Hana Prošková

Záhada obří číše

Případ u jezera

„Nač myslíte, člověče?“

Horác rychle vzhlédl. Seděli asi čtrnáct dní po události s panem Čížkem v Horácově ateliéru, něco pojedli a popili, a hovořili na různá témata včetně šílenství. Pro oba to bylo téma dost zajímavé, a pro Horáce mělo jakousi zvláštní přitažlivost. (Hovořili předtím o jednom článku, který pojednával o objevu chemických prostředků v psychiatrii. Vašátko Horácovi vyprávěl, že onen převrat způsobil jeden doktor, který zkusil vstříknout nevyléčitelně nemocným pacientům injekce kyanidu sodného, a účinek byl fantastický, ti lidé byli osm hodin denně zcela normální, hovořili, bavili se, byli plní zájmů, nato usnuli přirozeným spánkem, ale probudili se z něho všichni do jednoho šílení. Lék totiž neměl trvalý účinek, pacienti se ze své choroby jen probouzeli na několik hodin. Vašátko o tom mluvil zcela klidně, jako člověk mluví o zajímavosti, kterou si přečte v novinách. Až se podivil, že to na Horáce udělalo takový dojem. Vyptával se na to s náramným zájmem, ale Vašátko na něm viděl, že ho to nějak vzalo.) „Tak obrátíme list,“ zabručel kapitán. „Vám by teď neškodilo kousek normální psychologie… hm?“

„Žádná psychologie není normální,“ řekl Horác. „No, no, nepřehánějte. Vy jste si teď užil a vidíte všechno z černé stránky. Většina lidí je normální, naštěstí.“

„Není. Víte, co jste mi předtím líčil… to bylo strašně zajímavý, jak se ti lidi z toho probouzeli. To znamená, že pod tím vším jim fungoval normální mozek. Jenom se s ním přerušilo spojení. Nezdá se vám to pekelný, že se to může stát… že člověk ztratí to spojení?“

„Hm. To je přece věc medicíny. Je to čistě fyziologické.“

„Není to čistě fyziologický. Vždyť sakra ještě nikdo neví, co ty věci vlastně vyvolává. Já myslím, že to probuzení musí být strašný. Kdyby se to stalo mně, tak bych se z toho probudit nechtěl.“

„Ale neblázněte, člověče.“

„Já vám řeknu, že jsem zažil jednou případ… totiž takovou věc, která se týkala naprosto normálních prima lidí. Ale ony mohou vzniknout okolnosti, kdy se v člověku objeví něco, co… zkrátka něco, co by jinak celej život spalo. A dopadlo to tragicky.“

„Kdy se to stalo… a komu?“

„To by bylo delší povídání. Tenhle případ nikde zapsaný nemáte.“

„Tak nejde vůbec o případ?“

„Ale ano. A bylo to dost šílený, ujišťuju vás.“ Vašátko si zapálil a pohleděl na něho jaksi přátelsky a zpola ironicky. Horác chvíli stál obrácen k němu zády, potom k němu přišel a natáhl k němu ruku, z níž si shrnul rukáv. Měl na ní skutečnou husí kůži, všechny chloupky mu stály v pozoru. Vašátko se na něho podíval a zavrtěl hlavou. Horác se vesele zašklebil.

„To jsem neviděl, chlape, že by někomu při pouhé představě naskočila husí kůže. Vy máte fantazii.“

„Vy jste si na to nikdy nehrál?“

„Jak to?“

„No, dá se na to i hrát. Komu se podaří vyvolat si tohle, jako na povel, myslím. Jsou to podobné legrácky, jako kdo vydrží dýl se někomu dívat do očí a neuhnout. To se hrávalo. Vůbec, mladý lidi v tom mají náramnou zálibu. Ale zvláštní je, že ty psychologický hry mají skoro vždycky účinek.“

,Já s tím nemám zkušenost,“ zabručel kapitán. „A co jste povídal… kdy že jste si tak hráli?“

„Tehda na chalupě… to bylo v Jizerských horách. Ve třiapadesátém, tuším.“ Horác měl výbornou paměť, jak ho Vašátko znal, ale data nebyla jeho silnou stránkou. ,Jo, bude to tak, protože jsme se tenkrát se Štěpánem hnuli sem… jasně, z toho zaštěnicovanýho aťasu v Holešovicích. Ale Štěpán se s nimi neznal.“

