Eva Kačírková

Vraky bez pokladů

Olomouc jsem neviděl patnáct let a Petra Šímu ještě o něco déle, a po žádném z nich se mi právě nestýskalo. Město mělo pro mne jedinou a to ještě pochybnou přitažlivost – skutečnost, že jsem se zde narodil. Petřík Šíma nebyl přitažlivý vůbec.

Za těch dávných, nenávratně ztracených časů, kdy jsme navštěvovali kamennou budovu na nábřeží bahnitého ramene řeky Moravy, se vyznačoval trudovinou a zastydlou pubertou. Tři měsíce před maturitou prchal za hranice, vyzbrojený skautskou dýkou a mapou Evropy ze školního atlasu. Obě tyto pomůcky si vypůjčil od spolužáka Emila Hrušky, který byl pak za napomáhání k ilegálnímu přechodu hranic stejně jako Petr ze školy vyloučen. Petra chytili v libereckém hotelu Nisa, kde roztáčel rodinné úspory s povětrnou dívkou. Mezi nás se už nevrátil a já jsem pak o prázdninách Olomouc na dlouho opustil.

Vrátil jsem se sem dnes ráno, abych dal v síni olomouckého krematoria poslední sbohem otci, který se se mnou i s matkou rozloučil už před dvaceti lety. Jel jsem na naléhavou prosbu matky, která podle starého a nelogického zvyku otci v okamžiku jeho smrti všechno odpustila. Asi se obávala, že ten tklivý obřad nebude mít žádné obecenstvo.

Maminka se mýlila jako vždycky, když šlo o otce. Můj sobecký a lehkomyslný tatínek byl velký varhaník před bohem i lidmi, takže ho přišli na poslední cestě doprovodit všichni ctitelé Johanna Sebastiana a všechny zbožné babičky z uměnímilovného města Olomouce, přeplněného kostely. Bůhví, proč se tady vyskytoval i Petr Šíma ve společnosti jakéhosi drobného chlápka s nevýraznými rysy a šedivějícími vlasy.

„Buď zdráv, Roberte!“ zavolal na mne nepietně v umovém háji. „Nemyslel jsem, že tě tu potkám.“

Brejlil na mne očima orámovanýma tmavými obroučkami a nestydatě cenil vystouplý žlutý chrup. Vzpomněl jsem si na jeho školní přezdívku – Čankajšek.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ho zdrženlivě, „mne taky nenapadlo, že tě tady uvidím.“

„Bodejť,“ zazubil se ještě zubatěji. „O mrtvých jen dobré, ale mezi náma – ten tvůj táta – – – Kolik mu vlastně bylo?“

„Třiašedesát.“

Ten prošedivělý chlápek zakašlal.

„Vážně?“ podivil se Čankajšek, „myslel jsem, že víc. Ale stejně byl na svoje léta kanec.“

Símův společník řekl kultivovaným, ale neomylně pánovitým hlasem: „Dovolte, abych vám vyslovil soustrast. Já jsem Grym.“

„Lukáš.“ Stiskl jsem nabízenou pravici. „Děkuji vám.“

„Inženýr Grym, kandidát věd,“ poučil mě Šíma okázale, „ředitel Metazu a můj šéf. Přijel na tu kremaci až z Teplic nad Kamenicí –“

„Váš otec byl veliký muzikant,“ přerušil ho ing. CSc. a vykročil po cestě, lemované náhrobky.

Zařadil jsem se po bok muži očividně zvyklému, že se mu lidé podřizují.

„Muzikant ano,“ připustil jsem suše.

Inženýr Grym po mně střihl pohledem rychlým a ostrým jako bodnutí jehly.

„Robert byl vždycky hudební antitalent,“ pochechtával se Šíma, „a jako táta se Mistr Lukáš zrovna neosvědčil.“

Předešla nás majestátní dáma v hlubokém smutku. Poznal jsem Marii Kavanovou, sólistku olomoucké opery a už dvacet let otcovu družku.

Ano, byl jsem beznadějně nemuzikální. Možná kdybych nebyl, rozhodl by se otec před těmi dvaceti lety pro mne.

„Můžu vás pozvat na oběd,“ otázal se mě inženýr Grym tónem oznamovacím v bráně smutečního háje a zamířil k šestsettřináctce, o niž se opíral pokuřující šofér.

Vstával jsem ve čtyři ráno, rovnou z nádraží jel do krematoria a do rychle se blížícího poledne nevzal do úst, ale ani mě nenapadlo přikusovat k obědu chvalozpěvy na velkého muzikanta a zapíjet je slzami pro nedbalého tatíka.

„Děkuji,“ odmítl jsem hlasem truchlícího pozůstalého, „rád bych se prošel po městě.“ Pohlédl jsem k zastávce tramvaje a uviděl mohutnou postavu operní sólistky, váhající u otevřených dvířek tmavě modré lady. Přidržoval je suchý šedesátník. Dáma mu s očima upřenýma na mne něco říkala, on přikývl a pohnul se k nám.

„Pojedu s vámi,“ rychle jsem řekl inženýru Grymovi a hupnul do šestsettřináctky.

*

Roštěnka v restauraci hotelu Palác chutnala jako marinovaná pneumatika, ale pivo měli plzeňské a inženýr Grym se ukázal být tichým a taktním spolustolovníkem. Nebýt užvaněného Šímy, mohlo to být docela příjemné posezení.

Bývalý spolužák mě nejprve podrobně seznámil se svými osudy od toho průšvihového maturitního roku. To jsem vydržel, protože se spokojil s mými obdivnými citoslovci, jenže když se vymluvil z podoby, začal na mně na oplátku vymáhat totéž.

„Ale můj život je úplně šedivý,“ protestoval jsem skromně a Petr Šíma se spokojeně zašklebil.

„Vysokou jsi nedokončil,“ ujistil se.

„Ne.“

„A co děláš?“

„Tak různě,“ odvětil jsem neurčitě.

„Ale kde pracuješ?“ upřesnil otázku.

„Nikde,“ řekl jsem a inženýr Grym zvedl oči, zadumaně sledující, jak bublinky vyprchávají ze sklenice sodovky.

„Nějak se přece živíš,“ zlobil se Petřík.

Příjemně jsem se na něj usmál. ‚Jsem na volné noze. Žiju v Praze a v Olomouci jsem nebyl od maturity.“

„Ale,“ podivil se závistivě doktor Šíma, psycholog a perzonální náměstek Metazu, „a to jsi jako co?“

„Píšu,“ řekl jsem.

„Četl jsem váš Návrat do bronzové země,“ ozval se inženýr Grym se zájmem. „Líbilo se mi to víc než cokoliv jiného z tuzemské produkce tohoto žánru.“

Ušklíbl jsem se tomu zeměpisnému omezení a chápavý inženýr Grym rychle dodal:

‚Jsem přesvědčený, že by to obstálo v každé konkurenci. Zkoušel jste to uplatnit venku?“

„Na to nemám konexe,“ pravil jsem s politováním.

„Možná že já bych je našel,“ upřel na mne přemítavý pohled. „Proč byste to pro mne dělal,“ namítl jsem pobaveně.

Znal jsem podobné nabídky a sliby u kavárenských stolků. Měly trvanlivost pěny na odstátém pivu.

Grym si mě měřil, jako by nehodlal prodat moji knížku, ale mne a ještě k tomu na váhu.

„Měl byste zájem?“

„Samo sebou,“ zasmál jsem se, „ale nechrne toho. Pro cizí lidi se takové služby nezištně nekonají.“

‚Jasně,“ živě přisvědčil žárlivě naslouchající Šíma, „vždyť se vůbec neznáte.“

, Já bych to taky nechtěl dělat zadarmo,“ řekl inženýr Grym a pořád mě prošpikovával pohledy.

„Myslíte za provizi?“ užasl jsem. ‚Já jsem trochu nejistá investice.“

„To teda jsi,“ okamžitě a s despektem dotvrdil Šíma.

Inženýr Grym si ho nevšímal. Pomaloučku a tichounce řekl: „Myslím, že byste pro mne mohl na oplátku taky něco udělat.“ ‚Já? Co.“

„Něco – soukromého.“

‚Já?“ ujistil jsem se znovu.

„Ano, vy“

„Ale já se za pár hodin vracím do Prahy,“ řekl jsem nenadšeně. Neholdoval jsem prosperujícímu systému protislužbiček.

„Třeba zůstanete, až vám to vyložím.“

„Určitě ne,“ pravil jsem upřímně. „Nemám ponětí, jak bych vám mohl prospět.“

„Hned vám to vysvětlím,“ řekl inženýr Grym neodbytně.

„Ale já nechci. Nemám čas a nechce se mi,“ řekl jsem neomaleně.

„Ty jsi ale pařez,“ rozzlobil se na mne věrný sluha Petřík, „ani nevíš, o co jde, a už se vzpouzíš!“

Nevšímal jsem si Čankajška.

„Zmínil jste se, že jde o něco soukromého,“ vyčetl jsem Grymovi, „a vůbec nic o mně nevíte!“

„Četl jsem vás,“ řekl s odzbrojující důvěrou, „vím, na koho se obracím.“

Na krátkou, ale rozhodující chvilku mě uzemnil. Než jsem se rozhodl, zda je tak naivní nebo tak prohnaný, přikázal ředitel Grym svému náměstkovi:

„Běž na investiční odbor a zeptej se, jak to vypadá s výstavbou našeho rekreačního střediska. Já u toho být nemusím.“

Doktor Šíma zděšeně zamžoural. „Ale to nespadá do mého resortu!“

‚Jak to že ne, máš přece v pracovní náplni péči o zaměstnance. Běž běž, najdeš mě tady.“

„Vždyť jste poslal šoféra pryč,“ troufl si připomenout Šíma.

„Tak pojedeš tramvají,“ zvysoka ho odbyl inženýr Grym.

Sledoval jsem, jak se můj bývalý spolužák neochotně zvedá a zklamaně odchází. Potom jsem upřel podezíravý, nicméně zvědavý zrak na inženýra Gryma.

Plaše se na mne zazubil a téměř omluvně řekl:

„Musel jsem se ho zbavit, váš kamarád je velice použitelný člověk, ale občas dovede být zatraceně na obtíž.“

Přeslechl jsem výstrahu, které se mi dostalo výrazem „velice použitelný člověk“. Vzpomněl jsem si na ni o něco později, kdy jsem měl pádný důvod své nedoslýchavosti litovat.

Místo toho jsem se netýkavě ohradil:

„Šíma nikdy nebyl můj kamarád. Jestli vám to nevadí – co jsem ho znal, byl to vůl a divil bych se, kdyby z toho vyrostl.“

„Není čemu se divit,“ mile se usmál inženýr Grym. „Proto jsem taky myšlenku obrátit se na něj zavrhl, sotva mě napadla. Bylo by to východisko z nouze a připadl jsem na ně jen proto, že Šíma je na mně výrazně závislý.“

Další zřetelné varování, které jsem opět neslyšel.

‚Jsem velmi rád, že jsem se tady setkal s vámi,“ dodal.

„Co proboha já mám co společného s Petříkem, že vám ho můžu nahradit?“

„Pocházíte oba z tohoto města.“

„Nežiju tady patnáct let!“

„Ale znáte se se svými vrstevníky, kteří v Olomouci zůstali.“

„No – to snad ano,“ připustil jsem, „asi bych ty kluky poznal –

– Ale byla by to pěkně vyčichlá známost.“

„Nejde o muže, ale o ženu.“ Ředitel ztišil hlas, jako by mi svěřoval něco nemravného, a vrhl kolem sebe obezřelý pohled, který přilákal číšníka. Grym, který se doposud choval jako abstinent, objednal dva koňaky.

Prohlížel jsem si drobného, úpravného muže kolem padesátky, nenápadného a pokud si člověk nevšiml chytrých očí a pevných úst, celkem všedního. Snažil jsem se v něm odhalit ty romantické záchvěvy, kterým nasvědčovalo jeho poslední sdělení, ale nedařilo se mi to. Dnešní opožděné shledání a nebožtíkem tatínkem ve mne vzbudilo pitomou domněnku, že Grym tu snad pátrá po nějakém plodu hříchu svého raného mládí.

„Vy jste někdy v Olomouci žil?“ zeptal jsem se ho důvtipně. „Ne, ale jezdím sem dost často. Tu dívku jsem našel teprve minulý týden, ale ona zapírá, že by mě znala.“

Hodil jsem do sebe panáka a zasípal: „Snad abyste mi řekl, oč jde.“

A tak jsem vyslechl mládeži nepřístupnou historku: asi před měsícem se ředitel Metazu Grym vracel ze služební cesty do Valašského Meziříčí – jak on říkal, Valmezu. Jel svým soukromým autem bez řidiče. Hned za Valmezem ho zastavila stopařka. Inženýr ji upozornil, že pojede oklikou přes vesnici, kde má chatu. Jeho žena tam nedávno zapomněla cenný šperk. Dívka proti zajížďce nic nenamítala. Zřejmě ji od prvního okamžiku považovala za jednoznačnou nabídku, na niž ochotně přistoupila.

Grym mě vážně ujistil, že on v té chvíli na žádné nepravosti nepomýšlel.

Půvabná stopařka však měla větší fantazii. Byl večer krásný, májový, chata stojí na romantické samotě a inženýr byl rychle a odborně sveden.

Opět se přerušil, aby mi sdělil, že se v tomto smyslu za žádnou oběť rozhodně nepovažuje.

„Byla to taková spontánní, nezávazná záležitost,“ řekl. „Docela jsem zapomněl, proč jsem původně na chatu jel.“

Pochopil jsem pozoruhodně rychle.

„Štípla vám ten šperk?“

„Ano,“ přisvědčil s křivým úsměvem.

„A vaše žena se po něm shání.“

„Neřekl jsem jí, že jsem už na chatě byl. Jezdíme tam zřídka, většinou jen v létě.“

Nad mojí prázdnou a Grymovou plnou skleničkou se rozhostilo ticho.

„Nemůžete sehnat stejnou cetku?“ zeptal jsem se konečně.

„To teda nemůžu. Ta cetka má cenu dobrých pětadvacet tisíc,“ řekl ponuře.

„Pane jo,“ řekl jsem uznale. „A slečna vám s ní zmizela?“

„Dala mi jméno a adresu,“ řekl ředitel trpce, „obojí pochopitelně falešné.“

„Řekl jste si o to?“

„Ano. Já blázen jsem se už těšil na další schůzku – a to mám prosím neobyčejně hezkou osmadvacetiletou ženu.“

„Takže ta buchta stála za to?“ vyzvídal jsem.

Grym zvedl zasmušilý zrak od své nedotčené sklenky a přisunul mi ji.

„Vypijte to. A jděte se, prosím vás, na ni podívat. Dělá v tomhle hotelu recepční.“

Šel jsem do recepce, protože jsem byl zvědavý na dámu, která svedla a okradla tak ostříleného pána. Bude to jistě potvora více než okresního formátu. Neslyšně jsem přešel po mechově pružném koberci a opřel se o recepční pult. Žena, sedící za ním na nízké židli, netečně zvedla hlavu.

„Byla byste tak hodná a půjčila mi telefonní seznam?“ požádal jsem ji.

„Máte ho u ruky.“

„Ano, promiňte, nevšiml jsem si,“ odříkával jsem, nazdařbůh otevřel svazek, zalistoval v něm, zapíchl prst do neurčitého místa, za –

mumlal něco mezi poděkováním a pozdravem a vrátil se do restaurace. Žena celou tu dobu hleděla do časopisu, který držela na klíně.

Inženýr Grym, ztracený ve vycpaném boxu, ke mně zvedl zrak plný očekávání. Usedl jsem proti němu.

‚Je to kusanec,“ řekl jsem a Grym hluboce vzdychl.

„Váží alespoň devadesát kilo,“ pokračoval jsem, „a je jí přes šedesát. Proti ní jste, pane, takovejhle.“

Grym se posadil zpříma a zamračil se.

„To je smůla. Zřejmě druhá směna nebo nějaký záskok –

Podíval byste se sem večer nebo zítra ráno?“ zeptal se s nadějí. „Ne.“

„Proč?“

„Z více důvodů.“

„Povězte mi je.“

Byl to spíš rozkaz než žádost. Popudilo mě to.

„Za prvé se chci dnes večer vrátit do Prahy.“

„Nemusíte. Máte svobodné povolání.“

„Nemám peníze, abych tady zůstal,“ řekl jsem podrážděně.

„To snadno napravíme.“ S úsměvem sáhl do náprsní kapsy.

„Tak jsem to nemyslel,“ zadržel jsem ho. „Nemluvím o penězích, které bych tu potřeboval na útratu, ale o těch, které si musím vydělat. O práci, která na mne čeká. Já mám taky svoje závazky, víte.“

„O tom vůbec nepochybuju,“ odvětil hbitě, „jenže vy jste spisovatel a žijete z cizích příběhů a osudů. Tohle je vlastně přínos k vaší práci.“

‚Ještě jste mi neřekl, co ode mne vůbec chcete!“

Spokojený záblesk v šedivých očích mě upozornil, že Grym si je už se mnou jistý.

„Rád bych o ní zjistil co nejvíce,“ spustil důtklivě. ‚Jestli je vdaná nebo rozvedená, jestli má nějakou rodinu, v jakých poměrech žije, jak moc je závislá na tomhle zaměstnání, jaký má vztah k ostatním zaměstnancům hotelu –“

„A jestli nemá pihu na zadnici,“ přerušil jsem ho ironicky. ‚Jak si představujete, že se tohle všecko dozvím! To se jí mám vyptávat?“ ‚Jí i jiných lidí,“ odpověděl, jako by to měl už dávno promyšlené. „Sám toho z ní dost vytáhnete. Jste přitažlivý mladík, pozvěte ji na skleničku –“ znovu sáhl po prkenici.

„Dejte pokoj s penězi,“ utrhl jsem se na něj. „Dejme tomu, že by nebyla nepřístupná. Ale to mi o sobě hned všecko vysype?“

„Ano. Ženy si rády stěžují nebo se chlubí. A to, co vám nepoví, dozvíte se od svých starých známých. Recepční v Paláci a takový

kus je přece pěkně na očích. Nasbíráte o ní určitě spoustu klepů a někde mezi nimi bude něco užitečného.“

Potlačil jsem slovo „nenasbírám“ a zeptal jsem se slušně:

„Co prosím?“

Inženýr Grym sevřel ústa do tenké přímky a vrhl na mne kosý pohled.

„Něco, co mi umožní vzít ji do kleští.“

„Nerozumím vám.“ Potlačil jsem záchvěv nechuti.

Grym měl dobré uši.

„Podívejte, ta dívka mi způsobila vážné nesnáze. Určitě má manžela nebo přítele a jistě by si nepřála, aby se dozvěděl o jejím – mírně řečeno – nevázaném chování. Mohl byste jí pohrozit, že se to dozví, jestliže ten šperk nevrátí.“

„Pěkné malé vydíráníčko, ne?“ mínil jsem pochybovačně.

„A jak byste označil to, co udělala ona,“ vyjel na mne. Poprvé během našeho rozhovoru ztratil sebeovládání.

Zvídavě jsem si ho prohlížel. Všechno, co jsem viděl, svědčilo pro něj. Byl to sympatický, seriózní chlápek, který se dopustil toho nejsnáze omluvitelného poklesku a zatraceně draze za to platí. Grym přečetl můj pohled a zkroušeně dodal:

„Promiňte, drobátko mi odešly nervy. Jak vám to tady vykládám, čím dál míň chápu, jak jsem mohl tak pitomě nalítnout. Jednou to budu pro poučení vyprávět Karlu Grymovi čtvrtému.“

„Komu?“ užasl jsem.

„Mému vnukovi,“ usmál se sebeironicky. ‚Jsem už dědek, víte. Je to smutné, ale je to fakt.“

Porovnal jsem tu skutečnost s věkem Grymovy manželky a dospěl k jednoduchému závěru. Musel jsem se sám sobě pousmát. Snad jsem měl skutečně talent pro roli, kterou mi Grym tak důvěřivě svěřil.

Vyložil si ten úsměv po svém.

‚Jste si jistý, že ta recepční je totožná s tou vaší stopařkou?“

„Stoprocentně.“

Vzdychl jsem. Ta story byla zajímavá. Kdybych zde žil, nejspíš bych Grymovi tu službu prokázal. Ale prodloužit svůj pobyt v nemilovaném rodném městě jen kvůli tomu

„Proč jste se hernajz obrátil na mne,“ řekl jsem mu vyčítavě. „Žil jsem tu před patnácti lety.“

„To stačí, abyste zde našel známé. A kromě toho máte pro tento úkol další předpoklady. Až se rozejdeme – až bychom se rozešli,“ opravil se, „víc už se asi nesetkáme. Přiznávám, že to by vyhovovalo mojí ješitnosti. V tomhle dobrodružství nehraju právě roli hrdiny.“

Málem mě obměkčil.

„A pak – vaše profese,“ pokračoval. „Spisovatelé jsou zvědaví a na rozdíl od žurnalistů nevyzvoní, co se dozvědí. Schovají si to a pak to třeba zpracují v nějakém literárním díle.“

„A to by vám nevadilo?“ zeptal jsem se poťouchle.

„Musel byste přece zachovat moji anonymitu,“ usmál se na mne mazaně. „To je povinnost spisovatele.“

, Jakýpak já jsem spisovatel,“ pcivzdychl jsem, provokován neustálým opakováním toho slova.

‚Jste spisovatel,“ opakoval pevně.

Tak pevně, že mě přesvědčil. Uvědomil jsem si, že v mé pražské mansardě prach sedá na moji rozepsanou novelu a já tu marním čas platonickým klábosením o věci, kterou pustím z hlavy, sotva se s tímhle člověkem rozloučím.

„Je mi líto, pane inženýre,“ řekl jsem rozhodně, „ale já to pro vás opravdu nemůžu udělat.“

*

Jako otevřená dlaň, nabízející útočiště hříšníkům, rozprostíralo se nevelké Václavské náměstí u paty novogotického dómu. Nevešel jsem dovnitř, netoužil jsem po útěše chladivého šera. Usedl jsem na schody pod trojdílný portál, rozpálený nemilosrdným popoledním sluncem, pod plastiky tří světců a zadíval se na barokní sochu čtvrtého. Mohl jsem se k němu pomodlit jako k svému patronovi. Měli jsme něco společného, já a Jan Nepomucký, zpovědník české královny. Napadlo mi, zda se mu vyznávala ze stejně pikantních hříchů, jaké přiznal inženýr Grym mně.

Bylo to komické a absurdní. Zcela cizí muž se na mne obrátí s dost praštěnou žádostí. Jako argument, který mě má oblomit, mu poslouží moje profese. Vyklopí mi lechtivou historku, v níž proti pravidlům tohoto žánru není obětí nevinná dívka, ale světaznalý muž v nejlepších letech.

Jenže Grym ani tak nepodlehl prohnané stopařce jako své sebejistotě a samolibosti. Vizme jeho vztah k Petříkovi Šímovi. Ředitel nepochybně patří k suverénům okresního formátu, v hranicích své gubernie obávaným a váženým. Se mnou mluvil jako se sobě rovným.

Já jsem ovšem nebyl v jeho službách. Jak by se asi jeho chování změnilo, kdybych do nich vstoupil?

Ale to jsem vůbec neměl v úmyslu. Zvedl jsem se a po kočičích hlavách středověkého dláždění šel Dómskou uličkou na třídu 1. máje, směřující k Hlavnímu nádraží.

Nejbližší rychlík mi jel za více než hodinu, tak jsem zas opustil nádražní halu a přes tramvajové koleje zamířil k novému hotelu, jemuž musela udělat místo kdysi milovaná, špinavá a zakouřená špeluňka.

Restaurace byla útulná jako fotbalové hřiště a téměř prázdná. Kolem stolu u okna se cizí řečí hlučně bavila skupinka cikánsky snědých mužů v srdcervoucně barevných košilích. Mluvili vždycky nejmíň tři najednou a třískali do stolu tvrdými, ne právě čistými pěstmi, až lahve červeného vína s italskými nálepkami nebezpečně poskakovaly. Bez ohledu na tabulku, která zde zakazovala v tuto hodinu kouřit, hulili jednu cigaretu za druhou a popel klepali kolem sebe. Číšníkovi, který se vedle nich hrbil jako kuli, ani hloupě se chichotající servírce, poskakující kolem neodolatelných Italů, to nevadilo.

Vyšel jsem zase ven na nelítostné slunce. Do chvíle, kdy budu moci opustit to město, které jsem přece jen asi miloval – jinak by mě tak nepopuzovala každá změna – zbývalo ještě padesát minut.

Na prašném parkovišti se ponuře zatřpytila tmavě modrá lada. Vystoupil z ní hubený, postarší muž, podíval se na své kapesní cibule a porovnal čas s nádražními hodinami. Váhavě se zahleděl přes vyprahlou betonovou plochu k devastovanému parčíku před hotelem. Uviděl mě, povyskočil, jako by dostal žihadlo a metelil si to ke mně.

„Pan Lukáš, nemýlím-li se,“ oslovil mě hlasem suchým a ostrým jako pepř.

Už jsem ho viděl a nejen dnes dopoledne u krematoria. Byl to otec mého někdejšího spolužáka Ládi. Kdysi jsme mu kradli z knihovny detektivky a upíjeli slivovici.

‚Jak vidím, rozpomenul jste se na mne,“ řekl JUDr. Roháč a tenké rty v tváři římského senátora zkřivil úsporný úsměv.

I na ten jsem se pamatoval. Byl jsem zas mladý a provinilý, bezbranný před studeně pronikavýma očima okresního notáře. „Ano,“ řekl jsem.

„Chci s vámi mluvit,“ řekl.

„Ale mně za chvíli jede vlak,“ ohradil jsem se chabě.

‚Já vím. Proto jsem vás tady taky vyhledal.“

‚Jak jste věděl, že pojedu tímhle?“

Zase ten stejný, útrpný úsměv. „Byl jsem již u předchozího rychlíku,“ řekl, „a kdybyste nejel ve čtrnáct třicet, čekal bych u dalšího. Když jste mi od krematoria tak překotně utekl,“ dodal pohrdlivě.

„Neutekl jsem,“ odsekl jsem stejným tónem. „Netušil jsem, že se mnou chcete hovořit. Přiznávám, že tam jsem vás ani nepoznal „Poznal jste dámu, kterou jsem provázel,“ vytkl mi zvysoka.

Uvědomil jsem si, že se před ním nemusím krčit jako gymnazista, kterého nachytal na WČ s doutníkem.

„Myslíte, že jsem jí měl kondolovat?“ zeptal jsem se jedovatě. „Bylo by to na místě,“ pokýval ten starý farizej důstojnou hlavou. S nevírou jsem si ho měřil a on dodal s odporným nádechem sentimentality:

‚Je přece téměř vaše druhá matka.“

Zaplavil mě vztek, o němž jsem netušil, že jsem ho v souvislosti s tou starou křivdou ještě schopen.

„Mně stačí moje vlastní,“ zasyčel jsem, „a otce nepostrádám už dvacet let.“

„Vaše matka žije?“ Římské rysy se změnily v masku ošizeného lichváře.

„Dokonce se těší výbornému zdraví. Máte něco proti tomu?“ Doktor Roháč zalovil v kapse černého saka a vytasil brýle. Pohlédl na ně a vytáhl kapesník. Pečlivě a soustředěně vyčistil skla, nasadil si je na nos, pedantský složil kapesník a uschoval ho. Po všech těch zbytečných procedurách řekl:

„Vyřizuji pozůstalost vašeho otce. Budu mít co činit s vámi a s vaší paní matkou.“

Chystal jsem se ho striktně poslat do háje, ale on mi to potěšení nedopřál.

„Nevyhnete se tomu,“ varoval mě, „nechcete sem přece cestovat za pár dní znovu!“

„Proč bych sem měl jezdit?“ zeptal jsem se vzpurně.

„Váš otec po sobě zůstavil nějaké – ehm – drobnosti.“

Polilo mě horko. Najednou jsem zase byl to vyjevené štěně, nechápající, jak se ho milovaný a uctívaný otec může tak lehce zřeknout. Nikdo mi nic nevysvětlil a já jsem teprve v průběhu let pochopil, že takové věci se stávají. Dokonce běžně, jenže to byl pozdní lék na ránu, zasazenou třináctiletému klukovi. Teď se ta stará jizva otevřela a nepálila méně, třebaže jsem byl bezmála čtyřiatřicetiletý muž.

„Nějaké drobnosti mě nezajímají,“ řekl jsem trpce. „Přišel jsem o něco, co mi už nikdo a nic nenahradí. A dnes mi na tom houby záleží,“ dodal jsem tvrdě a nepravdivě.

obličeji starého právníka se mihl spokojený souhlas.

„Vaše máti je téhož názoru?“

„Určitě,“ přisvědčil jsem sarkasticky.

tom mi to horlivé přitakání cosi napovědělo. „Teda – měl bych se jí asi zeptat,“ pravil jsem opatrně, „pokud jde o tu pozůstalost.“

Doktor Roháč se kysele ušklíbl. „Asi budete muset,“ připustil neochotně. „Doufám, že ji přesvědčíte o správnosti vašeho přístupu

K věci.

„Snad abyste mi řekl, o co konkrétně jde,“ navrhl jsem mu, „když ji mám o něčem přesvědčovat.“

Prohnaná ústa se trpitelsky našpulila. „Když na tom trváte –“

„Vy na tom trváte,“ zasmál jsem se do očí se žlutými bělmy. „Víte co, pojďme si někam sednout.“

Ve dveřích restaurace, kterou jsem před chvílí opustil, jsme museli dát přednost hloučku těch snědých mužů. Halasně se hrnuli ven a jeden z nich strčil do doktora Roháče. Právník štítivě uhnul.

„Pakáž taliánská,“ zaskřehotal. „Doma by v takovém podniku mohli nanejvýš zametat a tady se chovají jako zvěř!“

„Kdyby jim to náš perzonál netoleroval, chovali by se asi taky vybraněji,“ podotkl jsem s pohledem na číšníka, vybírajícího špačky z koberce pod stolem, opuštěným Italy. „Podívejte se na toho pingla. Za to, že s ním nejspíš mění valuty, leze tu po zemi jako pes.“

„Takoví gastarbajtři ubožáčtí,“ zuřil Roháč, „a žijou si tady líp než my. Hnal bych je, že by se zastavili až v Neapoli.“

„Vždyť jsme si je pozvali,“ namítl jsem.

„Protože u nás se každý ulejvá! Já bych ty povaleče naučil dělat, o tom nepochybujte!“ Vycenil zářivě bílou protézu.

‚Jak byste na to šel,“ zeptal jsem se ho, mezi tím, co jsme usedali ke stolku.

.Jednoduše,“ ušklíbl se záludně. „Žádné sociální jistoty a výhradičky. Životní minimum a strach, že o ně přijdou, a viděl byste, jak by všichni zařezávali.“

, Jenže to už tady kdysi bylo,“ řekl jsem zklamaně, „a právě se to neosvědčilo. Četl jste Kapitál?“

„Vy jste komunista?“ začenichal podezíravě.

„V každém případě jsem marxista,“ odvětil jsem elegantně, „a těžko byste mě v mém přesvědčení zviklal.“

„Ani bych se o to nepokoušel! Tvrdím, že s komunismem ve společnosti je to jako s elektromobilem v dopravě. Každý ví, že je to to nejlepší, co může existovat, a nikdo zatím nepřišel na to, jak to udělat, aby to fungovalo.“

Čímž mě nadobro politicky odrovnal.

Pokorně jsem se ho zeptal: „Co si dáte?“

Myslitel zamrkal, jako by se vytrhl ze závažných filozofických úvah a roztržitě utrousil:

„Zvete mě?“

„Samozřejmě,“ přisvědčil jsem rozveseleně.

Obrátil k číšníkovi patricijskou hlavu: „Máte martell?“

‚Jednou martell,“ lhostejně opakoval vrchní okradač.

„A jednoho myslivce,“ dodal jsem.

Senátor opovržlivě frkl a zlomyslně zavolal za vzdalujícím se číšníkem: „Hleďte, aby to byl pravý Martell, já to poznám!“

Opřel jsem se lokty o stůl.

„Tak jak je to s tou pozůstalostí?“

Doktor Roháč nasadil profesionálně zachmuřenou líc.

„Váš otec a paní Kavanová léta sdíleli byt.“ S očekáváním na mne pohlížel.

Mlčel jsem.

„Nicméně – z různých – převážně uměleckých důvodů – se nikdy nevzali.“

Stále jsem mlčel. Důvody, proč si můj táta nevzal operní divu či ona jeho, mě nezajímaly.

„Za dvacet let si dva lidé vybudují domácnost,“ sdělil mi právník ohromující skutečnost. „Vybavenou mnoha předměty společné potřeby.“

Ten opatrný právnický jazyk mě pobavoval.

„Ať si paní Kavanová spánembohem nechá peřiny a kafešálky, matka ani já nemáme zájem o žádné suvenýry.“

„Nejde pouze o nádobí,“ řekl upjatě.

„Tak o co kráčí – o peníze?“

„Nikoliv. Finanční hotovost Mistr Lukáš nezůstavil.“

„To je škoda,“ povzdychl jsem upřímně a doktor Roháč se pohoršené zakabonil.

Do zaprášených oken se opíralo slunce a rozsvítilo žlutozelený koberec jako jarní louku. Najednou jsem si uvědomil, jak jsem nevyspalý a unavený a že se nedostanu do postele před půlnocí. Legrácky s doktorem Roháčem přestaly být zábavné.

„Poslyšte, my opravdu nic nechceme,“ zívl jsem zdvořile do dlaně. „Ať si paní Kavanová nedělá starosti. Můžete jí to vyřídit.“

„Ústní souhlas nestačí,“ řekl doktor Roháč věcně. „Podepíšete to?“

Vytáhl z náprsní kapsy přeložený papír s pouhými třemi řádkami textu.

Zadíval jsem se přes stůl na starého lišáka, tak nepodobného jeho synovi, s nímž jsem čtyři roky seděl v jedné pořezané školní lavici.

„Co dělá Láďa,“ zeptal jsem se mimoděk.

Vyschlá tvář zešpičatěla a doktor řekl skřípavě: ‚Je v Austrálii. Daří se mu skvěle.“

Vzpomněl jsem si na sedmnáctiletou ratolest, která dělala co

Mohla. Když ji z gymplu vyrazili, neboť nechtěla být právníkem, nýbrž zedníkem. Ve škole sotva průměrný kluk dokázal si o prázdninách vydělat pro nás horentní sumy po stavbách a já jsem mu za malou provizi dělal černocha, na jehož jméno se ty peníze vyplácely, protože tatíček by se zjevil, kdyby se domákl, že mladý pan Roháč maká s fankou v ruce, místo aby si opakoval latinu. Nepochyboval jsem, že Láďa se v té Austrálii výborně uživí a bylo mi jasné jak.

Doktor Roháč mi nabídl zlaté plnicí pero.

„Podepíšete?“ opakoval.

„Ne.“

‚Jak to že ne,“ vyprskl popudlivě.

„Moji rodiče se rozvedli před dvaceti lety,“ řekl jsem. „Předpokládám, že se tehdy navzájem vyrovnali. Schovejte si to lejstro,“ cvrnkl jsem do papíru, „nebo ho zahoďte. Nemá pro vaši klientku žádný význam.“

Roháč nadskakoval jako poklička na hrnci.

„Člověče, nedělejte si ze mne blázny! „ zabublal. „Vaši rodiče se nikdy nerozvedli. K nějakému majetkoprávnímu vyrovnání mezi nimi došlo pouze na základě ústní dohody, ale vy a vaše matka jste stále jediní dědicové ze zákona.“

Vytřeštil jsem oči na starého právníka, ale neviděl jsem ho. Na sítnici se mi v rychlém sledu promítlo několik záběrů: asthenický chlapeček, otálející před zavřenými dveřmi otcovy pracovny; tentýž kluk u autobusu, do něhož se naloďuje horda dětiček; tři nezapomenutelné týdny v kouzelném táboře blízko Moravského Berouna, kterými skončilo moje dětství. Po návratu domů jsem našel matku, stojící s bezmocně svěšenýma rukama uprostřed pokoje s okny obrácenými do jednoho z pověstných olomouckých parků. •

Ten pokoj byl prázdný stejně jako její oči. Na zaprášených zdech se ostře značily světlejší obdélníky po obrazech a nábytku.

Moje krosna plná špinavého prádla zaduněla o podlahu, z níž zmizel tenký, ale nesmírně cenný – což jsem tehdy nevěděl – perský koberec. Nevšímaje si té náhle staré ženy letěl jsem do svého pokojíku, ke své pýše, pracně nashromážděné sbírce minerálů, uložené ve starožitném skleníčku. Našel jsem je v koutě sesypané na hromádku.

„Marni,“ křičel jsem v slzách, „vykradli nás! Kde jsi byla –“ Ukoptěnými chlapeckými prsty jsem sbíral úlomky kusu achátu a pokoušel se je dát dohromady.

„Ano,“ řekla matka hluše.

„Kde je táta – nestalo se mu nic?“ pustil jsem ty ubohé střepy.

„Ne,“ řekla matka. „Táta je v pořádku, ale Už tady s námi nebydlí.“

Najednou jsem pochopil, že je to pravda. „Za to můžeš ty – ne mělas ho pustit– proč jsi mu neřekla, že na mne musí počkat!“ křičel jsem do té zmučené tváře. Potom jsem vystřelil jako blesk a dlouho se svíjel v kopřivách za veřejnými záchodky v Čechových sadech, žvýkal dřevnaté stonky a odmítal si přiznat, že pro tátu jsem absolutní nula.

Domů jsem se vrátil popálený, ale se suchýma očima. S matkou jsem dlouho vedl jen nejnutnější dialog a ona, učitelka se železným sebeovládáním, mi tiše dávala víc než na co jsem měl právo. Bral jsem to mlčky a nesmiřitelně, protože někoho jsem přece musel trestat.

Za otcovy koncerty na kůru chrámu svátého Mořice, za svoje bezbožné spolužačky, které s pokrytecky sklopenýma očima poklekaly a vstávaly v rytmu té nádherné muziky. Za snoby ve vinárně U labužníka, kteří zvali syna mého otce na decinku. Za svého stokilového tatíka, který utápěl oči v Neptunově kašně, když jsme se potkali před radnicí.

Po mé maturitě jsme poloprázdný byt v Krapkově ulici vyměnili do Prahy. Nikdy jsem nepochyboval o tom, že rodiče jsou rozvedeni. Nikdo mi to ovšem nepotvrdil, protože jsem na toto téma nepřipustil žádný rozhovor.

„Zůstanu tady,“ řekl jsem doktoru Roháčovi, „a večer matce zavolám. Ale určitě sem nepřijede. Bude vám stačit telegrafický souhlas?“

„Raději písemný a notářsky ověřený,“ pravil doktor čile. „Mohli bychom ho tady mít pozítří.“

Zaznamenal jsem jediné slovo – „pozítří“.

„To tu mám tak dlouho trčet?“ zeptal jsem se zděšeně „Co tady budu proboha dělat!“

„Projdete si místa svého mládí,“ děl doktor Roháč laskavě. „Uvidíte, že jsou stále stejně půvabná.“

*

Žena, která se v recepci hotelu Palác skláněla nad jakýmisi papíry, nevážila devadesát kilo ani jí nebylo šedesát. Nad tmavým dřevem pultu, připomínajícím příď Kolumbovy lodi, jako zlato Aztéků se třpytila marnotratná hříva. Krásná rovná ramena se při zvuku mých kročejů otočila, žlutohnědé oči nad vysokými lícními kostmi se rozšířily.

„Roby?“

Ten hrdelní, jakoby předoucí hlas mnou pronikl jako kočičí dráp. Seskočila z paluby Santa Marie a rozběhla se mi vstříc. Letěla na vysokých podpatcích jako nádherný štíhlý pták s široce rozepjatý– mi křídly. Objala mě.

„Robíku,“ opakovala šťastně a zadýchaně, „to snad není možné! Kdybys věděl, jak často jsem na tebe myslela.“

‚Já na tebe taky, Vando,“ řekl jsem, mužně skrývaje dojetí. Vanda se ode mne odtáhla na délku paže. „Kde ses tady vzal?“

„Mám v Olomouci nějaké řízení,“ řekl jsem neurčitě.

„Ale jak jsi věděl, že mě tady najdeš?“

„To jsem samozřejmě netušil,“ přiznal jsem s náhle neblahým pocitem.

Vanda ustoupila o krok a usmála se na mne trochu vybledle. „Na jak dlouho jsi přijel?“

„Asi na dva dny.“

„Kde bydlíš?“

„Tady,“ řekl jsem, „jestli mě ovšem můžeš ubytovat.“

„Máš rezervaci?“ otázala se profesionálně a vrátila se za pult.

„To je v tom vašem hotýlku nutné?“

Vanda zalistovala v knize hostů. „Něco snad bude volné po šesté –“

„Počkám.“

Ta krásná holka se na mne krásně usmála.

„Proč bys vyhazoval peníze? V mém apartmá je dost místa.“ Sladce mi zatrnulo. „Nebudeš z toho mít potíže?“ staral jsem se pro formu.

„To je moje věc. Ostatně nikomu po tom nic není a každému je to fuk,“ řekla lehkovážně. ‚Jestli to vyhovuje tobě –“

„Ovšem,“ přisvědčil jsem, příjemně překvapený příslibem, jakého jsem se ve svém rodném městě nenadál.

*

Chlapec v mušli na vrcholku kašny tritonů upíral pohled kamsi přes moji hlavu. Snad do svého dětství, vzdáleného téměř čtyři sta let. I já jsem hleděl zpátky, do těch báječných a krutých dob, kdy už jsme nebyli děti, ale ještě ne dospělí. Kdy jsme všechno dávno vyzkoušené a zprofanované objevovali sami a poprvé. Kdy jsme každou ztrátu považovali za definitivní životní prohru.

Vanda Gabrielová byla takový můj životní objev. Moje soukromá teorie relativity. Tak nějak jsem ji opěvoval ve svých verších, tehdy hojně čerpajících z názvosloví přírodních věd. Když jsem ty básničky smolil, netušil jsem, jak těsně jsem se přiblížil pravdě. Protože Vanda byla přírodní úkaz. Něco, co člověk může zkoumat, z čeho se může těšit nebo si nad tím zoufat, ale co si nikdy nemůže přivlastnit.

Skoro bych se radoval, kdybych ji dnes nalezl obtloustlou a udý

chanou. Ona zatím zářila jako čerstvě vyrobený blesk. Jenže

Chrlič na úpatí sousoší tritonů na mne v chlípném úšklebku cenil zuby.

Jenže tu byla ta špinavá historka inženýra Gryma. A druhá recepční v hotelu Palác byla ta důchodkyně.

Pohlédl jsem na tritony, trpělivě nesoucí na bedrech přetěžké kamenné břímě, na hocha, bezstarostně se vzpínajícího nad jejich skloněnými hlavami. Povzdechl jsem a obrátil se k té barokní kráse zády.

Dívka, sedící pár kroků odtud za skleněnou přepážkou, měla obličejík barokního andělíčka s velkými modrými kukadly, zářícími neotřesitelne dobrou náladou. Přídavkem k bleskovému spojení mi věnovala úsměv, kterým na sebe prozradila, že je zvědavá a důvěřivá jako veverka, která mě před chvílí škádlila v nedalekém parku, a že by se asi dala stejně snadno ochočit.

Matka zvedla telefon po třetím zvonění.

„Ano?“ řekla podle svého zvyku obezřele.

„Ahoj mami,“ řekl jsem, „volám ti ještě z Olomouce.“

Nijak ji to nepřekvapilo, moji maminku, dodnes znepokojenou a podrážděnou, kdykoliv jsem se někde zpozdil.

„Ano,“ řekla už bez otazníku.

„Zdržel mě tady doktor Roháč – jestli se na něj pamatuješ – „ „Ano,“ řekla matka potřetí. „Co nám chce?“

Zatnul jsem zuby, že zaskřípaly, jako bych skousl kámen. To zájmeno v matčině strohé otázce mi napovědělo, že s Roháčem počítala.

„Mami, – je to pravda, že –“

„Mluv zřetelně,“ řekla matka ostře, „nerozumím ti! Co ti řekl Roháč?“

Kámen v mých ústech zhořkl jako žluč.

‚Jde o pozůstalost. Roháč apeloval na moje city, abychom se vzdali dědictví ve prospěch té ženské.“

Matka se suše usmála. „Řekl ti, o co konkrétně jde?“

„Snad o zařízení bytu, kde spolu žili.“

„O ničem jiném se nezmínil?“

„Ne – nevzpomínám si –“

„Tak ne, nebo si nevzpomínáš!“

Připadal jsem si jako vlaštovka, která zabloudila v komíně a teď se tam tluče a víří saze.

„Proč jsi mi tvrdila, že jste byli rozvedeni!“

„Nikdy jsem ti nic takového neřekla,“ odvětila matka pohotově, jako by na tuto otázku čekala den co den celá léta.

Měla pravdu – jako vždy.

„To je fakt,“ připustil jsem, „ale nějak se ti podařilo vštípit mi tohle přesvědčení a udržovat mě v něm. Proč jsi to dělala?“

„Roberte,“ řekla matka pevně, „na tom přece nezáleželo!1’

„A teď na tom záleží?“ zeptal jsem se, inspirován časem minulým.

Matka řekla netrpělivě: „Roberte, prosím tě! Na tohle teď já nemám čas a ty peníze. Promluvíme si o tom z očí do očí –“

„Ne! Chci o to hovořit teď. Čekal jsem dost dlouho.“

„Tak poslouchej dobře, protože znovu už o tom mluvit nebudu,“ spustila hlasem, který postrádal jakýkoliv výraz. „Když nás tvůj otec opustil, chtěla jsem se samozřejmě rozvést. On si naopak přál, aby manželství trvalo. Pouze formálně, ovšem. Pro něj to byla nejlepší obrana před vdavekchtivými ženami – a nejen Kavanovou. Před ní měl jiné a po ní taky.“

„Ale jak jsi mohla – „ řekl jsem ohromeně.

„Ještě jsem neskončila,“ přerušil mě neosobní hlas. „Věděla jsem, že se už nikdy nebudu chtít vdát, tak jsem na tu dohodu přistoupila.“

‚Jakou dohodu! Copak tys z toho něco měla?“

„Ano. Tebe,“ řekla matka.

„Mne?“

„Souhlasil, že se s tebou nebude stýkat. Že tě nikdy nevyhledá, a kdybyste se náhodou setkali, že se k tobě nebude hlásit.“ Každé slovo bylo hlubším bodnutím do rány, z níž se řinula černá krev. Zalykal jsem se tou krví. Domníval jsem se, že poslední bodnutí proniklo až k srdci, ale mýlil jsem se.

„Prostě že pro něj přestaneš existovat.“

„Jak jsi mohla –“

„Počkej,“ řekla matka nezviklaně, „to není všechno. Řekl, že nesměňujeme odpovídající hodnoty, že si své manželstvím chráněné svobody necení tak jako syna.“

Trpěl jsem jako zvíře, kterému vlci zaživa rvou vnitřnosti. „Navrhl mi, abych přidala prsten, který byl v mé rodině už čtyři generace. Byl to safír lemovaný diamanty, tehdy odhadnutý na téměř dvacet tisíc. Vidíš, jak vysoko tě tvůj otec ohodnotil,“ usmála se krůtě.

‚Je to pravda?“

„Nepřidala ani nezamlčela jsem jediné slovo. Roberte,“ řekla náhle vášnivě, „nesmíš mě odsuzovat. Byl jsi pro mne vším, chtěla jsem ti zachránit dětství –“

„Co se stalo s tím prstenem,“ řekl jsem tvrdě jako syn své matky. „Vrátil ti ho někdy?“

‚Jak to! Přece když jsem byl dospělý, muselas se už o mne bát.“

„Nebyla jsem si tím jistá, Robíku,“ řekla stará žena, hledící se sluchátkem, přiloženým ke krásné štíhlé tváři, z okna pokoje vysoko nad Vltavou. „On měl velké osobní kouzlo a mohl by se pokusit postavit tě proti mně. Byla jsem ráda, že se o tebe nezajímá, a nechtěla jsem mu tě připomínat. Ale teď chci ten prsten zpátky.“ Přestože v kabince bylo horko k nedýchání, přejel mě mráz z chladných kalkulací mé matky.

„Můžeš dokázat, že je to tvoje osobní vlastnictví?“

„Ovšem. Mám písemný odhad soudního znalce, datovaný před mým sňatkem. Myslím, že to postačí.“

„Ano, to by mělo stačit,“ přisvědčil jsem zamyšleně.

„Teď už nemám žádný důvod se o svoje vlastnictví nehlásit. Zařídíš to sám?“

„Ano,“ řekl jsem, „neboj se, udělám, co budu moci. Vím, že je mojí povinností získat pro tebe zpátky cenu, za kterou sis mě tenkrát koupila.“

„Snad na to budeš mít časem jiný názor,“ řekla matka a zavěsila. Vypotácel jsem se z kabinky zbrocený potem. Dívce za přepážkou hořely tváře, dýchala rychle pootevřenými ústy a upírala na mne lesklé oči. Asi by mě – sirotka ubohého – nejraději přitiskla na dmoucí se ňadra a utěšila.

