jsem klidné. Bylo to strašně dávno a smutek jsem přemohl tím vyprávěním.

„Dopravili jsme ji, i Jajtelese a taky sazeče a Marii, ještě tu noc k panu Baverkovi. Uložil je v hrobce Mamselsteinů, která byla zpoloviny prázdná.“

„A pan Budecius? A Páter?“

„Páter nebyl žádný páter, to jsem odhadl správné. Jmenoval se Josef Otec a byla to jen jeho přezdívka. Zažili ještě ledacos, ale to by bylo jiné vyprávění. Ale oba už zemřeli. Po válce.“

„A tenkrát – zařídili jste to tak, jak jste říkal Krulišovi?“

„Ano,“ řekl jsem. „Přesně tak. Nahoře ve vile jsme našli toho potentáta z Berlína s kulkou v hlavě a Lídu Forstovou. Střelil ji do srdce. Ten mládenec toho pána z Berlína, když viděl, že jim něco leje do vína. Takže nám nepomohla. Ale aspoň se snažila. Všude jsme odstraňovali otisky prstů. S tím byla strašlivá práce. A já jsem pak ještě tu noc udělal to aranžmá v Krulišově vile. Bydlel v ní sám, takže to bylo jednoduché. Nosil jsem s sebou vždycky universální paklíč. To byl takový zvyk z Ostrozraku. A pak jsem se vrátil domů.“

„Nepřešel jste do ilegality?“ Reptal se vážně strýc z Moravy.

„Ne,“ řekl jsem. „Budecius mi vysvětlil, že gestapo chytilo nijakou nitku, která ale vedla jenom k sazeči Matějkovi. A ten byl mrtev. A oba lidé, kteří něco věděli o mně, byli taky mrtvi. A třetí, pan Meluzín, držel pochopitelné hubu. Ten jeho dokument jsme z Krulišovy kapsy v poslední chvíli vytáhli. Chtěl jsem ho použít po válce. Uvědomili jsme si, že bude pro mě nejbezpečnější, když si ho zatím nechám.“

„A použil jste ho?“ zeptala se majolénka.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Ne. Protože sotva jsem si tenkrát ráno, když jsem se vrátil, lehl, přišlo pro mě gestapo.“

„Tak to přece prasklo!“ vydechl novopečený otec.

„Taky jsem si to myslel,“ řekl jsem, „a chtěl jsem spáchat sebevraždu. Tím cyankáli, které jsem z Kleingöringovy ampule, když jsem ji rozbil a nechal v Krulišové vile, pečlivě přelil do lahvičky od žaludečních kapek. Ale nebylo to žádné cyankáli. Bylo to něco kyselého, asi obyčejný vitamin C. Kleingöring lhal. Nic nesvěřil Himmlerovi a nevyfasoval žádného nového Kamaráda Smrt.“

„A že jste to přežil,“ řekl strýc z Moravy. „S takovou věci na krku.“

Usmál jsem se.

„Nepřišli pro mě kvůli té akci v Kleingöringově vile. Přišli pro mě kvůli té anekdotě s pětikorunou, kterou jsem na schodech vykládal našemu domovníkovi. Udala nás patrně slečna Žďárská. Ale to se nikdy neprokázalo. A tak jsem dostal jenom deset let káznice a strávil jsem je v tom rekreačním středisku u Weimaru, kterým mi vyhrožoval Kleingöring. Vlastně jen čtyři roky. Ale stály za to.“

„A pan Zdeborský?“

„Tomu se nestalo nic“ řekl jsem. „A po válce se všechno vysvětlilo. Setkal jsem se s ním ještě jednou, když byla na Hoře svaté Kateřiny spáchána vražda bez důvodu. Ale to je jiná historie.“

„A co pan Poláček?“ zeptala se tiše teta z Moravy. „A ta pani –?“

„Leo Poláček se vrátil,“ řekl jsem. „Ale pani Meluzínová ne.“

Pohlédl jsem z okna. Po náspu nad špinavými okny činžáků jel vlak. Prodíral se žlutou a šedivou mlhou karlínského podvečera a zasypával údolí sazemi a hrsti žatých jisker. „Meluzína pak pověsili“ řekl jsem. „Ale smrt už nikomu nepomůže. Ani pomsta. Co člověk ztratil, to už pomsta nevrátí. Ani neutiší jeho vlastní špatné svědomí.“ Pohlédl jsem za vlakem. Zmizel mi v záhybu trati. Jenom jeho supění dosud doznívalo v slabounkém řinčení oken. Dítě v kolíbce se rozplakalo. Pozornost společnosti se soustředila na ně. Nenápadně jsem si utřel slzu. Kalnou karlínskou mlhou klesalo k zemi už jen několik posledních jisker.