„Nechcete mi to povědět souvisle, Horáci?“ Horác se na něho podíval nějak divně. „Chcete to fakt slyšet všecko?“

„Ovšem.“

„To bych vám musel napřed něco povědět o celé té skupině a jak to v ní vypadalo. Říkali si „Poutníci“, ačkoli zpočátku vlastně začínali jako „Děti máje“. Já mezi ně začal chodit a kreslil jsem je, tak jsem se vlastně do toho dostal. A navrhoval jsem jim zcela teoreticky dekorace. Bylo to ohromně fajn.“

„To byla studentská umělecká skupina?“

Přikývl. „Povětšinou tam byli študáci, ale já například už nebyl, a pak jsme tam měli jednoho Řeka, co dělal neznámo co, a jednu prodavačku, a pak jednoho hrbatýho kluka, co byl zaměstnanej v noční expedici novin. To celý ved Zdeněk Labík, což byl mladej češtinář, úžasně obětavej. A byl nadanej. Já nemyslím jen ty jeho literární pásma. To dělali všichni, a on s tím měl někdy v osmačtyřicátým náramný úspěchy. Moh se přetrhnout, jak se věnoval dětem, on i jeho manželka. A pak začal mít ve škole potíže a těch dětských souborů nechal, vybod se na to a začal dělat s dospělýma. Když se do něčeho pustil, tak pro to žil. Já docela zíral na to, co tam dělali. Ale vám to bude asi všecko dost cizí.“ Přerušil se a krátce na Vašátka pohlédl. Vašátko kývl hlavou, aby pokračoval.

„Víte, ono to bylo něco na způsob… on vlastně předjímal některý věci pár let dopředu. Vymejšlel pro ně takový pantomimický scénky na téma hlad, strach, touha… Ono to vypadá k smíchu, ale tyhlety jeho improvizace byly jasně o dost dřív, než o tom moh u nás něco číst nebo vidět. Byl fakticky nadanej. Dělali to s bicíma a sem tam do toho někdo něco řek. Nevěřil byste, jak to působilo. A taky ten luft… víte, ovzduší dokonalýho kolektivu. Zdeněk byl toho názoru, že se lidi musí napřed sžít a porozumět si, a to každý s každým, ale bez psiny… a to první léto jsme byli všichni u něho na chalupě a žrali jsme tam víceméně jen chleba, ovesný vločky a brambory, a večer jsme si četli nahlas všechno možný, při svíčkách, anžto tam nebyla elektrika, a hráli jsme všelijaký hry, co měly ten jeden účel.“

„Jaký účel;“ řekl kapitán.

„Dostat se k duši toho druhýho.“

„Tak se mi zdá, že většinou nekráčí o duše,“ zabručel. „Česky řečeno, byli jste náramně vyšinutá společnost, co?“

„Ale podívejte se na to z druhý strany,“ řekl Horác jaksi divným tónem. „Ten chlap se dřel jak blázen… bylo mu dost přes třicet… věnoval děckům svoje nejlepší léta, a byl na vyhození, pořád jednou nohou v luftě. Jeho manželka kvůli němu taky. Kromě toho nemohla mít děti, byla nějaká marodná… taky nadaná, výtvarně i literárně, určitě. Ona byla Naďa s ním stejně stará nebo starší… a žili z ruky do huby. A místo co by brečeli, měli kolem sebe pořád mladý lidi, co měli potřebu, aby se o ně někdo staral. Normální člověk nepotřebuje předvádět… touhu, protože ji ukojí. Tohle byli právě lidi, co potřebovali, aby se někdo chtěl dostat… k jejich duším.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Vašátko a podal mu cigaretu. „Ale pokračujte, nerušte se.“

„Já nikdy nezapomenu, jak jsem seděl v tom prázdným krámě a oni seděli kolem. A pak začali vstávat a… samo, že to bylo někdy směšný, co dělali. Ale nezapomenu, jak jsem viděl jednu holku předvádět, že ji bolí nohy a nesmí si sednout.“

„Říkal jste, v krámě?“

„Ano, Zdeněk něco sehnal, on byl při tom idealismu ohromně agilní. Byl to zrušenej krám a měl to pronajatý pro ČSM… ještě z dřívějška. Dávalo se dohromady naposled pásmo, s kterým by byl chtěl vylézt ven. Dokonce si tam někoho pozval, a ten měl sice různý námitky, jako že je to smutný, ale jinak se mu ty děti docela líbily.“

„Děti?“ pravil kapitán.