Smutně jsem se usmál nad částkou, kterou mi vyúčtovala, a od– plazil se do blízké hospody, abych spláchl jedovatý prach, který mi ucpával hrdlo.

*

Dům stál na nároží náměstí a Michalské ulice, strmě stoupající na Hrad. Špinavé vyšlapané schodiště páchlo stejně jako tehdy, když ve výklenku, určenému k odložení putny s vodou, usnul čtrnáctiletý kluk, znavený několikahodinovým marným čekáním na muže, který se dnes obrátil v popel.

Žena, která otevřela dveře bytu v posledním poschodí, se zatvářila, jako by spatřila přízrak.

„Dobrý den, paní Kavanová,“ pozdravil jsem někdejší nejkrásnější Carmen olomoucké opery. „Prý jste chtěla se mnou mluvit.“ Bílá tvář na mne polekaně hleděla ohromnýma černýma očima, jimž neubraly na kráse ani vrásky, které je obklopovaly jako pavučina.

„Já ne,“ poplašeně se ohlédla.

Za jejími zády odmítavě zakrákoral doktor Roháč:

„Co si přejete?“

„Můžeme tu dědickou záležitost vyřídit hned a na místě.“ řekl jsem, „ale jak se zdá, paní Kavanová z toho moc velkou radost nemá.“

„Radost,“ zašeptala pěvkyně tragicky a divadelně, jako by ten pocit v ní navždy odumřel.

Doktor Roháč pravil přísně: „Ne tady a už teprve ne v den smutku.“

Naštval jsem se.

„Kvůli vám teď nesedím v rychlíku do Prahy. Nemíním tady tvrdnout týden, mluvil jsem už s matkou.“

„Ona souhlasí?“ zeptal se chvatně melodický, školený hlas ženy v černém.

Přikývl jsem.

„S jedinou výhradou. Budeme se o tom ještě dlouho bavit mezi dveřmi?“

„Pojďte dál,“ vyzval mě Roháč kysele a paní Kavanová se ke mně obrátila majestátním pozadím.

Do pokoje o rozloze nejméně čtyřiceti čtverečních metrů padalo podvečerní slunce. Hned jsem pochopil, proč se zdráhali mě sem pozvat. Místnost byla přeplněna starožitným nábytkem a devocionáliemi. Zlacené rámy temných církevních obrazů žhnuly mezi zašlými výšivkami starých ornátů. Za ohromný perský koberec by se nestyděl ani biskup. Nádherné krucifixy by posloužily současně tuctu kajících hříšníků. Vyřezávaný kostelní nábytek zde sloužil k nejrůznějším světským účelům – ku příkladu jedno překrásné klekátko se změnilo v toaletní stolek, plný kosmetiky, která se marně snažila vrátit paní Kavanové svěžest mládí. Prostorné kanape pokrývala jakási nepochybně oltářní přikrývka, podobná zdobila stůl s nohami okovanými stříbrným plechem.

A na tom všem lpěla vůně kadidla, kterou byly ty chrámové předměty prosyceny, a pach jakéhosi nahořklého parfému. Připomenul jsem si, že můj otec byl znamenitý varhaník, o kterého se faráři v tomto pobožném kraji jistě rvali. A že byl taky velice podnikavý obchodník – alespoň podle toho, jak výhodně mě prodal.

Zařízení toho jediného pokoje mělo těžko vyčíslitelnou cenu. Bez vyzvání jsem se posadil na červený sametový polštářek, vystýlající jakousi kanovnickou sesli. V hloubi očí paní Kavanové těkala zmatená nejistota, mazaný doktor Roháč na sobě nedával nic znát.

„Tak jak se k věci staví vaše paní matka,“ zeptal se hladově. „Nechce nic, co otec nabyl po jejich formálním rozchodu, uplatňuje nárok pouze na –“ vypočítavě jsem se odmlčel.

„Na co,“ vyhrkla pěvkyně.

„Na ten prsten se safírem a diamanty,“ pravil jsem líbezně. „Má doklad, že je to její osobní vlastnictví.“

Dramatické ticho přerušila paní Kavanová.

„Já jsem to tušila,“ zakvílela, „sotva jsem vás uviděla u obřadu! Jak ráda bych jí vyhověla – nic by mi nebylo milejší –“

Docela jsem jí věřil, hodnota těch církevních krámů mnohonásobně přesahovala cenu matčina prstenu.

„Ten prsten tu není,“ dopověděl doktor Roháč.

„Ale,“ podivil jsem se sarkasticky.

„Opravdu,“ ujistil mě popudlivě. „Paní Kavanová ho už nejméně dva roky neviděla.“

„A pochopitelně nevíte, kde je,“ posměšně jsem napověděl pěvkyni.

Dáma mě zaskočila. „Vím.“

Právník se nevrle pohnul, ale paní Kavanová mluvila dál, jako by mě chtěla horlivě přesvědčit o své dobré vůli.

„Mistr Lukáš tvrdil, že tady není tak cenná věc v bezpečí – my jsme do poslední chvíle vedli rušný společenský život – chodila sem spousta lidí –“

„Váš otec odnesl ten šperk ke svému starému příteli,“ přerušil ji Roháč věcně.

„Ten přítel má psa?“ zeptal jsem se nevinně.

.Jakéhopak psa,“ osopil se na mne, „má trezor!“

„Prosím vás,“ zasmál jsem se, „ten prstýnek není žádný maharádžův démant! Dnešní trezory jsou stejně spíš pro legraci.“

„Ale tohle je naprosto spolehlivá bezpečnostní schránka! Bieder– man v ní měl svého času zlata a drahokamů za milión.“

„Ten zlatník?“ otázal jsem se se zájmem. „Copak on ještě žije?“

„Ano, dokonce občas pracuje. Jeho vnuk je vedoucím provozovny Soluny.“

„Artur? Chodil jsem s ním do školy.“

Kamenná mohyla, navršená na zeleném pahorku mého mládí, se znovu – dnes už po několikáté – pohnula. Marně jsem si zakazoval vracet se do nebezpečných hájů mých ,,-nácti“ let. Rozhovor s matkou a setkání s Vandou mi ukázaly, jak křehký je krunýř, kterým jsem od těch časů obrostl. Čert vem všechny staré křivdy, lásky i spolužáky. Je půl sedmé a po půlnoci bych mohl být v Praze.

„Ten trezor je v té provozovně?“ zeptal jsem se a paní Kavanová snaživě prohlásila:

„Ale ne, u pana Biedermana v bytě.“

„Fajn, tak to nemusíme čekat do zítřka.“ Vstal jsem. „Zajdeme tam hned, ať to máme z krku, ne?“

Doktorova bledá a stažená ústa vypadala jako kočičí řiťka.

„Měli bychom se mu nejdřív ohlásit,“ utrousil, „je mu dost přes osmdesát, může být v posteli.“

„Moje návštěva mu určitě nebude vadit,“ prohlásila pěvkyně samolibě, „pan Biederman patří k mým starým ctitelům.“

Doktor Roháč přivřel oči a bolestně usykl. Paní Kavanová vyčkala, až vyjdeme na chodbu, a zamkla nejen dveře bytu, ale i pokoje, který jsme opustili. Svazek klíčů, který mohl vážit dobrého půl kila, ukryla do tašky.

*

Starý Biederman měl tlustý nos, velké vlhké rty, vlasy tak černé, že si je nepochybně barvil, a jiskřivě zelené kocouří oči. Na ty oči jsem si vzpomenul a ony si vzpomněly na mne. Ukazovák tenký a ostrý jako holá kůstka mi zamířil na prsa a ani se nezachvěl. „Robert Lukáš,“ řekl starý zlatník.

Usmál jsem se na něj. „Dobrý večer, pane Biedermane. Vy jste se vůbec nezměnil. Jak to děláte?“

„Já jsem přece Věčný Žid,“ ušklíbl se stařík. „Cos mi přinesl?“ Pěvkyni pozdravil ledabylou úklonou, právníka přehlídl docela. „Spíš jsme si pro něco přišli,“ řekl jsem. „Omlouvám se, že jsme vás tak přepadli, je to moje vina, chci se co nejdřív vrátit do Prahy

Vybízivě jsem se obrátil po paní Kavanové. Dáma mlčela a vypadala dekorativně.

„Můžeme na chvilku dál?“ ozval se nepostradatelný doktor Roháč. Slova mu odpadávala od úst, jako by to byly jeho poslední zuby, s nimiž se loučí s největším sebezapřením.

Biederman si ho změřil a pokynul ulízanou černou hlavičkou dál. Byla to velká garsoniéra s okny do parku a veskrze moderně zařízená. Jediný starodávný kus nábytku, trezor zvící malé ledničky, obložený mahagonovým dřevem a ozdobený mosaznými kudrlinkami, se docela dobře vyjímal vedle dubových polic, plných knih. Pěvkyně tu bedýnku obemkla temným a hlubokým pohledem. Doktor Roháč podezíravě stahoval chřípí, jako by čenichal krev té příslovečné křesťanské panny nebo pacholete.

„Snad abyste panu Biedermanovi řekla, proč tu jsem,“ vybídl jsem paní Kavanovou.

„Ach ano Přišli jsme si pro ten šperk,“ řekla dáma a starý

Biederman zvedl obočí.

„Prosím?“

„Pro prsten, který si k vám uložil Mistr Lukáš,“ poučil ho doktor Roháč.

Zlatník se zatvářil, jako by tu Roháč nebyl.

„Pročpak si u mne ukládal prsten?“ zeptal se paní Kavanové. „Řekl mi to,“ pravila pěvkyně.

„Kdy?“ vyzvídal Biederman.

„Kdy mi to řekl? Přece když ho k vám odnesl,“ řekla paní Kavanová zmateně.

„A kdypak ho ke mně odnesl,“ dotazoval se Biederman špásovně. „Předloni. Jsou to téměř přesně dva roky.“

„Že si to tak pamatujete,“ podivil se stařík závistivě. „Mně už hlava tak neslouží –“

„Chcete to snad popřít?“ řekl Roháč posupně.

Začínal jsem tušit, že Vanda se mě dnes přece jen dočká.

‚Je to safír lemovaný diamanty, pane Biedermane,“ řekl jsem rychle, „patří mé matce. Vy jste ho nikdy neviděl.“

„Viděl jsem ho dvakrát – poprvé, když si ho tvoje matka ke mně dala před odhadem přeleštit. Já jsem jí pak dohodil toho znalce.“ Starý zlatník uznale pokýval hlavou. „Byl to mimořádně krásný hvězdný safír. Podruhé, tak nějak předloni, mi ho ze stejného důvodu přinesl tvůj otec. Prsten byl celý zapatlaný, jako by ho nosila ruka umaštěná od líčidla.“

„To není pravda,“ ozvala se pěvkyně ukřivděně, „mně ho nikdy ani nepůjčil!“

„Otec si ho pak zase odnesl?“ zeptal jsem se zlatníka.

„Ano.“

„To není pravda!“ zaječela paní Kavanová koloraturně.

„Ale je,“ odsekl Biederman, „proč by mi ho tady nechával?“

„Proč by tvrdil, že je u vás, kdyby to nebyla pravda!“ zaburácel doktor Roháč hlasem prokurátora.

V koucouřích očích zeleně zahrálo a starý Biederman pravil slaďounce:

„Nevím. Třeba ten šperk prodal a hodlal si to nechat pro sebe.“

„Ne,“ zaúpěla paní Kavanová a napřáhla ke starci mocné paže, nacpané do černého hedvábí, „to určitě neudělal! Arture, přiznejte, ten šperk je u vás!“

Biederman přeslechl důvěrné oslovení a chladně řekl:

„Není. Vrátil jsem ho Lukášovi za dva dny.“

Bledá tvář pěvkyně ztuhla, jako by byla z vosku.

„Vy si myslíte, že vám to projde, když je Alois mrtev? To se tedy mýlíte! Vím, že prsten je tady – okamžitě mi ho dejte – nebo si ho vezmu sama „

Neúprosně se valila k trezoru. Stařík se jí připletl do cesty, odstrčila ho jako prázdno j krabici. Skočila po dvířkách trezoru a trhnutím je otevřela.

Šlo to lehce, držela jen na magnetický zámeček. Všechna ta starobylá mosazná hejblátka byla jenom paráda. V trezoru se jako barevné drahokamy třpytily lahve vzácných destilátů s vesměs cizojazyčnými vinětami.

Doktor Roháč se doslova popadl za svůj supí nos, madam Kavanová se plamenně obrátila na zlatníka.

„Kde je!“

Dědoušek si červeným jazýčkem olizoval rty a tetelil se rozkoší. „Vždyť ty to víš, Mařko,“ řekl zlolajně. „Tehdy jsi taky věděla, kam jsem zašantročil ten briliantek, cos ho na mně pořád loudila“

Přitočil se k dámě a jako skřítek našeptavač zaševelil: „Má ho na prstě nějaká pěkná mladá holka – nějaká ta kočička, kterou Lojza nalákal na muziku a sladké řeči. To on uměl, viď, chodilo jich za ním spousta. Tebe to žralo, Mařenko, ale cos mohla dělat? Mělas strach, aby ti nepláchnul.“

Pěvkyně poklesla v kolenou a napřáhla paži do prázdna. „Odveďte mě odtud –“ zasténala.

Roháč se jí chopil, jako by to byla oj nějaké staré rachotiny, a se skřípáním umělého chrupu vlekl paní Kavanovou ven.

„Tohle ti neprojde, ty svině židovská,“ zasyčel a bouchl dveřmi. Nebyl jsem na takové divoké scény zvyklý. Vyplašeně jsem pohlédl na starého Biedermana.

Ďáblík, který ho ponoukal, se uklidil do pekel a stařík klesl do křesla.

„Nalej mi, chlapče, a sobě taky,“ řekl slabým hláskem. „Calvados!“

Vtiskl jsem sklenku do suché ručky, která se ke mně vztáhla z fotýlku.

„Co to mělo znamenat,“ zeptal jsem se ho.

„Legrácka senilního starce,“ ušklíbl se osvěžen douškem. „To víš, mně už jich moc nezbývá „

Tesklivě se usmíval do opaleskující tekutiny a přeléval jí ve skleničce. Nechal jsem ho, ať se z té legrácky zotaví. Netrvalo mu to dlouho.

„Nemám rád Roháče „ řekl znenadání zlobně, „je to žravý hmyz. Neměl mi sem lézt. Že se chudák Marie sčuchla právě s ním!“

„Kde je ten prsten,“ řekl jsem.

Stařec ke mně zvedl oči s pokleslými spodními víčky a usmál se jako chrlič na kašně tritonů.

„Na růžové tlapce nějaké micinky. Marie by se měla porozhlédnout mezi sboristkami, které tam tvému tatíkovi vodila. Nekoukej tak na mne, je to pravda, on měl do poslední chvilky laskominy na mladé maso,“ řekl závistivě.

Bylo mi ho líto, ale v tomhle jsem pro něho nemohl nic udělat. „Opravdu jste tu tretku viděl naposled přede dvěma roky,“ ujistil jsem se.

Pokývl naviksovanou hlavičkou.

„Myslel jsem si, že ji dává do pucu kvůli nějaké slečně. Zřejmě ho při té příležitosti napadlo, že můj trezor by byl dobrým vysvětlením, kam prsten ulil. Neboj se, že Kavanová se po něm nesháněla už tehdy. Ta má spočítané i andělíčky na každém tom svátém obrázku.“

*

Tentokrát mi otevřel doktor Roháč a zatvářil se nanejvýš pohoršené.

„Proboha jděte pryč,“ vyjel na mne, „paní Kavanová dnes už víc nesnese!“

Obezřele jsem strčil nohu mezi dveře.

‚Jen pár slov, pane doktore –“

Málem mi rozmáčkl končetinu. Opřel jsem se o dveře kolenem. „Nedělejte to,“ řekl jsem, „chcete se přece rozumně domluvit.“ Škvírou mezi veřejemi mi oznámil: „Paní Kavanová musela ulehnout. Volal jsem lékaře, bude tady každou chvíli.“

„Než dorazí, můžeme si promluvit,“ navrhl jsem mu, „snad to

přežije.

„Myslíte si, že když ten židák se k ní choval tak arogantně, můžete i vy –“ Znovu se mi pokusil rozdrtit nohu.

Vyrazil jsem mu dveře z ruky. „Tuhle situaci jste si spískal sám. Kdybyste nechytračil, mohlo všechno proběhnout zdlouhavou právní cestou. Váš nástupce v úřadě notáře – vy už přece nepracujete – by nás vyrozuměl a my bychom se rozhodli tak či onak. Nejspíš by se to vyřídilo písemně. Paní Kavanová se nemusela obávat, že si budeme dělat nárok na ty chrámové poklady, a vy jste ze mne nemusel tak ukvapeně vymáhat prohlášení, že se všeho zříkáme. To byl váš nápad, co? Udělal jste chybu, pane doktore.“

Roháč na mne zavile pohlížel, ale dveře pustil.

„Když už jste to rozjel tímhle způsobem, tak při něm zůstaneme. Matka chce ten prsten a vy – nebo paní Kavanová, je mi jedno kdo – ho opatříte. Nepochybuju, že se vám to podaří.“

Právník kroutil pusou, div nespolkl zubní protézu.

„Nebo sem přijede matka a vybere si alespoň ty věci, které tehdy otec odvezl z našeho bytu,“ prohlásil jsem bezohledně.

Doktor Roháč, posuzující jiné podle sebe, se zděsil. Už viděl stát před domem stěhovací vůz a moji matku. Kavanová nemohla prokázat, co otec získal až v době, kdy žil s ní. Ti ctižádostiví venkovští faráři, kteří pro slavného varhaníka plenili své kostely, se k tomu určitě nepřiznají. Co asi slíbila chamtivá operní pěvkyně tomuhle starému žralokovi?

„Zeptám se milostivé, zda je schopná pro to něco udělat,“ řekl Roháč a znovu se pokusil zavřít dveře.

To zrovna, hade.

„Počkám v předsíni.“ Překročil jsem práh.

Z pokoje, kde jsme prve hovořili, nedolehl ke mně ani hlásek. Nebylo by marné si ty dva poslechnout. Předsíň byla osvětlena nástěnným pozlaceným svícnem, v němž původní voskovici nahradila slabá žárovka. V jejím svitu jsem v koutě uviděl pootevřené dveře. Musely vést do místnosti přilehlé k tomu velikému pokoji. Lehce našlapuje přešel jsem k nim.

Byla tam úzká komora bez okna, mdle ozářená lampou, postavenou na starobylém kostnu. Zásuvky, které snad sloužívaly k ukládání mešních rouch, byly povytaženy a horní desku pokrývala změť papírů, Zaposlouchal jsem se, ale nic jsem neslyšel. Obezřele jsem pokročil dál.

Válely se zde svazky dopisů, pohlednice, staré divadelní programy a diáře. Taky fotografie, na první pohled vesměs divadelní. Na všech se vyskytovala výrazně nalíčená žena s tmavýma očima, v rozmanitých parukách a více či méně exotických kostýmech. Probíral jsem se těmi svědky zašlé slávy Marie Kavanové a přemítal, kdo tu nedávno krámoval a proč.

„To je neslýchané!“ zapištěla za mnou rozhořčená fistule.

Právě jsem vzal do ruky fotku krásky vystrkující jednu ohromující končetinu z jakéhosi třpytivého roucha, těsného jako rukavička a po jedné straně rozstřiženého skoro až k pasu. Frivolní a vyzývavá upozornila na sebe mezi ostatními důstojnými fotodokumenty. Doktor mi ji vyrval z ruky, stejně jako pornografický časopis, který jsme kdysi s Láďou našli pod jeho notářskými spisy.

„Dejte to sem! Jak jste se mohl opovážit –“

„Promiňte,“ zazubil jsem se na něj, „měl jsem dlouhou chvíli. To je taky paní Kavanová?“

„Okamžitě odejděte,“ běsnil právník. „Zmizte odtud! Vypadněte!“ Pokrčil jsem rameny a opustil zakázanou komnatu. JUDr. Roháč se kolem mne prosmýkl jako ještěrka a v rozpažení se postavil přede dveře velkého pokoje.

„Porušil jste všechna pravidla slušnosti – ven!“

„Vždyť se snad tolik nestalo,“ řekl jsem překvapený tak nepřiměřenou reakcí, „omlouvám se. Paní Kavanová –“

„Nebude s vámi už mluvit,“ přerušil mě. „Zavolejte mi zítra, jsem v seznamu.“

*

Tentokrát nezvedla telefon matka, ale její přítelkyně Ludmila. Kultivovaným učitelským hlasem mi oznámila, že matinka se má každou chvíli vrátit od kadeřníka, a projevila ochotu pomoci mi tu dobu přečkat konverzací na vzdálenost dvou set padesáti kilometrů a na můj účet. Řekl jsem, že zavolám za čtvrt hodiny a šel se posadit na koženkovou lavici proti přepážce s nápisem Telefon

telegraf.

Vrtalo mi hlavou, proč se chování doktora Roháče po návštěvě u zlatníka tak výrazně změnilo. I když jsem porušil soukromí bytu paní

Kavanové, tak hrubý výpad proti člověku, s nímž měli pádný důvod vycházet, nebyl logický. Pokrčil jsem v duchu rameny. Třeba měl starý pán nervy v talonu ze své hysterické chráněnky.

Ženě, která po mně obsadila telefonní kabinu na dobrých deset minut, konečně došel dech. Podíval jsem se na hodinky a šel požádat dívenku za přepážkou, aby mi znovu vytočila Prahu.

Se sluchátkem v ruce zaváhala, vzhlédla ke mně a špičkou jazýčku si nerozhodně olízla rty.

„Ráda bych vám vyslovila soustrast,“ vyhrkla a zčervenala jako jahoda.

Vůbec jsem nepochopil, o čem mluví.

Ruměnec ztemněl do nachova. „Já – znala jsem vašeho otce – a –“

Zželelo se mi jí. Nasadil jsem zkormoucený obličej, vyloudil tklivý povzdech a procítěně pravil:

„Děkuji vám.“

„Nezlobte se, nechtěla jsem být dotěrná,“ drmolila dívka, „ale nemohla jsem se udržet, když jsem prve slyšela, jak „

To bych řekl, že jsi natahovala ouška, ušklíbl jsem se a nahlas jsem řekl velkodušně:

„Já se na vás nezlobím.“ Významně jsem mrkl na hodinky. Dívence málem vytryskly slzy. „Ale vy nevíte – totiž já –“ Pohlédl jsem ke dveřím, ale nikdo do nich nevkročil. Byl jsem tu sám s uřvaným andělíkem, který mi začínal brnkat na nervy jako na nějakou nebeskou loutnu.

„Nic si z toho nedělejte,“ řekl jsem nazdařbůh.

„Ale já jsem všechno slyšela – jak jste měl ten minulý hovor!“

„S tím bych se, být vámi, nechlubil,“ řekl jsem. „Prosím vás, zkusíte mi tu Prahu?“

Nevinné modré oči ke mně vyslaly výčitku.

„Znala jsem Mistra Lukáše osobně,“ oznámila mi důtklivě, „často jsem k němu chodila!“

Napjatě vyčkávala, co se mnou to ohromující sdělení udělá.

„S tím bych se na vašem místě taky zrovna nevytahoval,“ poradil jsem jí. ‚Jak jsem slyšel, otec neměl právě nejlepší pověst, pokud jde o mladé dívky.“

„Vy jste hrozný,“ vykřikla dívka a slzičky se objevily doopravdy. „Váš otec se ve vás hrozně mýlil, jsem ráda, že jste přijel už pozdě –“

„Moment,“ přerušil jsem ji užasle. ‚Jak se ve mně mohl mýlit, když se na mne vybodnul ve věku mých třinácti let?“

„To není pravda!“ Zaplála jako fakule a stejně rychle zhasla. „Teda – možná vám to tak připadá,“ připustila opět celá zardělá, „ale on na vás vzpomínal. Mockrát se chtěl s vámi setkat, byl nešťastný, že vás ztratil –“

„Přestaňte, nebo mě rozpláčete,“ usmál jsem se do těch úpěnlivých kukadel.

Kulatý obličejík se komicky nakrabatil.

„Nevím, proč vám to povídám,“ řekla uraženě, „nic mi po tom není.“

„Konečně rozumné slovo,“ souhlasil jsem srdečně. „Vytočíte mi tu Prahu?“

Bleskla po mně pohledem, který mě měl zdrtit, a strčila prst do otvoru v číselníku.

„Můj nápad to nebyl,“ mumlala si přitom vzdorovitě, „ale ostatní říkali, že by vám to měl někdo –“

‚Jací ostatní?“ otázal jsem se jí.

Vzpurné mlčela, ale číselník se zastavil.

„Přece lidi z našeho klubu,“ řekla konečně upjatě.

„Jakého klubu?“

A tak mi to pověděla.

Během posledních let svého života varhaník kolem sebe shromažďoval chlapce i děvčata ve věku téhle nedávno plnoleté telefonistky.

Mládenci byli většinou studenti některé fakulty Univerzity Palackého. Mezi dívkami se vyskytovaly i prodavačky, úřednice, zdravotní sestry.

Kamila – tak se jmenovala moje dobrovolná informátorka, s naivním údivem přisvědčila na moji záludnou otázku, zda všechna ta děvčata byla hezká.

Mistr je zval k sobě a hrál jim Muziku. Kamila to velké em dokázala vyslovit.

Hrál jim barokní hudbu, černošské spirituály i evergreeny.

„Bylo to fantastické,“ vzdychla Kamila zbožně, „chodili jsme tam jako domů. On byl tak milý a laskavý a ani trochu nafoukaný. „Jak si si vůbec nedovedu představit, že už se to nikdy nevrátí!“

Ošil jsem se, jako by se do mne dali mravenci. Pryč s touhle sentimentalitou, lepkavě přilnavou jako med. Nakonec si ještě začneš vyčítat, žes tatíka nevyhledal, když jsi nabral rozum.

„Tak mi přece zkuste tu Prahu,“ řekl jsem mírně.

„Sedím u telefonu už půl hodiny,“ řekla matka nespokojeně.

‚Je to tady trochu komplikované, mami,“ řekl jsem jí.

„Ale,“ podivila se sarkasticky.

„Poslouchej.“

Vylíčil jsem jí podrobně, co se v Olomouci semlelo od našeho nedávného hovoru.

„To je nesmysl,“ řekla na to klidně.

„Ujišťuju tě, že –“

„Nepochybuju, že to bylo, jak říkáš,“ přerušila mě, „ale nevěřím té ženě ani slovo!“

„Myslím – jsem skoro přesvědčený, že prsten skutečně nemá.“

„Proč bys měl věřit hrabivé ženské a ještě k tomu herečce, která ti sehraje všechno, na čem se s tím starým podvodníkem usnesli?“

„Nevím, co víc můžu dělat,“ řekl jsem tvrdohlavě. „Oni budou tvrdit, že otec tu cetku někam zašantročil a –“

„Neříkej cetka šperku, který je v mé rodině víc než sto let,“ obořila se na mne matka a já jsem umlkl. Jakmile matka vyrukuje se svou rodinou (tři generace lihovarníků), dostanu okamžitě chuť loknout si denaturáku.

„Nemám ponětí, jak bych je mohl přimět, aby se pokusili ten prsten sehnat!“

„Nemusíš je k ničemu nutit, pustí se do toho sami,“ řekla matka. „Jde jim přece o ty starožitnosti.“

„Takže se můžu vrátit do Prahy?“ zeptal jsem se osvobozeně. „Ne, zůstaneš v Olomouci.“

„Proč!“

„Protože ta osoba ten prsten má a doufá, že jí se vším všudy zůstane. Nebo se mýlím a pak ho začnou shánět. Jenže já nevěřím, že by mi šperk ochotně dali, když už je jednou považovaný za ztracený.“

„Ale co v tom můžu udělat já,“ zaúpěl jsem zoufale.

„Zůstaneš jim na očích jako memento.“ Matka se náhle zahihňala

jako holčička. „Chci svůj prstýnek a ty mi ho opatříš, synáčku.“

*

Šel jsem podél bohatých portálů někdejších kanovnických rezidencí a cítil se malý a ubohý. A bezradný a otrávený. Měl jsem vztek na celou svou rodnou obec a hlavně na nebožtíka svého rodiče, který mi posmrtně, poťouchle a zlomyslně komplikuje život.

Setkával jsem se s ním na každém kroku, s varhaníkem, v tomhle městě přeplněném kostely. Posmíval se mi v hlase zvonů, znenadání mi vstupoval do cesty z výklenků vrat barokních paláců. Minul jsem vchod na schodiště, po němž se hradbami sestupovalo do Michalského výpadu. Paže, která mě zezadu obemkla kolem krku, nepatřila žádnému přízraku.

Lekl jsem se a reflexivně vrazil lokty útočníkovi do břicha. Neznámý mě pustil a žalobně hekl:

„Do prdele, ty máš ale postřeh!“

Obrátil jsem se. V šerosvitu červnového večera jsem dobře rozeznal nezaměnitelné rysy Artura Biedermana, alias mladého Artura.

„To jsi ty,“ podivil jsem se inteligentně, „co blbneš? Dal ses na přepadávání pocestných?“

„Těbůh,“ zašklebil se na mne. „To jsou ale způsoby, člověče! Objevíš se jednou za sto let a akorát děsíš lidi.“

‚Já? Ještě řekni, že ses na mne vrhl v sebeobraně. Co tady vůbec děláš?“ zeptal jsem se náhle plný mlhavého podezření.

Rukama udělal nemravné pantomimické gesto.

„Šel jsem domů, když najednou proti mně kráčí chlap, nepříjemně připomínající jejího starého. Zapadnu do téhle díry a co nevidím, není to protivný manžel, ale náš dávno oplakaný Robertek. Chtěl jsem ti dát pusu, vole.“

Mladému Arturovi s lety ještě přibylo jeho pověstné ukecanosti, ale zlobit se na něj nedalo.

Přítulně mě šťouchl do prsou a dodal: „Přestože mi týráš dědečka.“

„Co tě nemá,“ zasmál jsem se, „tvůj dědeček nepatří mezi týratelné. Ty už víš, že jsem u něj byl?“

„Ano,“ přisvědčil bez úsměvu. „Tebe viděl rád, ale Roháče jsi mu tam tahat nemusel.“

‚Já ho tam netahal,“ ohradil jsem se. „Ostatně – co proti němu má?“

Mladý Artur si mě změřil vypouklýma očima..

„Roháč poslal za protektorátu do koncentráku dědova mladšího bráchu. Prastrýc Hugo se podílel na nějakých nemovitostech, se kterými Roháč čachroval – nebudu tě zatěžovat podrobnostmi. Roháč se prostě potřeboval zbavit konkurenta a povedlo se mu to dokonale. Hugo šel do plynu, a přitom měl naději válku přečkat. Jeho žena byla árijka. Dědečka to hrozně vzalo.“

„Proč si to s Roháčem nevyřídil po osvobození?“

„Neměl důkazy,“ řekl mladý Artur. „Podívej, mne už to nepálí, stalo se to dřív, než jsem se narodil. Ale fakt je, že Roháč je grázl bez skrupulí. Jestli s ním máš co dělat, dej si na něj majzla, já bych mu nevěřil ani pozdrav.“

„Vždyť já taky ne,“ přisvědčil jsem.

‚Jak dlouho se zdržíš?“

„Nevím. Záležet to na mně, už jsem pryč,“ řekl jsem upřímně. Pomalu jsme kráčeli směrem k hlavní třídě.

„Musím mazat, ale zítra bychom se mohli sejít na kus řeči a na skleničku,“ družně navrhl mladý Artur. „Kde bydlíš?“

„V Paláci.“

„Ale – v Paláci?“ podivil se významně. „U Vandičky?“

„Ano. Asi na mne už čeká,“ vzpomenul jsem si neklidně.

Mladý Artur se začal uchechtávat. „A to mi chceš namluvit, že spěcháš do Prahy? Tak k Vandičce ses nakvartýroval! Přeju ti to, pamatuju ještě, jak jsi kolem jejich baráku očůrával rohy. Teď

máš šanci, je zase volná „

„Ona byla vdaná?“ vylítlo ze mne.

„To se divíš? Je rozvedená pár měsíců a myslím, že má Olomouce plné zuby. Dej si bacha, kamaráde, abyste odtud neodjeli spolu.“

„Koho měla – znám ho?“

Mladý Artur na mne rychle pohlédl. Bůhví co viděl v už docela setmělé, neosvětlené uličce.

„Ach jé,“ povzdechl zkormouceně, „tak ono je to vážné. Opatrně, milý příteli. O tom jejím rozvodu se povídají moc ošklivé věci. Ne, že bych je bral doslova – já osobně –“

„Koho měla!“

„Vaška Melichara, jestli ti to něco říká.“

Cosi mi to řeklo, ale nevěděl jsem co.

„Melichara?“ Najednou se mi rozbřesklo. „Toho reprezentanta?“ O Václavu Melicharovi jsem občas čítával na sportovních stránkách deníků. Nikdy mi nenapadlo spojovat to jméno s mou nezapomenutelnou láskou Vandou Gabrielovou – ale proč taky. „No,“ přikývl mladý Artur. „Podívej, radši ti to řeknu já, než aby ses to dozvěděl bůhví od koho a s bůhvíjakým komentářem.“ Srdce se mi nepochopitelně rozbušilo. Mladý Artur pravil zachmuřeně:

„Melichar měl vloni na Silvestra úraz. Zlomil si obě nohy a o jednu přišel.“

„To je hrozné,“ řekl jsem spontánně.

„Vanda se s ním krátce poté rozvedla. Olomouc jí to nikdy neodpustí.“

„To nezní moc pěkně,“ řekl jsem po zámlce, „ale – co víme.

Třeba to mezi nimi neklapalo už předtím. Je mi ovšem jasné, že v očích všech opustila mrzáka. Co se mu vůbec stalo?“

„Byli na chalupě a nemohli roztopit krb, protože byl ucpaný komín. Melichar vylezl na zledovatělou střechu, přestože měl v sobě půl flašky vodky. Vanda ho prý k tomu vyhecovala,“ zevrubně mě informoval mladý Artur.

„Od koho znáš podrobnosti?“

„Ví to každý, Melichar se o to postaral.“ Mladý Artur mi položil ruku na rameno. „Roberte – nemysli si, že rozšiřuju nějaké drby. Předpokládám, že vy dva jste se shledali s oboustranným potěšením. Kdyby ses od ní odtáhl zítra, až někde něco zaslechneš, bude to pro ni rána. Byla na tom v poslední době opravdu bídně. Já jsem pro ni měl odjakživa taky slabost, bohužel ona pro mne ne.“ Zatvářil se ctnostně: „Moji přátelskou ruku odmítla. Stáhla se do sebe, chodí s nosem nahoru a provokuje i těch pár lidí, kteří s ní sympatizují.“

Na nároží jsme se zastavili a mladý Artur, v ostrém umělém osvětlení náhle zestárlý a zvadlý, mi na rozloučenou řekl:

„Já jsem nikdy nepatřil k obdivovatelům Václava Melichara.“

*

V recepci hotelu Palác se čepýřila tučná bílá husa.

„To je dost,“ zakejhala na mne vyčítavě, „třetí patro, poslední dveře nalevo bez označení!“

Poděkoval jsem jí a šel po tlumeně osvětleném schodišti, vonícím leštidlem, a pak chodbou tak tichou, že jsem slyšel svoje srdce. Zaklepal jsem a zmáčkl kliku. Závěs za dveřmi byl poodhrnutý a mezi dvěma zřasenými pruhy temně modré měkké látky jsem viděl Vandu, jak v blankytném overalu sedí na pohovce a soustředěně si lakuje nehet. Byla do té složité činnosti tak pohroužená, že mě neslyšela.

Přešlápl jsem a hlava se zvedla. Propastně hluboké oči na mne hleděly tázavě a obezřele. Připomínaly pohled kočky, která si není jistá, jak se k ní člověk zachová. Vzaly mi z úst všechna ta pitomě bodrá slova, kterými jsem hodlal omluvit svůj pozdní příchod. Jako náměsíčný jsem šel k pohovce, sklonil se na kolena, popadl tu packu s čerstvě nalakovanými nehty a políbil jeden prst po druhém.

Než jsem se nadál, měl jsem druhou ruku kolem krku, k mé čtyřiadvacet hodin neholené tváři se tisklo hebké líčko a k mým okoralým ústům se šinuly hebké rty.

„Vando,“ řekl jsem po drahné chvíli, během níž jsme se oba chovali jako ti dávní –náctiletí blázni (tedy jak by se bývali mohli chovat, kdyby ona tenkrát dovolila), „směl bych se vykoupat? Jsem

v provozu od čtyř ráno a připadám si jako ručník ve veřejné umývárně.“

Ruka, kterou mi zasunula pod košili, mě něžně drápla a Vanda se ode mne odpoutala.

„Běž,“ vydechla oči zamžené, nenalíčené rty rudé jako hřích. Vysprchovaný a oholený Vandiným elektrickým strojkem, jen v kalhotách a s ručníkem kolem ramenou vrátil jsem se do pokoje. Vanda už zase způsobně hačala na kanapi, na stolku před sebou orosenou láhev tokajského. Šel jsem k ní, ale uhnula. „Chceš jít na večeři do vinárny? Já ti můžu nabídnout jenom něco studeného.“

„Nemám hlad,“ pravil jsem a žaludek mě hlasitě usvědčil ze lži. Vanda se smíchem zmizela ve výklenku, skrývajícím minikuchyňku.

Vzal jsem z jejích rukou podnos a podal jí sklenici.

„Připijeme si?“

„Na co?“

„Na štěstí,“ navrhl jsem.

Jasnou tvář zatemnil stín, rozzářené oči se ukryly pod víčky podobnými plátkům bílé růže.

„Tak dobře, na štěstí,“ souhlasila se sotva postřehnutelnou ironií. Oba jsme se napili, Vanda do dna. Než jsem po ní stačil sáhnout, už mi servírovala večeři. Usedl jsem a nechal se obsluhovat jako paša. Ten rozhovor o zašlých časech, přátelích rozprchlých po celém světě a naší vlastní minulosti se nějak nemohl rozproudit. Bál jsem se takovými banalitami přervat neviditelná vlákna, po nichž mezi námi probíhal neklid a vzrušení. Houstla a obepínala nás sítí, z níž nebylo možné se vyprostit.

Ani jsem to ovšem nechtěl. Bezmyšlenkovitě jsem pořádal, co mi Vanda štědře naložila, a viděl, že ona se svého talíře sotva tkne. Odložil jsem příbor.

„Dej mi napít,“ řekl jsem.

Když mi podávala sklenici, uchopil jsem ji za zápěstí. Sklenku jsem opatrně postavil na stůl a dívku stáhl k sobě.

*

„Jsi krásná,“ řekl jsem jí později, když se mi vyvinula z náruče a v plném světle přešla k vypínači u dveří.

„Ne tak, jak jsem bývala,“ odvětila bez skromnosti a přejela si dlaněmi boky jakoby ze zlatistého saténu.

To gesto mě znovu příšerně vzrušilo. A ten hlas – vůbec celá Vanda na mne působila jako nějaká droga, po níž člověk všechno vidí v zářivých, divokých barvách, každý nepatrný podnět vnímá stonásobně ostře a každý dotyk přináší rozkoš k zešílení.

„Nezhasínej a neoblékej se, prosím tě,“ požádal jsem ji.

Vanda se na mne něžně a posměšně usmála a zmáčkla vypínač.

V měkkém světle malé lampičky nad pohovkou třpytivá jako štíhlá ryba proplula pokojem a schoulila se do křesla.

Opřel jsem se o loket a upil tekutého ohně, ukrytého v lahvi od tokajského.

„Když si představím, že jsem dělal, co jsem mohl, abych tu nemusel zůstat přes noc!“

‚Jak dlouho se míníš zdržet,“ řekl k zbláznění erotický hlas.

‚Jak dlouho budeš chtít,“ odvětil jsem rychle, vroucně a neuváženě.

Slabě vzdychla. „Chtěla bych odtud pryč.“

Z oblak jsem se snesl o pořádný kus blíž k zemi. „Copak tobě se už v Olomouci nelíbí?“

„Nic mě tu nedrží,“ řekla hněvivě, „když to chceš slyšet, mám Olomouce po krk!“

Moje uši, naladěné na kočičí předení, ohlušilo prudké třesknutí dveří koupelny.

Tak to tedy je, řekl jsem si střízlivě. Zvedl jsem se, našel nejméně postradatelnou část oděvu, oblékl se a otevřel okno.

Ulice dole byla mrtvá a opuštěná. Někde v dálce slabě zacinkala tramvaj, kdesi se ozval opilý smích. Noc byla jasná a bezměsíčná a hvězdy zářily tak, jak jsem to v Praze nikdy neviděl.

Praze jsem se ovšem po hvězdách moc nekoukal.

Proti průsvitné obloze se jako zubatá hradba černaly koruny věkovitých stromů Bezručových sadů. Kousek vlevo za mostem byla budova gymnázia, kde jsem se v posledním ročníku zamiloval do holky z prváku tak, že jsem kvůli ní málem rupl u maturity.

Bylo dobré si připomenout, že mě už tenkrát málem přivedla k životnímu krachu.

Teď stojí pod sprchou a voda jí stéká po atlasové kůži. Chtěl bych být tou vodou, protože Robertu Lukášovi se nikdy tak dokonale neodevzdá.

Je tam už dlouho. Ale kdyby se sprchovala do rána, ty zrádné leopardí skvrny, kterými ji označkoval ředitel Grym, nesmyje. Obrátil jsem se zády k šalebně líbezné noční scenérii města, plného vzpomínek. Přelétl jsem očima stůl s nedojedenou večeří a skoro dopitou lahví. Zvedl jsem Vandin zmuchlaný overal, připomínající uniformu archanděla, a pořádkumilovně ho přehodil přes křeslo. Narovnal jsem shrnutou předložku z ovčí kůže.

koupelně doznělo šplouchání a cinkla nějaká lahvička. Najednou jsem se cítil úděsně spoutaný, takřka ženatý. Splašeně jsem si natáhl kalhoty a rozhlížel se po košili.

Z koupelny vyšla Vanda v bílé hedvábné blůze a modré sukni, svěží jako kytka na horské louce za časného jitra.

„Košili ti ráno pokojská vypere,“ oznámila mi. Nenuceně přistoupila k toaletce a začala si cosi upravovat na blůze.

Manželská pouta ze mne okamžitě spadla. Byl jsem dotčený a opomíjený – to mi tu košili nemůže vyprat sama?

Vanda otevřela vestavěnou skříň a podala mi jakýsi hadřík. „Vezmi si zatím tohle – nemrač se! Je to moje, já si potrpím na plandavá pánská trika,“ usmála se zlomyslně.

„Díky,“ zamumlal jsem do textilu, „zítra si koupím košili.“

„Takže zůstaneš?“ zeptala se naoko lhostejně.

„Ovšem,“ řekl jsem vyzývavě. „Co je tohle?“ ukázal jsem na červený štítek s bíle vyvedeným jménem V. Gabrielová, který si připnula na kapsičku blůzy.

‚Jsem ve službě, Roby.“ Lítostivě pokrčila rameny. „Paní Brožová to za mne vzala jen na chvíli, abych s tebou mohla povečeřet. Uprosila jsem ji, protože jsem myslela, že je to náš jediný večer

Nemračila se na tebe, že jdeš tak pozdě?“

Byl jsem bídák a opatrný sobec, plný nízkých myšlenek. Vůbec jsem si tu velkodušnou holku nezasloužil.

„Nechce se mi spát,“ řekl jsem. „Můžu jít s tebou? Budeme si chvilku povídat.“

, Jasně,“ zazářila na mne.

Klábosili jsme asi hodinu, nikým nerušeni v tabákem a dřevem vonící recepci. Vysypal jsem Vandě všechno: o mých nedokončených studiích na dvou fakultách, o zklamání, které jsem připravil své matce, o různých profesích, ve kterých jsem pohořel, protože pro mne znamenaly pouze způsob obživy a nikoliv povolání,

o tom, jak jsem v jedné zoufalé chvíli začal psát. O rychlém úspěchu, který ve mně vzbudil bláhové nadsazené naděje.

Vanda byla skvělá a inspirující posluchačka a já jsem žvanil a svěřoval se a sotva postřehl, že ona o sobě hovoří skoupě a vyhýbavě. „Co máš v programu zítra,“ zeptala se mě mile, když vyčerpala všechny doplňující otázky, kterými přerušovala moji přednášku. „Nějaké pochůzky.“

S tou dědickou záležitostí jsem Vandu neseznámil, nějak se mi

o tom nechtělo mluvit.

„Kdybys potřeboval auto, můžeš si vzít moje,“ nabídla mi.

„Ty máš auto?“

„Trabanta,“ ušklíbla se. Z taštičky, kterou skrývala pod pultem, vylovila klíče. „Stojí za rohem, tam, co je hotel Bristol.“

„Ty jsi pane bohaté děvče,“ řekl jsem, „to sis na ně našetřila z platu?“

Jpřela na mne neprůhledně oči. „ťraskl na ne cely muj podíl který jsem dostala po rozdělení majetku při rozvodu.“

„Ale,“ podivil jsem se inteligentně.

„Tos nevěděl, že jsem rozvedená?“ zeptala se mě zpytavě.

„Mohl jsem to předpokládat, dívka jako ty přece nemohla zůstat svobodná. Jsem asi sobec, ale jsem rád, že jsem tě tu našel takhle.“ Pokusil jsem se ji vzít za ruku.

Couvla, opřela se o skříňku s cigaretami a suvenýry.

„Málem jsi mě tady už nenašel,“ řekla stále tím vyzývavým tónem, vzbuzujícím dojem, že předpokládá kritiku, „chci z Olomouce co nejdřív vypadnout!“

„Děláš pro to něco?“ zeptal jsem se obezřele. „Kdybys chtěla do Prahy, snad bych mohl -?“

„Nenamáhej se,“ odbyla mě, „mám ještě pár známých s dobrými styky.“

„Inženýra Gryma neznáš?“ zeptal jsem se znenadání.

Skleněná dvířka za Vandinými zády zařinčela.

„Ne!“ řekla příliš rychle a příliš důrazně.

„Ředitele Metazu v Teplicích,“ doplnil jsem a nespustil z ní náhle zcela střízlivý zrak.

„Neznám,“ odsekla. Obrátila se ke mně zády, otevřela skříňku a namátkou popadla balíček cigaret.

Opíral jsem se o pult a sledoval, jak vztekle natrhla dlouhým nehtem krabičku, zapálila si až třetí zápalkou a nervózně zabafala. Teprve pak ke mně zvedla tvář jako zavřená kniha.

Usmíval jsem se na ni, až mi trnuly čelisti.

„Dobrou noc, Vando.“ Sebral jsem z pultu klíče od auta. „Vzbudíš mě ráno?“

Němě přikývla.

Byl jsem už u paty schodiště, když za mnou cize řekl tvrdý hlas: „Myslela jsem, žes říkal, že tady už nikoho neznáš?“

Přes rameno jsem k ní vyslal bledý, k smrti unavený úsměv. Ani jsem ho nemusel předstírat.

Silnice se plazila dolů po zalesněné stráni jako nekonečný šedivý had. Otevřenými okénky trabanta províval vzduch kořeněný vůní pryskyřice a vysokých, žlutých a fialových kytek, které svítily v zeleném příšeří lesního porostu jako lampióny. Občas jsem průsekem zahlédl slunnou paseku, pruhovanou krátícími se stíny. Bylo dopoledne a slunce rychle stoupalo k zenitu.

V táhlé zatáčce jsem zastavil na plošince, pokryté svitky kůry a zbytky kulatiny. Přesličky, které tu bujely jako plevel, vypadaly s bohatými kapkami rosy jako maličké vánoční stromečky.

Pode mnou se rozprostíralo údolí plné slunce. Růženec domků, navlečený na třpytivé niti říčky Kamenice vinul se k obzoru, ohraničenému modrými kopci. V dolíku mezi nimi se tulily lázně Teplice nad Kamenicí, ztracené eldorádo mého dětství.

Když se rodiče rozešli, matka mě k otcovu otci už nepustila. Miloval jsem dědečka a každý strom v těchto drsných horách, které jsme spolu prochodili křížem krážem. Děda však už byl dávno mrtev a ze mne se stal změkčilý měšťák. Proto jsem se sem po dvaceti letech nerad vracel.

Ale miloval jsem taky Vandu Gabrielovou. Nebo třeba nemiloval, co já vím. Pokud si v lecčems nezjednám jasno, na tuhle otázku nemohu odpovědět a budu se užírat pochybnostmi, které může vyvrátit pouze muž, jehož recepční v hotelu Palác tak ukvapeně zapřela. Rozloučil jsem se s tvrzí horských výšin, usedl do auta a začal se spouštět do eventuálního hrobu mých nadějí a pasti pro jednu krásnou kočku.