„Vždyť to byly všechno nakonec děti. A on byl taky velký dítě. I když to byl velikej, náramně pohledne] mužskej, teda zevně drsňák, ale uvnitř náramně měkkej. Tak jsem mu strašně přál, aby s tím měl úspěch. A už to vypadalo, že se k tomu schyluje. A pak se Zdeněk šíleně zabouch do Mileny… to byla jedna mladá holka, studentka, a ona do něho. Oba zahořeli jak fakule. Zdeněk s tím tehdy ke mně chodil, a když šel zas pryč, nebyl jsem si jistej, jestli jde na rande nebo se oběsit. On měl tu svou Naďu taky rád… a Naďa s Milenou byly kamarádky, Milena byla totiž u nich už předtím pečená vařená, protože bydlela na koleji a neměla se kde učit. Já mluvil s Naďou i s ním… a Naďa mi říkala, že ho nechce držet, a že mu nechce zničit život. Ale pak se najedla nějakých prášků a vypumpovali jí žaludek. Zdeněk z toho měl málem smrt a vrátil se k ní… ale já vás unavuju.“

„Pokračujte,“ řekl kapitán.

„Teď si zrovna vzpomínám, jak jsem tam přijel za nimi, to už byli rozvedení a Zdeněk ženatej s Milenou. Zdeněk jezdil denně na kole někam… čertvíkam, ale dělal někde na lesním statku. To jsem všechno věděl. A věděl jsem, jak na tom všichni byli, česky řečeno, byli v pytli. Zdeňka vyhodili ze školy, Milena párkrát rupla a nechala studií a neměli prakticky kde být… až na tu velikou, trochu rozpadlou chalupu, co ji Zdeněk koupil po válce tam nahoře ještě za pakatel. Měli to na Nise, co je tam ta stará přehrada… na Liberecku, severně od Bedřichova, jestli to tam znáte. Je to slušný jezero, hráz je zděná z kamenů, stavělo se to ještě za Rakouska, tuším. Kolem máte lesy, tehdy tam byla i dost pustina. Absolutně nádherný místo. Ale člověk taky věděl, že je to trochu divoký východisko. Oni totiž prodali svůj pražskej byt, anžto naléhavě potřebovali prachy, a setřepali prach ze svý obuvi a udělali za sebou kříž, ale já jsem neřek, že se Naďa s Milenou smířila, a že jí tedy taky asi nic jiného nezbylo. Já nevím, jak to Zdeněk udělal, ale asi Milenu přesvědčil, že Naďu nesmějí hodit přes palubu, dokud se z toho nezvetí. A představte si, že tu takhle překlepali skoro rok. Oni se sem přestěhovali už minulou zimu hned po rozvodu, totiž Zdeněk s Milenou se hned potom sebrali a odjeli sem, a Naďa dost brzy potom za nimi. Napsala totiž Zdeňkovi zoufalej dopis a Zdeněk si pro ni přijel. Tak nějak to bylo. Známí v Praze je pekelně drbali, napřed ty dva a potom přirozeně Naďu, že se jim pověsila na krk. Ale oni přezimovali — a existovali, ať je lidi drbali jak chtěli. Slyšet o nich bylo jedině z toho, že Naďa si s kdekým dopisovala. Byla to její vášeň, psát si s lidmi. Vůbec, Naďa byla dost divnej pták, taková od přírody nešťastná ženská, ale zajímavá. Já si neuměl představit, jak tam žijí. Víte, když žili ještě spolu, byl na ni Zdeněk ohromně hodnej, a člověk by byl přísahal, že je to vyvedený manželství. Svým způsobem ji hýčkal, a teď měl jinou, a co bych vám povídal, já měl vítr, co tam najdu. No a pak jsem si musel říct jak ten rabín, že je všecko jinak. Tak jsem se v září přibatolil s báglem z Liberce a byl jsem fakt dojatej, jak mě přivítali. Všichni. Oni mě totiž už dlouho zvali a já se nějak nemoh odpíchnout. Když jsem je zas všecky uviděl a Zdeněk mě chyt, já nevím, byl bych dal po hubě těm lidem, co si jima v Praze zpestřovali konverzaci. Ale řeknu vám, že to je divnej pocit, když někam přijdete, kde už jste byl, ale mezitím se změnily okolnosti. Chápete? Všechno tady bylo stejný, jen my jsme nebyli stejní. Přece jen od tý doby uplynul věk. ,Poutníci‘ se mezitím rozpadli. Všechno se to rozešlo. Naposledy jsme tu byli veselí a plný ohromnejch plánů a nadějí. A výsledek? Zbyli z toho tady ti tři, Zdeněk znova ženatej a Naďa rozvedená, a Milena, taková rozkošná mladá holka, ale lehký to zaručeně neměla. Ale abych nezapomněl, z naší skupiny jsem tu našel toho sraženýho kluka, což byl nějakej Jarda Konečný. Já prve řek, že byl hrbatej, což tak docela nebyl, ale na první pohled jste viděl, že není stoprocentně, jak má být. Jarda dal kvůli Zdeňkovi výpověď a teď ho asi vyžíral, ale na to byl Zdeněk stavěnej, aby se nechal vyžírat, a přitom aby ho hřálo pomyšlení, že ho ten kluk neopustil. Grand, to Zdeněk byl vždycky. A tak si tady nechal i Jardu až na další. Jak to měli s prachama, je u boha, a to si ještě koupili v létě plachetku (s kterou hned někde brkli a měli ji v opravě) a gumovej člun. A ve sklepě měli brambory a Zdeněk vlastnil — jako rodák z vinařskýho kraje — několik lahví slivovice. Já vám řeknu, že jsem se tu první chvíli cítil divně, ale pak jsem s nima úplně západ do starýho stylu. Znova to na mě zabralo a zdálo se mi, jako bych se s nimi rozešel naposled včera.