*

Vilu na úpatí Křížového vrchu zakrývaly temně zelené koruny ušlechtilých jehličnanů. Vypadala nedobytná jako státní banka. Na mechovém, ještě oroseném trávníku omamně voněly jakési bíle kvetoucí keře. Od masivních domovních dveří vedla k brance cestička z čistě umetených šlapáků. Betonové pruhy, vedoucí ke dvougaráži, byly ještě vlhké. Vládl tu hřbitovní klid.

Bylo tady docela jinak než v železobetonové prosklené budově podnikového ředitelství Metazu, kde mě postupně tři krásné dívky a jeden prošedivělý stařec mého věku ujistili, že ředitel Grym dnes není a nebude, neboť odjechal do krajského města. Podařilo se mi pouze získat jeho soukromou adresu. Jenže jak se zdálo, to mi bylo houby platné. Polohlasně jsem proklel zbrklý nápad vyhledat dnes muže, jehož prosbu jsem včera odmítl.

A nahlas jsem pozdravil ženu, která se objevila ve dveřích vily, po každém boku jednu černobílou dogu. Nohaté obludy se skotačivě rozběhly ke mně, dáma zůstala stát.

Na první pohled jí bylo kolem pětadvaceti. Měla noční, magnóli– ově bílou pleť a dlouhé, lesklé, havraní vlasy. Drobná postava se držela vzpřímeně jako cirkusová kobylka vykartáčovaná do vysokého lesku.

Někde už jsem tu krásnou a pyšnou tvář viděl. Možná v nějakém reklamním magazínu. Mohla nabízet cokoliv, od antikoncepčních pilulek po dětskou výživu.

Pomalu zamířila k brance. „Hledáte někoho?“ zeptala se mě lhostejně.

tech světa. Zpupně rudé rty se neusmály, trochu šikmé, temné oči nehleděly na mne, ale na pejsky.

„Inženýra Gryma,“ řekl jsem do štěkání dog, které se vytrvale vrhaly proti plotu. Ve srovnání s jejich packami se mi zdál titěrný. „Manžel není doma,“ pravila kráska studeně, „mám mu něco vyřídit?“

„Když budete tak hodná Že tady byl Robert Lukáš. Byl

bych rád, kdyby mi mohl ještě dnes nebo zítra zavolat do hotelu Palác v Olomouci.“

„Vy jste přijel z Olomouce?“

„Ano.“

„Za mým mužem?“

Přikývl jsem.

„To je mi líto, že jste ho nezastihl, je to kus cesty.“ Zaváhala, potom se zdráhavé zeptala: „Můžu vám alespoň nabídnout kávu?“

Vrhl jsem obezřelý pohled na ty dva baskerviláky. Paní Grymová se nečekaně rozmarně usmála.

„Nebojte se jich, jsou to štěňata. Kastore, Poluxi –“

Oba pejskové se jí začali hravě vlnit kolem nohou. Odstrčila je špičkou střevíčku a otevřela branku.

Pokoj, do kterého mě uvedla, připomínal čerstvě umrzlé, neposkvrněné kluziště. Všechno tu bylo na místě, nekompromisně určeném architektem: stolky se skleněnými deskami, zapasovanými do chromovaných konstrukcí, bílá kožená křesla na otočných nohách, ledové vitráže a krystalová svítidla. I chladně krásná mladá žena, obratně manipulující s porcelánem tak tenkým, že jím prosvítaly její prsty.

Za obrovským oknem psi blaženě očůrávali vzácné konifery a paní Grymová řekla příjemně:

„Manžel věděl, že ho navštívíte?“

„Ne,“ odvětil jsem po pravdě.

„Měl jste se ohlásit, on není pánem svého času,“ vytkla mi laskavě.

„To jsem asi měl,“ souhlasil jsem provinile, „ale včera jsem nepředpokládal, že ho dnes vyhledám.“

„Vy jste tady od včerejška?“

„Ne, setkali jsme se v Olomouci na kremaci mého otce.“

Paní Grymová na mně ulpěla dlouhým pohledem.

„Ach tak – – – Upřímnou soustrast. Přijel jste za manželem v osobní záležitosti?“

„Dá se to tak říct,“ pravil jsem zdrženlivě.

„Můj muž vás pozval?“

„To právě ne, ale myslím, že mě rád uvidí.“

Rozhovor se začínal nepříjemně podobat výslechu. Připomenul jsem si, že o maléru inženýra Gryma je vhodné na tomto místě pomlčet.

„Ale to mě těší.“ Paní Grymová sepjala ruce na pěkném poprsí. „Víte, já se snažím manželovi uchránit alespoň doma trošku soukromí. Obávám se, že jsem vás neuvítala právě srdečně.“

„Naopak,“ ujistil jsem ji, „jste velice laskavá. Odpusťte, že ruším,“

Paní Grymová odmítavě mávla rukou. „Vůbec ne! Žijeme v poslední době tak osaměle, že každá milá návštěva je vítaná.“ Smutně vzdychla a zahleděla se do šálečku, jako by hodlala věštit z lógru.

„Sám jste utrpěl ztrátu drahého člověka, tak to jistě pochopíte,“ řekla. „Nás to tragické úmrtí málem zničilo. Karel byl sice můj nevlastní syn, ale byli jsme si velmi blízcí. Manžel netuší, že mě to zasáhlo stejně hluboce jako jeho.“

Začínal jsem se cítit poněkud stísněně.

„Chápete, proč mě tak potěšilo, že vás můj muž pozval?“ řekla paní Grymová naléhavě a v nesouladu se skutečností. „Snad se konečně rozhodl vymanit z té nepřirozené izolace, do které nás oba uzavřel. Já v tom nezmůžu nic. Rozumíte mi? Vzdala jsem se pro manžela a jeho rodinu umělecké kariéry a rušného společenského života, ale na tom mi nezáleží. Nechci, aby se užíral pro věc, které nemohl zabránit. Je dvakrát tak starý jako já. Kolik nám ještě zbývá společných let?“

Dáma byla záhadná a poněkud hysterická.

„Na to je těžká odpověď,“ pravil jsem svědomitě.

Paní Grymová se uvolnila a tklivě se usmála.

‚Já vím. Nezlobte se, že jsem si vylila srdce, nemívám to ve zvyku. Asi mě k tomu přivedla vaše zmínka, za jakých okolností jste se včera s manželem setkali.“

Pohlížela na mne s očekáváním, které jsem zklamal. Já jsem se se svou ztrátou vyrovnal už dávno.

„Myslíte, že se pana inženýra dočkám?“ zeptal jsem se jí. Vybízivý úsměv pohasl.

„Nevěřím, že se vrátí dnes,“ řekla, „bude tam oficiální večeře a spousta řečí o práci a politice – znáte to.“

Neznal jsem to, ale zasvěceně jsem přikývl.

„Manžel nerad jezdí v noci s nevyspalým šoférem, on je k podřízeným velice ohleduplný. Jistě vyjedou až zítra ráno.“ Paní Grymová nápadně pohlédla na titěrné hodinky, zapasované do náramku, posázeného kamínky, který nevypadal na bižutérii.

„Čekal byste určitě zbytečně,“ řekla důrazně, zvedla se a začala sklízet kávový servis.

Petřík Šíma seděl za stolem a tvářil se otráveně jako profesionální hráč, který marně vyhlíží kavku. Když jsem vstoupil v zavesu tě hezké dívky, která ke mně byla při mé první návštěvě Metazu přívětivá, pozvedl kalný zrak.

„Soudruhu doktore, je tady nějaký soudruh a říká, že s vámi musí nutně –“ mlela ta pěkná osmnáctka překotně.

„Těbůh, Petře,“ přerušil jsem ji a dívka vyskočila metr do výšky. „Buď zdráv,“ odvětil doktor Síma důstojně a přísným pohledem sjel vyjukanou dívčinu. „Vy nevíte, že všechny návštěvy máte vodit výhradně do hovorny?“

„Ano, ale já – ale on,“ koktala dívka.

„Ať se to víckrát nestane,“ zahrozil jí ukazovákem, překrásně zahnědlým od nikotinu.

Ostatními prsty naznačil, aby vypadla.

„Pokazils jí den,“ řekl jsem vyčítavě, když děvče vycouvalo. „Aťsi,“ pravil nesmlouvavě. „Znáš tyhle mladé soudružky –“

„Zadrž, Petře,“ přerušil jsem ho, „mluvíš se svým starým spolužákem Robertem.“

Zatvářil se dotčeně, pak na mne zamrkal.

„Chtěl jsem říct, že jsou k sežrání. Všiml sis Majky?“

‚Jaké Majky?“

„Té, co tě sem přivedla.“

„A co má být?“

‚Ježišmarjá, on mi tady svede k porušení předpisů mého nejkrásnějšího zajíce a ani to s ním nepohne,“ zakvičel doktor Šíma. „Právě jsem strávil příjemnou půlhodinku ve společnosti sexbomby, která vede před všemi tvými zajíci o celé kolo,“ řekl jsem. „S kým,“ zeptal se dychtivě.

„Se šéfkou,“ řekl jsem familiárně.

„S kým?“

„Přece s paní ředitelovou Grymovou.“

„Ale ne,“ zapochyboval.

„Ba jo, chlapče,“ ušklíbl jsem se světácky.

Petřík na mne vycenil čankajškovský chrup v rozpačitém úsměvu. „Co tady vůbec děláš?“ zeptal se opatrně.

„Hledal jsem tvého šéfa. Máme spolu nějaké techtle mechtle/’ předešel jsem další otázce. „Musel jsem se spokojit s jeho panickou, se kterou bych mezi námi ty techtle mechtle neodmítl.“ Šíma mě šacoval pohledem cvičeným odhalovat nejtajnější lidské nedostatky.

„Šéfa se dnes asi nedočkáš. Co ti včera chtěl?“ zamumlal hrobovým hlasem.

Zatvářil jsem se ze všech sil záhadně, ale ne nesdílně.

Petřík vstal a pokynul mi ke dveřím.

„V práci zásadně nehovořím o soukromých záležitostech,“ sdělil mi až venku, před administrativní budovou, od níž se jako dračí chvost táhl komplex výrobních hal.

Klouzal jsem pohledem po té sluncem rozpálené řece skla a kovu a vzpomínal na říčku plnou pstruhů, která se v těchto místech vinula mezi olšemi před dvaceti lety. Z těch stromů zde nezbyly ani kořeny a říčka, pokud ještě existuje, je mrtvá. Ale ryby jsou tady pořád a já mám právě jednu tučnou na udici.

Doktor Síma pohlížel na sídlo podniku, jehož byl důležitou složkou, jako by to byla centrála přecpaná nejmodernější špionážní technikou.

„Kam jdeme?“ zeptal jsem se ho.

„Uvidíš.“

Teplická plovárna zvučela jako úl a na terase, mezi barevně natřenými stolky a židličkami rojili se žízniví naháči. Okénko, kterým výčepní z restaurace zabezpečoval přísun nápojů, ucpávala snědá a zpocená těla.

Politoval jsem do ruda spálený pupík jakési obézní slečny a sám sedě v chladivém stínu zcela prázdné hospody, do níž jsme byli vpuštěni teprve po zašifrovaném zaklepání, jsem řekl:

„Tady to vypadá jako tajná herna.“

„Taky to něco takového je,“ řekl Petr.

„Prosím tebe. Kdo sem chodí?“

Petr se jal cípem bledě zeleného ubrusu čistit brejle.

„V tomhle městě je víc peněz než příležitostí je utratit,“ řekl. „To vám teda závidím. Kolikrát jsi tady rozbil bank?“

Šíma si nasadil skla a ukřivděně na mne zabrejlil.

„Mám ženu v domácnosti, šestiletou dceru a dvouletá dvojčata,“ oznámil mi. „Podnikový byt, ale půjčku na nábytek a na auto. Jaký já si můžu dovolit hazard?“

„A kdo si ho může dovolit?“ vyzvídal jsem.

„Lidi, kteří mají všechno a statisícové roční příjmy. Ta generace před námi. Primář z místní nemocnice, ředitel lázní. A taky hospodští a číšníci. Muzikanti, co žijí ze dne na den. A smrádci z našeho podniku, co dělají u stroje a mají větší plat než já, doktor psychologie,“ vypěnil jedovatě.

Tak makej taky u mašiny a nepěstuj si exkluzívní domácnost, poradil jsem mu v duchu, ale nahlas jsem nevinně prohodil:

„Grym sem chodí taky?“

„Prosím tě! Ten vráží všechny prachy do Irmičky a do toho svého pacholka.“

„Tím pacholkem míníš jeho syna? Ale ten je přece po smrti a táta si pro něj může oči vyplakat.“

„Hovno,“ řekl doktor Síma šťavnatě a kopnul do sebe již druhého myslivce, kterým jsem ho zákeřně nalejval.

Alkohol měl na spořivou hlavu rodiny neobvyklý účinek. Petřík zežloutnul, brejle se mu zarosily, a ruka, třímající prázdnou skleničku, rozklepala. Nenápadně jsem přisunul svoji poloplnou sklenku blíž k němu a nápadně zamrkal na výčepního.

„Grymovi určitě odlehlo, když se toho čísla zbavil,“ spustil otec tří dětí necitelně, „měl ho sám na krku dobrých deset let. Ano, tehdy jsem právě přišel do Teplic, když mu umřela první žena –

– Rozmazloval synáčka víc, než by to dovedla máma. Kluk v patnácti lítal po celém okrese na Mustangovi a v osmnácti dostal auto. Odmaturoval, ani nevěděl jak. Postupně vylítl ze tří vysokých škol. Dalo mu to moc práce – rozuměj, on nechtěl študovat. Nač taky? Spolknul celý tátův plat, a to je dvojnásobek toho, za co já živím nás pět. Takže na tom byl desetkrát líp než já,“ geniálně vypočítal ten složitý matematický příklad doktor Šíma. „A přitom nedělal nic. Nic! Žádný kapitalistický milionář by nenechal syna tak se flákat, jako to připustil soudruh Grym. Jenže potom –“

Pravicí udělal gesto znázorňující dekapitaci a nenápadně si přitom přisvojil mého sotva dotknutého panáka.

„Co se stalo potom,“ zeptal jsem se, zatímco Petřík znovu měnil barvu a otíral si skla.

„Tatínek narazil na Irmičku. Irmička tatínka zalasovala a utáhla,“ řekl doktor Šíma vyprahle. „Včetně kapsy, samozřejmě. A synáček začal dělat naschvály.“

Výčepní nám mezi dvěma roztočenými pivy stačil přihrát další myslivce. Petřík se ihned odhodlaně jednoho chopil.

„Neříkej,“ pravil jsem povzbudivě.

Petr důkladně pokýval těžkou hlavou a vyvalil na mne oči. „Chlast, a možná i drogy,“ zašeptal neohebným jazykem. „A holky!“

„To poslední je snad u mladého kluka omluvitelné,“ děl jsem tolerantně.

„Ale nesmí se překročit jisté meze,“ poučil mě psycholog Šíma mravokárně a stydlivě si cucnul myslivce.

Dostal jsem strach, že mi vyschne, a příkladně jsem do sebe kopnul svého „lesního technika“.

„Ten blbec udělal dítě CIKÁNCE.“ zachraptěl, jako by mi sděloval vlastní poklesek, „a chtěl si ji VZIT! Otec mu to samozřejmě nedovolil.“

„Ten chlapec byl plnoletý?“

„Bylo mu třiadvacet. O pět míň než Irmě,“ uchechtl se Šíma a omočil jazyk. „Ta se mohla zbláznit! V osmadvaceti babičkou, i když nevlastní . Mezi náma, nebýt tohohle zádrhele, starý by ho vzal na milost. Je posedlý po následníkovi Se synem už tehdy přestal počítat a Irma prý děti mít nemůže. Lítal v tom jaksepatří, dědek despotická!“

Připomenul jsem si scénu v Paláci a skoro jsem Péťovi ten nelítostný postoj neměl za zlé.

‚Jak to dopadlo,“ řekl jsem.

„Grym synovi zavřel kohout a začal pouštět prachy do té holky a její famílie,“ škytl Šíma. „Jenže oni se cukali. A cukají dodnes. Licitujou, chápeš?“

„A mladý Grym?“

„Ten přece skočil z okna,“ řekl doktor Šíma a přihnul si. „Nevěděl kudy kam. Lítal mezi tátou a tou holkou Romkou –

Ten kluk si zlomil vaz dávno předtím, než to udělal defakto,“ pravil filozoficky.

Zamrazilo mě. „Kde se to stalo – doma?“

„Ne. Vyšlápl si na to do Olomouce. Najal si pokoj v obskurním

hotelu Bristol a… Špinavá historka,“ otřásl se Petr a dopil.

„Dáme si pivo?“

„Pane vrchní,“ zavolal jsem směrem k okénku a snědí a polonazí kluci a holky hlasitě zareptali.

„Ale tohle ty přece všechno víš,“ zakřenil se na mne potměšile. ‚Jak tě to napadlo!“

Naklonil se nad stůl. „Mne neoblafneš, já mám v náplni práce vidět do lidí – – – Grym si tě najal, abys ty Cikány pacifikoval

Byl to vzdělaný člověk, ani v opici nezapomínal na svůj slovník. Uhnul jsem před jeho čpícím dechem.

„Ty máš ale nápady. To bys přece ještě líp mohl vyřídit ty!“

‚Já – ne,“ škytl. ‚Já jsem podřízená osoba. On je car. I když to tady každý ví, starý si potrpí na dekorum.“

„Ale proč já?“

„Vy spisovatelé přece dovedete ukecat každého,“ prohlásil s opileckou logikou, proti níž neexistuje obrana.

Vzdal jsem to.

, Jenže já tu dívku nemůžu najít,“ vzdychl jsem lstivě.

‚Jdi se podívat do toho cikánského pelechu pod-pod-pod Bobrovníkem,“ pracně ze sebe vypravil doktor Šíma. „Tys mu to včera neslíbil? Myslel jsem si to, podle toho, jakou mel naladu cestou domů Já ti radím, nedělej mu fóry Je to pistolník, ale dovede být uznalý – po-po-podívej se na mne –“ Hlava mu klesla, taktak jsem odtáhl půllitr.

„Petře,“ zatřásl jsem s ním, „proč tu záležitost nesvěřil své ženě? Na to jsou přece ženské jako dělané a zůstalo by to v rodině!“

„Irmičce?“ zablábolil Petřík, „ale ta je úplně blbá! Péro v prděli ti

Znovu se pokusil usnout na stole.

„Cože?“

„Péro v prdeli. Ty nevíš, co to je?“

„Spisovatelka?“ zeptal jsem se s neblahou předtuchou.

Petr se zajíkavě rozesmál.

„Ho-hopsanda,“ vypravil ze sebe. „Bary – varieté –“ Pokusil se nadzvednout a naznačit parodii jakéhosi tanečku, nejspíš kankánu.

Židle pod ním ujela a doktor Šíma se hezky zvysoka posadil zadnicí na podlahu.

*

Grymová vila čněla ze zeleného vlnobití jako ledovec, který potopil Titanic. V náhle se zvednuvším větru jsem okouněl před brankou a kolísal mezi chutí znovu si popovídat s paní Grymovou a jistotou, že ona o mne už vůbec nestojí. Než jsem se stačil rozhodnout, bytelné domovní dveře se otevřely a objekt mého zájmu vykročil do zahrady. Hbitě jsem couvl za sloupek.

černé kombinéze vyhlížela jako pekelně svůdná ďáblice. Opět mi připomněla cosi, co jsem nedávno musel vidět. Když se ke mne otočila zády, přepěkné boky, obtažené lesklým hedvábím, se plavně zavlnily. Zatoužil jsem uvidět tu nezanedbatelnou část ženského těla bujaře poskakující a ozdobenou tím nemravným pérem, jímž Petřík Šíma vulgárně identifikoval její původní povolání.

Irmička zamkla, popadla černobíle kostkovanou cestovní kabelu a zamířila si to ke garáži. Vrata se zvedla tiše a rychle po zmáčknutí nějakého knoflíku – nebo na heslo – nebo co já vím, na erotické vlny, které ta černá kočka vysílala. Černý sporťák ji spolkl jako malinu a začal spokojeně příst.

Za mými zády zaskřípaly brzdy a klapla dvířka. Obrátil jsem se tváří v tvář inženýru Grymovi, který vystoupil ze zaprášené šestsettřináctky.

Šedivější než včera, ústy sevřenými do kruté úsečky ucedil: „Co tady chcete?“

„Hledám vás,“ řekl jsem, „přemýšlel jsem o vaší žádosti a –“

Že šestsettřináctky k nám vzhlížely přepracované obličeje. Kamenné, sto let staré, unavené vládou, mocí a jejich nepatrnými obměnami. Němé tváře, které promlouvají jedinou slabikou: ty tyty.

Grym se nervózně ošil a bryskně mě přerušil:

„To není tak důležité. Ostatně teď nemám čas Nemusel jste se obtěžovat –“

Uviděl vůz neslyšně couvající z garáže a svoji ženu, která z něj vzápětí vystoupila. Obrátila se k nám a němě, bez jakéhokoliv výrazu na krásné tváři, v níž se pohybovaly pouze oči, pohlížela na svého manžela, na mne, na automobil za plotem.

Grym zapomněl na všechno, co bylo na naší straně plotu. Rychle si odemkl branku a čároval si to přes trávník.

Ze služebního vozu vystoupili dva muži. Jeden z nich si okamžitě zapálil. Ten starší se protáhl a zamířil ke mně.

„Copak tady vázne,“ řekl hlasem zvyklým, že na jeho otázky se odpovídá.

Pokrčil jsem rameny. Oba jsme se zahleděli přes trávník. Grym cosi tiše a podle držení ramenou naléhavě povídal své ženě.

„Vy jste z ředitelovy stáje?“ otázal se muž vedle mne, aniž spustil oči ze živého obrazu na zahradě.

prvním okamžiku jsem mu nerozuměl, pak jsem rozmarně přisvědčil.

Muž měl cit pro jemné odstíny hlasu. Změřil si mě a zeptal se polovážně:

„Nebo mu brousíte za ženou?“

„Proboha ne,“ zasmál jsem se.

„Škoda,“ řekl muž suše.

Překvapeně jsem po něm mrknul a viděl, že s vráskou mezi očima upřeně zírá na zahradu. Irma udělala krok stranou a královsky mu pokynula. Nedbale opětoval pozdrav. Jak jsem těkal očima od mladé ženy ke starému muži, viděl jsem jeho chladně pobavený úsměv a její špatně skrývanou podrážděnost.

Zvedla ruku a přihladila si pramen dokonale hladkých vlasů. „Nečekala jsem návštěvu, soudruhu generální,“ zvolala lahodně, „právě jsem si chtěla vyjet někam do lesa. Příšerně mě bolí hlava, asi z toho vedra „

Muž vedle mne řekl: „Nemáte zač se omlouvat, jedeme do Metazu. Lehněte si do chládku, paní Grymová, a nedělejte muži hlavu, má ji i tak jako kůň.“

Irmina bělostná tvář se zalila nachem. Ředitel Grym rychle vyšel z domu, kam předtím odkvačil. V ruce nesl tenké kožené desky. Za ním se vyřítili oba zuřivě štěkající psi.

„Neotevírejte,“ zaječela Irma, ale muž už prostrčil obě ruce mezi plaňky.

Přimhouřil jsem oči v očekávání, kdy začnou praštět kosti, ale zvířata mu horlivě olizovala ruce.

„Hodní pejsánkové, hodní,“ bručel na ně mazlivě, „panička vás pomlouvá –“

Od vily se ozvalo třesknutí dveří, ostré jako výstřel z pistole. „Hergot, to je temperament,“ uznale mlaskl muž. „Měl by sis pořídit pořádné hlídače, Karle, a ne takové dobráky!“

Grym, šedivý jako popel, vypadal jen jen rozfouknout. Muž odstrčil láskyplné obludy a zamířil k vozu. Než nastoupil, rozpomenul se na mne. Pokynul mi právě v okamžiku, kdy mi inženýr Grym nápadně nenápadně strkal do dlaně lístek.

*

„Koliba? Ale to je slušná procházka,“ upozornil mě děda v trafice u nádraží.

„Dá se tam jet autem, ne,“ řekl jsem.

„To musíte na tu novou silnici za staveništěm Metazu a pak doleva nahoru k Bobrovníku a –“

„Hospoda Na Bobrovníku se teď jmenuje Koliba?“ přerušil jsem řečného staříka. „Tam se přece chodívalo lesem –“

„Když to tu znáte, tak co se mě na to zbytečně vyptáváte,“ odsekl uraženě.

„Nebyl jsem tady skoro čtvrt století.“

Jako bych se tím, že se tak dlouhý časový úsek vešel do mého života, postavil dědovi na roveň, usmířeně mi vysvětlil:

„Koliba je nový podnik kousek od Bobrovníka. Taková dřevěná bouda s ohništěm, na kterém vám opečou buřta, a když si k tomu dáte džbánek těch slivek, kterým tam říkají vavřinecké, připravte si padesátku a na zítra ráno užívací sodu.“

Na Bobrovníku jsme si s dědou dopřávali pivo a domácí malinovku – sakumpak za tři padesát. Sedělo se na trávníku pod lipami a hostinský nosil nápoje po schůdcích z dřevěné pavláčky. Jenže lístek, který inženýr Grym doma kvapně načmáral a před domem mi nešikovně podstrčil, mě nezval do té prehistorické hospody. Na cáru papíru, utrženém z okraje nějakého úředního lejstra, stálo:

čekejte mě kolem sedmé v Kolibě. Se ženou o ničem nemluvte!

Bylo před pátou, měl jsem hlad a žízeň a mizernou náladu. Dnešní den se jevil promarněný. Poznal jsem jednu studenou krásku, nahlédl do neveselého soukromí jednoho bláhového padesátníka. Že Grym svoji ženu zbožňuje a že její problematickou náklonost beznadějně přeplácí, bylo stejně nepochybné jako fakt, že buřty

Kolibě jsou pro mne zbytečně exkluzívní záležitostí. Poděkoval jsem starému trafikantovi a šel si koupit mléko a kus chleba.

*

Zastavil jsem poblíž známého stavení a vystoupil. Vedle někdejší hospody Na Bobrovníku se skvěly čtyři montované chaty, cestu, která pokračovala vzhůru‘ údolím, lemovala rekreační sídla lidí oplývajících penězi a špatným vkusem. Nalevo odbočovala udržovaná asfaltka k objektu, který jsem podle trafikantova popisu nemohl nepoznat. Mohl stát stejně tak na severní Moravě jako na Slovensku nebo v jižních Čechách.

Otočil jsem se zády k té prefabrikované lidové architektuře. Přede mnou se rozprostíralo zelené údolí, nezraněné jizvou továrních budov a prašné silnice. Po věčně rozblácené cestě, vinoucí se mokrými lukami, šlapal si to na starobylém veločipedu kluk, který by se k tomu mírně oplácanému pětatřicátníkovi, opírajícímu se o kapotu vypůjčeného trabanta, nikdy nehlásil. Nedbal, že rezavé péro, vyčuhující ze sedátka, mu do krve rozdírá hubené stehno. Poháněla ho touha po věci vystavené ve výkladu krámu sousední vesnice – po tom kopacím míči, který mu děda slíbil za celoprázdninové dobré chování. Byla poslední sobota v srpnu a děda si vypůjčil peníze od bohatšího důchodce.

Ten kluk tam tehdy přijel pozdě a od té doby mu už nikdo nic za dobré chování neslíbil. Honorovaly se jiné snahy a vlastnosti. Otočil jsem vůz nosem do údolí a zaparkoval na břehu vodní nádrže, která tu byla už tenkrát. S papírovým pytlíkem jsem usedl na kámen a spořádal svoji skromnou večeři. Z chat ke mně doléhaly kuchyňské vůně a řinčení nádobí. Kdosi vytrvale mlátil kladivem do kusu plechu, dvě ženy štěbetaly jedna přes druhou vysokými, ostrými hlasy. Několik dětí různého věku a pohlaví vesele práskalo ze vzduchovek po všem, co se hýbalo v křoví lemujícím cestu podél chat. Prostě ta lepší, zazobaná část společnosti si začínala užívat víkendu.

Vyrobil jsem z prázdného pytlíku lodičku, posadil ji na nehybnou vodní plochu a sám se pustil ke Kolibě.

Zvenčí vypadala jako předčasně zestárlá a ucouraná poběhlice. Dveře zely dokořán jako otevřená ústa s vylámanými zuby. Za nimi byla tmavá, prázdná místnost čpící vystydlým ohništěm. Dlážděná podlaha byla nezametená, popelníky na masívních stolech nevysypané, židle neurovnané. Někde vzadu potichu hrálo rádio. Na parkovišti před Kolibou zastavila dodávka a chlapík v umaštěném kostkovaném kabátku hodil na uprášený asfalt bednu s uzeninami. Zmizel ve dveřích a za minutku se vrátil s číšníkem, který vypadal, jako by právě vylezl z postele. Společně odnesli bednu dovnitř. Ruka ve zmačkané číšnické kazajce přistrčila mezi dveře židli.

Vykročil jsem na polní cestu, která odtud pokračovala do luk. Šel jsem mezi kolejemi bláta ztvrdlého v beton, vpravo v podhůří namodralého horského hřebene se vlnily přívětivé pahorky, vlevo, za lány odkvětající trávy, se rozkládalo město Teplice nad Kamenicí. Přede mnou, při té úvozové cestě, se krčily tři chalupy, které byly staré už tehdy.

Za nachýleným, ale pečlivě vyspravovaným plůtkem prvního stavení se pokojně páslo dnes už téměř archaické zvíře. Když jsem se zastavil, zamečelo. Pod karnýrem ručně háčkované záclonky, povívající v otevřeném okně, se mihla bílá hlava. Šel jsem dál. Druhá chalupa, vzdálená od první asi osmdesát metrů, se už zdálky chlubila růžovou omítkou, novou plechovou střechou a květinovými truhlíky. K původnímu stavení bylo s citem přistavěno kolmé křídlo, čímž vznikl útulný dvorek. Nad čistě umetenou dlažbou vesele vlálo prádlo.

Poslední lidské obydlí při cestě, přetnuté zátarasem, si tento název ani nezasluhovalo. Se střechou pokleslou ke straně a s komínem jako ohlodaným od krys vyhlíželo poněkud zlotřile. Vyhovovalo mojí představě pelechu či brlohu nebo jak to Péťa označil. Obezřele jsem našlapoval mezi kopřivami a lebedou k oknu, slepému špínou a pavučinami. Pod nohou se mi probořilo jakési zpuchřelé prkno, málem jsem se propadl do díry, z níž na mne zaútočil morový puch. Zachránil jsem se skokem po rezavé klice dveří. Otevřely se se žalostným zavrzáním. Za nimi byla světnice se zdmi pokrytými nazelenalou plísní, se zborcenou podlahou, kterou prorůstala ohavná houba. Pokud se mi tato vyhlídka nelíbila, mohl jsem se kochat pohledem na blín nakukující do chalupy dírou v protilehlé zdi. Projel bych jí pohodlně v trabantu.

Vracel jsem se zpátky ke Kolibě. Na tom úpravném dvorečku růžové chalupy sbírala nějaká dívčina prádlo. Byla velmi mladá a v bikinkách velice půvabná. Jak se natahovala ke šňůře a skláněla ke koši, skýtala tuze utěšenou podívanou. Zůstal jsem stát a se zalíbením na ni pohlížel.

Dívka na mne vrhla zpod rovného tmavého obočí mračný pohled. Zarazila se a přitiskla k hrudi hadřík, který právě sebrala ze šňůry. Byla to dětská plenka.

Ta snědá dívka nebyla Cikánka, ale Řekyně. Měla anticky dokonalou postavičku, čokoládové oči a hnědé, kučeravé vlasy. A tenhle domek nebyl žádný brloh, ale jedno z nejpřívětivějších stavení, jaké jsem kdy viděl. Doktor Šíma, který měl v popisu práce být informován, jakožto profesionál vybouchl. S lichotivým úsměvem jsem zamířil k dívce.

Podezíravě, ale beze strachu se mi mračila vstříc.

„Kam jdete,“ řekla nepřívětivě, „tudy nevede žádná cesta.“

‚Já vím.“ Dál jsem na ni neomaleně civěl.

Bylo to téměř dítě. Nechtělo se mi věřit, že by stačila stihnout lásku – opuštění – smrt miláčka – a miminko.

„Tak kam se hrnete,“ obořila se na mne, „dejte si čelem vzad!“ Zastavily mě květinové truhlíky, zhotovené z rozpůlených a vydlabaných kmenů, které ze dvou stran ohrazovaly dvorek, takže vytvářel átrium. Zeď za dívkou žhnula v paprscích již nízko stojícího slunce jako červánky. Snad odrazem od ní děvče náhle zrudlo. Strhlo ze šňůry bílou osušku a zahalilo se do ní tak, že ji svázalo pod jednou paží. Se zlatým proužkem v kučerách, s rukou významně uchopivší tyč, která podepírala prádelní šňůru, vypadala jako mladičká spartská bojovnice, která by neváhala vzít mě tím bidlem přes hlavu.

„Promiňte,“ řekl jsem, „hledám –“

„Koho,“ vyjela.

domku zavřískalo dítě. Dívka otočila hlavu. Vřískání skončilo blaženým zakdákáním a přešlo do broukání. Dívka se uvolnila. „Vás,“ řekl jsem.

„Co chcete,“ podivila se.

To jsem jí dost dobře nedovedl vysvětlit. Byl jsem jen přičinlivý ptáček, který poletuje nad výsostným územím nactiutrhačného inženýra Gryma a sem tam něco sezobne. Zatím nic výživného. Proč to dělám? Protože ten tajnosnubný pán nepěkně nařknul dívku, kterou miluju. Protože pro následující rozhovor mi každá vědomost o něm bude dobrá. Protože ještě půl druhé hodiny nemám co dělat.

„Byl jsem kamarád Karla Gryma,“ řekl jsem.

„Že jsem vás nikdy neviděla,“ ušklíbla se dívka, „znala jsem všechny jeho kamarády.“

„Nejsem zdejší,“ pospíšil jsem si s vysvětlením, „přijel jsem dnes z Olomouce –“

„Z Olomouce!“ Sepjala ruce, jako by mě chtěla odstrčit. ‚Jak se jmenujete?“

Moje odpověď měla účinek jako bomba. Volnou rukou si vjela do vlasů a vykřikla:

‚Jděte pryč!“

„Co je vám?“ pohnul jsem se blíž.

‚Ještě krok a zabiju vás,“ ječela dívka hystericky. „Ať mi dá pokoj, nebo bude litovat – já nemám co ztratit –“

„O kom mluvíte,“ přerušil jsem ji. Překročil jsem truhlíky a uchopil tyč, kterou nebezpečně mávala.

„Nesahejte na mne,“ křičela, ač jsem dával dobrý pozor, abych se jí nedotkl. „Řekněte té mrše, že bude litovat – povím všechno a před svědky, aby to ten starý nemohl zatlouct –“

Svíjela se na konci tyče jako zajatá zmije. Vykroutil jsem jí bidlo z ruky a odhodil stranou.

„Snad si nemyslíte, že mě za vámi někdo poslal? Kdo, prosím vás, a proč!

Stačil jsem ji zachytit za křehká zápěstí. Chladnokrevně mě kopla. Byla mnohem menší než já, takže se naštěstí trefila pouze do kolena, které jsem jí prozíravě nastavil. Držel jsem ji ocelovým stiskem v napjatých pažích.

„Pusťte mě,“ syčela a oči jí černaly.

domku se náhle rozplakalo dítě. Na okamžik jsem polevil v pozornosti. Hřbetem ruky mi projela ostrá bolest. Ta malá potvora mě kousla do krve a jen se mi mihla před očima. Bouchly dveře, zarachotil klíč. Řev malého křiklouna, který mě uváděl ve zmatek víc než dívčin nenadálý útok, ustal, jako když se vypne rádio. Vztekle jsem hleděl zavřeným oknem do místnosti, odkud dívka odnášela mimino. Hlasitě jsem zaklel.

Shora se na mne sesypal uštěpačný smích.

Zvedl jsem hlavu, z okénka v podkroví se mi posmívala dívka s děťátkem v náručí.

„Podívejte, co jste mi udělala!“ Žalobně jsem jí ukázal ruku s krvavým otiskem zubů.

„Buďte rád, že jste nedopadl hůř,“ vysmívala se mi madona všech čertů, „ať vám to baba Grymová pofouká!“

„Co máte proti paní Grymové?“

„Kolik mi nabízí?“ vyzvídala se zlým úsměvem. „Řekněte, na kolik mě odhadla?“

„Kolik chcete,“ řekl jsem nazdařbůh.

„Peníze,“ zasmála se nepřirozeně. „Nechci peníze!“

Dítě ji popadlo baculatou a silnou ručkou za vlasy a zacloumalo sem a tam.

„Život – za – život,“ vyrazila ze sebe přerývaně, jak jí hlava lítala, „vyřiďte jí to!“

„Co jí mám vyřídit,“ řekl jsem zoufale, „nerozumím vám! Pojďte dolů – buďte přece rozumná –“

Dívka nešetrně vypletla dětské prstíky ze svých vlasů a cvalda se znovu rozeřval.

„Vem vás čert,“ řekla dívka procítěně a definitivně mi zmizela

z očí.

*

Žena měla výstřih téměř na pupek a to, co v něm vystavovala, mě přitahovalo jako magnetová hora. Bylo to bílé, kypré a bylo toho tolik, že to ze všeho nejvíc připomínalo čerstvě povlečenou peřinu. Měl jsem stěží ovládnutelné nutkání zabořit do toho hlavu a zavřít oči.

Majitelka té atrakce zachytila můj hasnoucí pohled a nestoudně se usmála. Netušila, že po minulé noci, kdy jsem toho moc nena– spal, a dvou rušných dnech sotva udržím víčka. Tahle dáma přes čtyřicet byla čiloučká jako právě vylíhnuté ptáče. Do Koliby si přišla užít a dělala to svědomitě. Nasávala jako pijavka a tancovala jako šaman, který chce přivolat déšť. Její pětadvacetiletý společník vyhladověle čekal, kdy konečně přijde na řadu on.

Už hodnou chvíli jsem si krátil čas pozorováním té nesourodé dvojice, která se vnutila k mému stolku blízko dveří. V hospodě, kde dívky seděly na kolenou mužů a na parketě se jako kus těsta převalovala téměř jednolitá masa těl, jsem neměl šanci uhájit místo pro inženýra Gryma. Ale dalo se čekat, že si mě zde jenom vyzvedne.

Předpokládal jsem to od sedmé, kdy se Koliba začala plnit takovým tempem, že připomínala rychle nafukovaný pouťový balónek. Předpokládal jsem to už víc než dvě hodiny. Bylo skoro půl desáté, příliv hostů ustal a otevřenými dveřmi, u nichž jsem hlídal jako pes, táhl dovnitř už jen ostrý noční vzduch.

Využil jsem okamžiku, kdy se parket vyprázdnil, a zakýval na číšníka, hbitě se otáčejícího kolem ohniště pod plechovým kornoutem. Přiklusal a úslužně mě obšťastnil vysmahlým buřtem.

„Ale já –“ pokusil jsem se odmítnout.

„Co budete pít,“ přerušil mě sveřepě. Moje dvě dosavadní kávy ho neuspokojily.

„Tonik,“ řekl jsem krotce.

„Kolu s rumem,“ oznámil mi s krutým úsměvem.

„Ten rum si dejte na mne,“ řekl jsem mu. „Máte tady telefon?“

„Ovšem, račte se mnou do kuchyně.“

Telefonní seznam ležel v přihrádce pod přístrojem. Zalistoval jsem v těch několika stránkách obsahujících teplická čtyřmístná čísla.

Telefon u Grymů nikdo nebral. Čekal jsem s očima upřenýma na plakát, z něhož mi nedostatečně oblečená slečna připíjela vermu– tem obskurní značky. Telefon v Grymovic ledové jeskyni zvonil a zvonil. Ta slečna z plakátu byla na nejchoulostivějších místech popsaná telefonními čísly. Četl jsem si je a sečítal, jak už to mívám ve zvyku. Jedno z nich, právě v klíně té necudné děvy, mi bylo povědomé. Náhodou mám pro čísla paměť. Tohle jsem viděl včera na štítku telefonního přístroje v recepci hotelu Palác. Pohled do olomoucké části seznamu mi to potvrdil.

„Na vaše zdraví, pane,“ řekl číšník a kopnul do sebe můj rum. „Vystydne vám klobáska.“

Vyklidil jsem prostor.

*

Zdejší noc byla mnohem chladnější nez ta olomoucká, kterou jsem zčásti prochodil po ulicích. Loudal jsem se k místu, kde jsem zanechal trabanta, a opatrně větral svoje plíce, prosycené čmoudem z cigaret a připáleného omastku. Nízko nad zvlněným obzorem stál bledý a šišatý měsíc a rozhodoval se, zda se má či nemá vyšvihnout na bezhvězdnou oblohu. Hvězdy zřejmě využily jeho liknavosti a všechny se snesly dolů do údolí, kde se za bílého dne rozkládaly Teplice nad Kamenicí. Jiskřily troufale a milosrdně neodhalovaly léty změněnou tvář nezapomenutelného města dávno zapomenutých let.

Nejlepší způsob, jak se zbavit vzpomínek na nějaké místo, je vrátit se tam. Zkušenost hořká jako vůně bílých kytek, které rostly na břehu dnes uvězněného potoka.

Jméno těch kytek se už nikdy nedozvím. Stejně jako nikdy nebudu moci psát o Olomouci a Teplicích, jak jsem se na to tajně těšil, jak jsem si to schovával do té dobré knížky, kterou jednou, až na to budu mít, udělám. Proč? – Protože – vizme výše uvedený, docela povedený aforismus Roberta Lukáše, autora poklesleho žánru. A nyní dokonce detektiva amatéra, figurky k popukání. Kdo se mi to dnes tak vysmíval? Už vím, ta dívčina, která mě chtěla přetáhnout bidlem. Měla mě s ním vzít přes kokos, třeba by se mi rozsvítilo –

Nějaká vyšší moc si pospíšila promptně splnit moje přání. Uslyšel jsem prásknutí biče, hlavou mi projela palčivá bolest. Sklátila mě jako blesk.

Ten zvuk se opakoval. Přikrčil jsem se před trestajícím karabáčem a po všech čtyřech se odplazil pod záštitu Vandina vozítka. Vzepjal jsem se po klice a minul ji. Autíčko mi uklouzlo hravě jako kotě. Kýval jsem se nad hladinou rybníka, náhle osvětlený nevčasně pilným měsícem, bezbranný cíl zákeřného střelce. Trabant se bez motoru tiše šinul po svažité cestě. Vrhnul jsem se za ním a nijak jsem se nekryl. Snajpr už nestřílel.

Řítil jsem se z kopce hnaný spíš setrvačností než vůlí, ale automobil se mi stále vzdaloval. Věděl jsem, že o kousek níž, v té mírné zatáčce, opustí silnici a bude pokračovat přímo do strouhy nebo do stromů.

Ze zatáčky nejprve vytryskl silný proud světla, pak mě oslnily dva zářivé kotouče, ženoucí se nízko při zemi proti trabantu. V hlavě mi tak dunělo, že teprve nyní jsem uslyšel ten druhý vůz. Zatnul jsem zuby v očekávání zvuků srážky.

Reflektory se bláznivě rozkomíhaly a automobil prudce uhnul vpravo. Nízký tmavý vůz proletěl kolem mne jako splašený kůň. Trabant proti všem fyzikálním zákonům vybočil z přímé dráhy a s rozsvícenými brzdovými světly zastavil. Vztek, který mě popadl, působil jako injekce raketového paliva.

Vozítko stálo trochu šejdrem, pravé přední kolo sjelo z krajnice, takže bylo nutné vycouvat. Řidič cloumal řadicí pákou, jako by to byla klika vězení, kam ho brzo zavřou. Prudce jsem vytrhl dvířka. Muž na sedadle řidiče ke mně zvedl bledý obličej s odhodlanýma očima. Nevyvlekl jsem ho z vozu. Přepadla mě náhlá slabost, v uších mi syčelo, veškerá síla ze mne unikala jako pára. Zakolísal jsem a přidržel se otevřených dvířek. Tmavé oči v hubeném mladém obličeji mě napjatě sledovaly.

„Šlápni na to, Jany,“ řekl hlas z nitra vozu.

Mladý muž jménem Jany ostražitě sledoval, jak bojuju s nevysvětlitelnou nevolností.

„Dělej, hergot,“ naléhal druhý, kterého jsem neviděl.

„Je vám něco?“ zeptal se mě Jany.

‚Jeď!“ zachraptěl ten druhý, jako by měl kolem hrdla smyčku. Jany si mě stále měřil nerozhodnýma očima. Pak vyskočil z vozu. „Opřete se o mne – no tak, necukejte se! Je vám zle?“

Nechal jsem se odvést stranou ze silnice a usadit na pařez. Bylo mi fuk, zda mě dorazí ranou do týla a moji mrtvolu pohodí do křoví. Hlava mi třeštila, žaludek tancoval rokenrol.

‚Jany, nech ho a pojď‘,“ žebronil mladistvý hlas plný paniky. Podíval jsem se tím směrem. Na světlém pozadí trabanta se kmitala tmavá silueta jako splašené kyvadlo.

„Prosím vás, neničte to auto,“ vypravil jsem ze sebe, „není moje, musím je dnes vrátit – au!“

Mé hlavy se dotklo rozpálené železo. Ohnal jsem se po svém mučiteli a málem se svalil z pařezu.

„Podej mi tu láhev s destilkou, Nyku,“ řekl Jany ostře.

„Jany, prosím tě –“

„Hoď sebou!“

Jany mě popadl za ramena. „Takhle ho podrž – dělej!“

Místo pevných rukou se mě chopily nejisté. Jany mi otíral čelo mokrým kapesníkem. Bolelo to, ale přinášelo úlevu.

, Ještě,“ řekl jsem a sáhl po kapesníku. Byly na něm tmavé šmouhy.

„Trocha krve,“ řekl Jany, „nic to není, nebojte se. Máte nad čelem natrženou kůži. Hlava je celá, jenom vás to trochu omráčilo

„Zrcátko,“ řekl jsem.

„Nemám. Říkám vám, že je to jen škrábnutí –“

Shodil jsem s ramenou ty nejisté dlaně. „Pomozte mi k autu –“ Byl o půl hlavy menší než já, ale pevně stavěný. Odtáhl mě na silnici a rozžehl zapalovač. Ve venkovním zrcátku trabanta jsem uviděl strhanou tvář s praménkem zasychající krve nad levým obočím.

Sklonil jsem trochu hlavu a zašilhal vzhůru. Ve vlasech jsem měl vybranou pěšinku v místě, kde jsem ji nikdy nenosil. Opatrně jsem do ní vložil prst. Citlivé místo bylo na hranici vlasů. Ohmatal jsem nehlubokou rýhu. Bolelo to, trochu krvácelo, ale lebka byla nepoškozená. Začínal jsem se cítit líp.

Napřímil jsem se, opřel se o vůz a zadíval se do uzavřeného obličeje s odmítavýma očima.

„Kdo to střílel?“

„Nevím,“ řekl. „Neviděl jsem ho.“

„Jak to – nevíte! Seděli jste v mém voze –“ Pohlédl jsem na druhého mladíka, který se neochotně šoural k nám. „A vy?“

„Nic jsem neviděl,“ řekl nepříliš jistě a zavěsil se pohledem na bratra.

Byli to bratři, podoba byla výrazná. Tmavé, kučeravé vlasy, temné, hluboko položené oči, hubené obličeje. Spíš menší, ale svalnatí a šlachovití. Oba něco přes dvacet, Jany zjevně starší a sebejistější.

„Nepotkali jste nikoho, když jste přicházeli k autu?“

Nyk zavrtěl hlavou. Vzpomněl jsem si na střílející dětičky z dnešního odpoledne. Měly sice jen vzduchovku, ale mohly doma uzmout něco účinnějšího.

„Kdypak jste se tam vloupali?“ řekl jsem přísně.

„My jsme se nikam nevloupali,“ vyhrkl Nyk.

Zapomněl jsem na svůj šrám a ironicky zvedl obočí. Vyšel mi z toho odporný škleb.

„Opravdu ne,“ potvrdil Jany. „Auto bylo odemčené, přesvědčte se! Neotevřeli jsme je násilím.“

Mluvil pravdu, nepamatoval jsem si, že bych trabanta zamykal. „To ovšem neznamená, že bylo volně k mání,“ řekl jsem. „Tak jak to bylo – přišli jste tam chvilku přede mnou a –“

Oba mládenci promluvili téměř současně.

„My jsme je nechtěli ukrást!“ ohradil se Nyk. Seděli jsme v něm skoro hodinu.ů řekl Jany.

Usedl jsem do auta, nohy nechal venku a hleděl z jednoho na druhého.

„A čekali jste na mne?“ zeptal jsem se posměšně.

„Ano,“ vyhrkl Nyk. „Věděli jsme, že jste v Kolibě, napřed jsme postávali venku. Bylo chladno Ten člověk zkoušel dvířka trabanta, viděli jsme, že nejsou zamčená a –“

‚Jaký člověk!“

Jany vrazil loket do bratrova boku.

„Sedli jsme si do auta a čekali, až přijdete,“ řekl uvážlivě. „Chtěli jsme –“

„Koho jste viděli! Co dělal u trabanta?“

Jany stiskl rty. „Šli jsme od Koliby k vašemu auťáku,“ řekl. „Viděli jsme tam někoho obcházet, slyšeli jsme, že otevřel a zabouchl dvířka. Mysleli jsme, že jste to vy, že jste nám třeba vyklouzl zadem Rozběhli jsme se –“

„Zavolal jsem – hej vy!“ přičinlivě se ozval mladší bratr.

„Ten člověk utekl.“

„Jak vypadal?“

„Byla tma,“ řekl Jany. „Nejspíš jsme vám zachránili auťák před skutečným zlodějem.“

Zvedl jsem ruku k čelu. Krev už zasychala, byl jsem zcela při smyslech. Ale přesto mi v mysli klíčilo fantastické podezření, že ten čarostřelec nemířil pánubohu do oken a že měl v té tmě proklatě dobrou mušku.

„Chceme si s vámi promluvit,“ dokončil Jany.

„O čem se mnou – teď tady a za takových okolností chcete mluvit,“ řekl jsem.

Pozoroval mě tmavýma očima pod rovným obočím – dráždivě

povědomýma očima. Kde jsem je nedávno viděl

„Vy jste Řekové,“ řekl jsem náhle, „a bratři té dívky mladého Gryma.“

Jany nepatrně přikývl.

„Ona vás na mne poslala?“ zeptal jsem se ho. „Snad jste mi nepřišli nařezat!“

„Proč jste ji obtěžoval,“ vyčetl mi Nyk, „nemá nikoho než nás, musíme ji chránit –“

„Jak?“ Mimoděk jsem zvedl ruku k čelu.

„Co vám Marta povídala?“ přerušil Jany bratrovu rozhořčenou námitku.

„Spoustu zajímavých věcí,“ řekl jsem záludně a viděl jsem, jak se kostnaté chlapecké ruce sevřely v pěst. „Bohužel jsem jim nerozuměl. Myslím, že si mne s někým spletla.“

„To je možné,“ souhlasil Jany s úlevou.

„A vy mi vysvětlíte s kým,“ pokračoval jsem suše, „když už jste na mne čekali v mém autě.“ Vystoupil jsem z vozu. „Hezky vysypte, co vaši sestřičku tak rozzuřilo. Nebo pojedu na Bezpečnost a oznámím pokus o krádež auta a budete muset odpovídat tak jako tak. Vyberte si – a šupem! Je už pozdě a já mám ještě před sebou cestu.“

Hovořil jsem ke staršímu bratrovi, ale odpověděl mi mladší.

„To byste si rozmyslel! Vy máte taky –“

„Mlč,“ obořil se na něj Jany.

„Taky máslo na hlavě? Ale to jsi úplně vedle, chlapče,“ ujistil jsem ho. „Do Teplic jsem přijel dnes a do té doby jsem neměl existenci vaší sestry ani potuchy.“

„Znal jste Karla Gryma,“ řekl Jany ostře.

„Ne. Vyřizuju jistou záležitost pro jeho otce. Ta se vás vůbec netýká“

„Lže,“ řekl Nyk opovržlivě.

„Co děláte pro inženýra Gryma?‘^ zeptal se Jany.

Usmál jsem se a ukázal na auto. „Řekl jsem vám toho až dost, teď je řada na vás. Nebo –“

Ústa jsem měl vyprahlá a hlavu na prasknutí. Větřík, který se znenadání zvedl, mi přinesl nepatrnou úlevu. Nastavil jsem mu tvář a doufal, že kluci nepostřehnou, jak je mi bídně. Do oblohy se od západu zakusovala obrovská černá tlama a hltavě se šinula k měsíci. Ve vzduchu voněl vzdálený déšť.

„Karel Grym si chtěl Martu vzít,“ spustil Jany zdráhavé. „Nám se to nelíbilo, znali jsme ho, ale ona má svoji hlavu. Věřila mu, i když už o ni nestál – až do konce.“

„Věděla, že má jinou ženu?“

„Ten hajzlík se s tím netajil, chodil Martě brečet na rameno,“ řekl Jany hořce.

„Právě proto byla přesvědčená, že se k ní vrátí, až mu dojde, že u té druhé nemá šanci,“ dodal Nyk.

„Vaše sestřička musí být anděl,“ řekl jsem nedůvěřivě.

„Čekala s ním dítě,“ řekl Jany smutně. „A byl to její první kluk. Bylo by to dopadlo podle jejích představ, nebýt toho, že ta ženská, která Karlovi dělala fóry, měla milence. On na to přišel a –“ Jany se zarazil jako člověk, kterému v nejkrásnějším proudu lhaní dojde fantazie.

„A co?“

„Zabil se,“ řekl temně.

„Když muž zjistí, že jeho zbožňovaná je obyčejná a přístupná ženská, dostane vztek buď na ni, nebo na sebe,“ poučil jsem ho. „V druhém případě se na ni vybodne, v prvním se pokusí naložit

bylo s Karlem Grymem doopravdy?“

„To nikdo neví,“ řekl Jany. „Den předtím, než se to stalo, se přišel s Martou rozloučit. Prosil ji za odpuštění. Řekl jí, že si vyřizuje všechny účty, jedině s ní není schopen se vyrovnat. Marta ho nebrala vážně až do druhého dne, kdy se rozkřiklo, co udělal.“ Měsíc zahynul v sevření inkoustově černé medúzy. Z Janyho zbyla jen světlá skvrna tváře a dvě menší – ruce zaťaté v pěst. „Domníváte se, že ta druhá žena ho k tomu dohnala?“

„Naše sestra si to myslí.“

„A podle ní ta žena má strach, že Marta ví něco, co by jí ještě teď mohlo způsobit nesnáze?“

„Ano.“

„Ale ta věc byla uzavřená jako jasná sebevražda,“ namítl jsem. „Ředitel Grym se třeba bude chtít mstít,“ řekl Jany, „a člověka je možné zničit všelijak.“

Ten kluk byl chytřejší, než se jevil zpočátku.

„Vaše sestra mě považovala za toho pána, kterému dala její sokyně přednost před Karlem Grymem?“

„Nevím, nebyl jsem u toho,“ řekl Jany úhybně.

„Tak co jste mi sakra chtěli,“ vybuchl jsem.

„Marta – ať vám tvrdila co chtěla – žádné skandály dělat nebude. Je nám úplně fuk, kdo jste a za koho jste k nám přišel,“ řekl drsně. „Mluvím s vámi na rovinu. Jsme už od té záležitosti s Karlem Grymem daleko a hodláme tam zůstat.“

„Marta taky?“ zapochyboval jsem.

„Ano. Podívejte – jsme Řekové. Náš dědeček a babička sem kdysi emigrovali, naši rodiče tady vyrostli a my jsme se tu narodili.

Já dálkově studuju a Nyk se vyučil s maturitou. Marta je dětská sestra v podnikových jeslích. U Metazu všichni slušně vyděláváme. Vedeme spořádaný život stejně jako spousta ostatních Řeků… Ještě potřebujete nějakou záruku?“

„Ne,“ řekl jsem přesvědčeně, „skutečnost, že všichni tři máte dobré zaměstnání v podniku, který řídí inženýr Grym, je docela pádný argument. Ta druhá žena, do níž byl Karel Grym zamilovaný, byla jeho nevlastní matka, viďte.“

Ze tmy se ozval zvuk, který snad měl být smíchem.

„Vy jste ale musel dostat pořádnou šlupku do hlavy,“ konstatoval Jany útrpně. „To tvrdíte, že se s Grymovými znáte – že pro ředitele něco děláte?“

„Tak nějak,“ přisvědčil jsem.

„Dejte si pozor, abyste před ním něco podobného neplácnul,“ varoval mě posměvačně. ‚Jdem, Nyku –“

Na krajnici zarachotily kroky.

„Počkejte,“ zavolal jsem rychle a marně, „tak kdo to byl! Kdo mě měl za vaší sestrou poslat –“

Spěšné kročeje zanikly v dešti, který v několika sekundách zchladil moji rozpálenou hlavu.

*

Teplické náměstí se lesklo jako asfaltové jezero a zelený neón v průčelí Slovanského domu se jedovatě zrcadlil ve veliké louži před vchodem. Zastavil jsem na okraji toho kočičího oka, sršícího jiskrami, jak se v něm rozstřikovaly krůpěje prudkého lijáku. Vypnul jsem stěrače, sesul se na hromádku kostí a poslouchal smuteční pochod, který déšť vybubnovával na víko mé laminátové rakvičky. Byl jsem zahořklý nebožtík, po němž truchlí jen on sám. Ponořil jsem se do bezbřehého smutku a odevzdaně čekal, až v něm utonu.

Z mrtvých mě vzbudil studený pramének, který mi stékal po levém stehně. Proklel jsem úskočné počasí, nespolehlivého inženýra Gryma, netěsnící okénko a zrádnou Gabrielovou Vandu.

Vedle hlučně zastavil nějaký vůz. Vodní clonou, zastírající okénko, jsem viděl dvě postavy, splývající pod velikým deštníkem v jednu. Podobny nestvůrnému hřibu nemotorně se batolily do hotelu. Vzdychl jsem a začal přesvědčovat svoje vzpurné ostatky, že ještě nenadešel Den odpočinku.

Než jsem překonal těch šest metrů k hotelu, spadlo na každý můj čtvereční centimetr nejméně litr vody. Jako pes jsem se otřepal na rohoži v zádveří a vstoupil do hotelové haly.

„Dobrý večer,“ pozdravil jsem bledého a otylého Buddhu, klímajícího za recepčním pultem. „Můžu dostat pokoj?“

Upřel na mne porcelánové oči.

„Všechno obsazeno,“ řekl melancholicky.

„Nenašlo by se ani něco skromnějšího?“ vemlouval jsem se.

Dva matně černí slimáci v těstovitém obličeji se začali plazit po mém nereprezentativním exteriéru.

‚Jsme interhotel,“ řekl opovržlivě.

„Poslyšte, přijel jsem z Olomouce, nikoho tu neznám a necítím se na cestu zpátky.“ Zvedl jsem ruku k čelu a rychle se pootočil stranou, ale Buddhu jsem neoklamal.

„Měl jste nehodu?“

Přikývl jsem.

„Kdybyste přišel o chviličku dřív,“ řekl Buddha, „před několika minutami obsadili poslední dva pokoje taky nějací Olomoučáci.“

„Byly to jednolůžkové pokoje?“ zeptal jsem se ho s poslední nadějí.

„Dvoulůžkové.“

‚,A nestačil by jim jeden?“

„Je to pán a dáma,“ řekl pohoršené. „Zkuste to v turistické noclehárně.

*

Asi patnáct kilometrů před Olomoucí se lijavec změnil v mrholení. Jel jsem po čtyřproudé silnici, nalevo rudě žhnula světýlka litovelských stožárů, přede mnou bledě zářilo to krásné, ctižádostivé, kdysi krajské a dnes okresní město, ve kterém žije stále krásná a kdysi taky ctižádostivá Vanda Gabrielová. Co nám zbylo z těch časů? Městu jeho chrámové věže a barokní kašny. Vandina výbojná krása tklivě dozrála a já jsem vyschnul. Přestože ze mne kapala voda jako z vodníkova šosu, cítil jsem se prázdný a svrklý jako loňský lusk. Chabě jsem třímal volant, trabant poslušně ujížděl hanáckou rovinou. Na křižovatce pod hřbitovem jsem odbočil kolem hospody U zlaté koule, kde jsem se po maturitě ztřískal, pokračoval podle úděsného monstra nového obchodního domu, přilepeného k překrásnému gotickému chrámu, k hotelu Palác. Zaparkoval jsem u zadního traktu rohové budovy a vystoupil. Nalevo svítila dvě okna v druhořadém hotelu Bristol. Z opačné strany ke mně dolehl poryv taneční hudby, prokládaný hrubými nadávkami. Z vinárny v suterénu hotelu vyváděli jakéhosi opilce. Zamknul jsem vůz a mezi kalužemi šel k hotelovému vchodu.

V recepci bylo pološero, na popelníčku dohořívala cigareta. Šel jsem po schodech nahoru a otevřel dveře pokoje, v němž jsem předešlé noci obdržel všechno, za co bych před patnácti lety dal život. Dýchla na mne nezaměnitelná vůně Vandy Gabrielové, složená z horkého dne a hříšné noci. Ale Vanda tu chyběla.

V koupelně jsem shodil promočený oděv a pustil na sebe téměř vařící sprchu. Pak jsem se zachumlal do většího ze dvou koupacích plášťů, které zde visely, a zadíval se do zrcadla. Nos jako válečná sekyra, ústa jako křivá jizva, nad čelem mokvající skvrna – co jsem na tom mohl vylepšit? Ze skleněné dózy jsem vyndal chomáč vaty a přitiskl ji na ten krvavý šrám. V hlavě mi pracoval kompresor.

Vrátil jsem se do pokoje a zapálil si Vandinu ameriku. Chutnala po chininu, tak jsem ji zase típnul, natáhl se do křesla a zavřel oči. Když jsem je opět otevřel, stála nade mnou Vanda jako bledý a zlatistý přelud. Vlasy se jí rozmařile třpytily, nahá opálená ramena vyzývavě vystupovala z hlubokého dekoltu bílých šatů. Byla k uzoufání krásná. Vyloudil jsem úsměv.

„Vando –“

„Ahoj,“ řekla chladně. Usedla proti mně a mlčky na mne hleděla.

Pracně jsem se posadil zpříma a spolknul zívnutí.

„Kolik je hodin? Asi jsem usnul,“ řekl jsem provinile.

„Půl jedné.“

Spal jsem jen několik minut.

„Kdes byla?“

„Hledal tě tady Artur Biederman. Prý jste byli domluveni.“ Probudil jsem se docela. „No jo, zapomněl jsem na to. Nadával moc?“

„Ne,“ řekla Vanda. „Pozval mě na večeři, seděli jsme doteďka ve vinárně.“

Projel mnou záchvěv žárlivosti. „Už šel?“

„Ano. Neřekla jsem mu, že jsi už dorazil.“

‚Jak jsi to zjistila?“

„Požádala jsem paní Brožovou, aby mi zavolala, až se vrátíš.“

„Ale v recepci nikdo nebyl,“ namítl jsem.

‚Je tam kamrlíček s okénkem,“ usmála se Vanda konečně a zkřížila nohy.

Můj mozek ne a ne nastartovat.

„Proč jsi poslala Artura pryč?“ zeptal jsem se hloupě.

Vanda se kočičím pohybem protáhla.

„Vadí ti to moc?“

„Čert vem Artura,“ řekl jsem procítěně, „pojď sem, Vando –“ Nepohnula se, s hlavou zvrácenou na opěradlo křesla hleděla na mne zpod dlouhých, tmavě zlatých řas.

„Jistě ti o mně všecko vyslepičil,“ řekla nedbale.

„Kdo?“

„Přece Arturek. Netajil se s tím,“ zasmála se zvonivě. Způsobně si přetáhla přes kolena to bílé roucho a přehlédla, že jedna stužka, přidržující je v patřičné výši, jí sklouzla z ramene.

Hladově jsem na ně zašilhal. „Co mi měl povědět, lásko moje? Že máš za sebou nezdařené manželství? To jsi mi včera řekla. Že tady na tebe koukají šejdrem? O tom mi nemusí nikdo nic vyprávět. Nezapomeň, že jsem to zažil taky, a to jsem byl daleko zranitelnější než ty dnes. Musel jsem začít život jinde a znovu –“

K mé neoholené líci přilnuly dvě hebké dlaně.

„Já už nejsem tak mladá, abych dokázala začínat od začátku, z ničeho,“ zatřásla mnou lehce a mně se málem rozskočila hlava. Usykl jsem a uhnul. Vanda se dotčeně uklidila zpět do svého křesla.

„Odpusť,“ řekl jsem, „bolí mě příšerně hlava. Byl jsem v Teplicích a –“

„Tys byl v Teplicích!“ vyhrkla a posadila se zpříma. „A já blázen ti k tomu ještě nabídnu auto,“ zasmála se roztrpčeně.

Mazlivá kočka se proměnila v uraženou a zklamanou ženu, kolem úst, před chvílí ochotným k polibkům, vyvstaly tvrdé vrásky. „Nechápu, proč jsi tam musel jezdit, cos čekal, že tam uvidíš!“ křičela na mne. „Tady ti přece každý poví, jak to bylo, všichni to vědí líp než já – – – Ach bože, copak se toho nikdy nezbavím!

„O čem mluvíš, Vando,“ řekl jsem do jejích suchých a drásavých vzlyků. „Co máš společného s Teplicemi!“

„Ty nevíš, že tam došlo k té nehodě mého muže,“ vyrazila ze sebe přerývaně a jízlivě, „tys tam jel jenom na výlet, osvěžit se do přírody, viď –“

„To jsem tedy opravdu nevěděl! Hergot přestaň jančit a vyklop mi, co tě žere, ať to máme jednou provždy s krku!“

Koukla po mně podezíravě, a co viděla, ji zřejmě trochu uklidnilo. Několikrát nasucho polkla.

„Dej si panáka,“ poradil jsem jí, „a mně taky, prosím tě.“ Poslušně přinesla láhev vodky a stále roztřesenou rukou nalila. „Měli jsme tam chatu,“ začala váhavě, „skutečně o tom nevíš?“

„Ne. Tedy, abych byl přesný, Artur mi vylíčil, za jakých okolností k tomu došlo, ale nezmínil se, kde se ta chata nacházela.“

„Kousek nad Bobrovníkem,“ řekla Vanda. „Měl to být náš poslední společný Silvestr, už jsme se dohodli, že se rozejdeme. Myslela jsem, že to chce stejně jako já, alespoň nic nenamítal, když jsem mu navrhla rozvod. Měl jiné ženy, přátele, partu – já jsem byla úplně na okraji. Jenže když se zmrzačil, zbyla jsem mu jenom já. Ale já už jsem s ním nedokázala zůstat. Tak se mi začal mstít. Měl to lehké, žena, která opustí mrzáka, si nezíská sympatie, ani když to není právě populární sportovec. Ostatní, kteří byli u toho, mu navíc potvrdili, že jsem ho k tomu výstupu na střechu vyprovokovala. Jezdili tam s námi výhradně jeho kamarádi –“

„Pusť to z hlavy,“ řekl jsem jí, „věř mi, že na tom už vůbec nezáleží.“

„Myslíš,“ potřásla hlavou Vanda. „V Olomouci jsem vyřízená.“

„Olomouc není celý svět. Co se o tom maléru povídalo v Teplicích?“

„Nevím,“ řekla Vanda, „od té doby jsem tam pochopitelně nebyla.“

Napil jsem se vodky. „Říkal ti Artur, proč jsem přijel?“

„Ano,“ přisvědčila nepřítomně.

Alkohol mě potrestal tak prudkým nárazem bolesti, že jsem sešklebil obličej.

„Co je ti,“ vytrhla se Vanda z pochmurných úvah. „Proboha, co to máš na čele!“

„Uklouzl jsem ve sprše,“ odstrkoval jsem ji, „nic to není – nesahej na to! Dej mi nějaký prášek.“

„Mohl ses zabít,“ zašeptala Vanda, náhle bílá jako papír.

„Nejsou všechny pády smrtelné. Nemáš algenu?“

„To určitě, po té vodce,“ řekla odmítavě. Otevřela šuplíček toaletního stolku a začala se přehrabovat v různobarevných krabičkách. „Spolkni tohle a pojď si lehnout,“ přikázala mi.

„Acylpyrin?“ řekl jsem zklamaně. „Tak ho aspoň zapiju pivem.“

„Ale já tady pivo nemám,“ řekla s úsměvem, určeným pro rozmazlené děti.

„A nedalo by se někde sehnat?“

Přísně si mě změřila, pak se obměkčila a vyklouzla na chodbu. Hlava mi třeštila bolestí, neměl jsem naději usnout ani dělat něco lepšího. Opatrně jsem se zvedl a nahlédl do zásuvky, v níž příliš opatrná Vanda skladovala svoje dryáky. Měla tady toho, že by tím stačila přiotrávit celý hotel Palác. Přehraboval jsem krabičky s červeným trojúhelníkem i jiné, s jedy slibujícími opačný účinek. Léky nikdy nepatřily mezi moje oblíbené neřesti a takový sortiment a množství se mi vůbec nelíbilo. Hledal jsem něco osvědčeného a připadl jsem na krabičku spasmoveralginu. Něco v ní hrkalo, vysypal jsem to na dlaň. Byl to had, do kroužku stočený, jedovatější než všechny ostatní drogy dohromady. Uštknul mě zákeřně a smrtelně.

Rozpomenul jsem se na něj na první pohled. Jako dítě jsem ho vídal na matčině prstě při těch řídkých příležitostech, kdy mě večer opouštěla, aby šla na nějaký otcův koncert. Na něžné, tenkrát svěží ruce zářil jako modrá hvězda. Modrý kámen, olemovaný diamanty. Hvězdný safír.

Zapomněl jsem na něj záměrně, stejně jako na mnoho jiných věcí vížících se k dětství, o které mě rodiče ošidili. Ale teď jsem ho poznal spolehlivě a neomylně. Byl to prsten, za který mě otec prodal a za nějž si o mnoho let později koupil přízeň nějaké marnivé ženy.

Nějaké takové Vandy Proč ne Vandy, hlupáku. Slyšel jsi

od jiného postaršího pána, že za svoji přízeň vyžaduje zlato a drahokamy. Třeba je to její koníček, třeba sbírá dědky a klenoty – Zardělá a zadýchaná Vanda vstoupila do pokoje.

„To bys nevěřil, jak je těžké sehnat v hotelu Palác o jedné v noci –“

Umlkla a prudce se zastavila. Ruměnec ustupoval, jako by jí přes tvář padal bílý závoj. Zírali jsme na sebe vytřeštěně jako dva olupovači mrtvol, kteří se o půlnoci na hřbitově vzájemně přistihli při činu. První se vzpamatovala ona.

„Musela jsem k vrchnímu do vinárny,“ podávala mi dvě lahve plzeňského.

Nebral jsem si je. Vanda toporně přikročila ke stolku, postavila pivo a letmo pohlédla na otevřenou zásuvku. Přinesla sklenice a otvírák a vůbec si nevšímala šperku, který jsem si zálibně prohlížel.

„Krásná věcička,“ prohodil jsem.

Vanda mlčky nalévala pivo. Bylo tak přechlazené, že téměř nepěnilo.

„Je tvoje?“

„Našels to v mé zásuvce,“ řekla.

„Má to asi značnou cenu. To jsi zdědila?“

Trochu piva přeteklo a láhev bouchla o stůl.

„Dej to sem! Nerada ho vidím.“

Nastavil jsem kameny pod světlo, až zlověstně zajiskřily.

„Odkud ho máš?“

Vanda semkla rty. „Nechci o tom mluvit,“ prohlásila upjatě. „Proč, prosím tě?“

Usedla, sepjala ruce na kolenou a vážně řekla:

„Dostala jsem ho od někoho, kdo už nežije.“

„Od nějakého muže?“

Přikývla.

„Miloval tě?“

„Snad.“ Pokrčila rameny.

„A ty jeho?“

Oči upřené do prázdna se s úžasem obrátily na mne. „To má být výslech?“

„Milovalas ho?“ opakoval jsem vztekle.

„Ty žárlíš!“ zasmála se uvolněně. „Ne – nemilovala jsem ho –“

„Brala jsi od něj desetitisícové dary! To ti je dával jen pro tvoje krásné oči?“

„Dej mi pokoj,“ odsekla zpupně a pánovitě natáhla ruku po šperku.

„Od koho jsi dostala ten prsten,“ pokračoval jsem bezvýrazně. „Jsem unavená, Roberte,“ řekla Vanda netrpělivě, „mám za sebou dvanáctihodinovou službu a dvě hodiny jsem se díky tobě bavila s pitomým Arturem.“

„Árturek co neví, nepoví,“ přikývl jsem, „takže tě jistě podrobně seznámil s tou mojí dědickou záležitostí.“

Vanda vstala a usouženě řekla: „Promiň, Roby –“

„Radši si sedni,“ vyzval jsem ji. „Ten prsten, který jsme hledali u starého Biedermana, protože v otcově pozůstalosti chyběl, dala kdysi moje matka otci z jistého, pro ni pádného důvodu. Dnes ho chce zpátky. Přemluvila mě, abych zůstal v Olomouci, dokud se nenajde. To už se stalo.“

Hodil jsem klenot do loužičky piva. „Je tady. Kde se vzal v tvém šuplíku?“

Vandiny oči jiskřily jako kameny, na něž je upírala. „To není možné!“

„Otec ho zřejmě asi přede dvěma lety daroval nějaké ženě,“ řekl jsem. „Neměl na to právo, ten šperk mu nepatřil.“

„To nemůže být on,“ řekla Vanda prudce, „protože –“

„Zítra – vlastně už dnes ráno ti to dotvrdí starý Biederman.“ ‚Já – já to nechápu,“ zamumlala Vanda s námahou.

„Ale trváš na tom, že tenhle prsten je tvůj?“ otázal jsem se nemilosrdně.

„Ne,“ řekla hluše, „není můj. Nikdy jsem ho nenosila, jaktěživ bych ho nevzala na prst –“

„Vando,“ řekl jsem podrážděně, „rozhodni se pro tu či onu verzi, ale drž se jí. Napřed jsi tvrdila, že je to dar z lásky. Zapomeňme, co se mezi námi stalo. Bylas milenkou mého otce? Byl bych směšný, kdybych ti to vyčítal, nemám žádné právo soudit tě, nejsem tvůj muž –“

„Mlč!“ vykřikla Vanda divoce, „ty studený pokrytče – ty fízle –

„Nenadávej mi,“ přerušil jsem ji břitce, „ponižuješ samu sebe. A poslouchej, to není všechno: krátce předtím, než jsem se s tebou včera setkal, mi řekl inženýr Grym, že jsi mu odcizila cenný šperk za okolností, které jsou dost nechutné. Jistě je zbytečné, abych ti je popisoval. Zapřelas, že Gryma znáš. Trváš na tom stále?“

Vanda se chvěla po celém těle. „Neznám Gryma! V životě jsem se s ním nesetkala. Je mi jedno, co ti o mně napovídal – co si myslíš – čemu věříš! Nejsem zlodějka –“ Štítivě ukázala na prsten nedotčený veškerou špínou, kterou jsme přes něj po sobě házeli.

„Dostala jsem ho od Karla Gryma. Běhal za mnou několik měsíců, jezdil sem dvakrát týdně z Teplic, když jsem se rozvedla, chtěl si mě vzít. Prosil, vyhrožoval, nabízel mi hory doly – nemohla jsem se ho zbavit! Byl to jen kluk, nebrala jsem ho vážně, bavil mě, bylo mi líto – ano, byla jsem hloupá,“ okřikla mě, když jsem otevřel ústa k otázce.

„Ten den, co zemřel, přišel za mnou. Řekl, že doma se vším a se všemi skončil, že začne nový život se mnou. Že jsme dvě zkrachované existence – – – Tehdy jsem se ho začala bát. Měla jsem záminku poslat ho pryč, musela jsem do služby. Slíbila jsem mu, že si promluvíme večer. Souhlasil, ale nechal mi tady malý balíček – prý překvapení pro mne. Myslela jsem, že si tím chce zajistit, abych se s ním večer sešla. Chtěla jsem se ho hlavně zbavit Pár hodin nato jsem se ho zbavila nadobro.“

duchu jsem horečně přehazoval kameny tohohle šíleného domina.

„Stalo se to v hotelu Bristol,“ řekla vyčerpaně. „Na tu krabičku jsem si vzpomněla až za dva dny. Když jsem se do ní podívala – Co jsem s tím měla dělat?“

„Mohlas to odnést na Bezpečnost,“ řekl jsem. „Oni už by to vrátili tomu, komu to patří.“

„A vysvětlovat, jak jsem k tomu přišla? Přesvědčovat je, že vztah třicetileté rozvedené paničky a o tolik mladšího kluka byl zcela jednostranný? Kdo by tomu věřil! Třásla jsem se strachy, ta nehoda mého bývalého muže se taky vyšetřovala. S tím chlapcem jsem se naštěstí nikde neukazovala, neměli jsme žádné společné známé, tak jsem mohla doufat, že za mnou sami nepřijdou.“

„Vyšlo ti to,“ podotkl jsem.

„Copak nechápeš, v jaké jsem byla situaci! Několik měsíců předtím se mi zmrzačil muž – pádem z výšky. Opustila jsem ho, podle všeobecného mínění z prospěchářských důvodů. Teď se zabil mladý kluk, náhodou obdobným způsobem. Zbyl mi po něm cenný šperk. Kdo by věřil, že mezi námi nic nebylo, že jsem si s ním nezahrávala, že nemám jeho smrt na svědomí! Vždyť mi to nevěříš ani ty!“

S tváří zkřivenou pláčem utekla do koupelny. Bouchly dveře, zaklapla zástrčka.

Cítil jsem se jako člověk, přes kterého se převalila lavina. Náhlé ticho na mne dolehlo dusivě, byl jsem spoutaný a úplně prázdný. Odkudsi ke mně dolehl ostrý zvuk. Škubl jsem sebou k pootevřenému oknu. V koupelně se neozýval ani hlásek.

Napil jsem se zteplalého piva. Venku se zase rozpršelo. Déšť bičoval okno, tak jsem vstal, zavřel je a dlouho hleděl do temné, stékající vodou neprůhledné tabule. Ale neviděl bych nic, ani kdyby byl jasný den. Sklo bylo jen hracím stolkem, po němž jsem posunoval svoje kameny.

Ale nebyl jsem s to rozehrát partii. Kameny jako by patřily ke dvěma různým hrám, některé přebývaly, jiné byly bezcenné –

A pak jsem v náhlém záblesku intuice rozpoznal, že jeden

z nich, ten z počátku zdánlivě důležitý, takřka klíčový, je falešný. Dvě půlky skořápky se spojily v jediný oříšek, v němž se jako jádro skrýval Obrátil jsem se po šperku, pohozeném na pivem politém stolečku. Ve dveřích koupelny stanula Vanda jako vzpřímená bílá svíce se smrtelně odhodlanýma očima pod zlatým plamenem.

Hodila mi moje mokré svršky. ‚Jdi – a nezapomeň si vzít, co ti patří.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Na co ještě čekáš?“ pokračovala neosobně. „Nemáš důvod tady zůstávat“–

„Mám,“ řekl jsem, „musíš mi pomoct –“

„Musím?“ zasmála se hystericky. „Nebuď směšný. Co můžeš chtít od ženské, jako jsem já – zadarmo!“

Vplula do pokoje a natáhla se na kanape, jednu nohu odhalenou. Odlepil jsem se od okna a zůstal stát nad dívkou, která dokonale ilustrovala povídku starého Gryma.

„Nemusíš nic,“ řekl jsem, „ale chvilku mlč a poslouchej. Potom odejdu, když na tom budeš trvat.“

Nezměnila výraz ani pózu, ale taky mě nevyhodila.

„Včera jsem se na otcově kremaci seznámil s inženýrem Grymem,“ řekl jsem. „O hodinu později se mi zdůvěřil s avantýrou, při níž ho svůdná stopařka obrala o cenný šperk. Vzhledem k pikantním okolnostem, za kterých k tomu došlo, nemohl jít na Bezpečnost. Požádal mě, abych mu pomohl tu věc získat zpátky. Já jsem to odmítl, celá záležitost se mi nelíbila a chtěl jsem se rychle vrátit do Prahy. Krátce poté mě vyhledal doktor Roháč, aby se mnou projednal otcovu pozůstalost. Musel jsem se spojit s matkou, která souhlasila, že se vzdá všeho kromě tohoto prstenu. Paní Kavanová, s níž otec žil, tvrdila, že prsten je v úschově u starého Biedermana. Jenže tam nebyl a Biederman řekl, že ho měl v ruce naposled přede dvěma roky, když ho pro otce přeleštil. Posmíval se Kavanové, že otec ho nejspíš dal nějaké své mladé milence. Kavanová prý vedla otcovy lásky v evidenci, tak by tu dívku mohla najít. Má na tom eminentní zájem, protože ostatní dědictví mnohonásobně převyšuje cenu prstenu a matka uplatní svoje nároky, když šperk nedostane. Musel jsem tedy zůstat v Olomouci. Setkal jsem se s tebou a zjistil jsem, že tou Grymo– vou stopařkou máš být ty.“

Vanda se nepřítomně usmívala svým ryze soukromým myšlenkám. Nedal bych za ten úsměv ani pětník.

„Včera v noci jsem byl přesvědčený, že se Grym mýlil, nebo bůhvíproč lhal. Ale tvoje reakce na jeho jméno vzbuzovala lecjaké myšlenky. Nezapomeň, že jsem nevěděl nic o mladém Grymovi, jeho vztahu k tobě a jeho smrti. Rozjel jsem se do Teplic, abych si s inženýrem Grymem promluvil znovu, ale nedal mi k tomu příležitost. Od jiných lidí jsem se dozvěděl věci, které v podstatě potvrzují to, cos mi řekla ty.“

Vanda se opřela o loket a naslouchala mi se špatně skrývaným zaujetím. Dopřál jsem si doušek zteplalého piva, který mi málem zvedl žaludek.

„A teď dávej pozor: našel jsem u tebe tento prsten, který jsi dostala od mladého Gryma. Současně inženýr Grym tvrdí, žes ho okradla o nějaký cenný šperk. Klenoty v takové ceně nejsou nijak běžné. Pro tento příběh by i dva byly příliš mnoho.“

Zadíval jsem se na tenký kroužek s potměšilým modrým okem a téměř k němu pocítil nenávist. Taková cetka – a jak zasáhla do lidských osudů. Počínajíc mým vlastním.

„Snad nemyslíš, že jde o jeden šperk,“ dolehl ke mně pochybovačný hlas.

„A co si myslíš ty?“

Vanda spustila nohy na podlahu a zajela prsty do zlatých vlasů.

„Nevím Jak by Karel Grym přišel k prstenu tvé matky?“

„Podle všeho to byl lehkomyslný kluk bez skrupulí. Mohl ho štípnout nějaké dívce podobného ražení, jako byl on sám, které ho můj otec daroval.“

„Myslíš mně?“ ťala mě jedovatě.

„Od toho jsem už upustil. Kdyby šel prsten z ruky do ruky od mého otce k tobě, jak by do toho zapadal starý Grym.“

Vanda si hryzala palec. „Ten ti do toho tak jako tak nezapadá. Jak mohl vědět, že ten prsten mám já?“

„To nemohl,“ souhlasil jsem, „ale fakt je, že to věděl. Neřekl jsem ti podrobnosti, Vando. Grym chtěl, abych se pošťoural ve tvém soukromí, abych v něm našel nějakou slabinu, na kterou by se dalo přitlačit. Měl jsem to udělat já, syn muže, který ten prsten léta vlastnil. Setkání se mnou si Grym naplánovat nemohl, ale ten plán těžko vymyslel v krematoriu. Co má proti tobě?“

„Nevím,“ řekla Vanda bezradně. ‚Jak to že byl na té kremaci, on se s tvým otcem znal?“

„Nevím Když mi kondoloval, prohodil, že otec byl veliký muzikant. Znala ho jistě spousta lidí „

Usilovně jsem se snažil vybavit si celý průběh rozhovoru s inženýrem Grymem, ale stále se mi do toho pletl neumlčitelný Petřík Šíma.

„Když jsem se v Teplicích představil paní Grymové, moje jméno jí nic neřeklo, ale to nic neznamená –“

„Jaká je ta paní Grymová?“ zvědavě se zeptala Vanda.

„Sněhová královna,“ ušklíbl jsem se, „s ne právě moc vysokým IQ.“

„Tos ji asi špatně odhadl,“ zlomyslně řekla Vanda. „Slyšela jsem, že je prohnaná jako opice.“

„Mladý Grym o ní hovořil?“

„Ten mi povídal o jiných věcech než o maceše. Před několika lety tu vystupovala v baru.“

„Takže ji znáš osobně?“

„Ale ne. Tehdy jsem byla ve výhradních a výborně honorovaných službách u pana Melichara,“ ohrnula rty Vanda. „Řekl mi to ten starý barman z Tahiti, na kterém jsem dnes pro tebe vymámila pivo. Karel Grym u něj vysedával, když jsem ho zahnala, a vyléval mu srdce. Věděl o tom chlapci víc než já.“

Dlouze jsem se na ni zadíval. Za pouhé dvě noci se mi předvedla v tolika podobách. Něžná i vzteklá, nedůtklivá i velkodušná, lehkověrná a nespokojená s tím, čeho tak snadno dosahovala. Kam spěcháš, Vando Gabrielová, a co znamenám na tvé cestě? „Roberte,“ řekl hlas jako hoboj, „není to všechno zbytečné? Mám svědka, jak to bylo mezi mnou a Karlem Grymem. Felix, ten barman, ti to potvrdí. Prsten jsi našel, tak na čem ti ještě záleží.“

Na tváři plachý úsměv naklonila se nad stůl a napřáhla ke mně otevřenou ruku. Vzal jsem ji za zápěstí a ucítil splašeně tepající puls. Políbil jsem žhavou dlaň, zavřel ji a položil na stůl.

„Do kolika je otevřeno Tahiti?“

Svůdné, všechno slibující rty se sevřely, postelové oči zmizely pod víčky. Vanda sebou hodila nazad a zkříženými pažemi si objala nahá ramena.

„O co ti jde,“ řekla zlostně.

„O pravdu,“ řekl jsem.

*

Tahiti se od těch časů, kdy je ilegálně navštěvoval jeden nezletilec, příliš nezměnilo. Nástěnná svítidla ozařovala tytéž omšelé boxy, ve kterých klímali opilci, kteří vypadali na to, že tu sedí celých těch patnáct let. Prázdné oči, tesklivě upřené na dopité sklenice a přeplněné popelníky. V šerém koutku se jakýsi postarší plejboj marně pokoušel kávou vzkřísit dívku, jíž dlouhé vlasy zpola zakrývaly sádrově bílý obličej. Několik rozparáděných služebních cest s úsilím hodným lepší věci mámilo na neoblomném vrchním definitivně poslední lahvinku.

Toho číšníka s blokem a tužtičkou, který sotva jsem vstoupil, zavrčel jako lev, jsem neznal, ale na barmana jsem se rozpomenul. Tváři venkovského velebníčka jen přibyly vrásky, věneček prokvetlých vlasů zbělel nadobro. Jenom ruce, hbitě leštící sklenice, prozrazovaly, jak zestárl. Vyškrabal jsem se na jednu z řady prázdných, vysokých židliček.

„Nalejete mi ještě?“ zeptal jsem se ho.

Neslyšným číšnickým krokem se hbitě přišoural vrchní.

„Máte už hotový účet, pane Kocoure?“ zeptal se úlisné.

„Ovšem, pane vedoucí,“ odvětil barman korektně. „Za deset minut vám ho předám.“

Pan vedoucí mrkl na hodinky, byly za deset minut dvě. Chladně přikývl a odsunul popelník na druhý konec pultu.

„Zlý šéf,“ prohodil jsem, když odkvačil zpět ke vzpurným hostům.

„Nové koště,“ shovívavě řekl barman. Vylovil zpod pultu becherovku.

„Pijete tohle?“

Přikývl jsem. „Když z toho nebudete mít nepříjemnosti „

„To je moje soukromá láhev.“ Nalil jednu plnou skleničku, do druhé ukápl.

„Díky. Vyrovnám to radši hned,“ sáhl jsem do kapsy.

Barman odmítavě mávl rukou. ‚Jste můj host. Slyšel jste, že už mám uzavřený účet.“

„Děkuju,“ opakoval jsem dojatě, „ale jak k tomu přijdete?“ Přisunul mi toho velkého panáka. „Berte to jako pozornost podniku ke starému hostovi, který se nám po letech vrátil jako slavná osobnost.“

Málem jsem tu pozornost převrhnul.

„To jste si mě asi s někým spletl,“ řekl jsem lítostivě. ‚Já jsem se v životě proslavil nanejvýš tím, že jsem se sem jako kluk vloudil. A to ještě jenom v rámci naší třídy.“

‚Jste příliš skromný,“ vytkl mi Felix laskavě. „Vaše knížky patří mezi moje nejmilejší, a to jsem, pane, nějaký znalec!“

Začalo mnou prostupovat blaživé teplo, z mého okoralého mozku opadával nános malicherných starostí a zmatků, moje pobloudilé srdce se rozbušilo. Na co tady mrhám časem a silami? Dopřejte mi tichý koutek a štos čistého papíru, jenž snímá hříchy světa –

„Opravdu,“ uculil jsem se upejpavé a idiotsky.

Barman důrazně zakýval hlavou.

„Co teď píšete,“ zeptal se dychtivě, „a kam prosím vás na ty nápady chodíte?“

Moje rajská vzduchoplavba skončila tvrdým přistáním. Spolkl jsem odpověď – cucám si je z palce, a skromně jsem řekl.

„To je dost těžké vysvětlit. Někdy chci třeba psát o nějakém prostředí – jako právě teď,“ dodal jsem inspirovaně.

„Vy chcete napsat příběh z Olomouce,“ zaradoval se Felix.

„Rád bych.“

Ale ten už nikdy nenapíšu. Tahle nová Olomouc, kterou neznám, rozmazala ostrý, v jasných barvách vyvedený obraz města mého dětství.

„Co to bude,“ s posvátnou úctou zeptal se Felix.

Nasadil jsem hloubavý výraz a ztrápeně povzdychl.

„Zavíráme!“ V zrcadle za barem se zjevila zavilá tvář vedoucího podniku. Služební cesty odcházely vyzbrojeny pro zbytek noci dvěma odzátkovanými lahvemi.

, Jestli nespěcháte do postele, rád bych vám něco ukázal,“ rychle řekl starý barman. „Počkal byste na mne pár minut?“

Přikývl jsem a vyšel v patách toho obstarožního mladíka, zpola nesoucího zcela zvadlého zajdu.

Už nepršelo a na tuto roční dobu bylo velmi chladno. Za necelé dvě hodiny začne svítat. Byla nejkratší noc v roce a mně se zdálo, že trvá už věčnost. A ještě nebyla u konce.

Felix se ke mně připojil, než jsem vykouřil jednu provlhlou cigaretu.

„Bydlím kousek odtud,“ řekl zadýchaně, „skutečně vás nebude obtěžovat ke mně zajít?“

„Ovšemže ne,“ usmál se, „jsem vaším dlužníkem.“

„Ne – to ne,“ odporoval a zamířil k hotelu Bristol.

„Vy bydlíte tady?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Už skoro pět let. Dům, kde jsem žil, zbourali a tohle jsem dostal jako provizórium. Zapomněli na mne a mně to docela vyhovuje,“ povídal cestou vysokou a ponurou chodbou.

„Nevypadá to tu moc přívětivě,“ mínil jsem.

„To jenom v noci, a ty tady trávím sotva z poloviny,“ řekl. Odemkl, sáhl za dveřní zárubeň po vypínači. „Prosím „

Pochopil jsem, proč netouží po bytě v paneláku. Pokoj byl prostorný a zařízený s pohodlím, jakého si dopřává člověk, který si musel celý život stačit sám. Jednu zeď zcela zakrývaly police, k prasknutí nabité knihami. Muselo jich tu být několik metráků. Felix vstoupil za mnou a spokojeně po mně hodil okem. „Docela slušné, ne? Zařízení je moje vlastní – – – Posaďte se.“ Drobnými krůčky odcupital ke knihovně.

Popošel jsem ke stolku se dvěma klubovkami a utkvěl pohledem na stěně nad nimi. Byla doslova vytapetována ženskými fotografiemi, a ne jen tak nějakými, vystříhanými z časopisů. Co portrét, to kusanec, všechny mladé nebo alespoň úspěšně mládí předstírající, všechny hříšně svůdné, štědrostí svých půvabů nahrazující, co uskrblily na šatičkách. Dvě z nich byly hanbaté docela. A všechny se hlásily k drahému, jedinému, nezapomenutelnému, milovanému rošťákovi, papá a strýčínkovi Felixovi. Olga, Judita,

Lili, Evana, Miriam, Anny, Jeannete, Darina – atakdále – navždy Tvoje.

„Pane jo,“ řekl jsem uznale.

„Holky z mojí školky,“ zachichotal se Felix od knihovny. „Výběr krásy, která za pětadvacet let prošla Tahiti. Samé umělkyně – zpěvačky, tanečnice. Lili a Evana byly prvotřídní striptérky… Anny –“

Přestal jsem ho poslouchat. Na konci druhé řady zdola, vedle kypré a bloňdaté Bety, chladně se usmívala černá kráska s účesem Kleopatry a maskarou do šikmá protaženýma očima. Měla na sobě třpytivé, jako hadí kůže přiléhavé, po straně vysoko rozstřižené roucho, rafinovaně odhalující jednu nohu v černé krajkové punčošce. Působilo to ďábelsky eroticky. Ostatní nahotinky vedle ní vypadaly jako fotky z plovárny.

Šikmo přes roh stál energický podpis:

Irma Fey

Nic víc. Žádné důvěrné věnování.

„Mnohé z nich se skvěle provdaly,“ řekl Felix, „a věřte mi nebo ne, nezapomněly na starého Kocoura. Díky jim jsou mi k službám tři odborní lékaři a několik dalších pánů, které je vždycky dobré znát.“

Už mi vůbec nepřipadal jako osamělý staroch. Připomínal spíš vypaseného pavouka, který se zásobil dobře nakonzervovanými mouchami a teď si lebedí ve své síti a labužnicky je vysává. Je starý, víc nepotřebuje. Tohle mu vydrží do smrti.

Usedl jsem zády k umělkyním a rázem se z diváka sám stal umělcem. Felix přede mne hbitě položil veškerá moje díla v celkovém počtu tří.

„Podepíšete mi je? Kdybyste byl tak laskav s věnováním –“ Obšťastnil jsem ho obzvláště srdečnými dedikacemi, odměnil se francouzským koňakem, který mezitím přinesl, odmítl díky a váhavě řekl:

„Možná byste mi mohl s něčím pomoci.“

„Bude mi potěšením,“ přičinlivě pravil barman.

„V tomhle hotelu nedávno došlo k tragické události,“ řekl jsem a Felix tázavě zvedl obočí.

„Myslím tu sebevraždu mladého muže,“ pokračoval jsem, „rád bych se o tom něco dozvěděl.“

„Proč,“ zeptal se zpytavě.

„Chtěl bych to použít v tom olomouckém příběhu, který se chystám psát.“

„To by asi nebylo právě vhodné,“ řekl Felix rozvážně.

„Asi mi nerozumíte. Byl by to jen takový odrazový můstek. Já musím vždycky vycházet z reality, potřebuju impuls, nedovedu začít z ničeho,“ vysvětloval jsem mu.

„Byla to velmi smutná záležitost,“ řekl odmítavě, „a je ještě příliš čerstvá. Mnoha lidí by se bolestně dotkla.“

„Ale já bych to zpracoval tak, že by se v tom nikdo nepoznal,“ přesvědčoval jsem ho. „Ostatně budu to psát rok a pokud to vůbec vyjde, tak za další dvě léta.“

„A co chcete ode mne?“ zeptal se věcně.

„Povězte mi, co o tom víte. Bydlíte tady, znal jste toho chlapce.“ ‚Jak bych ho mohl znát,“ přerušil mě chladně. „Najal si zde pokoj na jediný den. Vůbec jsem se s ním nesetkal.“

„Často jezdil do Olomouce. Chodil do Tahiti, sedával u baru a jistě s vámi hovořil. Jmenoval se Karel Grym a byl z Teplic nad Kamenicí. Pořád o něm nic nevíte?“

Starý profesionál mi věnoval unavený úsměv.

„To je všechno možné,“ řekl shovívavě. „Určitý druh hostů má barmana za vrbu, do které šeptá svoje trampoty. Zpravidla se ovšem nepředstaví jménem. Přikyvuju, poslouchám na půl ucha a i to málo okamžitě zapomenu. A tvář toho sebevraha jsem neviděl. Jsem příliš starý, než aby mě přitahoval pohled na smrt.“

„Ale byl jste tady, když se to stalo?“

Důstojný starý pán se ušklíbl jako satyr. „Měl jsem dámskou návštěvu. Chápete, že to je rozhodně důležitější než nechutná smrt neznámého člověka.“

Mlsně zamžoural do jednoho místa svého tabla. „Nehledě k tomu, že ta dáma si absolutně nemohla dovolit, aby ji případně taky vyslýchali.“

Zoufale jsem do sebe hodil zbytek koňaku. Felix mi znovu nenalil.

„Škoda,“ řekl jsem s nuceným úsměvem, „myslel jsem, že jako milovník dobrodružného žánru budete mít pro mne pochopení.“ ‚Je mi líto, ale nemohu vám být nijak užitečný.“

Vstal, sbalil knížky a odnesl je ke knihovně.