Já nevím, jak bych vám to vysvětlil, ale v životě jsem neviděl nic tak noblesního jako způsob, jak se ti dva chovali k Nadě. A Naďa — přece jen to byla svým způsobem výjimečná holka — si Milenu oblíbila. To jsem poznal, že to není hrané. Milena mi připadala trochu jako vážnější a z jejích řečí mluvil Zdeněk, což je normálka, když si starší chlap namluví mladou holku. Přebírala i jeho slovník, jeho názory, zajímala se o literaturu a dějiny a prohlašovala o tom stejné věci jako on. Víte, u ní to studium nebyla žádná vášeň, studovala, jen aby studovala, a bylo jasný, co je u ní první. Legrace byla, když jsem pozoroval, že na ni musela mít trochu vliv i Naďa, ona byla taky silná osobnost, i když bolestín a ve všem bylo u ní kus exaltace. I v tom, jak si teď oblíbila Milenu. Ony se smířily a nepřízeň světa dodělala svoje, Milenu totiž kvůli Zdeňkovi nakopli rodiče, prý jí nemohli odpustit, že nechala studií, a se Zdeňkem od svatby nechtěli mluvit (já si ovšem domyslel, že asi proto, že Zdeněk vzal k sobě Naďu, ale to je konečně jedno). A Naďa mě nezapomněla ujistit, sotva jsem přišel, že žije jen díky tomu, že je tady.

Na mou čest, já jsem to začal chápat, proč Zdeněk přines tu oběť. Bylo by se jim s Milenou žilo zatraceně špatně, kdyby se byl žral pomyšlením, že je Naďa zoufalá a nemocná a že někde sedí a dumá o sebevraždě. Kdežto tady seděly s Milenou večer a pletly nebo Naďa psala dopisy, a koupaly se a vařily, a vykládaly si sny. A Zdeněk se vracel odpoledne z práce utahanej a večer s nimi zasedal a při tom pletení jim nahlas předčítal, básně nebo všelijaký prózy, samou vysokou kvalitu. V tom jsme tedy pokračovali. Já byl z toho silně dojatej a vážně zahanbenej, že jsem o nich vůbec moh mluvit s různýma idiotama.