Zvedl jsem se taky a za jeho zády zkusil odtrhnout od zdi fotografii Irmy Fey.

Šlo to lehce, byla tam jen připíchnuta špendlíky.

Ztopil jsem ji do kapsy.

Felix se rychle obrátil a bděle si mě prohlížel. Místo, kde předtím fotka visela, zakrývala jeho pohledu klubovka.

„Děkuju vám za koňak i za tu becherovku,“ řekl jsem. „A za rozhovor, v každém případě poučný.“

‚Já děkuji vám,“ opravil mě zdvořile, „bylo mi ctí poznat vás osobně. Počkejte, musím vám odemknout.“

*

Za přepážkou seděl týž buclatý andělíček co odpoledne, pohroužený do libého spánku. Zakašlal jsem, dívka sebou škubla a zamžikala rozespalými kukadly.

„Dobré jitro,“ pozdravil jsem ji, „vy tady bydlíte?“

„Cože? Jé, to jste zase vy – – –“ Zívla a posadila se zpříma. Tvářičku měla zardělou a trochu zpocenou jako právě procitnuvší dítě.

„Copak žijeme v otrokářské společnosti?“ řekl jsem pobouřeně. Znovu zívla, že jsem jí málem uviděl mandle. „Co to povídáte?“

„Vy děláte čtyřiadvacet hodin denně?“

„Ale ne, kolegyně má nemocné dítě. Chcete zase Prahu, že.“

„Ne. Jenom místní telefonní seznam,“ řekl jsem.

Podsunula ho pod sklem. „Přece nebudete teď někoho budit!“ řekla rozhořčeně.

Zlotřile jsem se na ni ušklíbl a zmizel v kabince.

Nechal jsem telefon vyzvánět tak dlouho, že málem ochraptěl, ale paní Kavanová měla buď spaní jako jezevec, nebo nenocovala ve své posteli. Našel jsem si číslo JUDr. Ladislava Roháče. Kulatým okénkem ve dveřích kabiny jsem mrknul po telefonistce. Seděla jako ptáček na bidýlku, probuzené oči se vyčítavě střetly s mými krhavými. Dávaly mi najevo, že jsem hulvát, který se pokouší zavádět do spořádaného města Olomouce neurvalé velkoměstské manýry. Chlácholivě jsem na ni zamrkal.

Po druhém zazvonění řekl do sluchátka třaslavý hlas:

„Tady je byt pana doktora Roháče. Kdo volá?“

Představil jsem se.

„Stalo se něco?“ nenechala mě pokračovat stará žena.

„S kým mluvím, prosím vás?“

„S jeho hospodyní. Co si přejete?“

„Mohla byste pana doktora probudit?“

„Není doma,“ řekl hlas tísněný zlou předtuchou. „Odkud voláte?“

„Kde je pan doktor?“

„Odjel,“ řekla stará paní úzkostně, „zvečera, před tím lijákem –

bože můj –“

„Víte, kam jel?“ přerušil jsem ji.

Naslouchal jsem sípavému, astmatickému dechu. „Nevím, někam s paní Kavanovou,“ řekla po chvíli. „Řekněte mi, cO se jim přihodilo! Já jsem to tušila – nespím, chvěju se –“

„Neoznamuju vám žádnou zlou zprávu,“ řekl jsem rychle, „uklidněte se! Odpusťte, že jsem vás vylekal.“

„Proč voláte teď,“ hlesla nedůvěřivě.

„Jsem klient pana doktora a časně ráno odjíždím“ lhal jsem plynně. „Prosím vás, vyřiďte mu, že mám pro něj důležitou zprávu – Lukáš – budete si to pamatovat?“

„Počkejte, napíšu si to. Opravdu nejste – ?“

„Nejsem ani Bezpečnost, ani lékař,“ ujistil jsem ji. „Nebojte se a jděte si lehnout. Pan doktor se vám zítra v pořádku vrátí.“

‚Jak to víte,“ řekla beznadějně.

„Opravdu o něj nemusíte mít strach, je jenom rozumné, že nejede v noci. Dobrou noc.“

Zavěsil jsem a vycouval z kabiny plný vzteku na toho starého mizeru, který si žádné obavy nezaslouží. Dal jsem telefonistce seznam a korunu. Přestože tentokrát neodposlouchávala, můj díl rozhovoru musela slyšet.

„Právě jsem uklidnil jednu vyděšenou babičku,“ upozornil jsem

|Jenom aby,“ pochybovačně ohrnula rty. „Co je s tím starým hnusákem?“

„Co máte proti doktoru Roháčovi,“ pochopil jsem pobavene.

„Je samá ruka,“ ošklíbla se, „a věčně se je pokouší strkat, kam nemá.

„Neříkejte,“ pohoršil jsem se, „to se na vás dobývá přes tuhle přepážku?“

Sjela mě pohledem, ale tvářil jsem se zcela vážně.

„Říkala jsem vám přece, že jsem chodila k Mistru Lukášovi, řekla nevlídně. „Párkrát jsem se tam s Roháčem srazila.“

„Myslel jsem, že se tam scházela jen mládež?“

„Vždyť on taky chodil za tou bábou,“ vyprskla neuctivě.

„Paní Kavanová se těch sedánků nezúčastňovala?“

Jak se to vezme,“ šklebil se andělíček. „Pravidelně se promenovala po předsíni s mokrým hadrem kolem hlavy a sténala. Takhle –“ položila si ruku na ňadra a vyloudila divadelní vzdech. Neocenil jsem její herecký talent. Zíral jsem na ni přemítavě a tiše se zeptal:

„A nějaký Karel Grym, chlapec, který nedávno spáchal sebevraždu, tam náhodou nechodil?“

Uličnice zvážněla.

„Ano,“ přikývla pohnutě, „objevil se tam několikrát. Bylo to takové potrhlé číslo „

‚Jak potrhlé?“ otázal jsem se dychtivě.

„Hrozně přeháněl. Honil se za vším možným a pořádně nevěděl, co chce,“ moudře pokývla hlavou. „Myslím, že byl strašně rozmazlený.“

Přemýšlel jsem, až mi lupalo za ušima.

„Ale stejně nechápu, jak to mohl udělat,“ řekl nespokojený hlásek, „nikdo, kdo jsme ho alespoň trošku znali, jsme tomu nemohli uvěřit! To se k němu vůbec nehodilo. I když prý byl opilý – Prosím, kdyby to přehnal s práškama a nechal se

zachránit, aby potom měl o čem mluvit –“

Do místnosti vpadl brunátný muž s vytřeštěnýma očima. „Sanitku – honem – moje žena rodí,“ zachroptěl, „volejte vy – já – já –“

Dívka se bleskově vrhla po telefonu. Tiše jsem odešel do blednoucí noci.

Chlapec na vrcholku kašny tritonů upíral kamenné oči stále stejným směrem, mořské nestvůry trpělivě nesly svá odvěká břemena. Nebyl jsem z kamene, trpělivost mi odjakživa chyběla a byl mi vyměřen jen nepatrný zlomek věčnosti. Nadcházel den letního slunovratu a já jsem se vracel do hotelu Palác k Vandě Gabrielové na příliš krátký zbytek noci.

*

Za oknem otevřeným dokořán slavnostně vlál průzračně modrý prapor a jásaly stříbrné zvonečky. Líně jsem otočil hlavu. Na sousedním polštáři zbyly jen dva tři zlaté vlasy. Nábožně jsem je sebral a pokusil se stočit je do kroužku. Nepodařilo se mi to. Vyhrabal jsem se z bělostných a voňavých podušek a přistoupil k oknu. Ten prapor odlétl vzhůru a bylo to blankytné červnové nebe. Dole na ulici opětovně zacinkala tramvaj. Na chodníku dováděla parta děvčat v pastelových šatech a mládenců v oblecích s vázankami, možná nedávných maturantů.

Od náměstí se důstojně šinula dlouhá šňůra svatebně opentlených automobilů. Byla sobota, jedenáct hodin čtyřicet pět minut, byl jsem stále ještě v Olomouci v hotelu Palác a Vanda nemohla být daleko.

Seděla v druhém pokoji u stolku, na němž se pořád povalovalo malé jmění v podobě nepatrného kroužku, popíjela kávu a kouřila tenkou hnědou cigaretu. Měla na sobě cosi střiženého z kousku dnešní oblohy a obdobně zbarveným líčidlem obratně zakryla rozkošné stíny kolem očí.

‚Jak jste se vyspal, můj pane,“ usmála se na mne škádlivě. „Chcete snídani, nebo oběd?“

„Vyspal jsem se báječně,“ řekl jsem procítěně, „chci se vykoupat a oholit. Pak chci obrovský oběd s tebou. Potom se chci s tebou –“

„Ale tohle je program na půl dne,“ smála se. „A u oběda ti budu nanejvýš dělat společnost, právě jsem slupla velikánskou snídani.“

„Tak mám lepší nápad,“ navrhl jsem. „Najím se v restauraci. Ty

zatím dáš výpověď a sbalíš si věci. Za necelé dvě hodiny můžeme sedět v jídelním voze a až do Prahy jíst a pít a dělat plány.“

„Ty jsi brepta,“ rozesmála se Vanda hlasitě. „Roby, tamhle máš vyžehlený oblek, ale sako si neber, je tam horko –“

„Souhlasíš?“ přerušil jsem ji.

Přestala se smát. „Nech toho,“ řekla, „byl to roztomilý žert, ale neprodlužuj ho.“

„Myslím to smrtelně vážně,“ prohlásil jsem.

Vanda na mne zkoumavě pohlédla. Po krásné tváři se zvolna rozléval úžas.

„Roberte „

Potlačil jsem šílenou chuť uchopit ji do náruče a pěšky unést kamkoliv.

„Všecko, co jsem ti v noci říkal, jsem myslel vážně,“ opakoval jsem. „Neříkej mi, že se potřebuješ rozmyslet. Chtěla jsi z Olomouce pryč. Nabízím ti tu možnost a sebe k tomu. Praha je přinejmenším stejně dobrá jako každé jiné město. Můžu ti pro začátek poskytnout byt a nějaké styky ohledně tvého zaměstnání se taky najdou. A mne můžeš vždycky pustit k vodě, kdyby tě omrzelo

Vanda prudce vstala.

„Ach bože – mlč! Pojedu s tebou. Vezmu si na pár dní dovolenou –“

„Máš nárok na dovolenou za půl roku,“ řekl jsem. „Dej výpověď k prvnímu červenci. Když uvedeš jako důvod sňatek, musejí tě pustit bez průtahů.“

Hleděla na mne stále ohromeně a ne zcela přesvědčeně.

„Ale co ta tvoje záležitost, kvůli kterés tady zůstal?“

„Kašlu na to. Vím už asi, jak to bylo, ale nebudeme o tom mluvit. Napíšu to, Vando, vyberu si zálohu a za ty peníze spolu pojedeme příští léto k moři.“

Konečně se usmála upřímně a osvobozeně.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Ale pojedeme už letos, na Jadran. Prodáme trabanta – nenechám si nic, co by mi připomínalo minulost!“

„V rychlíku si budeme povídat výhradně o budoucnosti. Stihneme ten ve dvě?“

„Ano,“ přikývla náhle plná energie. „Promluvím s ředitelem, nebude mi dělat potíže. A musím zajít ke švadleně, mám tam troje šaty –“

„Čert vem šaty,“ řekl jsem s citem, „žádné nepotřebuješ.“

„Tomu ty nerozumíš, Roby,“ pousmála se shovívavě. „Slibuju ti, že za hodinu jsem zpátky. Máme času dost.“

„Po tolika ztracených letech nikdy nebudeme mít dost času,“ řekl jsem.

Už ze dveří, s kabelkou v ruce, se na mne něžně usmála.

*

Telefon zazvonil, když jsem vykoupaný a oholený snídal zbytek černé kávy z Vandiny konvice.

„Máte tady návštěvu,“ řekla paní Brožová. „Inženýra Gryma. Přijdete do restaurace?“

Do přediva půvabných představ a plánů, které jsem osnoval, hrábla surová ruka reality. Popadla mě za krk a zatřásla mnou. Střízlivě jsem uznal, že je žádoucí s tímhle pánem uzavřít účet. Skoncuju to za deset minut.

„Můžete ho poslat nahoru?“ zeptal jsem se otráveně.

‚Jak chcete,“ řekla paní Brožová a zavěsila.

„Dále,“ řekl jsem, když zaklepal, a Grym, celý shrbený a šedivý a o deset let starší, než když jsem ho poznal, vstoupil.

Přijal jsem ho malebně rozložený v křesle.

„Dobrý den,“ řekl.

Blahosklonně jsem mu kývl. „Nečekal jsem, že vás ještě uvidím.“ Grym se zastavil krok ode dveří. „Odjíždíte?“ zeptal se obezřele. Přikývl jsem. „Málem jste mě už nezastihl.“

Grym se tvářil jako stará panna, která omylem vlezla do námořnické krčmy a teď neví, jak se odtamtud vymotat.

„To abych vás raději nezdržoval,“ řekl po chvilce a udělal krůček zpátky.

„Jen se posaďte, když už jste za mnou jel takový kus cesty.“ Cigaretou jsem ukázal na druhé křeslo a roztrousil přitom popel po stolku.

Grym se zatvářil odmítavě. Vtom uviděl prsten a strnul jako člověk na útěku zalitý do sopečného skla.

„Včera jsem na vás čekal v Kolibě víc než dvě hodiny,“ řekl jsem. „Proč jste tam nepřišel?“

Skleněná slupka na Grymově tváři popraskala a ředitel na mne pohlédl očima pacienta, který se probírá z narkózy. Němě pohnul okoralými rty.

„Tak se přece posaďte,“ řekl jsem s obavou, že se mi tu složí, a Grym na toporných nohách vykročil přes pokoj a sedl si. „Nechtěl jsem se s vámi setkat,“ řekl.

„Tak proč jste tady?“

„Když jste se objevil v Teplicích a hovořil s mojí ženou, uvědomil jsem si, že jsem se vám nikdy s tou věcí neměl svěřit,“ řekl inženýr Grym těžce. „Doufal jsem, že když na tu schůzku nepřijdu, přestanete se tím zabývat. Původně jste mě přece odmítl.“

„A pres noc jste si to znovu rozmyslel?“ podivil jsem se. „Napadlo mi, že máte nějaký pádný důvod, proč jste změnil stanovisko.“

„Vy ovšem taky,“ oplatil jsem mu.

Grym napřímil ramena a pokusil se mě setřít šéfovským pohledem. Nebyl jsem Petřík Šíma.

„Mohl bych se pokusit ten váš důvod uhádnout,“ navrhl jsem mu.

Odměřeně řekl: „Nemáme čas na hloupé hříčky.“

„To nechte na mně,“ ušklíbl jsem se. „Tak tedy: žádná povětrná dívka vás neokradla. Vaše paní žádný cenný šperk nepostrádá.“ Grym mlčel a kamenně zíral před sebe, ale v očích mu doutnaly sivé plamínky.

„Vy jste ho totiž našel. Někam se vám prostě zakutálel. Když jste se rozhlédl pořádně, zjistil jste, že k žádné krádeži nedošlo. Tu dívku z recepce jste nařknul neprávem a omylem. Přijmu jejím jménem vaši omluvu a na celou věc zapomeneme. Souhlasíte?“

„Nedělejte ze mne idiota,“ řekl Grym břitce. „Ten šperk leží tady.“

„Výborně,“ pochválil jsem ho sarkasticky. „Co tedy chcete? Doufám, že ne ten prsten.“

„Ten je přece váš,“ řekl po úvaze. „Nechci nic, jenom –“

„Zničit Vandu Gabrielovou?“ zeptal jsem se po chvíli ticha, nabitého třaskavinou.

„Ne,“ řekl Grym temně.

„Tak o co vám sakra jde,“ vybuchl jsem, „proč jste za mnou přijel!“

„Chtěl jsem vás požádat, abyste se do té věci už nevměšoval. Prodělali jsme si se ženou nedávno těžké chvíle. Ona nemá právě pevné zdraví a jakýkoliv další otřes by je vážně ohrozil.“

Ušklíbl jsem se a Grym dodal upjatě:

„Přiznávám, nevěděl jsem, že ten prsten máte. V opačném případě bych o svých rodinných záležitostech nemluvil.“

‚Já to beru,“ řekl jsem, „ten důvod, proč chcete tu věc zamáz– nout. Bojíte se o svoji ženu, i když, řekl bych, ne o její zdraví.“ Grym nasupeně svraštil čelo, ale já jsem pokračoval:

„Ale dlužíte mi vysvětlení, jak to s tím prstenem bylo. Nabídl jsem vám příležitost tiše to celé sprovodit ze světa. Moji verzi jste odmítl. Navrhněte mi tedy lepší.“

„To je moje osobní záležitost,“ řekl Grym zvysoka.

„Moje taky. Beru si paní Gabrielovou.“

Odmítavě odvrácené oči na mně ohromeně utkvěly.

‚Je to pravda?“

„Ano.“ Pohlédl jsem na hodinky, byla za deset minut jedna. Ale

pojedeme přece Vandiným trabantem

„Dnes odpoledne spolu odjíždíme z Olomouce – můžete si být jistý, že navždy,“ řekl jsem Grymovi rozjařené.

„Vaše věc,“ řekl řezavě, „ostatně tím líp. Povím vám tedy, jak to bylo, ale pamatujte, že jste si to na mně vynutil.“

Ty si Kačenko bílá ruža, falešně pěli pod oknem svatebčané a já jsem se zvedl a to okno zavřel. S rukama v kapsách, opřený o parapet, z výšky jsem shlížel na drobného a šedivého muže v křesle. „Měl jsem syna,“ spustil ponuře. , Jeho matka zemřela před deseti lety a já jsem neměl čas znovu se oženit. Byl jsem velice špatný otec a pochopil jsem to, až již bylo pozdě. Nebudu zabíhat do podrobností, ale představte si to nejhorší a nebude to nadsázka.“ Tvář mu zastřelo černé mračno vzpomínek.

„Když bylo Karlovi dvacet a mně padesát tři, seznámil jsem se se svou paní,“ pokračoval Grym. „To už jsem věděl, že pro syna jsem tím nejméně důležitým člověkem na světě. Irma je mnohem mladší než já, ale má za sebou kus tvrdého života. Rozumíme si a kupodivu

si rozuměla i s Karlem. Alespoň z počátku. Myslel jsem si, že na něj může mít dobrý vliv, ale v tom jsem se bohužel mýlil. Vina nebyla na její straně. Syn si zvykl, že se mnou může manipulovat, jak se mu zachce, a najednou se objevila konkurence. V rodinné sféře jsem ubohý amatér, pane Lukáši,“ hořce řekl inženýr Grym.

„Můj syn začal trucovat. Cítil se zkrácený hlavně na materiálních výhodách a chtěl si je vynutit. Vážně se zapletl s jednou mladou dívkou. Byl jsem ochoten pomoci mu jeho závazky splnit, ale to se mu nelíbilo. Opustil to děvče a svoje dítě a utíkal do Olomouce. Přitahovala ho sem žena nesporně krásná a přitažlivá, ale mnohem starší než on a ne právě s nejlepší pověstí. Nepřerušujte mě,“ řekl rychle, ač jsem se o to nepokusil, „nebudu polemizovat o tom, jestli tehdejší špatná pověst paní Gabrielové byla zasloužená či ne. Hodlám hovořit pouze o vlivu té dámy na mého syna.“ Šel jsem si pro cigaretu a nabídl i inženýru Grymovi. Zaváhal, potom si vzal. Zapálil jsem mu.

„Nekouřil jsem od smrti své první ženy,“ podotkl s křivým úsměvem. „Už tehdy jsem měl srdeční vadu a bál jsem se, že tady Karel zůstane sám.“ Lačně zabafal a odkašla si.

„Pro paní Gabrielovou nemohl být takový chlapec nijak atraktivní,“ pokračoval zastřeným hlasem. „Ale pokud vím, v té době se rozváděla a bezmezný obdiv a oddanost mladého muže byla asi jistou náplastí na její bolesti. V žádném případě ho neodháněla. A Karel na základě své dosavadní, mnou zaviněné životní zkušeností se domníval, že přízeň milované osoby se da Koupit, toho moc, co by jí nabídl, a ta žena je beze sporu náročná. Dovedu se vžít do jeho situace,“ bezelstně mi ozřejmil podmínky svého vlastního, pozdně milostného vztahu.

„Navázal zde tehdy styk s partou, která navštěvovala vašeho otce. Nechci posuzovat, co tak znamenitého hudebníka vedlo k tomu, že kolem sebe shromažďoval nejrůznější mladá individua. Chodili k němu jako domů a jak jsem slyšel, chovali se tam velmi volně.

V tom bytě se povalovala spousta cenných věcí a můj syn podlehl pokušení.“ Nenávistně zavadil pohledem o prsten.

„Odcizil tam tento šperk a věnoval ho paní Gabrielové. Váš otec krádež brzo odhalil. Moje jméno není v Olomouci tak docela neznámé a váš otec dal přednost jednání se mnou před handrkováním s pobloudilým chlapcem.“

„Vy jste se znali?“ zeptal jsem se ho.

„Byli jsme téměř vrstevníci,“ pousmál se unaveně. „Oba jsme dosáhli vrcholu svých možností a hodlali jsme na něm zůstat. Právem očekával, že spolu uvedeme věci do pořádku.“

„To se vám tedy povedlo,“ mínil jsem uznale.

„Bylo by se to podařilo, nebýt té Gabrielové,“ řekl záštiplně. „Uhodil jsem na Karla, přiznal se, ale řekl, že šperk už nemá. Dal jsem mu lhůtu dvaceti čtyř hodin, jinak věc oznámím Bezpečnosti. Karel souhlasil. Nikdy předtím jsem s ním tak nemilosrdně nejednal,“ svěřil mi vyčítavě.

„To jste ovšem udělal chybu, pane.

„Teď už mohu pouze improvizovat,“ řekl po chvíli mrtvě. „Karel odjel do Olomouce. Téhož dne odpoledne jsem dostal zprávu, že se zabil. Prsten se u něj nenašel. Ta žena mu ho zřejmě odmítla vrátit a ubohý chlapec si zoufal. Poprvé v životě věděl, že svoji pohrůžku myslím vážně. Nemýlil se.“

„Jinak by šel na Bezpečnost můj otec,“ doplnil jsem ho. „Myslím, že ne,“ suše řekl inženýr Grym. „Ty hudební sedánky prý nebyly tak docela nevinné. Měl jsem ovšem možnost promluvit si s Gabrielovou rovnou sám, ale věděl jsem, že v tom případě ztratím syna definitivně. Netušil jsem, že k tomu dojde tak jako tak a takovým způsobem.“

Nechápavě se zahleděl na cigaretu, která dohořívala v jeho ruce, a zamáčkl ji v popelníku.

„Po Karlově smrti jsem požádal vašeho otce, aby mi dal čas prsten sehnat. Pokud by se mi to nepodařilo, byl jsem ochoten škodu uhradit. Váš otec – opět z výše uvedených důvodů – souhlasil.“

„Šel jste za paní Gabrielovou,“ řekl jsem, „a ona vás odmítla?“

„Nešel jsem za ní, v tom jsem vám lhal,“ přiznal Grym. „Nemohl jsem se k tomu odhodlat. Nenašel jsem sílu po několik týdnů. A potom váš otec náhle zemřel.“

„A vy jste si oddechl.“

Pokusil se mě zdrtit pohledem, ale záhy sklopil oči.

„Tak se to nedá vykládat,“ pravil sklíčeně. „Družka vašeho otce podle jeho tvrzení o ztrátě prstenu nevěděla, ani na něj neměla nárok. Mohli ovšem existovat oprávnění dědicové, kteří by se po tak cenném klenotu začali shánět. Nebyl jsem si jistý, zda někdo z té mládeže přece jen neví, kam se poděl –“

„Tak proto jste šel na otcovu kremaci,“ pochopil jsem.

Inženýr Grym přikývl. Rozhovor se mu začínal čím dál tím víc zajídat. Se mnou tomu bylo naopak.

„Uviděl jste tam mne,“ řekl jsem, „syna a dědice. Přítomnost mého bývalého spolužáka Šímy vám šťastně napomohla k seznámení. Jste člověk zvyklý rychle se rozhodovat. Vybral jste si mě, abych za vás udělal špinavou práci.“

‚Jakoupak špinavou práci,“ vyjel na mne pohoršené. „Ten prsten vám náleží. Můžete mi být vděčný, že jsem vás upozornil, kde se toho času nachází. Do rukou té ženy nepřešel poctivě. Nabídl jsem vám možnost a prostředky, jak ho na ní vymoci!“

„Pod falešnou záminkou. Vymyslel jste si příběh, ve kterém Vanda vystupovala jako lehká holka a zlodějka. Prokázat ani vyvrátit se nedal. Očekával jste, že když se s ní sblížím, budu mít příležitost prsten spatřit a ona nebude moci vysvětlit, jak k němu počestně přišla. Vyřídím vaše účty za vás a jméno Grym, které není v Olomouci tak docela neznámé, zůstane neposkvrněné.“

„Mou zásluhou jste dostal zpět svoje dědictví!“

„Ale vy jste přišel o svoji pomstu na paní Gabrielové,“ řekl jsem, „kterou jste chtěl s mojí pomocí vyšívat z Olomouce, údajně proto, že dohnala vašeho syna k sebevraždě!“

Smrtelně bledý Grym sípavě řekl: „O co jsem přišel, to se vás netýká. Získal jste víc, než jste chtěl. Seberte tu ženskou a odjedete.“

„A budeme všichni klidní a spokojení,“ ušklíbl jsem se zle. „Řekl jste mi spoustu polopravd, pane inženýre. Všechna čest, drží vám docela slušně pohromadě. Jako spisovatel to můžu posoudit.“

„Řekl jsem vám čistou pravdu!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Pravdivý je jen začátek a konec vaší povídky. Než jste začal hovořit o krádeži prstenu a když jste mi vysvětlil, proč jste šel na otcovu kremaci. Jádro věci se skládá z něčeho úplně jiného. Váš syn neukradl prsten letos v bytě mého otce. Ten šperk odtamtud otec sám odnesl přede dvěma lety. Vanda Gabrielová nemá být v hanbě vyhoštěna z Olomouce za to, čím se provinila na vašem synovi. Vás vedl jiný důvod než nějaká biblická pomsta. Myslím, že ho znám.“

„Ne!“ Grym prudce vstal. „Nebudu poslouchat vaše zlomyslné dohady, ta záležitost je pro mne stále příliš bolestná –“

Někdo lehce zaklepal na dveře. Grym se zarazil uprostřed věty.

„Nechci se tu s nikým setkat,“ řekl bezhlavě, „neotevírejte –“ Šoupnul jsem ho do ložnice a cestou zpátky ztopil do kapsy prsten.

Za dveřmi stála Irma Grymová s obezřelým výrazem na krásné tváři. Mandlové oči se na okamžíček užasle rozšířily.

„Dobrý den – „ Vrhla pátravý pohled do pokoje. „Můžu

na chvilku?“

Kývl jsem na pozdrav i na souhlas a ustoupil jí z cesty. Horem pádem jsem mobilizoval veškerou opatrnost a mazanost a další zbraně osobní obrany, nepostradatelné při střetnutí s dámou, která je podle poznámky Vandy Gabrielové prohnaná jako opice. Neuváženě jsem zašilhal na dveře ložnice a ona to neprodleně zaregistrovala.

„Nevyrušila jsem vás?“ otázala se nejistě.

„Vůbec ne,“ pospíšil jsem si ji ujistit.

„Měla jsem dojem, že tu slyším hlasy ?“

„To se vám asi jen zdálo.“ Pokynul jsem jí ke křeslu, které ještě před chvilkou zahříval její muž.

Přešlápla, tiše se zeptala: ‚Jste sám?“

„Ovšem,“ usmál jsem se na ni.

Zůstaň tam, zažehnával jsem v duchu úpěnlivě inženýra Gryma. Jeho žena udělala pár tanečních kroků a půvabně klesla do křesla. Černobílou kabelku si spořádaně položila do klína. Měla na sobě týž úbor, ve kterém se včera chystala nasednout do auta.

„Přišla jsem vás o něco požádat,“ pípla nesměle.

„Jsem vám k službám, milostivá paní,“ pravil jsem zdvořile. Neoslovil jsem ji jménem a ona ševelila jako ptáček. Pokud nemá inženýr Grym telepatické vlohy, nevstoupí prozatím na scénu. Jeho žena na mne upřela oči tak tmavé, že nebylo možno rozeznat panenky, a z hloubi duše vydechla:

„Nesetkávejte se už s mým mužem, prosím vás!“

Kdybych neměl na paměti utajeného Gryma, zařval bych jako lev. Takhle jsem ji pouze zdvořile upozornil:

„To ovšem nezáleží jenom na mně.“

„Obávám se, že vás vyhledá,“ vzdychla usouženě. „Vím, že se o to pokusí, jsem si tím jistá. Proboha vás prosím, vyhněte se mu.“

„Včera jste byla jiného názoru.“

„Já vím,“ řekla kajícně, „promiňte, neuvědomila jsem si hned tu

shodu jmen. Jste přece „ vzhlédla ke mně tázavě.

Zdrženlivě jsem přikývl. Ač jsem měl na jazyku tisíc otázek, víc jsem si netroufl.

„Manžel si už kvůli té aféře vytrpěl příliš,“ řekla paní Grymová, která neměla důvod zachovat svoji anonymitu. „Karlův konec si přičítá za vinu. Neptejte se mě proč, má to příliš hluboké kořeny, které nedovedu vyvrátit. Jenže není ani tak mladý, ani dost starý, abych mohla doufat, že časem uschnou samy. Čas je to, co nám chybí, a já budu bojovat o každou minutu pohody pro svého muže!

Bylo po inkognitu mé krásné návštěvnice, ale Grym přesto nezasáhl.

„Věřím vám,“ řekl jsem, „ale mýlíte se v adrese. Já klid vašeho manžela neohrožuju.“

Umíněně potřásla antracitově lesklými, rovnými vlasy. „Přemýšlela jsem o tom celou noc.“

„Poté, co jste se setkala s paní Kavanovou a doktorem Roháčem?“

Irma zaťala rudé drápy do měkké kůže kabelky.

„S kým?“ zeptala se nechápavě.

Naštval jsem se. Stejně jako ona hrál jsem o čas. Grym mohl kdykoliv vstoupit do hry jako přespočetný partner.

„Kavanová a Roháč na vás chtěli vynutit prsten, který vám věnoval můj otec,“ řekl jsem úsečně. „Byla jste jeho milenkou.“

„To je nesmysl!“ hystericky se zasmála Irma Grymová.

Vytasil jsem se s fotografií, kterou jsem ukradl Felixovi Kocourovi. Stejnou mi vyrval z ruky doktor Roháč v té zatuchlé komoře otcova bytu..

„Tohle jsem našel mezi otcovými suvenýry.“

„Takových fotek jsem rozdala,“ řekla útrpně.

Sáhl jsem do kapsy a položil na snímek prsten.

„Ale takových pozorností jste mnoho nedostala.“

Hbitě hmátla po šperku.

Vyhrábl jsem jí ho zpod ruky.

„Už jednou jste o něj přišla,“ připomenul jsem jí, „když vám ho ukradl vás nevlastní syn. Domníval se, že mu to projde beztrestně. Navštěvoval mého otce a nějak se domákl, že milostný poměr trvá. Vyhrožoval vám, že když ztropíte povyk, práskne to tatínkovi. Vy jste si ovšem nemohla dovolit ztrátu skvělého společenského postavení a exkluzivního živobytí. Nesnesla jste pomyšlení, že jste vydaná na milost a nemilost bezohlédnému mladému vyděrači. Věděla jste, že jeho požadavky se budou stupňovat.

Kromě toho jste musela svému muži zdůvodnit zmizení cenného šperku, který jste si přinesla do manželství –“

„Dokažte jediné slovo z těch stupidních výmyslů!“ pronikavě vykřikla Irma Grymová.

„Vy jste sem nepřišla za mnou,“ řekl jsem. „Nemohla jste vědět, kde v Olomouci bydlím. Hledala jste Vandu Gabrielovou, abyste na ní vynutila prsten, pro který si k vám přišla včera večer Kavanová s Roháčem pod stejnou pohrůžkou, jakou vás držel v šachu Karel Grym. Ten podařený nevlastní synáček vám řekl, komu prsten daroval, když jste si pro něj přišla do hotelu Bristol.“

Irma začala syčet jako černá zmije. Nespouštel jsem zrak ze zakřivených prstů, poškubávajících uzávěrem kabelky.

„Zabila jste ho,“ řekl jsem. „Pro fyzicky zdatnou varietní umělkyni nebyl problém vyhodit opilého chlapce z okna. Ten starý barman, kterého jste odměnila erotickou službou, nikdy neprozradí, že jste toho dne byla v Bristolu. Cítila jste se v naprostém bezpečí. Váš milovaný a nenahraditelný muž klade za vinu pouze sobě, že tvrdě nakládal se synem. Ale včera jsem se objevil já, syn vašeho milence. Nevěděla jste, že se s otcem léta nestýkám a nic nevím o jeho soukromém životě. Vystřelila jste na mne, abyste mi zabránila setkat se s vaším mužem. Úplně zbytečně. Myslím, že on o vaší nevěře ví a nechce to slyšet. Proto se taky pokoušel vyhnat z Olomouce Vandu Gabrielovou, která se to mohla dozvědět od vašeho nevlastního syna.“

Irma vytáhla z kabelky úhlednou stříbrnou pistolku. Než ji na mne stačila namířit, skočil jsem jí po ruce.

Zápas byl zuřivý, ale krátký. Její mrštnost nemohla obstát proti mé síle.

Vykroutil jsem jí zbraň z ruky a mrskl s ní do křesla.

Inženýr Grym vstoupil do pokoje, na tváři bezbřehý úžas.

„Ty jsi zabila Karla. Proč? Všechno mi řekl, než odjel do

Olomouce. Odmítl jsem to, vyhodil jsem ho –“

„Ty ubožáku,“ jedovatě po něm plivla odzbrojená, ale nezkrocená Irma. „Že jsem to neuhádla! Mohla jsem se mu vysmát –“ Inženýr Grym uviděl pistoli.

Odhodil jsem Irmu. Za mými zády se otevřely dveře. Ohlédl jsem se –

„Roby,“ šťastně řekl udýchaný hlas, „podívej, co nesu! Stálo mě to určitě polovinu, než bych zaplatila v Praze –“

Inženýr Grym vystřelil na svoji ženu a minul. Vanda, plnou náruč pastelových hadříků, strnule stanula. Potom se hedvábí začalo s tichým šelestem sypat na podlahu.

Irma dostala patnáct let. Inženýr Grym šest, ale odpykal si necelý rok. Zemřel v nápravném zařízení na infarkt. Takzvaně mu puklo srdce.

Vanda zápasila se smrtí týden. Zůstal jsem v Olomouci a denně se na ni chodil koukat přes skleněnou přepážku. Povolil mi to jiný starý spolužák, znamenitý lékař. Od začátku jí dával minimální naději, ale nevěřil jsem mu. Celou dobu byla v bezvědomí. Sedmého dne se nakrátko probrala. Usmála se na mne, ale už nemohla promluvit. Nečekal jsem na její pohřeb. Odjel jsem z Olomouce a už nikdy se tam nevrátil.

VYHLÍDKA NA SMRT

Žaneta minula pilu, přešla most, překlenující říčku Jedlovou, rozvodněnou prudkými letními dešti, a odbočila ze silnice vlevo, do otevřené zrezivělé branky. Stoupala úzkou stezkou, vinoucí se divokou a nádhernou zahradou, která obklopovala někdejší sídlo jednoho z dřevařských baronů v kdysi prosperující obci Josefův Důl. Dnes bylo stavení zpustlé a sloužilo jako sklad národního podniku Bižutérie. Žaneta šla po cestičce, lemované přebujelými rododendrony, zdolala několik kamenných schodů a mokrá od tenisek po ramena ve vlněném svetru otřásla se jako pes. Tahle cesta zkracovala o několik desítek metrů vzdálenost k její chalupě, ležící vysoko nad korytem Jedlové, na konci výběžku obce, obklopené lesy. Pod podloubím staré vily byly naskládány igelitové pytle, plné třpytivých součástek vánočních ozdob, které odtud rozdělovali na domácí práci.

Až bude nejhůř, začnu po večerech sestavovat skleněné pumprlíky, – řekla si vesele. – To mi zajistí alespoň kafe, cigarety a masíčko pro Huberta.

Zatím ale těžko nebylo. Naopak, v této chvíli se provlhlá, zkřehlá a nevyspalá Žaneta cítila lehounká a bezstarostná jako ptáče. Bylo velmi časně a slunce, k němuž směřovala, se ještě nevyhouplo nad koruny smrků největšího polesí v Čechách.

Otočila se k protější stráni. Viděla sametové louky, stavení jako poztrácené korálky, ostrůvky lesa, kde se každý strom zračil ostře jako vysoustružený, silnici, která se prozrazovala jen rychle jedoucím automobilem, a nebe tak čisté, až z něj mrazilo. Ale chalupu, kde strávila noc, odtud spatřit nemohla.

Nehledala ji. Teď nechtěla nic než hrnek silné černé a horké kávy. Odpoutala se od pohledu krásného, až zraňoval, a pustila se přes smetiště po straně vily.

Šlapala po zpuchřelých zbytcích šindelů, mezi skleněnou drtí a rezavými kusy železa. Šla tudy už tolikrát, že bezpečně věděla, kam postavit nohu. Najednou zůstala stát s jednou končetinou ve vzduchu jako čáp. Po chvilce opatrně strčila špičkou tenisky do předmětu, matně se lesknoucího mezi všudypřítomnými kopřivami.

Nevyznala se ve střelných zbraních, ale i dítěti, odchovanému televizí, by bylo jasné, že ta věc je pistole. Úhledná, nezrezivělá, jen zamžená hojnou ranní rosou. Žaneta na ni pohlížela zvědavě a se zájmem. Potom ji zvedla.

Zbraň byla studená a nečekaně těžká. Žaneta mimoděk namířila do plevele a stiskla spoušť. Něco cvaklo, ale jinak se nestalo nic. Mladá žena, poučená gangsterskými filmy, strčila pistoli za opasek džínů, které jí stejně byly velké, a po pěšině mezi vysokými jehličnany vystoupala na cestu, jejíž táhlý oblouk si tudy zkrátila. Lemovalo ji několik chalup, a poslední z nich, příjemně omšelá dřevěnice, stála na pokraji chráněné krajinné oblasti.

Okno v podkroví bylo otevřené. Čas překročil šestou, ale v tomto kraji, chudém na zpěvné ptactvo, se rozléhalo téměř ohlušující ticho. Žaneta sáhla pod špalek pro klíč od zadního, v létě obvykle používaného vchodu, ale nepotřebovala ho; dveře od kůlny byly dokořán.

Za prahem se shýbla pro červený, nedbale pohozený střevíček. Ten tvrdý předmět za pasem se jí zabodl do žeber. Vyndala ho a zamyslela se nad tím, kam ho uschovat.

Žaneta byla složitá kombinace duše romantické a cynické. Přestože často bez bázně spávala v nezamčené chalupě, vlastnictví nenadále nabyté pistole jí připadalo přitažlivé. Konec konců ji našla na smetišti a odevzdat ji někam by znamenalo otravné vysvětlování a ztrátu času. A hodit se může, třeba jen pro inspiraci.

Se střelnými zbraněmi, byť nenabitými, je ovšem třeba zacházet náležitě. Žaneta, stále pod vlivem pokleslého žánru, měla dojem, že by bylo vhodné to vyčistit a naolejovat. O prvním neměla ani ponětí, druhé vyřešila jako praktická žena.

Z rozedrané flanelové košile, visící v kůlně, utrhla podolek a z chladničky, kterou z estetických důvodů neumístila do starodávné světnice, ale sem, vyndala láhev oleje Vitol. Zabalila nebezpečný instrument do hadříku politého olejem, strčila ho do igelitového pytlíku a po kratší úvaze zasunula mezi polínka, jimiž byla zarovnána jedna stěna kůlny. Otřela si mastné ruce o zbytek košile a rozhodla se, že po tom všem si svou kávu opravdu zaslouží. Ve světnici bylo chladno jako vždycky po ránu, ale Žaneta se nezdržovala zatápěním v kachlovém sporáku. Postavila konvici na propan-butanový vařič a do poctivého kafáče nasypala smrtící dávku kávy. Než voda začala vřít, shodila mokré tenisky i ponožky a otevřela dveře do druhé místnosti v přízemí chalupy.

Byl to velký členitý pokoj, který vznikl vybouráním části zdi mezi průběžnou chodbou a bývalou brusírnou. V tom původně nijak nevyužívaném prostoru se sníženým stropem se totiž nacházel komín, při němž se dal zbudovat mohutný krb. Tou stavební úpravou Žaneta získala útulný, i ve dne šerý kout, kde mohla sedět, zírat do plamenů a neotevírat nevítaným návštěvníkům.

Teď se jí tu ale jeden uhnízdil. V proutěném křesle proti krbu, v němž ještě řeřavělo poleno, seděl mladý světlovlasý muž a vyzývavě na ni cenil zuby.

„Co tady děláš,“ vybuchla Žaneta zlostně. „Tys tu byl přes noc, ty syčáku?“

Úsměšek na tváři mladíka se nezměnil, ani odpověď se neozvala. „Nemyslíš, že je trochu sprostý využít mý chvilkový nepřítomnosti a nakvartýrovat se sem? Vypadni!“

Udělala dva kroky kupředu a zarazila se. Čhvíli upřeně hleděla do obličeje jako z vosku, pak mimoděk couvla.

„Davide?“ zašeptala, a v té chvíli už věděla, že oslovuje mrtvého. Několik sekund nebyla schopná pohybu. Z ochromení ji vytrhla myšlenka hrůznější než neživá postava v křesle. Upustila tenisky, bosa vyběhla do předsíně a po strmých točitých schodech nahoru do podkroví. Prudce otevřela dveře toho pokojíku, jehož otevřené okno ji vítalo, když přicházela.

Uviděla dvě nerozestlané postele, v nichž určitě nikdo nepřenocoval.

Žaneta chvíli stála s prázdnou tváří a zuby tak stisknutými, až to bolelo. Pak zaslechla tichý, sotva postřehnutelný šelest a bleskově se otočila. V otevřeném vikýřovém okénku seděla černá chlupatá koule a blýskala ohromnýma žlutozelenýma očima.

„Huberte,“ zašeptala Žaneta, „co se tu dělo, pověz mi?“

Kocour seskočil na podlahu a začal se jí otírat o nohy. Zvedla ho, sestoupila do přízemí a s měkkým a hebkým tělíčkem v náručí se zastavila nad křeslem proti krbu. Zvířátko k ní zvedlo tvář s černobílou maskou a drsným jazýčkem jí olízlo bradu. Žaneta je stiskla a kocouří drápky ji sekly do hřbetu ruky. Udělala krok stranou a bosým chodidlem jí projela bolest.

Byl to střep keramického talíře, který původně visel na zdi po levici mrtvého. Místo něj teď zdobilo bílou omítku několik nepěkných děr, seřazených v šikmé přímce. Žaneta je sledovala pohledem, až dospěla k rameni v modrém tričku. Vysoko na hrudi objevila v tenké tkanině nevelký otvor. Kukačky v sousední místnosti zakukaly. Pod Žanetinou světlou, sluncem melírovanou kšticí pádily myšlenky zlověstné jako Nebeští jezdci. Jedna z nich se jí zachytila ve vědomí drápy stejně ostrými, jako byly ty, které jí drásaly ruku.

Vrcholky smrků na hřebenu kopce za chalupou už prosvítalo slunce, když mladá žena v dřevácích spěchala stejnou cestou, kterou před chvílí přišla.

*

Poslední desítku metrů od amatérsky sestříhaného živého plotu ke zděné obílené chalupě utíkala. Bez dechu padla na masívní dveře a stiskla kliku. Za nimi, na hnědě nalakované dřevěné podlaze ležel stejný střevíček, jaký našla ve své chatrné a malebně neuspořádané kůlně.

Tady bylo všechno sice staré a omšelé, ale úzkostlivě spravované. Žaneta věděla, že to není zásluha Květiny matky ani otce, ale staré paní Klímové, která se zde narodila.

Ve svých špinavých dřevácích vrazila do světnice, která by mohla sloužit jako malé muzeum lidových ručních prací. Kam padl zrak, všude pletené a vyšívané dečky. Starodávnou pohovku zdobila nesmírně pracná přikrývka, uháčkovaná z různobarevných zbytků vlny.

Na ní se choulila jakási Viktorka v džínách, s černými zkroucenými vlasy splývajícími přes obličej a s bosýma zkrvavenýma nohama. Při zvuku Žanetiných kroků sebou trhla a otevřela ústa k němému výkřiku.

„Proboha, Květo!“ Žaneta se k ní vrhla a dívka se zhroutila zpět do polšářů jako hadrová panenka.

„Co se stalo, slyšíš? Jseš v pořádku?“

Dívka škubala hlavou^ ze strany na stranu v křečovitém gestu, rty rozkousané do krve. Žaneta nasucho polkla, rozmáchla se a vlepila jí políček. Děvče se otřáslo, zvadlo a otevřelo omámené oči. Zíraly na Žanetu, jako by ji jen zdráhavé poznávaly, a jí se pod tím pohledem zachvělo srdce.

„Prosím tě, vzpamatuj se, Květinko! Kdy jsi sem přišla?“

„Včera,“ zajektalo děvče. „Tys šla pryč a – a –“

Žanetu zaplavila nesmyslná naděje. „A ty ses bála sama nahoře u lesa, tak jsi šla k vám? Hned zvečera, viď!“

Klesla na pohovku a objala dívku okolo ramenou. Květa ji odstrčila.

„Zabila jsem Davida,“ prohlásila bezvýrazně.

„Ty jsi se zbláznila!“

Děvče náměsíčně napřáhlo ruku. „Vzala jsem pistoli, namířila a střílela tak dlouho, až –“

„Ležela na polici u krbu,“ řekla Květinka Klímová klidně. „Zastřelila jsem ho. Vidělas to, ne?“

Žanetě se zdálo, že se propadá někam do sklepa zásobeného domácími ovocnými víny inženýra Klímy, Květina otce.

„Proč bys to dělala,“ namítla chabě, „málem ses kvůli němu rozešla s rodiči a –“

„Právě proto!“ V matných černých očích se rozhořel oheň. „Šla bych s ním na konec světa, a on mě zradil! A smál se mi, když jsem ho prosila, aby mi řekl, že to není pravda, že ta ženská lhala –“ Štíhlým tělem znovu projela hysterická křeč.

Žaneta pevně uchopila dívčino zápěstí.

‚Jaká ženská? Mluv, nebo to z tebe vytřesu!“

Děvče se měnilo tak rychle, že kdo by je neznal, považoval by je za špatnou diletantskou herečku. Ale Žaneta měla tohle nevyrovnané a rozmazlené stvoření přečtené.

„Odbarvená blondýna málem tak stará jako ty,“ opovržlivě pravilo to devatenáctileté poupě. „Čekala jsem na Davida –“

„Ty sis ho pozvala?“

„Zavolala jsem mu, když jsem uhádla, že budeš přes noc u toho svýho hajnýho,“ ušklíbla se Květinka. „Slíbil, že přijede vlakem před devátou. Ta ženská se objevila po osmé a řekla mi, že David si se mnou začal jen proto, aby naštval mýho tátu. Že až nechám domova i školy, tak se na mne vykašle.“

Žaneta si o motivaci Davidova vztahu ke Květě myslela své, ale přesto se zeptala:

„Proč ti to povídala?“

„To jsem jí řekla taky a vyhodila jsem ji. A ona mi nabídla důkaz, že David stojí jenom o ni.“

‚Jakej důkaz!“

„Dopis, kterej jí napsal minulej tejden z dovolené.“ Nezralou tvářičku zkřivila cynická grimasa. „Jak já, blázen, jsem se na něho těšila! Poslal mi pohled, a jí psal, že se nemůže dočkat jejich společnýho života.“

„Měla ten dopis s sebou?“

„V autě, který nechala u pily. Nechtěla jsem s ní pro něj jít, a ona se mi vysmála, že jsem pitomější, než na první pohled vypadám. A že si na Davida počká na nádraží a odveze si ho.“

„Copak on jí řek, že pojede za tebou?“

„Nevím,“ odsekla Květa rychle, jako by s každým slovem skládala břemeno ze svých na Žanetina ramena. „Odešla, a já jsem běžela za ní. Chtěla jsem je spolu vidět, ale David tím vlakem nepřijel. Tak jsem s ní šla k autu, a ona mi ten dopis dala.“

„A odjela?“

„Nevím! Přečetla jsem to venku pod lampou. A potom jsem myslela jenom na ty tvoje prášky pro spaní.“

Žanetě na čele vyvstal pot. Sáhla po dívčině ruce, ale ona se jí netrpělivě vymanila.

„Vůbec nevím, jak jsem došla k tobě. A David tam byl. Křičela

jsem na něj, ať táhne, že ho nenávidím, že ho zabiju On

se rozvaloval v křesle a poškleboval se mi! Nestála jsem mu ani za slovíčko. A potom jsem uviděla tu pistoli.“

Květa se rozvzlykala opravdovým, zoufalým pláčem.

„Kdybych nezabila jeho, zabila bych se já,“ vyrážela přerývaně, „ale potom jsem už neměla sílu. Vzala jsem si naše klíče a šla sem. Já nevím proč. Chtěla jsem být u maminky. Maminko – maminečko – já chci umřít – pomoz mi – – –“

Žaneta ji objala a stiskla, jako by do ní chtěla přelít trochu své nezdolné životní energie. Nepřítomně ji hladila a chlácholila jednoslabičnými slůvky, sama otřesená do hloubi duše.

A bylo jí čím dál tím víc jasné, že na ten krok, který by byl ještě před půlhodinou jedině správný, který měla okamžitě a bez rozmýšlení udělat, je pozdě. Teď už nemůže tuhle záležitost od sebe odstrčit, otřít si ruce a nezúčastněně přihlížet.

Nějak přitom pozapomněla, že se do toho namočila už ve chvíli, kdy sebrala ze smetiště pistoli.

Československé socialistické republice se přece zbraně nevyskytují tak zhusta, aby je ženy a dívky sbíraly jako jahody.

„Cos pak s tou pistolí udělala?“

„Odešla jsem s ní z chalupy,“ zamumlalo děvče, „na to se pama– tuju. Pak jsem ji někde zahodila. Neptej se mě kde, nevím.“ Květa se ztišila spíš díky úplnému vyčerpání než zásluhou přítelkyně své matky. Ležela bezvládně jako neživé ptáče, s víčky napuchlými, že sotva udržela otevřené oči.

„Zkus chvilku spát, Květinko,“ řekla jí Žaneta něžně. „Zavolám mamince. Slib mi, že už nikam neutečeš! Neboj, my to všecko urovnáme.“

Sarkasticky si pomyslela, že se právě nahlas přihlásila k postoji, který u Květiných přepečlivých a zbožňujících rodičů vždycky ostře a bojovně odsuzovala.

*

Lehkomyslně překračujíc příkaz orgánu, s nímž před chvílí dohovořila z telefonní budky před josefodolskou samoobsluhou, Žaneta vstoupila do své chalupy.

Hrábla do hranicky dříví a chvíli zachmuřeně pohlížela na igelitový balíček. Pak zaklela, ovázala tu věc kusem prádelní šňůry a vyšla na dvorek.

Posunula jeden ze dvou betonových půlkruhů, kryjících čtrnáct metrů hlubokou studnu, volný konec provazu přivázala ke trubce pumpy a vztekle hodila balíček dolů. Vrátila poklop na místo, strčila do pusy odřený kloub prstu a poněkud opožděně se rozhlédla.

Kromě kocoura Huberta, stočeného na lavičce a sledujícího ji nehybnýma žlutozelenýma očima, nespatřila živou duši. Byla tu stále ještě sama s mužem, sedícím v křesle proti vyhaslému krbu. Žaneta se nebála smrti. Občas v černých dnech, kdy olověné nebe padalo na střechu její chalupy, s ní dokonce trochu dekadentně, ne však morbidně koketovala. K mrtvému ji teď znovu vedl jakýsi ryze ženský a za těchto okolností rozhodně nemístný pocit, že je neslušné nechávat ho tak opuštěného.

Otevřela dokořán dvoukřídlé dveře, spojující obě místnosti, a zůstala stát na prahu. Do šerého prostoru vpadlo nelítostné denní světlo a ve žluté, propadlé tváři ostře vystoupily rysy symbolu smrti. Teď už by ty ve strnulém úšklebku vyceněné zuby nikoho neoklamaly.

Tak teda dohráls, Davídku, – němě ho oslovila Žaneta, – ty malej hochštaplere s omezeným rejstříkem lacinejch triků, které sis nikdy neodpustil na kdekom vyzkoušet. Neušla jsem tomu ani já, a dodnes nevím, co sis od toho sliboval, když nemám ani prachy, ani vlivnýho tatínka. Liž nikdy se nedozvím, proč ses ke mně lísal jako Hubert, když chce masíčko, a nabízel, že mi za docela malej kousek papíru s mým podpisem, kterej nejspíš vůbec nebudeš inkasovat, dáš chalupu do vzornýho pořádku. Ani ses nezlobil, když jsem tě napomenula, abys s výrobníma kapacitama svý– ho chlebodárce hospodařil šetrnějc. Ten stavební podnik si od tebe oddychne, Davídku. Celej, kromě náměstka ředitele, inženýra Klímy, nešťastnýho táty jedný ztracený holky. Věřím, že by dal nevím co za to, abys sešel ze světa, ale pokud možno v bezpečný vzdálenosti od jeho úctyhodný rodiny. Nemoh ses mu pomstít líp, ty králi drobnejch cizopasníčků, a snad poprvé, ale naposled v životě jsi za úspěch poctivě zaplatil. –

Na cestě prudce zastavilo auto, ozvaly se drsné hlasy a vzápětí ostré zaklepání nejdřív na dveře a pak na okno vedle nich. Žaneta se pootočila a zírala do očí, které na ni dštily síru a metaly blesky. Pokynula jim, prošla zapovězenou komnatou ke přednímu vchodu a otevřela.

„To vy jste volala?“ vyjel na ni mladý muž s hezkou, ošlehanou tváří a očima barvou podobnýma zraku kocoura Huberta. Nečekal na odpověď a rozhořčeně pokračoval: „To vám neřekli, že máte zůstat venku?“

Žaneta nezkroušeně přikývla. Poručík ji bez okolků odstrčil z cesty a následován tříčlennou suitou se hrnul dovnitř. Z vozidla Bezpečnosti vystoupil poslední muž, hubený, v obličeji šedivý stejně jako jeho civilní oblek, a překvapivě spiklenecky se na Žanetu ušklíbl.

„Nic si z něho nedělejte, myslí si, že tyhle manýry má v popisu práce. Je ještě mladý a horlivý. Nesežere vás, ale připravte se na to, že vás důkladně rozžvýká.“

Žaneta zvedla obočí a zvídavě na civilistu pohlížela.

„Vy jste jeho šéf?“

„Kdepak, jenom bezvýznamný doktor. Jakubec,“ uklonil se starosvětsky. „Těší mě, že vás poznávám, paní Volfová, i když bych si k tomu vybral příjemnější okolnosti. Moc se mi totiž líbí vaše verše.“

Žaneta se potěšeně ošila, ale pevná a negalantní ruka ji odsunula a poručík, který zaslechl poslední větu, zavadil o mladou ženu nanejvýš podezíravým pohledem.

„Cekáme na vás, doktore!“

Lékař ho s povzdechem následoval dovnitř.

^Tenhle pacient mi neuteče,“ zabručel. „Posviťte mi pořádně!“ Žaneta snaživě pokročila ke svítilně, visící nad hlavou mrtvého, otočila žárovkou pod stínidlem a místnost zalilo jasné světlo. Poručík usykl a málem ji praštil přes ruku.

„Má rozbitý vypínač,“ vysvětlila mu.

„Na nic tu nesahejte!“

„Myslíte kvůli otiskům prstů? Ale já tady bydlím, takže moje najdete všude.“

Doktor, sklánějící se nad křeslem, se ohlédl.

„Pojďte sem a podívejte se na to,“ pravil s profesionálním zaujetím.

Třebaže jí se výzva netýkala, Žaneta uposlechla taky. Ale neviděla nic jiného než to, co spatřila i bez upozornění odborníka: nevelkou dírku v tmavě modrém tričku dost vysoko na levé straně hrudníku nebožtíka.

„Tohle ho teda určitě nezabilo.“ Lékař poodstoupil. „Abyste si ho radši vyfotili, než budu pokračovat, ne?“

Při fotoblescích a cvakání spouště aparátu na Žanetu zapomněli. Ustoupila do kouta s předtuchou, že tady něco nehraje. Sledovala, jak doktor znovu přistoupil ke křeslu, vystlanému bílou ovčí kůží, vzal mrtvé tělo za ramena a vychýlil je stranou.

„Pomozte mi přece,“ řekl podrážděně a jeden z poručíkových mužů přiskočil.

Žaneta se hluboce nadechla a zatajila dech.

Bílou kožešinu poskvrňovala téměř černá krev, stejná třísnila triko nad pasem.

„Dostal to do zad,“ konstatoval doktor objevně, „vidíte? Řekl bych, že si tu hověl u ohníčku, nic netušil, a někdo, koho znal a kdo za hovoru s ním přecházel místností –“ Napřímil se a pokrčil rameny.

„Támhle tou starou čalouněnou klubovkou by kulka neprošla. Nikdy si nesedejte ke krbu do proutěného křesílka,“ usmál se na Žanetu.

Poručík ji s nevolí zaevidoval taky.

‚Jděte vedle a zavřete za sebou!“

Poslechla ho. Srdce jí bušilo jako zvon a vhánělo ruměnec do tváře, pobledlé po probdělé noci. Opřela se o dveře z druhé strany a usilovně přemýšlela. To, co právě vyslechla a uviděla, měnilo zdánlivě naprosto jasnou situaci.

Smál se mi do očí, tak jsem vzala pistoli a střílela tak dlouho, až –

„Deset až dvanáct hodin,“ dolehl k ní lékařův hlas, „přesněji vám to nepovím. Teplota tu zřejmě dost kolísala –“

„Ale to –“ namítl poručík, a MUDr. Jakubec ho popuzeně přerušil:

„Ta mladá žena teď ví víc než já! Zeptejte se jí, k sakru, co se tu včera dělo, a nechtějte po mně, abych se utnul jako nějaký felčar– ský učedník.“

Žaneta se odpoutala od dveří. Když poručík vstoupil, stála u stolu s pytlíkem kávy v ruce.

„Dáte si taky?“ otázala se ho příjemně.

„Na to teď nemám čas,“ odbyl ji nezdvořile.

Uviděl psací stroj a líc se mu rozjasnila.

„Výborně,“ zabručel. Posadil se za stůl, posloužil si listem čistého papíru a takto vyzbrojen přísně pohlédl na Žanetu.

„Yaše jméno?“

„Žaneta Volfová.“

‚Jana Volfová,“ opakoval a všemi deseti to střelhbitě naklepal. „Ne Jana, Jeanette,“ opravila ho.

.Jeanette?“ vzhlédl s nelibostí. „Máte to v občanském průkaze? Ostatně ukažte mi ho!“

Žaneta otevřela zásuvku starodávného prádelníku a ze změti papírů, zápisníků, novinových výstřižků, fotografií a starých pohlednic vylovila žádaný doklad.

„Skutečně, Jeanette.“ Poručík otráveně dal do stroje nový list. „Měla jsem za kmotru jednu bohatou francouzskou dámu,“ řekla Žaneta sdílně… Maminka bvla ookoiská v hotelu, kde ta madam bydlela, a požádala ji o to. Chtěla mi dát do vínku alespoň hezký křestní jméno, když už mě táta nepoctil příjmením. Otec neznámý vojín, víte.“

„Proč mi to povídáte?“ podezíravě si ji měřil poručík.

„Copak vy si to nezapíšete?“ udiveně se zeptala Žaneta. „Rodiče, stav, národnost, povolání, rodné číslo –“

„Sedněte si,“ štěkl, „a odpovídejte jen na co se vás zeptám!“ Žaneta se opřela o prádelník a založila ruce na prsou.

„Proč se mnou mluvíte jako s nějakým delikventem? Nemůžu za to, co se stalo v mý chalupě. Splnila jsem svoji občanskou povinnost, zavolala jsem vás. Odpovím vám poctivě na každou otázku. Jestli vás zajímají především údaje o mně, prosím. To je vaše věc.“

Vynadej mi, – prosila ho v duchu a nenápadně mrkla na hodinky. – Každá minuta je dobrá. –

„Kdo je ten muž,“ řekl poručík, kolem úst celý bílý.

„David Hofman. Inženýr David Hofman z Jablonce,“ opravila se svědomitě.

„Co tady dělal?“

„Nebyla jsem tu, když přišel,“ vyhnula se přímé odpovědi. ‚Jakto! Byl to váš přítel?“

‚Jenom známý. Netušila jsem, že se tu objeví. Odešla jsem asi v půl osmý a vrátila se až ráno.“

„Vy jste tu nebyla přes noc?“

„Vždyť vám to právě povídám.“

„Kdo vám to dosvědčí?“

„Ptáte se asi, s kým jsem byla,“ usmála se chápavě. „Strávila jsem noc s jedním pánem. Jmenuje se Josef Kalina a bydlí tady v čísle popisným 111. Je to hajnej.“

Poručík měnil barvu jako chameleon a Žaneta tiše užasla:

Vždyť je to ještě zajíc! –

„No dobře,“ řekl tónem, který popíral souhlas s morálkou šestatřicetileté rozvedené ženy bez závazků. „Doufám, že víte, co mluvíte.“

Žaneta cudně sklopila zrak – na hodinky. Čas se vlekl, jako by mu docházel dech.

Poručík tu důležitou podmínku dosažení cíle naopak rychle popadal.

‚Jak se ten inženýr Hofman dostal dovnitř, když jste tady nebyla?“

„Jsou tři možnosti,“ odvětila Žaneta rozvážně. „Buď jsem zapomněla zamknout zadní dveře – občas se mi to stává. Mají kliku z obou stran, zevnitř se zajišťují závorou. Někdy taky nechávám klíč na dvorku pod špalkem.“

„a že jste přece jen někoho čekala!“ vypálil na ni.

„To bych asi neodešla,“ namítla Žaneta. ‚Jsem prostě zapomnětlivá, a když přední dveře zabouchnu –“

„A ta třetí možnost?“ přeručil ji netrpělivě.

„Taky mu mohla otevřít Květa,“ vzdychla básnířka.

„To je kdo?“

„Dcera mých známých. Víte, já mám svobodné povolání a žiju tady skoro celý rok,“ spustila švitořivě. „Mám sice v Praze garsonku, ale tu většinou pronajímám, na honorářích si moc nevydělám, takže když si ke mně sem tam nějaký zazobaný a moc zaměstnaný rodičové odloží dítě, tak to docela vítám. Je to vzájemná protislužba, která se hodí jim i –“

‚Jak staré je tohle dítě!“

Žaneta se zajíkla a předvedla slušnou ukázku zmatku. „Devatenáct? Ano, bude jí devatenáct. Vloni maturovala. Studuje ekonomii a chybí jí nějaký zkoušky. Klímovi mysleli, že tady se líp soustředí na učení než –“

Poručík prudce vstal. „Tak s vámi tu toho času bydlí devatenáctiletá dívka? Včera zde byla?“

„Ano.“

„A vy jste ji nehledala, když jste objevila toho mrtvého?“

„Hledala.“

„A našla jste ji tady?“

„Ne.“

Poručík praštil pěstí do stolu, až stroj zařinčel, a překrásnou fistulí zaječel:

„A máte ponětí, co by s ní mohlo být?“

„No,“ řekla Žaneta uvážlivě, „myslím, že mám. Klímovi nedaleko odtud vlastní chalupu. Samozřejmě nechtěli, aby tam Květa zůstávala sama, tak ji strčili ke mně. Jenže oni tam mají televizi, a já, jak jste si jistě všiml, ne, tak Květa asi, když jsem včera odešla –“

Poručík vydal zvuk mezi zavrčením a zavytím. Venku se jako ozvěna ozval motor startujícího vozu.

Poručík se bezhlavě vrhl do dveří s výkřikem:

„Stůjte! Počkejte!“

*

Když Žaneta v 7.08 vycházela z telefonní budky před josefodolskou samoobsluhou, dvanáct kilometrů odtamtud, ve vile blízko jablonecké přehrady, Věra Klímová vytřeštěně hleděla na sluchátko, které držela v ruce.

„Kdo je to,“ tiše se zeptal inženýr Karel Klíma, CSc., náměstek ředitele okresního stavebního podniku, který se s aktovkou pod paží vrátil do pokoje pro brýle. , Jestli je to pro mne, tak už tady nejsem.“

„To byla Žaneta,“ hlesla jeho žena.

„Hm,“ řekl inženýr Klíma.

Vykročil ke dveřím, ale něco v manželčině hlase ho zarazilo. Podrážděně se ohlédl.

„Co tam sedíš a koukáš jako náměsíčná? Proboha, zavěs, Věro, obleč se a dělej něco! Jdi třeba k holiči, jenom se, prosím tě, zase neválej!“

„Květa,“ řekla jeho žena.

„Co Květa! Co je s ní?“

Inženýr se rychle vrátil k hezké, sotva čtyřicetileté ženě v ušmudlané noční košili.

„Co chtěla Žaneta? Stalo se něco?“

„Květa – zabila – Hofmana,“ vypravila ze sebe Věra Klímová. „Zastřelila ho. U Žanety.“

„Co to meleš!“ Inženýr skočil po telefonu. „Haló! Žaneto? Haló!“ Zavěsil, zuřivě vyjel na manželku: „Co ti povídala! Rozumělas jí dobře?“

„Ano. Žaneta ho před chvílí našla u sebe. Mrtvého. Květa se přiznala.“

„Komu!“

„Žanetě. Stalo se to prý včera večer. Květa tam s ním byla sama a potom utekla do naší chalupy. Žaneta teď volá esenbáky. Řekla mi, že o Květě nebude mluvit tak dlouho, jak jen to půjde.“ Věra zabořila ruce do tmavých vlasů. „Kristepane, Karle, udělej něco!“

„Ta hysterka!“ vybuchl inženýr. Několik sekund stál jako ochromený, jak jeho mozek, zvyklý řešit kalamitní situace, začal přesně a cílevědomě fungovat.

‚Jdi se obléct, Věro,“ přikázal manželce, „dej se do pořádku, a prosím tě, dnes nepij! Uvědomuješ si, že tohle je výsledek té tvojí ‚umělecké‘ výchovy?“

Žena se nepohnula. „Co chceš dělat?“

‚Jedu tam.“

Obrátil se k ní zády a vytočil číslo svého podniku.

„Linku 007,“ řekl, a za okamžik: „To jsem já, Oto. Vem si svoje auto a jeď ihned ke mně. Nikomu neříkej, že jsem ti volal. Ne – počkej. Pověz Elišce, že budu až kolem poledne. Že jsem od včerejška na chalupě a ty pro mne jedeš. – Nic. Rodinné starosti. – Ano, s Květou. – Ano, dost vážné. Prosím tě, pospěš si.“ Zavěsil a zamyšleně zůstal stát nad přístrojem. Pak vytáhl z kapsy lahvičku s modrou nálepkou, obsahující švýcarský preparát proti stresu, napětí a depresím, který už dva roky tajně bral. Vysypal na dlaň dvě pilulky a sáhl po čajovém hrnku, který zde jeho žena zapomněla. Napil se, a vzápětí ten doušek vyplivl zpět. V šálku byla téměř čistá skotská whisky.

*

Žlutobílá lada zatočila do průchodu v živém plotě a prudce zastavila za zádí tmavě modré škodovky. Žaneta, sedící vzadu vedle doktora Jakubce, málem přepadla za krk poručíku Jaklovi. Z bílého stavení vyšel muž ve společenském obleku a s šedivou chocholkou vlasů nad okrouhlou tváří. Nesl se důstojně a tvářil se zaměstnaně.

„Hledáte někoho?“ prohodil beze známky zvědavosti a položil ke dveřím škodovky uzlík prádla, který poskvrňoval jeho úpravný zevnějšek.

„Květu Klímovou,“ řekl poručík z okénka lady a vystoupil. „Vy jste kdo?“

„Doktor Frydrych.“ Pomenší muž pronikl pohledem k ostatním lidem ve voze.

„Co je té dívce,“ vyhrkl poručík.

„Prosím?“ Doktor Frydrych zvedl obočí a pak se shovívavě usmál. ‚Já nejsem lékař, ale právník. Proč jste přijeli za Květou?“ ‚Je tady?“

„Ano. Máte štěstí, právě odjíždíme. Co prosím vás tomu dítěti chcete?“

Poručík křepče vykročil k chalupě. Lékař, sedící vedle Žanety, se vyhrabal ven a protáhl si záda.

„Co tady děláš, člověče,“ otázal se právníka, pohlížejícího za poručíkem s mírným podivem.

„Přijel jsem pro náměstka Klímu, on má auto v servisu. Co se děje, Františku?“ Právník se zvídavě obrátil k lékaři. „Máme naspěch, snad nás dlouho nezdrží.“

„Odkdy je tady Klíma?“

„Přivezl jsem ho včera večer, chtěl se podívat na elektrický ohřívač vody, který mu zapojili. Zašel za dcerou – měli ji tady u jedné známé – zkontrolovat, jak jí jde učení, a ona na něj vyrukovala se seznamem zádrhelů.“ Frydrych útrpně pokrčil rameny. „Tak to chodí, když rodiče nutí dítě do něčeho, nač nestačí. Ta slečinka by měla brnkat na piáno a učit se vařit a šít, místo aby se mořila s matematikou. Klíma na to ovšem ještě nepřišel, tak tady zůstal do rána a hrál si na pedagoga. Požádal mě, abych pro něho dnes přijel. To víš, je to můj šéf.“

Lékař se neusmál.

„Kdy jste včera přijeli?“

„V osm? Asi před osmou, z Jablonce jsme vyjížděli o půl.“ Právník cize a zdvořile pozdravil Žanetu, která se vysoukala z vozu. Vzápětí se jeho ustaraný zrak rozjasnil. „Ale vy jste paní Volfová, že ano? Snad se vám nestalo něco nepříjemného?“

„Mně ne, Davidu Hofmanovi.“ Žaneta hleděla na Frydrycha přimhouřenýma očima a hovořila rychle, jako by se bála, že jí v tom někdo zabrání. „Leží mrtvý v mý chalupě. Stalo se to prý včera večer. Já jsem tam celou noc nebyla.“

„A sakra,“ řekl doktor Frydrych znepokojeně. „Zítra měl jet na kontrolní den do Rychnova, a teď tam budu muset já. Co se mu přihodilo?“

‚Je zastřelený.“

Právník obrátil pohled ze Žanety na doktora. „Opravdu?“

„Ano.“

„Proto jste tady?“

MUDr. Jakubec přikývl.

‚Já tu teď nejsem nic platný. Vracím se do Jablonce. Říkáš, že Klíma je uvnitř s dcerou?“

Frydrych, náhle celý zamračený a znepokojený, jako by mu všechno teprve teď došlo, přikývl.

„No to je nadělení. Snad nejde o kriminální záležitost?“

„Určitě. Abys šel za ním,“ usmál se doktor sarkasticky. ‚Jsi přece právník, a on je tvůj šéf.“

Okrouhlý muž vypadal čím dál tím ustaraněji.

‚Jemináčku, vždyť já se v trestním právu vůbec nevyznám! Třicet let dělám hospodářské smlouvy – cos to povídal? Copak Klíma potřebuje advokáta?“

Odpověď na tuto otázku poskytl poručík Jakl, který se objevil ve dveřích.

„Pojďte dovnitř, pane doktore. Vy taky,“ dodal k Žanetě.

Když zacházela do chalupy, uslyšela zvuk motoru lady, odvážející doktora Jakubce, a přestože toho pána sotva znala, zmocnil se jí tísnivý pocit osamění mezi lidmi, s nimiž má pramálo společného.

Protože inženýra Karla Klímu, manžela své náročné a sobecké přítelkyně, odjakživa ráda neměla. A neoblíbila si ani Květu Klímovou, děvče, které pod maskou poddajné bezmocnosti, odkoukanou od matky, skrývalo po otci zděděnou tvrdost a přímočarou bezohlednost.

*

Teď Květinka kvetla na tom obháčkovaném kanapi, trochu zvadlá, hodně vybledlá, a s nepřirozeně rozšířenýma a zářícíma očima. Žaneta znala ten pohled a děsila se nad ním. Obrátila zrak ke

Květině otci, suchému, žlutému a přísně korektnímu, čnícímu nad dcerou jako obstarožní anděl strážný.

„Takže jste sem přijeli něco před osmou,“ dolehl k ní hlas poručíka Jakla.

„Ano.“

„A vy jste zapnul ten ohřívač a šel se podívat za dcerou k paní Volfové.“

„Ano. Našel jsem Květu nad skripty celou uplakanou. Samotnou, tak tak jsem –“

^Vždyť víš, že matyka je pro mne španělská vesnice,“ vybuchla Žaneta.

„Nic ti nevyčítám,“ šlechetně děl inženýr Klíma, „já jsem udělal chybu. Měl jsem se dceři věnovat sám, ale znáte to. Moře práce, odpovědnost, navíc nemocná žena – Člověk se ovšem nemá spoléhat na cizí lidi.“

Žaneta němě zírala na muže, který na ni před dvěma týdny vytasil celou zbrojnici argumentů, aby ji přiměl vzít si na starost jeho infantilní dceru.

„S Věrou teď nemůžu počítat, Žaneto. Má sama co dělat se sebou, a navíc potřebuje moji pomoc. Jestli si Květinku nevezmeš na pár dní, tak nevím, jak to s ní dopadne. Bojím se, že nechá školy.“

Z pár dní bylo čtrnáct, z nepodložených obav se vyvinul velice pádný a jednoznačný důvod: Květinka Klímová byla bezhlavě zamilovaná do Davida Hofmana, osmadvacetiletého inženýra, kterého náměstek bytostně nesnášel. Do toho klacka nevycválaného, který si šéfovu dceru namluvil jenom z prospěchářských důvodů. Do toho maloměšťáka, který Květinku zotročí – podívej se na mne, Žaneto, kde jsem dnes mohla být, kdybych si nevzala Karla! Prosím tě, jenom mu to neříkej, ale já jsem ještě neztratila naději, že Květa s tím svým hlasem prorazí. Pořád s ní potají cvičím, když jí Karel ty hodiny zpěvu u profesora Čubíka-Jičínského zarazil. Já se na tebe zlobit nebudu, jestli ten semestr nedokončí. Jenom ať za ní ten přízemní člověk nejezdí!

„Může vám někdo dosvědčit, kdy jste sem dorazili?“ zeptal se poručík Jakl.

Inženýr se nafoukl, a doktor Frydrych čile prohlásil: ‚Já.“ Poručík se útrpně usmál.

„Vy jste podřízený pana inženýra?“

„A pak ještě vrátný z pily,“ nedotčeně pokračoval právník. „Odskočil jsem si do hospody pro cigarety, zatímco pan inženýr šel za dcerou. Ten děda stál před vrátnicí a prohodili jsme spolu pár slov. Řekl mi, že hospoda má dnes zavřeno, tak jsem tam potom už nešel. Přenechal mi krabičku marsek, bude si to snad pamatovat.“

Poručík se zaškaredil nejdřív na úslužného zaměstnance, pak na jeho šéfa.

„Proč jste nezůstal s dcerou v chalupě paní Volfové?“

„Za prvé jsem se musel sem vrátit, abych řekl doktoru Frydrychovi, že s ním neodjedu,“ puntičkářský začal vypočítávat Klíma, „Za druhé, jak už jsem vám řekl, jsem sem jel proto, abych zkontroloval, zda funguje ten automatický ohřívač. A za třetí spím pokud možno zásadně ve své posteli.“

„Ale minulou noc jste toho moc nenaspal?“

„Ne. Učil jsem se s dcerou asi do půl druhé, a potom jsem usoudil, že bude moji pomoc potřebovat průběžně. Tak jsem se rozhodl, že ráno, až pro mne doktor přijede, ji vezmu domů. Právě jsme se chystali k paní Volfové oznámit jí to, když jste dorazili.“ Poručík se tvářil nezbadatelně. „Inženýra Hofmana jste ovšem znal.“

„Samozřejmě.“

„Co tady včera dělal?“

Náměstek Klíma se chladně usmál.

„Znal jsem ho jako jednoho z čtyř set dvanácti zaměstnanců našeho podniku. O jeho soukromé zájmy jsem se nezajímal. Snad abyste se zeptal paní Volfové.“

Žaneta zalapala po dechu a do očí jí málem vhrkly slzy.

Ten křivák! Ví, že teď už nemůžu vyrukovat s tím, že Květu ke mně uklidili právě před Davidem. –

Ale nahlas řekla s maximálním sebepřemáháním:

„Můžu jenom opakovat, že jsem Hofmana nečekala. Ani včera, ani nikdy jindy.“

„To je opravdu zvláštní,“ pravil poručík potměšile.

„Co,“ vyhrkl Klíma ukvapeně.

„Pokud paní Volfová mluví pravdu, vy jste měl k Hofmanovi přece jen bližší vztah než ona. A v době, kdy byl zavražděn, byla s ním vaše dcera – nebo tam alespoň měla být.“

, Já mluvím pravdu,“ důrazně prohlásila Žaneta, a Květin otec ji sjel mrazivým pohledem.

Poručíkovi zahrálo v očích a vycenil bělostné vlčí zuby v potěšeném úšklebku. Žaneta si s údivem uvědomila, že ten mladík není zdaleka tak jednoduše přímočarý, jak se chce jevit. A že pravděpodobně zvolí osvědčenou taktiku dostat aktéry tohoto zapeklitého případu do sebe.

Inženýr Klíma na to ještě nepřišel.

nejsem zvyklý, aby se o mých slovech pochybovalo. Ostatně já mám svědky na to, co jsem dělal včera večer.“

‚Já taky,“ odsekla Žaneta.

„Ano. Ale jistě je vám jasné, že si všecko ověříme,“ suše přisvědčil poručík Jakl. „Prozatím to sepíšeme, abyste si později nevzpomněli, že to bylo docela jinak.“

*

Po poledni stála Žaneta na dvorku a hleděla k severu, odkud se valily mraky, věštící studený déšť. Už teď se ochladilo, a na Žanetu padla únava, deprese a současně zjitřující neklid, který jí nedovolil zalehnout a spát. Dnešní den se zdál nekonečný. Byl jako zlý sen, z něhož není probuzení. To jiskřivé ráno, plné příslibů, odplavily kalné vody špinavé reality.

Protože ta věc, do níž se se svou obvyklou lehkomyslností namočila, byla nečistá a zavánějící jako stojatá voda ve slepém rameni řeky Moravy, při němž vyrostla. Ten mrtvý chobot byl už dávno zasypaný, ale Žaneta dodnes nezapomněla na ošklivé larvy a jedovaté výpary, kterých se děsila v dětství. A protože byla básnířka, byť nepříliš úspěšná, střetávala se s nimi znovu na místech, vystavujících se na odiv jako zářný vzor současné společnosti. V tomto případě úspěšné rodiny s angažovaným otcem, matkou, dočasně postiženou následky přílišné společensko-kulturní aktivity a dceruškou, od malička příkladně svědomitou a nekonfliktní.

Žaneta si poctivě přiznala, že dnes by volila jiné přívlastky pro okresního magnáta, zatrpklou maloměstskou krásku a broučka, který bezmocně škube nožičkama v marné naději, aby se z toho zoufalého naprogramovaného stereotypu vymanil.

Teď jim ta celá hogo fogo fasáda popraskala jako laciný email na starém hrnci. Žaneta nechtěla vidět, co se dnes děje u Klímových, a věděla, že se tomu nevyhne. Protože inženýr Klíma jí stačil na odchodu pošeptat, aby k nim večer přišla, a i kdyby to neudělal, rozjela by se do Jablonce tak jako tak.

Z oblohy začaly padat kapky velké jako desetníky a Žaneta zašla dovnitř. Konečně si uvařila to silné, horké kafe. Nevzpružilo ji. Ve světnici bylo šero a chladno, ale nedokázala se vzmoci, aby zatopila. Zkroušeně seděla u psacího stroje a hromady papírů a pohlížela z okna do bezútěšného dne. Potom nepřítomně vzala do ruky tužku, přitáhla si blok a napsala: Vyhlídka na smrt

V otlučeném hrnečku smuteční kroužek sedliny hořký a drsný jako všechny zvadlé věnce a prsteny které nazýváme drahocenná a sladká pouta dokud nás nezačnou tísnit a bolet a zařezávat se nám do duše My ženy ať je nám sedmnáct nebo sedmdesát let bolí to stejně A potom voláme Pomoz mi maminko A naše matky které spočívají na vypaseném polštáři nebo se už v hrobě neobrátí, mlčí.

„Svět zlomí každého a mnoho z nich je pak silných tam, kde je zlomil.

A ty, které zlomit nejde, zabije.

Zabije ty velmi dobré a ty velmi jemné a ty velmi statečné, jednoho jako druhého.

Jestli nepatříte mezi žádné z nich, můžete se spolehnout, že vás zabije taky, ale nebude na to nijak zvlášť spěchat,“ říká místo nich pan Hemingway.

Sbohem, armádo.

My dovedeme umírat jenom za život.

Z krbu čpí stydnoucí popel a za komínem čeká sup čeká

Sbohem supe

My lidi jsme se trpělivostí nikdy nehonosili. Ať v sobě nosíme tu plodnou hrušku nebo jablka sváru

Pak si to po sobě přečetla, ušklíbla se, zmačkala list a hodila ho pod stůl. Přemístila se na kanape, přetáhla přes sebe kožešinovou přikrývku a usnula spánkem beze snů.

Probudila se o tři hodiny později s hlavou čistou, až jiskřila. Vstala a odebrala se do sprchy, jediného exkluzivního zařízení v chalupě. Nechala si bičovat tělo ledovou vodou tak dlouho, dokud jí netrnulo. Pak nahá a drkotajíc zuby vyběhla do kůlny a oblékla si obnošený vatovaný kabátek, který dostala k vánocům od svého hajného.

Vrazila ruce do kapes a v jedné nahmátla papír. Vytáhla ho, byl to dopis. Četla:

Nejmilejší Drahuško,

nemůžu se dočkat, až Tě zase uvidím. Je tu krásné moře a pláž, ale bez Tebe to pro mne nemá cenu. Těším se na Tebe a na všecko, co máme v plánu. Říkám si, že jsem neměl odjíždět sám, že jsem měl počkat na Tebe, až budu mít prostředky, abychom si vyrazili spolu. Teď možná namítneš, že jsme si to mohli dovolit už letos, ale znáš moje zásady. Nebudu žít na Tvůj účet, třebaže ty jsi bohatá barmanka a já jenom chudý stavební inženýr. Snad se nějak srovnáme, až Ti pomůžu prodat tu Tvoji barabiznu líp, než bys to dovedla sama. Počítej s tím, Drahuško, je to pro mne jediná možnost, jak se Ti zavděčit. A nezlob se, je to taky základní podmínka našeho vztahu. Víš sama, že jsem mohl získat dobré společenské i finanční postavení prostřednictvím té ubohé holčičky, ale na to já nemám povahu. Ty jsi něco jiného. Jsi moje zlato, moje všecko! Nezapomeň na to, Drahuško. Kdybys ustoupila od našeho společného záměru, skončí to mezi námi, i když by to pro mne znamenalo pohromu.

Líbá Tě Tvůj David

List byl zmačkaný a bez obálky, ale Žaneta nepochybovala, že je to ten autentický důkaz, který včerejší návštěvnice Květě nabídla. Děvče, vychovávané matkou – zklamanou zpěvačkou, by myslelo především na svoje hlasivky snad i při zemětřesení. Takže když toho chladného večera běželo za zlomyslnou sokyní, popadlo v kůlně vatovaný kabátek. A potom ten dopis, který jí rozbořil svět, bezděky strčilo do kapsy. A zapomnělo na to.

Kdo to byl, ta žena, jíž David Hofman stál za to, aby kvůli němu jela do Josefova Dolu zdeptat jakousi „ubohou holčičku?“ Kdo jí řekl, kde Květu najde a že inženýr Hofman za ní toho večera přijede? Asi se s tím někomu svěřil. Zkušená žena by těžko uvěřila, že ten chytráček váží nepohodlnou cestu jen proto, aby se s dívkou rozešel. Blondýna, skoro tak stará jako já. Ale spíš mladší, Květa jí určitě pár let přidala. Řekněme třicítka. Atraktivní, protože ani žárlivostí zaslepená Květinka ji neohodnotila jako šeredku. Bohatá barmanka Drahuše. Pravděpodobně z Jablonce, neboť David se rozhodl až včera odpoledne, že za Květou pojede. Třeba jí to prásknul nějaký Davidův důvěrník. Nebo si ho hlídala osobně, a když zjistila, že nasedá do vlaku – ale ne. David tím vlakem nepřijel. Jak se sem vůbec dostal? Auto ani motorku nevlastnil. Avšak o čtrnáct minut dřív přijíždí autobus z Jablonce.

Kolik je v tom krásném městě denních a nočních barů? Daly by se spočítat na prstech. Ta Drahuše sem nemohla spěchat s úmyslem potrestat obojakého miláčka na životě. To by Květě nedala dopis, podle kterého bylo možné ji identifikovat.

A co když přece? Je to možná primitivní servírka. Jenže ta by nezabila nápadníka, který se doprošoval její přízně, ale spíš nafackovala svéhlavé dcerušce z nóbl rodiny.

Kdo tedy Davida zastřelil? Květa ne, tomu už Žaneta nevěřila. Ta jediná rána, kterou dívka mladého muže zřejmě zasáhla, již nekrvácela. Květa našla pistoli poblíž mrtvého. Ten, kdo jí použil a pak ji tam pohodil, nemohl počítat s tím, že ji hysterické děvče namíří na svého proradného milého. Mohl ale doufat, že zbraň vezme do ruky. A pak se bude těžko obhajovat z toho, že z ní nestřílelo samo.

Byl to ďábelský a riskantní plán. Natolik, že možná ani nešlo o záměr, ale o náhodu. Žaneta se nedokázala zbavit pomyšlení na zavilou zášť, kterou z ne zcela jasných důvodů choval náměstek ředitele okresního stavebního podniku k bezvýznamnému inženýrkovi Davidu Hofmanovi. Bylo to jen proto, že mu ten přivandrovalec brousil za dcerou? Že si ta nula bez rodinné tradice dovolila pomýšlet na vnučku někdejšího ředitele Jabloneckých skláren? ještě žil, ten dvaadevadesátiletý sklerotický pán, vetchý, ale odolný jako houžev, a jeho synovi dalo velkou práci, aby prokázal, že tatínek byl v minulosti jen námezdná vykořisťovaná síla a žádný kapitalista. Jednou – a Žaneta toho byla náhodou svědkem – se Klíma dopustil té neprozřetelnosti, že vzal stařečka na slavnostní uvedení sklárny do provozu, do objektu, na jehož rekonstrukci se podnik podílel. Kmet, léta držený v izolaci, začal obcházet chlapy, které pamatoval ještě jako rozjívené učedníky, a oslovoval dnes náměstkem ministra vyznamenávané pracovníky: – No to mě těší, Valtře, že ses přece jen naučil řemeslo. A co ty, Jano, už nechlastáš? Dobře děláš. –

Náměstek se bavil, dělníci se srdečně řehtali a potřásali starému pánovi křehkou ručičkou. Inženýr Klíma žloutl a klepal se, protože on byl na rozdíl od těch mistrů řemesla nahraditelný.

Později se Žaneta dozvěděla, že dědeček Klíma dožívá na jakémsi gerontologickém oddělení. Zamrazilo ji z toho, a časem to pustila z hlavy, jak by asi udělal každý nepříliš chorobně přecitlivělý člověk, jehož se to přímo netýkalo.

Jenže teď nešlo o neškodného starouška, ale o jeho ctižádostivého syna. O otce, který své dceři nekompromisně nalinkoval budoucnost a nemilosrdně z ní vyškrtnul jak problematickou pěveckou kariéru, tak nežádoucího nápadníka Davida Hofmana.

A který včera večer, jak potvrzuje JUDr. Frydrych, skutečně v Josefově Dole byl. Žanetě se nezdálo pravděpodobné, že by opatrný právník v této věci lhal, zvláště když uvedl svědka, toho vrátného z pily.

Oba muži ovšem nepravdivě tvrdili, že Klíma zde ve společnosti dcery zůstal do rána. Byla to hazardní lež, a Žaneta si vyčítala, že umožnila, aby se jí Klíma dopustil. Dovedla si představit, jak energický otec dnes ráno utnul dceřiny zmatené výlevy: – Řekni mi to stručně, máme málo času. Poslouchej, a až přijedou, mluv co nejméně. –

V tomto případě to byla ta nejhorší rada, jakou mohl zoufalému děvčeti udělit. Žaneta si nešťastně povzdychla, přeběhla bosýma nohama po studených dlaždicích a šla se zušlechtit.

*

„Květa Hofmana nezabila.“ Inženýr Klíma úsporně nalil koňak do pohárků, jejichž kalich ovíjel vybroušený had. „Střílela na mrtvého.“

„Ale záměr zůstává,“ troufla si namítnout Žaneta. Přestože měla hroznou chuť se napít, s odporem hleděla na skleničku se zlověstným symbolem.

„Záměr nenaplňuje skutkovou podstatu trestného činu,“ shovívavě jí vysvětlil doktor Frydrych. „Nikdo nebude předpokládat, že by mladá dívka byla tak rafinovaná a otrlá, aby toho kluka odstřelila zezadu a potom, po nějaké době, na něj neobratně vystřílela zbytek nábojů. To by bylo absurdní.“

„Ale tak určitě uvažuje i ten poručík!“ Žanetiny nedávné úvahy se s děsivou logikou potvrdily. ‚Jak mu teď chcete vysvětlit, že jste tak hloupě a zbytečně lhali?“

„Nikdo mu nic vysvětlovat nebude,“ řekl po chvíli rozpačitého ticha inženýr Klíma. „Květu s Hofmanem nikdo spojovat nemusí.“

„Ale to je šílený! Každý u vás v podniku ví, že ti dva No

ovšem, vy jste šéfové, a o těch se většinou mlčí. Ale copak nechápete, že jí můžete víc ublížit, než –“

Při pohledu do dvou odmítavých tváří zmlkla. Jim přece teď už jde víc o vlastní bezúhonnost než o Květu.

„Kde je?“

„Spí,“ zasténala Věra Klímová, spočívající se studeným obkladem na čele v dědečkově klubovce. „Dala jsem jí prášky. To ubohé dítě je tak citlivé, že si nechce nechat vymluvit vinu.“

„A vůbec, kde by vzala zbraň?“ pokračoval právník. „Ta, pokud to nevíte, se nenašla. Vrah se nejspíš po Květině útěku vrátil a odnesl ji.“

„Tomu přece Bezpečnost věřit nemůže,“ vybuchla Žaneta. „Vrah, který se potlouká kolem – a vůbec. Tu pistoli mám já.“

Oba muži na ni ustrnule pohlíželi. První se vzpamatoval inženýr Klíma.

„Kdes ji vzala?“

„Našla jsem ji na tý zkratce přes zahradu Bižutérie, když jsem se ráno vracela domů. Kvétá ji tam zahodila.“

Věra Klímová zaúpěla a přitiskla náěinek na skráně. Její muž spaloval Žanetu pohledem.

„Proč jsi mi to neřekla?“

„Copak jsem k tomu měla příležitost? Nenapadlo mi, že uděláš takovou pitomost a vymyslíš si historku, která se dá snadno vyvrátit.“

Klíma se jim před očima měnil v suchý, rychle se odpařující led. Doktor Frydrych se snášenlivě usmál.

„Snad se nedomníváte, paní Volfová, že já bych byl ochoten propůjčit se k nějaké záležitosti, kterou bych nedokázal obhájit? Skutečně jsme včera byli v Josefově Dole. Soudruh náměstek mě požádal, abych ho tam odvezl, protože potřeboval zkontrolovat chod toho elektrického ohřívače. Za dcerou, pravda, nešel, protože se chtěl vyhnout jejím nářkům a prosbám, aby ji vzal domů. Mimochodem – co jste s tou zbraní udělala?“

„Schovala jsem ji,“ sklíčeně pravila Žaneta.

„Snad ne ve své chalupě? To by nebylo moudré,“ staral se právník.

„Ne zrovna uvnitř. Ale na tom nezáleží, stejně bych ji nejradši hodila do studny.“

„To bych vám taky nedoporučoval.“

„Mám ji snad odevzdat?“ jedovatě se otázala Žaneta. „Když jsem ji zvedla, netušila jsem, co se u mne v chalupě stalo. Teď bych asi těžko vysvětlovala, proč jsem si ten krám nechala.“

„Máte pravdu. Ale – nezlobte se – my o tom nic nevíme. Udělala jste chybu a následky si budete muset nést sama. Klímovi mají teď svých starostí nad hlavu.“

Žaneta nedůvěřivě zírala z kluzkého právníka na souhlasně přikyvujícího inženýra Klímu a na svoji očividně líznutou přítelkyni.

„Vy jste teda skvělí,“ řekla hořce. ‚Já naivka volám sem dřív než na Bezpečnost. Mlčím ke Karlovým lžím, třebaže přitom nastavuju krk. Předtím mi hodíte na krk vaši Květinku a neřeknete mi ani, o co vám skutečně jde. A teď mě hledíte přesvědčit, že se mám sama vylízat z maléru, do kterýho jsem se dostala jen dík ohledům k vám. Ohledy neohledy, to vám moc platný nebude. Protože ta ženská, která přišla včera večer o Davida bojovat, ta jakási blonďatá barmanka Drahuše, která si s Květou vjela do vlasů a dnes už asi ví, co se mu stalo, se k té návštěvě sice možná hlásit nebude. Ale já o ní vím a mám důkaz, že tam byla. A ten důkaz vyvrací vaše tvrzení, pánové! A pokud jste se rozhodli nechat mě v tom smažit, tak s ním vyrukuju. Právě jste mě poučili, že je košile bližší než kabát. Potom budeš těžko prokazovat, Karle, že sis už krátce po osmý odvedl Květu k sobě, když se s ní dáma porafa– la u nádraží někdy kolem devátý.“

Žaneta dokončila svůj monolog s rozpálenými tvářemi a otočila se k odchodu.

‚Jak můžeš být tak vulgární, Žany,“ zakvílela Věra Klímová. Žaneta se otočila nazpět. „Ty máš odvahu mi něco vyčítat, Věro? Podívej se na svýho muže a na jeho přisluhovače. Jseš si jistá, že jim teď jde o tvoji holku, a ne jenom o vlastní kůži?“

Vylítla ven a bouchla za sebou dveřmi. Jejich třesk přerušil nářek paní Klímové a rouhavou kletbu, která uklouzla jejímu muži.

*

Zlatý lev býval v době, kdy sem Žaneta občas zavítala, noblesní podnik s pohotovou obsluhou a proslulou kuchyní. Od těch časů se viditelně zhoršil standard jak básnířky, tak tohoto pohostinského zařízení, takže vstup mladé ženy v odřených džínách nevyvolal žádné nesouhlasné pozdvižení obočí.

Po pravdě řečeno, nikdo si Žanety nevšímal. Ani tucet hostů, roztroušených kolem stolků s včerejšími ubrusy, ani vrchní, který prolítl v bezpečné vzdálenosti od ní s dokonale neosobním výrazem ve tváři.

Seděla trpělivě dobrých deset minut pouze nad přeplněným popelníkem. Nevadilo jí to – zatím. Snažila se oprostit od pocitu bezmocného ponížení a opožděné lítosti nad chybami, které od dnešního rána kupila jednu na druhou.

Žaneta nebyla samolibá a neosobovala si patent na neomylnost. Vyznačovala se tou pozoruhodnou a vzácnou vlastností – nacházet příčiny svých proher především u sebe. Bylo to poctivé, ale dost smutné a pro praktický život ne právě užitečné. Člověka to vede jen k ústupnosti a jeho méně objektivní bližní toho často vychytrale zneužívají. Ale přes to se zpravidla dokázala velkoryse přenést.

jenže tentokrát to nešlo, a nejen proto, že Klímovi se tak okázale distancovali od nebezpečných následků jejího neuváženě ohleduplného jednání. Znala je dobu, a konec konců měla vědět, co od nich může očekávat. Oni si teď byli jistí, že nepoběží na Bezpečnost a kajícně nevyklopí, jak to skutečně bylo.

A co kdyby to přesto udělala? Měla čisté svědomí a pro sebe dobré alibi. Neměla co ztratit, jedině snad Jak by se to dalo nazvat, ta pracné vydobytá a draze vykoupená zkušenost spoléhat se jen na sebe a nést za to odpovědnost? Sebeúcta – sebedůvěra, čertví.

Na slově přece nezáleží, i když slova jsou tvůj chleba a nástroj

materiál, s nímž pracuješ.

Žaneta rázně zamáčkla cigaretu a popelníček se překotil. Jako černobílá výčitka stanul nad ní vrchní v oblýskaném sáčku a nepříliš čistou utěrkou se jal vůkol vířit popel.

„Přejete si?“

„Pivo,“ řekla Žaneta nepřítomně.

„Podáváme jenom k jídlu.“

„Tak mi doneste guláš.“

„Nemáme,“ ucedil opovržlivě.

„A co máte?“

Číšník jí přinesl jídelní lístek a hleděl zmizet.

„Počkejte.“ Žaneta rychle přečetla první řádek. „Dám si ledvinky na houbách.“

„Houby nejsou.“

„No tak se bez nich obejdu.“

Číšník se smutně usmál. „Myslím, že ledvinky taky došly.“ Žaneta naň upřela hloubavý pohled. „Zavolal byste mi pana vedoucího?“

„Pana vedoucího?“ truchlivě povzdychl vrchní.

„Ten ještě nedošel?“ Žaneta vstala. ‚Jestli to nevíte určitě, tak se podíváme do jeho kanceláře.“

Dveře do kumbálku dvakrát dva metry byly jen přivřené. Žaneta do nich vrazila jako vítr a přistála na kolenou muže, který se mračil do čísly popsaných lejster.

„Ahoj, Jaroslave!“

Políbila pána na mušketýrský knír, a on si kvapně a ješitně sundal brýle.

„Ahoj, děvče,“ stiskl ji pohotově, „ty ještě žiješ?“

„Ne tak dobře jako ty.“ Zavadila pohledem o láhev gruziňáku, jíž zřejmě šéf Zlatého lva používal jako těžítka.

Vrchní mžikem zhodnotil situaci, vycouval a ohleduplně za sebou zavřel. Žaneta uchváceně zírala do tmavých, jiskrných očí svého někdejšího milence.

„Ty vůbec nestárneš,“ vzdychla.

„Ty taky ne,“ galantně prohlásil Jaroslav Mildner, bývalý vedoucí podnikové rekreačky v Josefově Dole.

Viděl mladou ženu se sluncem vyrudlými, dávno nestříhanými vlasy, s ošlehanou pletí a s drobnými vráskami kolem očí. Hubenější, než pamatoval, a znával ji dobře.

„Že sis na mne taky jednou vzpomněla.“ Dovolil své ruce, spočívající na hubených žebrech, zabloudit o něco výš.

Žaneta ho zlehka odstrčila.

„Ale Jaroslave. Myslím na tebe pořád, jenže vidět tě, to je svátek. Jak dlouho jsi už nebyl v Josefodole?“

Mildner se znaveně opřel v židli. ‚Já vím, čas letí a život nám utíká. Často jsem litoval, že jsem tě nepřesvědčil, abys šla do Jablonce se mnou. Nebylo by ti tady líp?“

Žaneta se pohnutě usmála. Vedoucímu Zlatého lva to dodalo chuti k dílu. Po chvíli jednostranného muchlování se odtáhl.

„Ty ses ale opravdu změnila.“

„Myslíš?“

„Krásná jsi pořád stejně,“ ujistil ji a zapálil si cigaretu.

Žaneta mu ji vzala od úst. „Dnes už máš určitě mladší a macatější, co? Na to sis přece odjakživa potrpěl.“

„No tak, Žanetko,“ samolibě protestoval, „přece sis nemyslela, že po tobě budu platonicky vzdychat?“

„Kvůli tomu jsem taky za tebou nepřišla,“ řekla Žaneta a ten fešácký mužský dotčeně napřímil záda.

„Hledám jednu buchtu. Jmenuje se Drahuše.“

Jaroslav Mildner lhostejně pokuřoval. „A proč se na ni ptáš mne?“

„Moh bys ji znát, ne?“

„Takových je. Pokud o ní nevíš něco bližšího –“

„Je to asi třicetiletá blondýna. Dělá tady někde barmanku.“ Jaroslav si zbytečně zdlouhavě zapaloval hořící cigaretu.

„Říkáš barmanka – – – Nebo servírka?“

„To je snad jedno, hernajz! Járo, prosím tě, nedělej ze mne blbečka. Ty přece znáš všecky jablonecký kočky ze svý branže.“ Vedoucí Zlatého lva se podrážděně ošil.

„Co s ní máš?“

„A co je ti po tom, miláčku? Neboj, tebe se to netýká,“ sladce se na něho usmála Žaneta. „Ta dáma měla nějaký techtle mechtle s jedním mým kamarádem.“

„S kým?“

„S inženýrem Davidem Hofmanem.“

Na čelistech toho statného mužského naskočily tvrdé boule.

„S tím zlodějským vekslákem? To máš teda pěknýho kamaráda!“ Žaneta se zatetelila radostí. „Spíš obchodního partnera,“ střelila nazdařbůh.

„Copak ty máš na prodej,“ podivil se Jaroslav Mildner. „Snad ne svoji chalupu?“

Žaneta rezignovaně pokrčila rameny a šéf Zlatého lva si ji měřil pohledem plným starostlivého zájmu. „Ale to ses měla spíš obrátit na mne,“ pravil vyčítavě. ‚Já bych tě nenatáhl jako ten grázlík. Snad ses mu nějak neuvázala?“

„Já nevím, Jaroslave,“ nešťastně řekla Žaneta, „já tomu moc nerozumím.“

„Prosím tě, děvče! Dalas mu něco písemně?“

„Proč se ptáš? Takovýmu slušnýmu, vzdělanýmu a ochotnýmu klukovi

Jaroslav Mildner se nepěkně usmál.

„Ochotnej možná je. Ty se teda vyznáš v lidech, ty inženýrko lid– skejch duší!“

„Ty na něj něco víš?“ zneklidněně se zeptala Žaneta. „Ale to bys mi měl říct.“

„Proč?“

„Pro naše starý přátelství. Víš, jak jsem v praktickejch záležitostech nemožná.“

Jaroslav Mildner ji zkoumal pronikavým pohledem.

‚Jak to souvisí s tou ženskou, po které ses ptala?“

„To ti možná povím, až mi řekneš, cos nakous.“

Mildner soustředěně pokuřoval a mračil se. „Jde ti opravdu o hodně?“

„O víc, než si dovedeš představit,“ po pravdě přisvědčila Žaneta. Přemýšlel, a zdálo se, že se nedovede rozhodnout.

„Můžu ti jen poradit, aby sis toho kluka držela od těla,“ řekl konečně upjatě. „Roztočil za půldruhýho roku sto tisíc, a dá se čekat, že zas hledá nějakej zlatej důl.“

„Copak o ty prachy připravil nějakou ženu?“ podivila se naivně. „Mne o ně lupnul,“ vybuchl pán, kterého v Jablonci považovali za milionáře. „Mne, poctivce starýho, kterýho by v životě nenapadlo sprostě čachrovat. Já mám na starosti celej podnik a nemám čas šmejdit a koumat, jak bych se obohatil!“

„To ti věřím,“ přikývla Žaneta účastně a lichotivě., Jenom nechápu, jak by moh tebe napálit.“

„Kdybych nebyl tak zaneprázdněnej, tak se to nestalo,“ kysele pravil Jaroslav Mildner. „Tu usedlost jsem získal od jednoho zná– mýho, kterej mi visel – ale to je jedno. Prostě jsem ji z dobrýho srdce převzal jako protiúčet za dost velkej dluh. Žádná sláva, byla to barabizna na spadnutí, a ten chlápek ji léta udržoval akorát systémem kýbl – štětka – vápno. Vzal jsem to, protože jinak bych svoje prachy nedostal, ale k čemu mi byl starej statek někde u vody v jižních Čechách? Pak jsem se jednou náhodou poradil s Hofmanem – byl tady tehdá štamgast a k tomu stavební inžinýr – co by se s tím dalo podniknout, aby bylo možný to slušně zpeněžit. Jel se tam podívat a vrátil se dost pesimisticky naladěnej. Já jsem zrovna dostal avízo, že mám čekat inventuru, potřeboval jsem hotový – ale to je jedno. No prostě když mi návrh, že to koupí sám, byl jsem rád, že se toho zbavím. Vydělal jsem na tom pakatel! A za čtvrt roku se dozvím, že to ten zloděj, tak jak to stálo, se všema napůl spadanejma stodolama a chlívama prodal svýmu podniku za trojnásobek! Podle řádnýho odhadu soudního znalce. Jako budoucí podnikovej rekreační objekt, ale to víš, že jim šlo jenom o parcelu. Než jsem to moh rozmáznout, srovnali to se zemí! Potom jsem ho už neměl čím skřípnout. Okrad okresní stavební podnik, a já jsem utřel hubu!“

Vedoucí Zlatého lva popadl láhev gruziňáku a loknul si, až mu vyhrkly slzy.

„To ovšem přijde líto,“ soucitně řekla Žaneta. „A on ty tisíce rozházel s tou blonďatou barmankou?“

„Houby! Ta přece tenkrát chodila se mnou. Dali se dohromady asi před dvěma měsíci. Ne že by mi to vadilo, chce se vdávat, a ví, že já na ženění nejsem,“ rychle dodal Jaroslav Mildner. „Ale že si musela nabrnknout zrovna takovýho podrazníka! A rovnou po mně! Vždyť je to ponižující! A taková je to holka do kšeftu, v té radniční knajpě zvedla tržbu nejmíň o dvacet procent. Neměl jsem ji vyrazit, však já bych už našel způsob, jak Hofmana vyšachovat –“

Zarazil se, upřel na Žanetu tmavé oči.

„Jestli na něj něco máš, tak se mnou můžeš počítat, zlatíčko!“

„Už se stalo,“ bezbarvě řekla Žaneta.

‚Jak to!“

„Hofman je po smrti. Někdo ho včera zastřelil v mý chalupě.“ Jaroslav Mildner skýtal obraz rozporu mezi špatně skrývaným zadostiučiněním a rodícím se znepokojením.

„No těbuch. A já se ti tady předvádím v takovým světle.“

„Tím líp pro tebe, ne? Tak hloupej nejseš, abys mi inzeroval, že jsi měl motiv zbavit se ho.“

„Takže se neví, kdo to udělal?“

Žaneta potřásla hlavou:

„Obrať se na Bezpečnost.“

„Proč se vlastně sháníš po Drahuně,“ náhle se zeptal Jaroslav Mildner.

„Byla tam včera večer.“

„Tys s ní mluvila?“

‚Já ne.“

„Tak od koho to víš? Od Hofmana?“

Žaneta mlčky pohlížela do očí doutnajících jako uhlíky.

„Co se včera u tebe stalo,“ zachraptěl přiškrceně, „pověz mi to sakra!“

„Nemůžu ti říct víc.“

Mildner si vjel do kučeravé kštice a Žaneta měla živý pocit, že raději by vykrákal za vlasy ji.

„Cetníkům jsi taky nic jinýho nevyklopila?“ vyhrkl jasnozřivě. Žaneta netakticky odvrátila zrak a vedoucí Zlatého lva se chytrácky zasmál.

„O Drahuně teda nic nevědí, co? To bys netahala rozumy ze mne.“

Mladá žena vstala a vrazila ruce do kapes.

„Nevěděla jsem, že jseš s tou dámou tak důvěrnej, Jaroslave. Teď poběžíš za ní, viď? Jestli máš na ni nějakej vliv, tak jí poraď, ať se sama přihlásí Bezpečnosti.“

„Proč bych to dělal?“

„Záleží ti na ní?“

„Jak jsi na to přišla,“ ušklíbl se prohnaně. „Pleteš si čas minulej a přítomnej, miláčku. Drahuna a já už nemáme nic společnýho, a ví to celej Jablonec. A jestli chceš někde na nepravým místě rozhlašovat něco jinýho, tak dovedu každýho přesvědčit, že je to jen výplod tvý trapný a směšný žárlivosti.“

Žaneta z výšky pohlížela na toho pěkného, navenek tvrdého chlápka, uvnitř samý rosol a bláto. Spolkla několik hanlivých přívlastků, které se jí draly na jazyk, a místo toho zlomyslně řekla: „On totiž existuje důkaz, že tam byla, víš? A jestli bude v úzkých, tak si možná vzpomene, že tys Hofmana srdečně nenáviděl.“

„Ty jseš přece potvora, Žaneto,“ zasípal Mildner celý sinalý. „Že jsem na to nepřišel dávno.“

Líbezně se na něj usmála. „Kdes byl včera večer, Jaroslave?“ prohodila s rukou na klice.

Vedoucí Zlatého lva po ní skočil.

„Počkej! Jakej máš důkaz – někdo ji tam viděl?“

„Něco lepšího, chlapče,“ zavrtěla hlavou Žaneta. „Mám ho v téhle kapse, a vytáhnu ho z ní, jenom když mi moc poteče do bot. Čau – a děkuju ti za lekci.“

Vymkla se mu a rychlým krokem vyšla do nevlídného podvečera.

*

Byla tak dohřátá, že se venku po několika krocích rozklepala chladem. Nebo snad vzteky – znechucením – hanbou – bůhvíčím. Nechtěla si připustit, že nad tím, jak lehkovážně plýtvala přátelstvím a láskou na lidi, jako je ku příkladu Mildner Jaroslav. Protože toho pohledného hospodského měla dodneška trochu ráda. Bavil ji, důvěřovala mu, považovala ho za trochu jednoduchého, ale právě tak akorát, jak se jí u mužů líbilo. Nepotrpěla si na oduševnělé intelektuály ani na prakticky založené techniky. Žila sama, protože se k tomu dobrovolně rozhodla, ale netrpěla nedostatkem přátel obojího pohlaví. Vyhledávali ji častěji, než jí sem tam přicházelo vhod.

Jenže dnes si začala uvědomovat, že většina těch vztahů byla jednostranná. Nevedla si knihu –“má dáti – dal –“ – ale pokud jí někdo prokázal službu, hleděla ji brzo a velkoryse oplatit. Asi na to občas doplácela, ale ještě se jí nestalo, aby jí někdo chtěl podstrčit svoje vlastní nezaplacené účty.

Pomalu šla svažující se ulicí a bylo jí zima, slabo a špatně od žaludku. Sáhla po cigaretě a zjistila, že poslední vykouřila u Zlatého lva. Ruce se jí třásly, málem jí vyhrkly slzy. Hernajz, to jsem opravdu tak na huntě? Zlostně stiskla zuby a vtom si uvědomila, že má vlastně nehorázný hlad. Od rána nevzala do úst nic víc než dvě neslazené černé kávy.

S úlevou, že není žádný uzlík nervů, ale zdravě vyhladovělá ženská, vstoupila do Lahůdek a postavila se na konec dlouhé fronty. Když muž před ní platil, znepokojeně zašmátrala v kapse. Vylovila proštípnutou vlakovou jízdenku Josefův Důl – Jablonec nad Nisou v hodnotě čtyři Kčs a pětikorunu. Žaludek se jí hlasitě rozplakal.

Pán s nadýchaným balíčkem na dlani se pobaveně otočil a na mladé, hubené tváři se mu rozestřelo příjemné překvapení.

„Ale to je náhoda!“ řekl potěšeně. „Nebo jste mě snad hledala?“

„Ne. Proč?“ nepříliš inteligentně hlesla Žaneta.

„Říkal jsem na oddělení, že si jdu jenom pro něco k snědku. Byla jste tam, ne?“

„Tak postoupíte si?“ ozval se hašteřivý hlas a žena za Žanetou ji nabrala nákupní kabelou.

„Držíte dietu?“ otázal se poručík Jakl s pohledem na kousek eidamu, do něhož se básnířka před obchodem okamžitě hladově zakousla.

„Jak vás napadlo, že bych vás měla hledat?“ nevšímavě přešla jeho otázku.

„Třeba jste si vzpomněla na něco, co jste mi ráno neřekla.“

„Na co, prosím vás?“

„Na příklad, že ten pán, co jste u něj byla přes noc, je ženatý.“ Žaneta zmačkala papír od sýra a otřela si o něj prsty.

„Když toho tolik víte, tak je vám taky jistě známý, že se svou ženou nežije,“ řekla pohrdavě.

„Protože je to známý výtržník se špatnou pověstí,“ přikývl poručík.

„Neměl byste dát na drby,“ zasmála se mu do očí. „Ostatně to je snad moje věc, podle čeho si vybírám mužský. Nebo ne?“ Poručík, odstrčen tou agresívní zákaznicí, která se s o něco těžší taškou hrnula ven z krámu, vybalancoval svůj balíček.

„A vy píšete básničky,“ pravil s despektem.

Žaneta se přestávala bavit. „Vážený pane, ve vybraný společnosti se ještě žádnej básník moc neinspiroval.“

„Že se teda tak přátelíte s Klímovými,“ oplatil jí stejným tónem. „Nekamarádím se s nimi! S Věrou se známe od dětství, a pak jsme se léta neviděly. Setkaly jsme se znovu tady, když jsme zjistily, že máme nedaleko sebe chalupy.“

„To jste tak úslužná ke všem sousedům?“

„Ano. Na venkově si lidi víc pomáhají, víte?“ poučila ho Žaneta jedovatě. „Klímovi mají auto, a já ne. Občas mě svezou nebo mi něco dopraví –“

„A vy jste si za to pověsila na krk jejich prolhanou a rozmazlenou dcerunku,“ dokončil za ni poručík Jakl.

„Co chcete, já už jsem taková hloupá dobračka,“ ušklíbla se Žaneta.

„Nevím, jestli jste hloupá, nebo vychytralá.“ Poručík ji vzal pod paži a zvolna zamířil přes ulici. „To děvče vás pěkně vodilo za nos.“

Žaneta, už drápkem chycená, mimoděk přizpůsobila svůj krok jeho.

„O čem to, prosím vás, mluvíte?“

„Kdy jste se rozhodla, že půjdete k tomu svému příteli?“

„Odpoledne. Jel kolem z lesa gázem, zastavil, a já jsem za ním vyšla na cestu.“

„Řekla jste té dívce, že ji večer necháte samotnou?“

„Ne. Proč bych se jí svěřovala? Je dospělá, konec konců se u mne měla učit, a ne bavit. Občas jsem k někomu zašla na televizi nebo na kus řeči. Květa se tam sama nebála.“

„Ale mohla uhádnout, že po rozhovoru s tím pánem si na pár hodin – nebo možná až do rána – odskočíte?“

„To mohla.“ Žaneta se zastavila pod cedulí s písmeny VB. „Kam míříte, pane poručíku?“

Vycenil zuby ve spokojeném úsměvu.

„Těsně před čtvrtou telefonovala Květa Klímová do Jablonce. Z vrátnice pily. Přiběhla tam celá udýchaná a omlouvala se, že na poštu ani do budky by to už nestihla. Potřebovala se dovolat do čtyř, a na čísle, které jí vrátný vytočil, se ozvala centrála okresního stavebního podniku. Když jí podal sluchátko, chtěla linku 211, inženýra Hofmana. S tím se vám asi nepochlubila, co?“

„Ne,“ řekla Žaneta pomalu a úsměv poručíka Jakla se změnil v už známý vlčí úšklebek.

„Takže jste věděla, že rodičové k vám slečnu dceru uklidili před nežádoucím nápadníkem. Co myslíte, že chtěla Hofmanovi tak narychlo oznámit?“

„To vám ten zvědavej vrátnéj jistě vyklopil taky,“ odsekla hořce. „Bohužel, není tak zvědavý,“ vzdychl poručík. „Slečna dostala k telefonu někoho jiného než svého miláčka. Hystericky se dožadovala, aby se ta osoba pokusila Hofmana ještě chytit – inženýr už zřejmě odešel ze své kanceláře. Zatímco čekala, vrátný si odskočil do kumbálku za vrátnicí, kde mu pískala konvice. Když se vrátil, slečinka ho obdarovala desetikorunou a odešla. Vypadala prý spokojeně – víc k tomu říct nemůže. Ale na tom asi stejně nezáleží, viďte.“

„Asi ne,“ pravila Žaneta zamyšleně. ‚Jak vás napadlo jít se vyptávat toho dědy na pilu? To jste tak jasnozřivej, nebo vás už někdo informoval, jak to s Květou a s Davidem bylo?“

„Ani jedno, ani druhé,“ lítostivě řekl poručík. „Byla to náhoda. Sel jsem tam ověřit si tu večerní procházku doktora Frydrycha, no a protože v Josefodole se už o té události mluví, pan Velíšek mě o tom odpoledním telefonátu informoval. Svědomitý stařík. Škoda že vy nejste taky trochu taková.“

„Mám dojem, že jsem svědomitá až moc,“ spontánně povzdychla Žaneta.

„Jak ke komu, paní Volfová, jak ke komu,“ káravě děl poručík. „Copak byste udělala, kdybyste se o schůzce těch dvou dozvěděla?“

„Ujišťuju vás, že bych okamžitě zavolala jejímu tátovi, ať si pro Květu přijede! Když ji ke mně nastěhovali, neznala jsem skutečnej důvod. Nepovažovali za nutný mě s ním seznámit. Řekla mi to ona sama, později. Taková holka si musí o své lásce s někým popovídat.“

„A neudělala to právě včera odpoledne? Vy máte dost svobodomyslné názory, tak u vás mohla najít pochopení.“

„Jak vás to napadlo?“ Žanetu opouštělo sebeovládání. „Nemáte právo –“

„Mám důvod,“ lakonicky ji přerušil poručík.

„Jakej!“

„Kdyby se setkali s vaším souhlasem, měla byste možná teď poněkud scestný pocit, že odpovídáte za to, co se stalo. A že byste ji měla krýt.“

„Ale ona ho přece nezabila!“

‚Jak to víte?“

„A nemám pravdu? Přiznejte mi aspoň minimální schopnost logickýho úsudku.“

„Zeny a logika,“ frkl útrpně. „Buďte tak hodná a nechte ji povolanějším.“

Žaneta stiskla rty, aby netakticky nevyklopila logické postupy inženýra Klímy, kandidáta věd.

„Radím vám dobře, je to ve vašem zájmu,“ varovně pokračoval poručík stále tím odporně protektorským tónem.

„O svoje zájmy se dovedu postarat, nebojte se,“ odbyla ho zvysoka.

„Zatím jste se podle toho moc nechovala. Dejte na mne a myslete na sebe, protože od nikoho, kdo je v tom namočený, se vděku nedočkáte.“

„Já opravdu nevím, o co vám jde!“

Poručík Jakl se k ní těsně naklonil a položil ruku na její paži. Když sebou škubla, obdařil ji svý svým běloskvoucím úsměvem. „Tak nechápavá nejste. Nenuťte mě, abych si myslel, že zamlčujete fakta, protože sama máte pádný důvod, aby všechny okolnosti nevyšly najevo.“

Nechal ji stát na chodníku s nejistými koleny, roztěkanou myslí a s trýznivým pocitem, že právě zahodila jedině přijatelnou a rozumnou šanci, jak z celého toho tenkého ledu bezpečně vybruslit.

*

Radniční sklípek nebyl žádná knajpa, jak ho hanlivě označil šéf Zlatého lva, ale pěkný malý denní bar. Na Žanetin vkus tu bylo trochu moc skla a tepaného kovu, ale tu studenou parádu vykupovalo příjemné nepřímé osvětlení a tlumená muzika, linoucí se z magnetofonu. Žádný hlučný juke box, žádná nasávající omladina. Dva tři párky, každý z jiného manželství, tu hleděly nevinně užít půlhodinku po pracovní době a před druhou šichtou v kruhu rodinném. Dopité sklenky vína na skleněných deskách stolků, ruce s propletenými prsty pod nimi. Na těchto návštěvnících jistě Drahuše tu vysokou tržbu nedělá, usoudila Žaneta a zamířila k baru.

Seděl tam jediný host, muž v černém roláku a s krátkými šedivými vlasy, přiléhajícími k hlavě jako přilba. Barmanka se tu nevyskytovala žádná a zdálo se, že kromě Žanety ji nikdo nepostrádá. Chvíli postávala u pultu a snažila se nepošilhávat po krabičce amerik u mužova lokte. Ten člověk se zdál tak duchem nepřítomný, že by snad ani nepostřehl, kdyby si z jeho cigaret nabídla. Utkvěle zíral na sametový závěs, zakrývající průchod kamsi do soukromých prostorů podniku.

Žaneta se vyhoupla na vysokou židličku a nesměle zaťukala na pult jednou ze dvou mincí, které jí zbyly v kapse. Závěs za barem se nepohnul, magnetofon lkal jakousi srdcervoucí jihoamerickou písničku. Muž v černém roláku vyhlížel jako nebožtík na svém vlastním pohřbu.

Kazeta dohrála, magnetofon vypnul a zpoza závěsu se vynořil tmavý ulízaný týpek, který by ve dvacátých letech musel udělat díru do světa u filmu. Ale němý naštěstí nebyl.

„Dáte si?“ zaševelil hlasem jako májový vánek.

„Sodovku,“ řekla Žaneta ostýchavě.

„Jednu sodovčičku,“ zazpíval barman nadšeně, jako by si objednala basu šampaňského. „Výborně, madam!“

„Já si dám kubánskej rum,“ ozval se tichý muž.

„Ale Jiříčku!“ Vyškubané obočí se bolestně svraštilo, v nalíčených očích se objevil vyčítavý pohled. „Žádný rumíček. Vydrž to ještě chviličku a –“

„Nekecej a nalej mi,“ přerušil ho Jiříček hrubě. „A hoď tam ještě jednou tu kazetu!“

„Božičku, proč na mne křičíš, Jiříčku,“ zabreptal barman a poslušně spustil magnetofon. „Ale rumíček nebude. Ne ne ne nedívej se tak na mne! Au, pusť mě!“

Jiříček mu rukou jako lopata obemknul zápěstí se zlatými dámskými hodinkami.

„Jseš ještě horší děvka než Drahuna,“ zachraptěl, „ale vydržíš míň. Já ti to klepeto ulomím, hošane –

„Vždyť mu fakt něco uděláte!“ vykřikla Žaneta bezděčně.

Muž ji zřejmě teprve teď zaregistroval. Pohlédl skrze ni, nicméně chlapce pustil.

„Ten rum,“ zamumlal a přejel si zbrázděné čelo.

„Neslyšel jste?“ podpořila ho Žaneta.

Příslušník třetího pohlaví projevil neočekávanou tvrdošíjnost. „Ne,“ pípnul jako kuře a málem zmizel pod pultem. „Slíbils mi, že nebudeš pít sám! Jiříčku, vzpomeň si, dnes ráno jsi mi plakal na rameni –“

„Dáte si se mnou,“ oznámil muž Žanetě.

„Proč ne,“ usmála se.

Barman je ukřivděně obsloužil. Muž do sebe zvrhnul svého panáka jako námořník, a Žanety si víc nevšímaje, vrávoravě zamířil ven.

„Kam jde?“ Žaneta znepokojeně zacinkala v kapse svými dvěma korunami.

„To já nevím,“ řekl barman škodolibě. „Promiňte –“

Odcupital ke stolkům, kde se vyplašené dvojice domáhaly zaplacení.

Když odklízel prázdnou sklenici, Žaneta mu přisunula svoji netknutou.

„Ten váš kamarád je ale hulvát,“ podotkla s pohledem na mladíkovo rudé a pomačkané zápěstí.

„Neměla jste ho provokovat,“ obvinil ji nespravedlivě. „Prosím vás, vypijte to na můj účet a radši jděte.“

„Proč?“

„Když vás tady najde, bude pít dál. Za chvíli přijde jeho žena, a jestli bude opilý, odnesu to já.“ V koutku oka se objevila barevná slza.

„Co vám může udělat? Nechte je, ať si to vyřídí mezi sebou. On sem přece chodí za Drahunou, ne za vámi, jestli jsem tomu dobře rozuměla,“ prohodila básnířka dle svého mínění mazaně.

Ani dívčí ani chlapecká tvář zežloutla. „Čemu vy rozumíte,“ řekl přeskakujícím hlasem. „Jsou už rok rozvedení a Jiříček teď bydlí u mne. Šéfka ho připravila o dům, o auto, o všecky peníze, za které v Argentině cedil krev! Dřel tam dva roky jako zvíře, a kdybych se ho já neujal, neměl by kam hlavu složit. A co z toho mám? Podívejte se –“ rozhalil bílý kabátek a ukázal sadu modrých podlitin na hebké, osmahlé kůži.

„Má prsty jako ze železa, je to montér,“ řekl pyšně jako holka, chlubící se brutálním milencem. „Dnes v noci mnou praštil o zem. Přišel zas opilý, a je to všecko její dílo! Běhá za ní jako pes, a ona do něj kope. A on si pak vylívá vztek ne mně! Jednou mě zabije, jestli dřív někdo neoddělá ji, ale –“

Závěs se rozhrnul a v průchodu stanula žena v černých, ke krku upnutých šatech s bílým límečkem maturantky. Pozorné, břidlicově šedé oči přelítly lokál a ulpěly na barmanovi, který si rychle zapnul sáčko.

„Máš zkasírováno, Kamilko?“ otázala se tichým, ale neomylně šéfovským hlasem.

„Samozřejmě, paní vedoucí,“ zablábolil Kamilka a vytasil prkenici.

Žena se vláčně přiblížila.

„Promiňte,“ usmála se na Žanetu, „ale my teď na půl hodiny zavíráme. Musím převzít denní tržbu, takže –“ Výmluvně pohlédla ke dveřím.

„To se nám hodí,“ oplatila jí úsměv mladá žena, pravý opak té krásné plavovlasé kočky. „Potřebuju si s váma promluvit mezi čtyřma očima. Přišla jsem sem jenom kvůli tomu.“

„Za mnou?“ podivila se blondýna.

„Jmenujete se Drahuše?“

„Jmenuju se Maršíková,“ chladně řekla vedoucí Radničního sklípku. „Teď nemám čas na soukromé rozhovory. Kamilko, zamkni za dámou!“

Barman úslužně vyběhl na plac a zacinkal klíči. Žaneta sklouzla ze židličky, ale zůstala stát.

„Přijela jsem z Josefova Dolu.“

Drahuše Maršíková, ruce plné bankovek, roztržitě vzhlédla od otevřené kasírtašky.

„Z Josefova Dolu? Kdo jste?“

„Žaneta Volfová. Bydlím v té poslední chalupě u lesa, tam, co jste –“

„Moment,“ přerušila ji Drahuše.

„Kamile, zamkni a můžeš jít!“

Počkala, až barman zmizí v předsíni. „Co mi chcete? Neznám vás a vy –“

„David Hofman byl včera zastřelenej. Před mým krbem, a vy jste v tý době –“

„Tak co je, Kamile? Převlékni se a běž,“ pánovitě přikázala paní Maršíková chlapci, který byl zpátky coby dup.

„Ale – paní vedoucí – pan Maršík –“ zakoktal.

„O panu Maršíkovi mi nemluv! Upaluj a zabouchni pořádně zadní dveře.“

Chlapec vzdorovitě svěsil hlavu a zapadl za závěs. Jeho šéfka udělala pár kroků, vykoukla za ním a vrátila se.

„Proč jste za mnou přišla?“ otázala se Žanety netrpělivě. „Neřekla jste mi žádnou novinku.“

‚Jak to, že to víte?“

Drahuše se shovívavě usmála. Jablonec je malé město, slečno – nebo paní? – Volfová. Spousta lidí ví, že inženýr Hofman za mnou běhal.“

Obličej jako z reklamního obrázku zůstal čistý, v šedomodrých očích se nezračilo žádné pohnutí.

„Včera jste ale běžela vy za ním,“ řekla Žaneta. „Byla jste v Josefově Dole v době, kdy byl zabit.“

„Nevím, kdy byl zabit ani kdy k vám přišel. Já jsem odjela z Josefova Dolu těsně po deváté. Vím to jistě, protože chvíli předtím přijel vlak. O deset minut později jsem si v hospodě v Lučanech kupovala cigarety a za dalších deset minut jsem byla tady, abych viděla, jak Kamil zvládá večerní provoz. Svěřila jsem mu ho včera poprvé,“ odříkávala paní Maršíková, jako by se tuhle promluvu naučila nazpamět.

„Tohle jste řekla Bezpečnosti – a nic víc?“ ironicky se zeptala Žaneta.

„Nikdo se mě na nic neptal. Nevidím žádnej důvod, proč bych měla upozorňovat na to děvče, které tam zůstalo nepříčetné žárlivostí a vzteky,“ ctnostně pravila ta krásná, zralá a sebejistá žena. „A vy jste přesvědčená, že ona se o vás nezmíní?“

„Samozřejmě, že ne.“ V nevinných očích bleskla prohnaná zlomyslnost. „Nebude přece sama na sebe prozrazovat důvod, proč Hofmana zabila.“

Žaneta ji zkoumala pohledem, který se od hladké, nezkalené tváře odrážel jako od drahého porcelánu.

„Květa ho nezabila, paní Maršíková,“ řekla pak tiše. „A vy nemlčíte o tom svým včerejším výletu z nějakejch ohledů na děvče, o němž si myslíte, že vás připravilo o nápadníka, ale –“

„Hofman byl pro mne po téhle stránce naprosto nezajímavý,“ suše se zasmála Drahuše. „Nevím, proč se vůbec o tom s vámi bavím.“

„Protože nemáte nejmenší chuť být zatažená do vyšetřování jeho smrti. A protože se chcete dozvědět, jaký já mám důkaz, že jste včera byla v Josefově Dole. Mildner už s váma hovořil, viďte?“ Drahuše přimhouřila oči.

„Dobře. Jaký teda máte důkaz?“

„Ten Hofmanův dopis, kterej jste tam Květě nechala. Chápete snad, že já nemám žádnej důvod o vaší návštěvě pomlčet?“ Blondýna sklopila zrak na hromádku peněz na pultě a hned ho zas zvedla. Skutečně to nebyla žádná maturantka, Květa jí na věku moc nepřidala. Měla za sebou vysokou školu bezohledného podnikání.

„Kolik,“ řekla po chvíli věcně.

„Prosím?“

Vedoucí Radničního sklípku sáhla po prkenici, jako by to byl její soukromý majetek.

„Ale paní Maršíková,“ usmála se Žaneta, „já jsem vás nepřišla vydírat. Stačí, když mi odpovíte na dvě otázky, a jsme vyrovnaný.“

„Dáte mi ten dopis?“

Otázka padla příliš rychle, než aby Žanetě neprozradila, že blondýna si není sebou tak jistá, jak se chce stavět.

„Ano,“ přikývla po úvaze, a její nanejvýš nepříhodně se ozývající poctivost ji přinutila, aby dodala:, Jenže sama jste řekla, že o vztahu vás dvou věděl celý Jablonec. Takže Bezpečnost za vámi nejspíš stejně přijde, a byla bych nerada, kdybyste si pak myslela, že jsem vás podrazila.“

Drahuše na ni zírala s úžasem, který se změnil v soucitné pobavení.

„Vy jste asi opravdu taková, jak tvrdil Jára Mildner,“ řekla téměř přátelsky. „Podívejte – já jsem o Hofmana opravdu nestála. Byl to naprosto jednostranný zájem a já No dejme tomu, že jsem ho trochu využila. Jsem tvrdá ženská, paní Volfová, a neměla jsem lehký život. Musela jsem se ohánět, a věřte tomu nebo nevěřte, to, že vypadám k světu, mi někdy bylo spíš na překážku než k užitku. Proč myslíte, že tu zaměstnávám toho hošana? Každý chlap to na mně vždycky začal brzo zkoušet, a já do kšeftu nepletu lásku ani sex. Na to už nejedna hospodská dojela. Tady –“ drobná ruka s pěstěnými nehty dopadla na černou skleněnou desku pultu, „jsem paní já!“

Uviděla nedotčenou sklenku se slabě nažloutlým destilátem a přičichla k ní.

„To je vaše? Co to proboha pijete?“

„Jak vidíte, nepila jsem to,“ řekla Žaneta. „Vnutil mi to pan Maršík.“

„Takže vy jste poznala mého nebožtíka? A myslíte si, že jsem tak hloupá, abych vyměnila jednu onuci za druhou?“

Sáhla do regálu pro láhev martellu a cvrnkla do dvou skleniček dámskou dávku.

„S Maršíkem jsem promarnila osm let života a nechala jsem si za to zaplatit,“ prohlásila hlasem jako křemen. „Chci z Jablonce pryč a hodně daleko. Mám tady dům, muž mi ho nechal připsat, protože si bláhové myslel, že si mě tím udrží. Je to příšerný, osmdesát let starý barák o čtrnácti místnostech. Prakticky neprodejný. Postěžovala jsem si na to Hofmanovi, když tady u mne vysedával. On byl takové přičinlivé děvče pro všechno. Za pár dnů přišel s tím, že okresní stavební podnik shání vhodný objekt k adaptaci na doškolovací středisko. Jde prý jim hlavně o výhodnou polohu, a tu ten dům má. Stojí na rozhraní Jablonce a Lučan – možná ho znáte. Má takovou komickou věžičku, ve které dodnes visí zvon. Patří k němu dost velký a pěkný pozemek pod silnicí – tam, jak je ten úsek častých nehod. Nedávno se výrazně zvedly úřední odhadní ceny nemovitostí. Hofman mě ujistil, že obstará znalce, který udělá pro mne maximální ocenění.“

Drahuše pozvedla sklenku k Žanetě. „Na zdraví! – Byla to pro mne výjimečná příležitost, a byla bych blázen, kdybych jí nevyužila. Ať si Davídek ode mne sliboval, co chtěl, byl by dostal akorát provizi a poděkování.“^

Pozorně naslouchající Žaneta zdvořile upila.

„Jenže do toho všeho vůbec nezapadá, že jste jela za Květou do Josefova Dolu o Davida bojovat.“

„Milá zlatá, já zásadně bojuju jenom za sebe,“ zasmála se Drahuše Maršíková. „Před týdnem seděl na téhle židli inženýr Klíma. Přišel mě požádat, abych jeho dceru přesvědčila, že David ji jenom využívá ke své kariéře. Řekla jsem mu, že nevím, proč bych to dělala, a on mi nabídl protislužbu.“

„Jakou?“

„Je přece obchodní náměstek,“ usmála se s přehledem, „a může tu moji chalupu schválit nebo zamítnout.“

Naklonila se přes pult, tvář otevřenou jako kniha, kterou napsal nijak pěkný život.

„Ten se pane vyzná, ten soudruh náměstek. Já nejsem žádná naivka, ale vedle něho jsem si připadala jako růžové batole. Ten by dítěti rozšlápl kyblíček, kdyby se mu připletl pod nohy, a dokázal by pak kdekoho přesvědčit, že to udělal v zájmu likvidace veřejného ohrožení,“

„Mohl Hofmana zlikvidovat jako nespolehlivýho pracovníka,“ namítla Žaneta.

„A dceruška by mu za ním utekla nebo spolykala prášky. Ba ne, to není jeho styl.“

„Slíbila jste, že mu vyhovíte?“

„Připustila jsem, že o tom budu uvažovat. Chtěla jsem z toho pochopitelně vytřískat co nejvíc,“ bez obalu přiznala Drahuše. „Už chápete, proč jsem si byla jistá, že Klímovi s tím dopisem a mojí návštěvou nevyrukují?“

„Máte pravdu,“ sklíčeně přisvědčila Žaneta.

Druhá žena se usmála a napřáhla ruku. „Dejte mi to. Já to tady balím a nemám chuť se s tou věcí špinit. Vy ho přece nepoužijete, groč byste to dělala?“

Žaneta s politováním zavrtěla hlavou. „Zapletla jsem se do toho víc, než tušíte. Kvůli Klímovým, a oni mě s radostí potopí, když se jim to bude hodit. Nebudu vám o tom vykládat, myslím, že vás se to netýká. Nejsem chytrá a šikovná jako vy, ale musím si pomoct, jak dovedu. Chci věřit, že jste ke mně byla upřímná, ale zapomněla jste mi říct jednu podstatnou věc.“

„Jakou?“

„Načasovala jste si cestu za Květou Klímovou tak, abyste se setkala s Davidem. Sice vám to nevyšlo, ale on tam přesto dorazil – myslím, že přijel o chvilku dřív autobusem a prostě jste se minuli. Ke mně se dá jít zkratkou, kterou vy neznáte, ale jíž on asi použil.“ Žaneta upřela unavené, pálící oči na stále svěží a půvabnou Drahuši Maršíkovou. „Kdo vám řekl, že ho tam ten večer zastihnete?“

Čelo pod svatozáří načechraných, bledě zlatých vlasů se nepatrně svraštilo.

„Proč to chcete vědět?“

„Vy jste ho nezabila, a Květa Klímová taky ne. Jejího otce jste za

jedno setkání prokoukla líp než já za nevím kolik let. Řekla jste někomu, kam večer pojedete a proč?“

„Nevzpomínám si,“ nepřítomně hlesla Drahuše.

„Takovou věc byste si přece pamatovala! Jak jste se dozvěděla, že tam Hofman bude? Netelefonoval vám někdo – nemohl to někdo vyslechnout?“

Tvář, která se k ní pozvedla, připomínala opět obličej drahé dětské loutky.

„Volal mi David. Dělala jsem mu drahoty, pohrávala jsem si s ním Chtěl mě vyprovokovat k žárlivosti.“

Žaneta si ji pochybovačně měřila. „Opravdu? Nezlobte se, ale to se mi dvakrát nezdá. Jestli jste o něj nestála, tak si nemohl myslet „

„Ale to on přece nevěděl! Víte jistě, že tam přijel tím autobusem?“

„To se dá ověřit, a ten poručík, co to vyšetřuje, to určitě udělal. Je to bystrej chlapec, a myslím, že si nedá věšet bulíky na nos. Když se Květa vrátila do mý chalupy, našla tam Davida mrtvýho. Její otec už udělal patřičný kroky, aby ji od toho distancoval. Zjednal si dokonce důvěryhodnýho svědka, že dceru ode mne odvedl okolo osmé.“

„Koho?“

„Nějakýho doktora Frydrycha, jejich podnikového právníka. To pro vás nevypadá moc hezky, co myslíte?“

Drahuše Maršíková strnule zírala k prázdným stolkům za Žanetinými zády.

„Nevěříte mi?“ zeptala se jí básnířka naléhavě.

„Ale ano.“ Vedoucí Radničního sklípku mrkla na hodinky. „Promiňte, ale musím to tady dát trochu do pořádku. Za pár minut otevírám.“

„Vy už ten dopis nechcete?“

„Ne.“ Drahuše sbírala popelníky a oprašovala desky stolků hbitě a pečlivě, jako by jí na ničem jiném nezáleželo. „Ve vašich rukách nemá žádnou cenu. Nic nedokazuje, mohla jste ho získat kdykoliv. Utvrdila jste mě v přesvědčení, že Klímovi s ním nevyrukují. A myslím, že vy taky ne. Nejste tak prostoduchá, jak se domnívá Jaroslav Mildner.“

„Trváte na tom, že vám včera volal Hofman osobně?“

„Ano. Můžu vám to říct docela přesně, ozval se krátce po jedenácté, kdy otevíráme. Doma telefon nemám, ale věděl, že mě tu zastihne. Den předtím tady mohl vyslechnout, že chci dát Kamilovi příležitost, aby se osvědčil ve druhé směně. Už mě ty večery začaly zmáhat.“

Žaneta otevřela ústa k věcné námitce, ale hned je zas rychle sklapla.

Paní Maršíková to zřejmě považovala za svoje definitivní vítězství. Zálibně si přihladila bělostný límeček a vykročila do předsíně. „Co tady k sakru děláš,“ rozkřikla se hlasem, jaký od ní Žaneta doposud neslyšela. „Šmíruješ mě? Ale ne, tys tady chrápal, ty hovado ožralé!“

Žaneta se pohnula za ní. V křesílku vedle popelníku na vysoké noze seděl pan Maršík, tvář pod šedivými vlasy malaricky zažloutlou, a šklebil se na svoji rozlícenou bývalou manželku. Ani jeden z nich si jí nevšímal.

„Lítáš v tom pěkně, Drahunko,“ řekl muž, jako by mu od úst od– padával písek.

‚Já toho tvého buzeranta zabiju!“

„Měla bys být ráda, že si mě netroufl odtud vyhodit. Buď na mne hodná, Drahunko. Teď vedle sebe potřebuješ chlapa, a já se za tebe postavím, i kdybych měl cedit vlastní krev. Nezapomeň, že jsem včera odpoledne slyšel, s kým a o čem –“

„Mlč!“ Drahuše, sápající se po něm dlouhými špičatými nehty, se zarazila a ohlédla se po Žanetě.

Kovovou mříží na dveřích Radničního sklípku někdo zacloumal. Paní vedoucí nasadila profesionální úsměv a šla odemknout. Žaneta dala přednost hloučku, hrnoucímu se nedočkavě dovnitř, a vyšla na náměstí.

*

Stála před vilou, strmící nad přehradou jako záď potápějící se zámořské lodi. Postavil ji ve třicátých letech avantgardní architekt Johan Bosch pro majitele skláren, jemuž se však nakonec nelíbila, tak ji pronajal řediteli Klímovi. Dnes připomínala Titanic potápějící se bez slávy a bez muziky. Žaneta vzhlížela k šikmo zkosenému, proti bledě světélkujícímu nebi temně čnícímu kolosu, a myslela na jeho sebejistého kapitána, který už dávno, kdysi před mnoha lety, nabral špatný kurs a dodneška to odmítal pochopit; na opilou pasažérku v první třídě, která bude do posledního dechu věřit v nepotopitelnost toho kašírovaného monstra; na malého popleteného plavčíka, který se mylně domnívá, že má rezervované místo v prvním záchranném člunu.

Stála tam a měla pocit, jako by sama tonula ve studených vlnách Atlantiku. Potom jí na rameno dopadla měkká, ale pevná ruka a vyzvedla ji nad hladinu.

‚Jdete ke Klímovým, paní Volfová?“ otázal se doktor Frydrych nesouhlasně. „Myslím, že neděláte dobře. Nemají to teď lehké, a vy jste se s nimi nerozloučila v nejlepším.“

Žaneta se odtáhla a právník ji chlácholivě stiskl.

„No no, neježte se. Jestli máte nějaký problém, rád ho s vámi vyřídím sám. Těším se plné důvěře soudruha náměstka. Nevrátila jste se sem přece pro nic za nic?“

„Nemám ani na cestu domů,“ řekla Žaneta uboze.

Doktor Frydrych ji pustil a poodstoupil.

„Ovšem, peníze,“ j>ravil tónem, jakým se obvykle loučíme s drahým zesnulým. „Že mě to nenapadlo. Pojďte, to určitě nebude problém.“

Jaře vykročil k domovním dveřím, které otevřela mohutná žena mezi sedmdesáti a osmdesáti tak rychle, že za nimi snad musela čekat.

Skutečně tam stálo houpací křeslo se shrnutou přikrývkou. „Dobrý večer, milostivá paní,“ servilně se uklonil doktor. „Pan inženýr je doma?“

„Nevím, jesth na vás bude mít čas, pane doktore,“ odvětila majestátní dáma. Žanetu ignorovala.

„Nevyrušoval bych, kdyby to nebylo nutné. Odpusťte, pracovní záležitosti „

Matróna mu pokynula na schodiště a sama zmizela ve dveřích, odkud se linul pach smažené cibulky. Žaneta osaměla uprostřed haly.

Z místnosti, do níž zašla její tchýně, se vynořila Věra Klímová, v bílém splývavém rouchu podobná Markétě Gautierové po dvaceti letech. Dramaticky napřáhla paže.

„Žaneto! Proč jsi mě nechala samotnou – jak jsi to mohla udělat?“

„Máš tady muže, dceru a tchýni, Věro,“ upozornila ji básnířka. Paní Klímová potřásla hlavou a černá kštice jí spadla do zpustošené tváře.

„Ti mi nerozumí! Nejsou mi k ničemu. Žaneto, prosím tě, zůstaň tady se mnou pár dní!“

„Ne“

„Tak aspoň do rána!“

„Nemůžu. Věro, prosím tě –“

„Musíš! Nebo si něco udělám.“ Květina matka přitiskla ke rtům bílý kapesník a odtáhla ho potřísněný červenou skvrnou, čímž se její podoba s La Traviatou úspěšně zvětšila.

„Utři si rozmazanou rtěnku, Věro,“ nelítostně řekla Žaneta. „Nemluv blbiny a pověz mi – proč tvůj muž od začátku tak nenáviděl Davida Hofmana?“

Nepořádně nalíčená víčka s černými řasami zamžikala a pak se užasle zvedla.

„Nenáviděl? O tom nic nevím. Chtěl prostě pro Květinku někoho lepšího, a ne takovu nicku.“

Žaneta se beze slova otočila k odchodu.

„Počkej,“ rychle řekla starší žena. „Vzpomínám si, že Hofman podstrčil podniku jakousi usedlost v jižních Čechách. Vydělal na tom strašné peníze a sám to získal za pakatel. Víš, jak je Karel poctivý a charakterní –“

„Tak tomu měl zabránit,“ přerušila ji Žaneta. „Každej ví, že on řídí podnik, ředitel přece po těch třech infarktech už jen dožívá.“

„Ale Karel byl tenkrát celý měsíc na školení! Když se vrátil, všecko už bylo podepsané. Zastupoval ho doktor Frydrych, a ten vůbec nerozumí stavebním záležitostem. Obstaral znalce, který – „Jakýho znalce!“

„Přece soudního. Žaneto, proboha netrap mě. Stejně tomu nerozumíš víc než já! Když někdo kupuje nemovitost, nechá si udělat odhad. Ten člověk na to má papíry, je to renomovaný –“

Na schodech se něco mihlo a Květinka Klímová padla Žanetě do náruče jako poraněný pták.

„Nevěř jí,“ zasípala, „lže, myslí jenom na sebe! Jako táta. Tomu bylo úplně jedno, jestli David ošidil podnik! Udělal by to taky, kdyby se nebál. Měl akorát strach, že ten Davidův podraz praskne a jeho za to budou dělat zodpovědnýho. Ten hnusnej kariérista, kterej má pořád plný kalhoty, aby na něj někdo nevytáhl, že dědeček sloužil kapitalistům! Dědu strčili do blázince, a chodím tam za ním jenom já, a měla bys vidět, jak vyvádějí, když se toho domáknou. Děda byl pokrokovej už tenkrát – dávno předtím, než jsem se narodila! Tuhle hnusnou vilu měl jenom deputátní, protože ředitel přece nemohl bydlet v nájemným bytě. Táta ji potom koupil za pakatel, pro něho znamenala něco docela jinýho než pro dědečka. Ten ji nepotřeboval. Něco uměl, byl vyučenej sklář a lidi ho uznávali. Měli ho rádi! A já taky. Víš, co jsou naši? Buržousti. Táta dovede akorát kecat a úřadovat. A já – já. Já neumím nic. Chtěla jsem dělat dětskou sestru, ale táta rozhodl, že budu študovat, i když na to nemám. A máma, že musím splnit její marný sny o pěvecký kariéře, přestože –“

„Květinko,“ ostře řekla Věra Klímová, „jdi okamžitě do koupelny, vykloktej se a vezmi si obklad na krk –“

„Já se na svůj krk můžu vykašlat,“ zavřískla Květinka, „vám jde o krk –“

„Květo, prosím tě,“ napjatě řekla Žaneta, „s kým jsi mluvila, když jsi včera volala Davidovi?“

Děvče se zajiklo a utkvělo na ní vyjeveným pohledem. „Proč se ptáš?“

„Odpověz mi!“

„Promiň, Žaneto, ale doktor mi teprve teď řekl, že jsi tady,“ ozval se ze schodiště inženýr Klíma. „Potřebuješ něco?“

„Pár korun,“ znechuceně odsekla Žaneta. „Ale –“

Klímova dcera se hystericky rozesmála a utekla.

Náměstek se opřel o dubové zábradlí balustrády a shlížel dolů jako zámecký pán do podzámčí.

„Děvče drahé, to je přece maličkost!“

„No právě. Nechci tě zdržovat, vyřídíme to s Věrou –“

„Vůbec mě nezdržuješ.“ Inženýr Klíma chvatně sestoupil o schod níž. „Jen pojď nahoru.“

Bledý obličej vyloudil nepodařený úsměv. Žaneta váhavě vstoupila na schodiště. Leštěné stupně z mořeného dřeva pokrýval tmavě červený koberec, nedbale přichycený kovovými tyčkami. Mosaz byla zašlá a purpurová tkanina plná skvrn a smetí. Zábradlí bylo na pohled lesklé, ale na omak lepkavé. Nikdo tu už dlouho nevygruntoval, ta stará paní nanejvýš utírala prach. Její snacha měla mozoly jedině od otevírání lahví a syna zajímala výhradně jeho kariéra. Žaneta věděla, že se naučil i vlastnoručně prát si a žehlit košile. Sama emancipovaná, že ji její přítelkyně závistivě odsuzovaly, soucitně vzhlížela k muži stojícímu na vrcholku schodiště. Viděla prkenně vzpřímenou, kostnatou postavu v ošumělém, ale úzkostlivě udržovaném obleku, s nemódní vázankou pod límcem s otřepenými růžky. Když se sklonila, aby narovnala shrnutý‘ běhoun, spatřila ošoupané manžety obligátní bílé košile.

Pak už neviděla nic, protože půda jí ujela pod nohama. Klesla na kolena, a v poslední chvíli se zachytila vyřezávaného sloupku.

„Jemináčku,“ vyjekl doktor Frydrych, který předběhl svého nadřízeného. „Nestalo se vám nic?“

„Ne.“ Žaneta potlačila bolest, která jí vystřelovala do lýtka, a vybelhala se vzhůru. Inženýr Klíma jí ustoupil z cesty, doktor Frydrych jí nabídl rámě.

„Jezusmarjá, dávno jsem ti říkal, náměstku, že byste měli ten tébich vyhodit,“ repetil ustaraně. „Vždyť je to o život –“ ^Nechám opravit příchytky,“ suše řekl inženýr Klíma. „Pojď dál, Žaneto.“

Zavedl ji do pracovny, zařízené nábytkem z černého dubu. Kožené klubovky nevypadaly k ničemu jinému, než že by se v nich dalo spát. Psací stůl měl rozměry kulečníku a ležela na něm pouze mramorová psací souprava, které někdo naposled použil před druhou světovou válkou. Klíma se za něj posadil a rázem se změnil ve velkého šéfa.

„Tak kolik,“ otázal se chladně.

„Ale pár korun,“ usmála se Žaneta. „Neboj se nepřivedu tě na mizinu.“

Inženýr Klíma otevřel zásuvku a tázavě zašilhal po Frydrychovi. Právník udělal záhadné mystické gesto. Klíma zalovil v šuplíku a položil před sebe dvě pětistovky. _

„Proboha, to snad ne,“ vyděsila se Žaneta.

Inženýr znovu zavadil očima o právníka, a ten přikývl. Na stůl přibyly další dvě bankovky. „Víc po ruce nemám,“ děl Klíma tónem odíraného lichváře. „Ledaže by doktor –“

„Já jsem momentálně úplně insolventní,“ pospíšil si prohlásit kulatý pán. „Ovšem, pokud si přeješ, můžu se pokusit vypůjčit si – samozřejmě na tvoji záruku, náměstku.“

Žaneta s nevírou zírala z jednoho muže na druhého.

„Co mi to nabízíte? Já jsem přece –“

„O tom se snad nemusíme šířit,“ s nechutí ji přerušil inženýr Klíma.

Frydrych natáhl paži a přisunul peníze před Žanetu.

„Musíte si uvědomit, že soudruh náměstek nevlastní zlatý důl,“ pravil důtklivě. „Ostatně při vašich příjmech tohle znamená podstatný příspěvek. To si snad dovedete spočítat.“

„Právě proto!“ zaječela Žaneta. „Co mi to strkáte? Já přece nejsem žádná sprostá vyděračka!“

„Nač používat takových slov,“ dotčeně máchl rukou právník. „Vy prostě znáte určité okolnosti, jejichž zveřejnění není žádoucí ani pro vás, a přiznejme si, ani pro rodinu Klímových. Jste inteligentní žena a měla byste pochopit jejich pohnutky. A taky to, že brzo budete vystavena nepříjemnostem vyšetřování, výslechů a šťourání ve vašem soukromí. Neurážejte se – naopak, buďte uznalá! Přijměte ty peníze, vždyť jste nám sama přiznala, že žádné nemáte. Obrátila jste se na správnou adresu, na staré dobré přátele. A odjeďte odtud na čas. Do Prahy nebo kam chcete – možná by bylo nejlepší navštívit nějaké příbuzné.“

Žaneta vstala. „Nevlastním žádný příbuzný, kteří by o mne stáli. Ostatně Bezpečnost si mě najde všude, jestli mě bude potřebovat. Jste právník, pane doktore, měl byste to vědět. Nebo snad chcete, aby to vypadalo, že utíkám? Apropó – vy u sebe skutečně nemáte ani pětku?“

Doktor Frydrych zdráhavé vytáhl tenkou peněženku a demon– strativně ji otevřel. Byly v ní dvě desetikoruny a kapsička plná drobných. Žaneta mu ji neurvale vytrhla z ruky a vysypala mince na stůl. Rozkutálely se a tvář jejich majitele se tragicky stáhla. Jémine, co to děláte!“ vyhrkl pohoršené.

Žaneta si vzala dvě koruny a dvoukorunu a posměšně se usmála.

„Děkuju, pane doktore, to mi stačí. Pro dnešek,“ ohlédla se mezi dveřmi potměšile.

Oba muži za ní zírali s úzkostlivou nevírou. Žaneta sestoupila po špinavém koberci, který jí tentokrát nikdo nepodtrhl. Hala byla prázdná, ale odkudsi se ozývalo srdcervoucí vzlykání. Básnířka zatvrdila srdce a vydala se ven z vily směrem k nádraží.

*

Vlak do Smržovky jí ujel před nosem a na další měla skoro půl druhé hodiny času. Sedla si na lavičku v nehostinné nádražní hale a uvažovala, jestli nemá jít pěšky. Ve Smržovce bude čekat dalších dvacet minut na přípoj do Josefova Dolu. Stopa ovšem v tuhle dobu nechytí Než se stačila rozhodnout, upadla do spánku, plného těžkých snů,

Zdálo se jí, že se brodí rozbahněným potokem přes lepkavé bláto. Za ním byla prudce stoupající stráň, pokrytá mokrým spadaným listím. Žaneta se v promáčených střevících lopotila vzhůru, půda jí ujížděla pod nohama, že si musela pomáhat rukama, ztrácela dech, srdce se jí málem rozskočilo a klouzala dolů, kde strměly ostré kameny. Vyjekla, a jakási ruka ji zadržela ve střemhlavém pádu. Žaneta otevřela oči a zblízka hleděla do zbrázděné tváře pod prošedivělými vlasy.

„Vy?“ zablábolila. „Co tady děláte?“

„Právě jsem vás zachránil, abyste nespadla z téhle tvrdé lavice na ještě tvrdší podlahu,“ řekl Jiří Maršík.

„Ano, děkuju vám.“ Žaneta, stále ještě ne zcela při smyslech, si přejela dlaní obličej, ale pocitu špíny, který se člověka obvykle zmocňuje po spánku ve veřejných místnostech, se nezbavila.

„Vy někam jedete?“

„Ne.“

„Tak kde se tu berete?“

„Sledoval jsem vás,“ přiznal se exmanžel vedoucí Radničního sklípku. „Ke Klímům a potom sem.“

Žaneta na něj tupě civěla. „Proč, proboha?“

„Když jste hovořila s Drahunou, seděl jsem v předsíni a tam je slyšet z lokálu každé slovo. Nespal jsem, víte.“

Žaneta zmateně potřásla hlavou, ale myšlenky si tím neurovnala. Maršík vytáhl z kapsy placatou lahvičku.

„Nechcete se napít? Vypadáte, že to potřebujete.“

S povděkem přijala jeho nabídku a zakuckala se.

„Co to je, kristepane!“

„Tequila. Pálenka z kaktusů. Že má ale říz, co?“

Loknul si taky a ani to s ním nehnulo. Žaneta měla pocit, že jí útroby sežehl tekutý oheň, ale v mysli se jí trochu rozjasnilo.

„Proč jste me sledoval,“ opakovala spáleným hrdlem.

„Řekl bych, že jsme na jedné lodi. Třeba bychom si mohli navzájem pomoct,“ navrhl Jiří Maršík „Drahuna vám lhala.“

„A vy ji chcete potopit? Tak to se mnou nepočítejte.“ Mladá žena větřila, že se má opět stát objektem čísi manipulace.

‚Já a potopit Drahunu?“ řekl Maršík vášnivě. „Není taková potvora mazaná, jak si sama o sobě namlouvá. Věřte mí, já ji znám.“

„To je tedy od vás hezký, že se jí po tom všem zastáváte,“ soustra– stně mínila Žaneta a hodila okem po lahvičce.

Pan Maršík však nebyl žádný petrolka a nehodlal v tom nikoho jiného podporovat.

„Podívejte, nechával jsem Drahunku léta samotnou. Dělal jsem prachy, myslel jsem, že mi padne kolem krku, až před ni položím šekovou knížku na Živnobanku. Neuvědomil jsem si, že ona má svůj vlastní život a utíká jí možná rychleji než mně. Šla si po svém a nemám jí za zlé, že někdy na můj úkor. Ale teď jsem tady a chci dát věci do pořádku.“

„To se vám asi těžko podaří,“ realisticky soudila Žaneta.

„Vždyť mne by brala každá ženská! Vy ne? Chcete vědět, kolik mám na kontě?“

„Nechci,“ odmítla rychle. „O mne přece nejde. Radši mi povězte, co ode mne čekáte.“

Maršík se napil, ale své sousedce už nenabídl.

„Drahuna nechtěla, abych odešel pracovat do zahraničí. Myslela si, že to všecko dohoní tady sama a bude se pak na mne vytahovat. Jenže se přitom trochu zapletla do věci, ze které čouhá kriminál.“

„Copak ona zabila Hofmana?“ nazdařbůh střelila Žaneta.

Maršík ji popadl za paži a stiskl ji, až vyjekla.

„To už přede mnou víckrát neříkejte,“ zasyčel. „Proč by to dělala? Nestála o něj. Neuvázala by si na krk o sedm let mladšího vyžírku. Měla ho přečteného jako každý, kdo ho trochu znal. Byl pro ni jen nástroj, aby mě přetrumfla a potrestala. Nedošlo jí, že já se toho baráku po rodičích chci zbavit stejně jako ona.“

Znovu se napil a žlutá bělma mu zrudla.

„Takže vy jste ho tedy taky nezabil?“ neomaleně se otázala Žaneta.

Montér neodpověděl a hleděl na ni strnulýma očima. Žaneta sama věcná a upřímná, až to bolelo, mu přestala věřit všecko, co se jí snažil nakukat.

„Co jste mi vlastně chtěl říct?“

„Ptala jste se, kdo jí volal, že Hofman bude ten večer v Josefodole,“ pravil ztěžklým jazykem.

Žanetu rozklepala zimnice. „Ano, v tom mi lhala. V době, kdy jí měl David údajně volat, ještě nevěděl, že za Květou pojede. Telefonovala mu až těsně před čtvrtou odpoledne.“

„O tom nic nevím,“ vyrazil ze sebe Jiří Maršík, v němž tequila spolu s tím, co vypil dříve, dělala své. „Seděl jsem tam celý den a žádný takový hovor neměla.“

„Tak jak se to dozvěděla?“ Uchopila ho za ruku, tvrdou a drsnou jako nevydělaná kůže. „Víte, co děláte? Vždyť vy jí nechcete pomoct, ale potrestat! Já vám v tom nápomocná nebudu. Zatím jste mi neřekl nic, co mi není jasný, a jestli nemáte něco konkrétního, tak –“

„Počkej, děvče,“ přerušil ji montér s obtížemi. „Před pátou tam přikráčel inženýr Frydrych“

„Snad doktor Frydrych.“

„Ne ne,“ potřásl krátce ostříhanou hlavou, „inženýr. Brácha té bubliny, co dělá poskoka Klímovi. Sedí na prděli ve své kanceláři a vydělává víc než já na ocelových konstrukcích. A za co? Za žádnou poctivou práci, rozumíš?“

„Ani trochu,“ vydechla Žaneta. ‚Je to vekslák?“

„Vekslák?“ Maršík dopil tequilu a obličej mu zežloutl a roztekl se jako přezrálá hruška. „Vlastně ano, taky by se tomu tak dalo říct. Soudní znalec přes nemovitosti, a v tom se dají dělat různá kouzla. On přitom taky nepřijde zkrátka, to si piš.“

„A ten člověk hovořil s Drahunou?“

„Ano.“ Montérova hlava klesla, a zvedla se, jako by seděla na tenké stopce. „Špitali si v koutku, neslyšel jsem z toho ani slovo, a že jsem natahoval uši. Mrzí mě to, děvče, ale v ten moment jsem ještě nevěděl –“

„Myslíte si, že to má nějakou souvislost s Drahuninou cestou za Hofmanem?“

, Jo to já nevím. Napadlo mi, že mi to povíš ty „ Vyčítavě

potřepal prázdnou lahví. „Co kdybysme se šli někam napít?“

„Pane Maršík,“ zacloumala s ním Žaneta, „kolik myslíte, že má cenu ten dům, kde Drahuše bydlí?“

„Nedal bych za něj ani pětku,“ ušklíbl se montér. „Proč myslíš, že jsem se ho tak lehko vzdal? Vždyť jsem tam vyrostl. Nějaký blbec by za něj možná vysolil dvacet táců, ale co to je?“

„A za kolik ho chtěla prodat okresnímu stavebnímu podniku?“^ „Ve slabé chvilce se mi pochlubila, že za dvě stě tisíc, ale to určitě kecala.“

„Myslíte?“

‚Já nemyslím, já vím,“ prohlásil Jiří Maršík hlasem kazatele… Chce mě nasrat, děvenka moje pitomá. Nedošlo jí, že bez ni pro mne prachy nemají cenu. Mám jich dost, a dovedl bych je utratit, kdybych –“

Prošedivělá hlava se opřela o špinavou zeď a pak se ten chlápek samá kost a sval sesunul na Žanetu. Podepřela ho a pokusila se s ním zatřepat, ale bylo to, jako by se snažila zatřást kamennou sochou.

„Pane Maršík, slyšíte mě?“

Muž zachrčel a znělo to jako vzlyk. Na kolejích zaduněla kola vlaku. Žaneta pohlédla na nádražní hodiny. Neuvědomila si, že tu spala tak dlouho.

„Pane Maršík, já teď musím odjet! Kde vás zítra najdu?“ _ Montér pootevřel jedno kalné oko a ztuhl definitivně. Žaneta, která se domnívala, že toho ví dost o účincích alkoholu, se ještě s podobným prudkým úkazem nesetkala. Kolem rychle prošlo několik cestujících. Žaneta vstala, na okamžik zaváhala a pak se bezhlavě rozběhla na nástupiště.

Když se vlak rozjel, pátrala z okénka v osvětlené nádražní budově. Zdála se prázdná. Jiří Maršík buď odešel, nebo spadl pod lavici mezi kloboučky od pivních lahví a nedopalky cigaret.

*

Za josefodolským nádražím se bělaly hranice řeziva a voněly jako čerstvě pokácený les. Ve vrátnici pily se svítilo, ale nikdo tam nebyl.

Mně dnes vrátnej alibi nedosvědčí, – sama sobě se ušklíbla Žaneta. – Nakonec, nač bys ty je potřebovala? Možná na tu pistoli, kterou jsi zatajila. Jenže tvoji hloupost ti nikdo neodmaže, a jestli si ten fešáckej poručík veme do hlavy, že jseš prohnaná pletichářka, tak mu to můžeš zkusit vyvrátit jedině ty sama. A to se ti sotva povede.

Zapátrala po smetišti, kde nalezla inkriminovaný předmět, ale

kdyby se tu povalovalo protiraketové dělo, musela by o ně zakopnout, aby je objevila. Byla tma jako před stvořením světa, a jen díky tomu, že tu znala každé stéblo, pohybovala se rychle a bezpečně. Neměla strach, ale ne z nedostatku fantazie. Občas ráda provokovala své opatrné přátele tvrzením, že by každému násilníkovi jeho nekalé úmysly dovedla rozmluvit. Bála se jenom přízraků, které jí právě ta nespoutaná obrazotvornost vykouzlova– la. Ale dnes ji nechávaly na pokoji. Byla na pokraji sil. Poháněla ji kupředu jen vidina postele a opulentní snídaně, kterou si ráno dopřeje.

korunách stromů ševelil vítr. Nesl s sebou příslib podzimu, období, které Žaneta v tomto kraji milovala ze všeho nejvíc. Těšila se, že je na dosah, jeřabiny už rudly a jeden strom na stráni proti

její chalupě hrál hřejivými barvami. Byl spolehlivější než všechny předpovědi meteorologů.

Pěšina se změnila ve schůdnou cestu. Obyvatelé těch několika chalup, které míjela, byli už pohrouženi do hlubokého spánku. Tady se vstávalo časně a lidi museli nastoupit do práce čerství a vyspalí. Skláři a dřevaři nemohou u rachoty podřimovat. Někde vepředu blesklo světýlko, ale Žaneta si nebyla jistá, zda to není klam jejích rozespalých očí.

Šla co noha nohu mine a únava jí absurdně bystřila mysl. Než ulehne, musí udělat ještě něco, ať se jí chce nebo nechce. Neusnula by, dokud se té věci nezbaví. Nejlepší bude, když ji pohodí tam, kde ji našla. Takže to znamená, že tuhle cestu bude nucená absolvovat znovu.

Dovlekla se na dvorek, poklekla a opřela se o betonový půlkruh, kryjící studnu. Neodhadla, jak je vyčerpaná. Než pohnula půlmetrákovým blokem, prsty jí krvácely a prádelní šňůra mezi nimi řezala jako nabroušený nůž.

Nadechla se a vysoukala ji nahoru. Igelitový pytlík byl křehký jako ledová tříšť.

Žaneta se zvrátila naznak a přitiskla ho na prsa. Nad ní něžně jiskřily hvězdy.

Pěst, která jí dopadla na tvář, nebyla něžná ani trochu. Žaneta instinktivně zvedla paže. Před očima se jí znovu rozprsknul hvězdný ohňostroj. Pohasl v okamžiku, kdy se rozsvítila okna její chalupy. Uslyšela vzdalující se dupot a pak zaskřípání dveří u kůlny. Teprve pak našla hlas a vykřikla.

„Žaneto!“ Drobné slabé ruce ji popadly za ramena a bezúspěšně se pokusily ji nadzvednout. „Žaneto, slyšíš mě?“ Nezralý hlásek se zlomil v panickém vzlyku.

„Nech mě „ Žaneta se pracně posadila. Do rozbolavělých dlaní ji studily kameny, jimiž byl dvorek vydlážděn. Kromě nich nenahmátla nic.

„Žaneto „ Květinka Klímová se ji vší silou snažila postavit na nohy. „Prosím tě, pojď dovnitř! Já se bojím „

Mladá žena se pověsila děvčeti na krk a vstala. Květa ji odvlekla pod střechu, složila ji na válendu a zaječela.

„Ručník,“ řekla Žaneta, „nebo nějakej mokrej hadr –“

Za okamžik cítila, jak jí obličej jemně otírá chladivá tkanina. Vzala ji dívce z ruky.

„Teče to jenom z nosu,“ konstatovala po chvíli.

„Budeš mít monokl!“

„No a?“ Žaneta se posadila zpříma. „Kde ses tu vzala?“

„Přijela jsem tím vlakem před tebou.“

‚Jak tor*

„Když mi nedovolili s tebou mluvit, utekla jsem,“ vzpurné prohlásila dívka. „Myslela jsem, že tě najdu ve vlaku.“

‚Jak ses dostala do chalupy?“

„Máš přece vždycky klíče pod špalkem. Šla jsem dovnitř a čekala na tebe. Napadlo mi, že sis zašla pro útěchu k tomu svýmu hajný– mu,“ řeklo děvče, „ale že přece jen dorazíš. Tak jsem tady seděla potmě a asi jsem usnula. Já jsem toho minulý noci moc nenastala.“

Žaneta s úžasem pohlížela na stvoření, které, co je znala, považovala za pokorné a bez vlastní vůle.

‚Jak jsi mohla utýct?“

„Normálně. Když mě zahnali, šla jsi přece s tátou a s tím starým slizourem nahoru.“

„Copak máma si tě nevšímala?“

„Ne,“ řekla Květinka uboze. „Zašila se ve svým budoáru a tam se nejspíš namazala.“

„Květo, jak to mluvíš!“ okřikla ji Žaneta s vědomím, že popírá něco, co obě dobře znají.

„Copak ty to nevíš? Máma pije už leta, a já se jí nedivím. Je to lepší, než kdyby se cpala práškama jako babička.“

„Tak bys neměla o své matce mluvit,“ napomenula ji Žaneta „A proč ne? Táta ji bije. Víš, kolik já už jsem toho schytala, když jsem ji bránila? Já nechci, aby ji mlátil! Copak se tím něco vyřeší? Jednou jí zlomil prst a podruhý málem vyrazil oko. Já to neberu! Není přece možný tlouct bezbrannou nalitou ženskou. Ani psa bych neuhodila, rozumíš? A ten by mě moh rafnout. Jenže ona nemůže ani to, nebo nechce. Třeba to považuje za spravedlivej trest.“

Dívka už nemohla dál pro slzy a Žaneta nevěděla, co jí má říct. „Máma by si měla svoje problémy vyřešit sama a netahat tě do toho,“ pravila nakonec moudře.

„A jak? Jak, pověz mi! S ním se žít nedá, a dokud jsem byla malá, tak se rozvést nemohla. Vysoudil by si mě kvůli tomu jejímu pití, za který může stejně on. Ten studenej čumák! A teď už se k tomu neodhodlá. Je moc stará. Jak já ho nenávidím!“

Děvče se nahlas a úpěnlivě rozplakalo.

Žaneta řekla bezbarvě:

„Květo, je mi tě strašně líto, ale takový věci se stávají. Musíš být silná a myslet jenom na sebe. Pomůžu ti, jak dovedu. Jseš plnole –

„Zabil táta Davida?“ přerušila ji Květinka drsně. „Cože? Ty jsi se zbláznila!“

‚Já myslím, že to udělal. Já myslím, že jedině on –“

„Proto jsi za mnou přišla?“

„Ano.“

„Květo, ty jseš úplně zaslepená!“ Žaneta bez ohledu, že jí z nosu znovu začala odkapávat krev, zatřásla děvčetem. „Přece by tě tady pak nenechal a neujel!“

„A co měl dělat? Kdyby tu zůstal, bylo by mu jasný, že ho prásknu. Kdo jinej by měl lepší důvod zbavit se Davida než on?“

„Tvůj táta má lepší metody vyřizovat si s lidma účty,“ namítla Žaneta.

„To jsi řekla přesně,“ ušklíbla se Květinka. „Jenže je taky pěkně prchlivej despota. Jestli tu Davida našel a pustil se do něho, a on se mu vysmál, moh propadnout záchvatu neovladatelnýho vzteku, jakej já moc dobře znám.“

, Jak by se tvůj Davídek moh vysmívat tvýmu tátovi a svýmu šéfovi? Co ty víš o lidskejch vztazích, Květo!“

„A co ty víš, co moh na tátu vědět? On taky není tak křištálově čistej, jak se staví.“

Žaneta si přetřela obličej.

„Neplácej do větru! Prosím tě, pověz mi, o co jde.“

„Ne,“ odmítla Květinka. „Vím, že David nebyl žádnej extra charakter, ale nebyl taky horší než jiný, co znám. Měla jsem ho ráda. Nebudu ho očerňovat ještě po smrti.“

Žaneta přemohla nutkání to svéhlavé stvoření plácnout. Olízla si rychle napuchající rty.

„Prosím tě, podej mi trochu studený vody „

Klímova zášť vůči Davidu Hofmanovi byla nepřiměřeně zavilá. Čeho se měl obávat náměstek od bezvýznamného inženýrka s ne právě nejlepší pověstí? Je přece nanejvýš nepravděpodobné, že by ti dva byli navzájem zaháčkováni v nějaké zavánějící činnosti. Bez ohledu na Květiny náznaky šlo opravdu jen o Klímovo nadměrné snobství?

Žaneta si opatrně svlažila rozbolavělá ústa.

„Květo, tvůj táta je možná z tvýho pohledu nepřiměřeně tvrdej. Ale jinak je to člověk až úzkostlivě čestnej a svědomitej! Musel se vyrovnat s mnoha zklamáníma, js> i většina z nás v tomhle věku. Jako i já,“ dodala Žaneta rychle, ícdyž se děvče zarputilo. „Měj pro něj trochu pochopení. Možná že se upnul už jen na tebe.“ Dívka se znovu ošklíbla, ostentativně vstala a šla přemáchnout zakrvácený ručník.

„Sedni si, ty náno,“ osopila se na ni Žaneta. ‚Je mi jasný, že ho před tebou neobhájím, ale i když jseš tak chytrá, poslouchej mě chvilku. Kdyby byl takovej, jak se mi snažíš vsugerovat, proč by sem dnes ráno pospíchal? Mlč! Já vím, co máš na jazyku – že mu šlo o neposkvrněnou pověst rodiny. Jenže když lhal, že tady s tebou strávil celou noc, tak riskoval víc. Nasadil vlastní kůži, aby chránil tvoji!“

„Houby,“ odsekla Květinka Klímová a prsty, z nichž odkapávala zarůžovělá voda, podala mladé ženě ručníček. „Nešlo mu o moje alibi, ale o jeho vlastní. On tady včera večer taky byl, a kdoví, co tu dělal.“

„Jdi si umejt ruce,“ mrtvě řekla Žaneta a natáhla se naznak. Děvče stále s tím úzkostným, ale na dně očí nadějeplným pohledem uposlechlo.

Nekážu jí tady bludy? – zoufale se nutila do logických úvah.

Je už dost stará, aby unesla pravdu, a nejspíš by jí prospěla. Jenže já sama tu pravdu neznám. Nebo znám? Asi jsem dnes někde před někým řekla něco, z čeho usoudil, že vím víc, než vím. Panebože, proč jsem tak unavená a zničená. V hlavě se mi nevylíhne jediná myšlenka. –

Mýlila se.

Když se k ní Květa, bílá a pocákaná vodou, vrátila, oslovila ji už opět ve vzpřímené poloze.

„Ten tvůj popletenej vztah k rodičům by doved rozmotat asi jen psychiatr,“ řekla záměrně hrubě. „Ale jedno ti můžu povědět i já: ten, kdo si tady na mne počkal, byl nepochybně vrah – a tvůj táta to být nemoh. Jak by se dostal do Josefodolu? Auto má v servisu a ten člověk tu na mne čekal.“

„On ma vždycky po ruce někoho, kdo ho odveze nebo mu půičí auťák.“

Ještě mi řekni, že se sem nechal dovízt podnikovým vozem se šoférem!“

Jseš tak cynická, nebo mě považuješ za úplný tele?“ odsekla Květa.

Jsem málem dvakrát tak stará jako ty,“ uchýlila se Žaneta k poslednímu lacinému argumentu.

Jenže já jsem zabila člověka!“

„Nikoho jsi nezabila, ty hysterko!“ Žanetě opět vytryskla z nosu krev.

„Vystřelila jsem na něj a zasáhla jsem ho a to je to samý!“

Žaneta, nedbajíc krve, která jí stékala přes ústa na bradu, se naklonila kupředu a uchopila děvče za ruce.

„Možná jsi mi dnes zachranila život – nebo aspoň před zmrzačením. Ale vyrazím tě odtud a jdi si kam chceš –“

„Ne!“

Žaneta vyškrábla zbytek sil.

„Čeho se bojíš, Květo? Táty ne, ten by ti neublížil, ani kdybys ho teď tady někde potkala. Z koho máš takovej strach?“

Děvče házelo hlavou ze strany na stranu v už známém hysterickém tiku, ale mladá žena byla příliš slabá, než aby ho zastavila. Pustila zpocené ruce a mdle opakovala: „Z koho – nebo o koho? Máma s tím vším nemá přece nic společnýho.“

„Mámu do toho nepleť,“ vyjela Květa a Žaneta zbystřila pozornost.

Já si nemyslím, že by byla schopná nějakýho násilí. Ale třeba něco ví – svěřila ses jí s něčím, cos nikomu jinýmu neřekla?“

„Ne“

Bylo naprosto zřejmé, že dívka se uzavřela do ulity a žádnou perlu už ze sebe nevydá. Žaneta se cítila jako nahý a zkrvavený potápěč, který se tupým nožem pokouší vydobýt imaginární poklad. „Květo. S kým jsi hovořila, když jsi včera telefonovala Davidovi?“

„Přece s ním.“

„Ano, já vím. Ale nedostalas ho rovnou k telefonu, kdosi ti ho musel zavolat. Kdo to byl?“

„Ta ženská, co s ním sedí v kanceláři.“

„Znáš ji?“

„Ale ano, od vidění. Jmenuje se Procházková – nebo Polívková. Já nevím. Záleží na tom?“

„Představila ses jí?“

„Ne,“ zvysoka odvětila baronesa Klímová, „ale ona mě poznala, kráva jedna. Slyšela jsem, jak ječí na chodbě – Davídku! Hoď sebou, volá tě slečna Klímová, asi už bez tebe nemůže vydržet. – Byla to od ní sprostá zlomyslnost, každej tam u nich přece ví, proč mě táta poslal pryč.“

Je mladá?“ Žaneta se chopila nápadu, že Davida Hofmana zabila jakási doposud neznámá milenka, bezvýznamná úřednice z okresního stavebního podniku.

„Bude jí o málo víc než mně. Vypadá jako myš, která v životě neslyšela o kartáčku na zuby.“

Chvilkový bláhový nápad se rozplynul stejně rychle, jako se zhmotnil. Žaneta se definitivně vzdala.

„Lehni si kam chceš,“ zamumlala schoulená do klubíčka, „tvoje postel nahoře je pořád připravená. Já ráno odjedu. Neboj se, k vašim nepůjdu ani náhodou. Můžeš tady zůstat, jak dlouho chceš. Venku se spustil déšť, který se brzo změnil v prudký liják.

Jitro bylo čiré a studené. Na pažitu, prorůstajícím mezi šlapáky, stála rosa, stříbrná téměř jako jinovatka. Na západní obloze se zrcadlil klamný růžový obláček. Bylo velmi časně. Žaneta si vzpomněla na svoji jedinou zámořskou cestu, na niž ji před léty vzal její exmanžel. Tenkrát všichni spali, jen ona hleděla z kulatého okénka letadla na polární krajinu mraků, podobných pravěkým obludám. Na obzoru dva obrovití tygři útočili na stádo bezbranných býložravců, shluknutých do houfu. Pod nimi se ježila zvrásněná pláň pahýly jakoby ohlodanými od divokého větru. Bylo to zrůdně krásné a nebezpečné, třebaže věděla, že je to jen fata morgana mračen, viděných shůry.

Tady vládl mír, příslovečný pro podhorskou oblast mírného pásma na sklonku léta. A Žanetu přesto rozechvíval strach, který nepoznala tenkrát ve výšce deseti tisíc metrů.

Strach z něčeho, co ji po včerejší noční události vyděsilo a čemu nemohla přijít na kloub.

Cítila se slabá a bezbranná jako opuštěné jednodenní kotě. Pod průzračnou, kouřově namodralou oblohou si přeříkala báseň „Vyhlídka na smrt“, kterou zahodila, protože všichni odpovědní redaktoři by ji ohodnotili jako beznadějně dekadentní. A co z toho? Ona sama důvěřovala úsudku pouze jednoho z nich. Toho, který věděl, jak snadno je ochromitelná tvůrčí fantazie. Jak je lehké odsoudit, ale nesmírně těžké a náročné vyhledat semínko, které slibuje, že z něj vyklíčí plodný strom. Věděla dobře, že to semínko se v ní ještě nenarodilo. Možná je už na cestě, nebo taky zůstane navždy neplodné.

Jenže teď nešlo o literaturu, ale o život.

Žaneta rázovala po dvorečku sem a tam jako šelma v kleci. Dívka v horním pokojíku byla pohroužena do záviděníhodného spánku mládí. Možná ji pronásledovaly zlé sny, ale z těch se člověk probere.

Žaneta klopýtla a zaklela.

Pod nohy se jí připletla prádelní šňůra, na jejímž roztřepeném konci neviselo nic.

Rozhlédla se a viděla pouze věkovitý, rozpukaný špalek, starou lavičku a zdrátovaný kameninový hrnec, v němž bujně kvetla zářivě oranžová řeřicha. Igelitový pytlík se tu nevyskytoval ani prázdný, ani plný. Kolem mladé ženy se mihla smrt.

Vběhla do chalupy a na bosé nohy si natáhla vlněné ponožky. Pak je zase svlékla. Bylo teprve půl šesté. Shodila oděv a dvacet minut na sebe pouštěla střídavě horkou a studenou sprchu. Potom se vy– frotýrovala do sucha a oblékla si svoje jediné slušné šaty – náhodou zcela unikátní kašmírový model, který jí věnovala její přítelkyně, textilní výtvarnice, protože ho považovala za nepovedený.

Když se podívala do zrcadla, viděla docela jinou ženu než obvykle

ucourané stvoření. Inspirovaně si pročísla krásné plavé vlasy, ale s líčidly zacházela velmi opatrně.

Co na tom záleží, jak vypadám, – pomyslela si defétisticky.

Té krásce plavovlásce stejně konkurovat nemůžu. –

*

Dům na rozhraní Jablonce a Lučan našla snadno. Zvonek v absurdní věžičce občas vesele zacinkal, potůček po nočním lijáku bujaře zurčel. Žaneta zazvonila, a nikdo se neozval. Opakovala ten prostý úkon a pak strčila do dveří. Byly jen přivřené.

Ten dům na velké louce s vlastním vodním tokem by mohl být krásné sídlo – pokud by ho vlastnil člověk se štábem služebnictva. Pro jednu osamělou pracující ženu byl neúnosný. Žaneta pohlížela na schodiště, pokryté zeleným kobercem, prošlapaným až na osnovu.

Tohle bych nedokázala udržovat, – usoudila. Potom uviděla blátivé stopy na tom chatrném běhounu.

Nalevo byly otevřené dveře do malé, moderně vybavené kuchyně, napravo druhé, zavřené. Ty stopy však mířily vzhůru. Žaneta se po nich vydala. Končily u dveří, vykládaných barevnou mozaikou z olovnatého skla. Žaneta otočila mosazným knoflíkem, který nahrazoval kliku, a dveře se neochotně pootevřely. Hned za prahem se rozlévala rudá kaluž. Žaneta se opřela o dveře a musela na to vynaložit hodně síly.

Na mramorové dlažbě koupelny ležela Drahuše Maršíková v apartním spodním prádle. Plnou bělostnou hruď nad černými krajkami zdobil jako barbarský náhrdelník růženec z granátů ve tvaru velkých kapek. Byly jasně červené, lesklé a doposud nezaschlé. Ale tvář nad nimi už byla vosková jako hlavička starodávné panenky, avšak bez umělých ruměnců na líčkách. A kolem ní zářily zlaté, načechrané vlasy.

„Paní Maršíková,“ hlesla Žaneta zcela zbytečně, a v tom okamžiku jí ožehl hrdlo palčivý zášleh. Instinktivně se přikrčila a druhá kulka jí vyryla brázdu do kštice.

Pak ji kdosi odhodil stranou. Bolestivě upadla na bok a uslyšela výkřik, který se nepodobal lidskému hlasu.

Pracně se zvedla na všechny čtyři a spatřila poručíka Jakla, jak nasazuje pouta na zápěstí muže v provlhlém obleku a zablácených střevících.

*

„Vyvázla jste z toho líp, než si zasluhujete,“ necitelně pravil poručík Žanetě.

„Chtěl byste mít na krku další mrtvolku?“

„Prosím vás! Vždyť on vás včera v noci nemínil zabít. Potřeboval

jenom, abyste ho přivedla k jeho pistoli, kterou jste ztopila jako malý kluk. A pak to ještě před ním vyžvatlala.“

Žaneta provinile sklopila hlavu, ale vzápětí pohotově namítla: „Pistole se přece u nás mezi civilníma osobama tolik nevyskytu– jou. Jak to, že jste se po ní nesháněli?“

„Ale sháněli,“ usmál se ponuře. , Jenže tady v pohraničí nikdy nevíte, kdo si nějakou pro všechny případy zašil za krokev. Třeba tatínek vašeho kamaráda inženýra Klímy nebo nějaký puberťák.“

„Klíma není můj kamarád!“

„Tak proč jste se k němu chovala tak solidárně?“

„Nechovala jsem se solidárně k němu, ale – „

„Ke komu?“

„K sobě,“ řekla zahanbeně. „Copak byste mi věřil, že jsem ji našla v době, kdy jsem ještě netušila, co se stalo?“

„Musíte nás považovat za pěkné tupce,“ vzdychl lítostivě, „jako většina intelektuálů.“

„Já nejsem žádná intelektuálka!“

Poručík Jakl se celkem souhlasně zašklebil. „Tak mi račte vysvětlit, proč jste mi včera odpoledne zatloukla všecko, co jste věděla.“

„Tomu byste nerozuměl,“ sklesle zamumlala Žaneta.

„Zkuste to se mnou,“ vyzval ji suše. „Víte, že jste mohla možná zachránit jeden život?“

„Bože, ne!“ Žaneta zbledla a opřela se v nepohodlné, oprýskané židli.

„Ovšemže ano. Ta úřednice Pospíšilová vykřikovala na chodbě, že Hofmana volá šéfova dcera. Ten mladík to slyšel až dole na schodech a vřítil se do své kanceláře. Frydrych vyslechl za dveřmi jak inženýr slibuje, že přijede vlakem ve dvacet padesát čtyři. A vyrozuměl taky, že děvče bude svého milého čekat na nádraží. Když domluvil, Pospíšilová se ho zeptala, proč nejede radši autobusem, který je v Josefově Dole o deset minut dřív. – Sakra, na to jsem si nevzpomněl, – zaklel Davídek, a dodal – no co, aspoň se holka proběhne. Tím bude přítulnější, když mě tam potom najde. – On asi taky věděl, kam schováváte klíče od chalupy. A doktor Frydrych, už rozhodnutý se Hofmana zbavit, ucítil šanci.

„Chcete říct, že kdybych^ ten večer seděla doma, Frydrych by tu příležitost –“ vydechla Žaneta, a poručík ji útrpně přerušil.

„Vy opravdu nejste moc velká myslitelka. Já přece nemluvím o Hofmanovi, který byl v té chvíli už téměř odsouzený k smrti. Frydrych se potřeboval dostat ten večer do Josefova Dolu zcela veřejně a nikoliv pod osobní záminkou. Tak nabídl inženýru Klímovi, který má toho času auto v servisu, že tam s ním, jak mu to už před několika dny slíbil, k večeru zajede. Klímovi se to hodilo. Považoval Frydrycha tak trochu za svého osobního burše. Ujistil ho, že u dcery se zdržovat nehodlá, protože nemá chuť poslouchat její prosby, aby ji vzal domů. Frydrych navrhl odjezd tak, aby do Josefova Dolu dorazili chvíli před příjezdem jabloneckého autobusu. Potom poslal svého bratra na skleničku k paní Maršíkové do Radničního sklípku.“

„Jak tohle všecko víte?“

„Od Jiřího Maršíka. Ten zavržený bývalý manžel sledoval Drahuši jako radar. Paní Maršíková – jako mnohá žena – trpěla komplexem, že je bezohledně vykořisťovaná. Její muž si odjel kamsi za dobrodružstvím a ji ponechal samotnou u všední lopoty. Chtěla mu dokázat, že i tady se dají vydělat peníze. Třeba tím, jak výhodně zpeněží tu železnou krávu po jeho rodičích. Tu myšlenku jí vnukl David Hofman, s nímž se seznámila v Radničním sklípku.“

„Ale David by to přece za svoje peníze nekupoval!“

„V tom je ten háček,“ nevesele se usmál poručík. „Ten šikovný mládenec dohodil před dvěma lety svému podniku usedlost v jižních Čechách. Jako překupník. S pomocí doktora Frydrycha a jeho bratra, soudního znalce, výrazně nadsadili cenu. Tenkrát platila jiná vyhláška o ocenění nemovitostí než dnes a dělaly se všelijaké transakce. Organizace mají různé fondy, které se dají všelijak přelévat. Tomu trojlístku zůstalo za nehty dost, o co se podělili. Oba Frydrychové jsou uvážliví muži, znalí zákonů, a právě proto si dokázali najít spolehlivou cestičku, jak je obejít. Jenže ta doba alespoň v téhle sféře – už minula. Bratři to vzali na vědomí, avšak Hofman ne. Peníze, které ti dva starší pánové rozvážně užívali, on vesele a rychle roztočil. Ostatně nebylo to tolik, jak se říkalo. A osvítil ho záblesk, jak stejně snadno a chytrácky získat další.

„Za dům Drahuše Maršíkové? Copak se o ni opravdu ucházel jen kvůli tomu?“

Poručík přikývl. , Jenže v poslední době se výrazně zvedl úřední odhad nemovitostí a Frydrychům bylo jasné, že není možné tak cenově nadsadit dům, který je na očích celého okresu. Na to ovšem Hofman odmítl přistoupit. Vyhrožoval jim, že je obviní z nezákonného obohacení, pokud na té druhé věci nebudou spolupracovat. Oni ovšem bezpečně věděli, že se to opakovat nedá. Oba byli doposud bezúhonní muži blízko důchodu, takže –“

„Ale tím spíš by se přece doktor Frydrych neodhodlal k vraždě!“

„Byl v rukou vyděrače bez skrupulí. Cenu nemovitosti stanoví znalec a souhlasí s ní nabyvatel. Hofman byl neviňátko, které se mohlo nechat napálit nebo vydělat. V té první záležitosti nenesl žádné riziko a doktor Frydrych pochopil, že ta pohrůžka není planá. Že nároky toho mladého hochštaplera jsou bezedné a neukojitelné, protože s jídlem roste chuť. Takže se ho musí zbavit definitivně. Inženýr Klíma se po příjezdu na chalupu skutečně zabýval nespolehlivým ohřívačem vody, který mu dva dny předtím místní elektrikář opravil. Proto přece nechal u vás svoje klíče. Frydrych si mezitím šel údajně do hospody pro cigarety, ale tam nedorazil. Setkal se s tím vrátným z pily, který mu poskytl dostatečně dobré alibi. Potom upaloval k vám, kde už podle jeho předpokladu seděl Hofman. Myslím, že se naposled pokusil rozmluvit mu jeho plán, ovšem marně. Tak ho zezadu odstřelil, vrátil se za Klímou a společně odjeli do Jablonce.“

„To mu ale muselo klapnout takřka na minutu!“

„Ne tak doslova. Snažil se v kritickou dobu stáhnout do Josefova Dolu co nejvíc lidí, kteří měli s Hofmanem účty. Klíma zůstal v chalupě sám. Frydrych věděl o Drahušině slibu, že se ta veskrze materialisticky založená dáma pokusí rozbít vztah mezi Květou a jejím nežádoucím nápadníkem. Vzkázal paní Maršíkové, že Hofman přijede vlakem, a věděl, že na něj děvče bude čekat na nádraží. Vybavil ji návodem, jak tu holčičku pro lepší účinek vytáhnout v kritickou dobu na schůzku. Vyšlo mu to, zastihl Hofmana u vás samotného. Neriskoval příliš, kdyby se to nepovedlo, mohl vždycky tvrdit, že se zašel jako „hodný strýček“ podívat na Klímovu dceru. Ale když jste se z Maršíkové včera večer snažila vytáhnout, kdo jí řekl, že tam Hofman jede, spočítala si snadno, že ten člověk je vrah nebo vraha zná. Nebyla to hloupá ženská. Pochopila, že ten muž – ať už to byl jeden z bratří Frydrychů nebo inženýr Klíma – si to uvědomí taky. Dostala strach a ve dvě v noci, když zavřela podnik, nešla do toho osamělého stavení, ale ke svému příteli. Mimochodem, znáte ho taky. Je to doktor Jakubec, měl noční službu. Svěřila se mu se vším a on jí doporučil, ať jde ráno rovnou ze špitálu k nám. Bohužel ho neuposlechla a zastavila se doma, kde na ni doktor Frydrych půlku noci čekal. Do toho baráku není těžké se dostat ani pro amatéra.“

„A potom,“ hlesla Žaneta, třebaže předem znala odpověď.

„Musel ji zabít, byla proti němu jediný svědek.“

„Proč ale střílel po mně?“

„Přišla jste tam, než stačil zmizet. Schová se v komoře vedle koupelny a měl strach, že se mu už nepodaří utéct. Naštěstí mi doktor Jakubec ráno telefonoval, jestli už se mnou Drahuše hovořila.“

Žaneta na něj chvíli němě zírala.

„Z vlastního přičinění jste se teda moc nevyznamenal, co?“ řekla nakonec zlomyslně.

„Drahá paní Volfová,“ pravil poručík nedotčeně, „stalo se to teprve včera. Sotva jsem se v tom trochu zorientoval, vzal jsem si na paškál jiného vašeho kamaráda. Pana Mildnera. Ten je na našem oddělení hospodářské kriminality tak zapsaný, že by si velice rozmyslel dělat drahoty s výpovědí. Potom už nebylo tak těžké vyty– povat si lidi, kteří měli důvod Hofmana zabít. Na první pohled se nabízel inženýr Klíma, jenže já na ty otcovské vášně moc nevěřím, víte.“

„Vy máte děti?“

„Ne,“ odvětil poručík zaskočeně. ‚Jsem svobodný.“

„Tak nemluvte o tom, o čem nemáte ani ponětí. Ale souhlasím s vámi alespoň v tom, že Klíma by nenechal svoji dceru, aby našla mrtvýho Davida.“

„Když myslíte,“ řekl ironicky, „vy ho znáte líp. Ale fakt je, že v té době nic netušil. Volala jste to k nim až druhý den vy.“

„Oni vám to řekli?“

„Ne. Neměla jste u sebe toho rána peníze a odmítla jste nabídku zavolat si ze samoobsluhy. Pokladní vám půjčila mince, ale je to zvědavá ženská a z toho krámu je do budky dobře vidět. Všimla si, že telefonujete dvakrát, a pokaždé jste se napoprvé dovolala.“ Žaneta marně hledala odpověď.

„Jak já jsem ale naivní,“ řekla pak sebekriticky.

„Používáte velmi umírněných výrazů.“

Poručík Jakl zasunul pod válec psacího stroje papír.