Hned ten první večer Zdeněk za mnou přišel nahoru, kde jsem spal, a dlouho jsme spolu mluvili, anžto byl nadrženej. A taky byl dost sedřenej. Ani za nic se totiž nechtěl vzdát studování a překládání, tím spíš, že teď makal manuálně.

— Ty, Horáci, — povídá mi, — jak se ti to u nás zamlouvá? Jak se u nás cítíš? Rek jsem, že je mi u nich tak fajn, jako mi už dlouho nebylo, a myslel jsem to upřímně. Potěšilo ho to, vždycky si na to potrpěl, aby bylo lidem s ním fajn. Dost mě překvapilo, že mě začal zcela vážně — a skoro naléhavě přemlouvat, abych to v Praze zabalil a přestěhoval se sem k nim. Namítal jsem, že mám v Praze aťas a že musím malovat.,

— Malovat můžeš tady stejně dobře jako tam. A jestli to něčemu prospěje, tak tvému malování. Už kvůli tomu bys to měl zprubnout. Nebo to zkus aspoň na půl roku, na rok. Uvidíš, co to s tebou udělá… — A k tomu dodá jaksi nejasně, že myslí, že to bylo správný a že to byla jediná cesta.

To jsem plně chápal, vzhledem k těm okolnostem.

— To nemůžeš pochopit. Já už prostě tak dál nemoh. Div jsem na to nezašel. Horáci, řekni mi upřímně. Tebe nikdy nenapadlo zavřít za sebou dveře? Jestli chápeš, jak to myslím.

— Napadlo, — povídám. Kriste, jestli mě to nenapadlo. Ale na druhou stranu, člověk si nikdy nebyl dost jistý, že to existuje… ta cesta.

— Existuje, — řekl krátce. — Vím to ze zkušenosti. Nemluvím do větru, věř tomu. Ale nedává se to zadarmo. To se člověk musí zvednout po kopanci do břicha. Napřed se svíjí jak červ, ale pak se zvedne a jde. To musíš za sebou důkladně zamést… přirazit dveře. Nechat za sebou lidi, co po tobě plivají. Víš…, — rozchodil se po pokoji. Musel chvílemi sklánět hlavu, aby se nepraštil o trám, byl strašně velkej. — Víš… když si to šlapu do práce a z práce… každý den stejně a někdy je mi tedy bídně… večer už nejsem schopný se vybičovat k práci, pořád jen bych spal, tak vím, že „to“ existuje. Ještě „to“ nemám, ale blížím se k tomu… chápeš trochu, co tím myslím?

Chápal jsem to plně a myslím, že jsem měl dojem, že musí být šťastnej, jestli má tu jistotu.

— Šťastnej… to nevím. Ale nevyměnil bych to za štěstí. — A pak mi v krátkosti vyložil, jak je to s nimi. Řekl mi, že se ty „sliny“ donášejí až sem. Naďa byla pořád marodná se vším možným a nemocenskou měla na něho; jinak by byla už stíhaná jako příživnice. Kvůli němu to měla polepené a stejně nemohla najít v okolí místo, byla prý ochotná učit na prvním stupni nebo dokonce v mateřské škole. Marně… A s Milenou to bylo stejné.

— Lidi s ní buďto nemluví, nebo z ní tahají rozumy. Dovedeš si to představit? Milena to všechno snáší statečně — kvůli mně. Ale jak to bude dál, ví bůh. A u nás v podniku mi už jeden radil, abych si to nějak líp zařídil, když už musím mít dvě. — Hořce se zasmál, a měl věru proč. Vylíčil mi, že lidi ze všeho nejvíc pohoršuje, že je tu Naďa s nimi, a že — kdyby se ty ženské spolu rvaly a běhaly si stěžovat, vzali by je asi spíš na milost. Kdyby prý Naďu zfackoval a vykop, nikdo by se tomu nedivil. Kdežto takhle, když lidi občas vidí Naďu a Milenu jít společně na nákup, vrtí hlavou nebo se za rohem pokřižují a odplivnou si. Zdejším lidem to ostatně Zdeněk nezazlíval, měl dost rozumu. Ale na některé hovory pražských známých si nemoh vzpomenout, aby přitom nebled a nečervenal a aby nezatínal pěsti.

— Tak co jsem měl sakra dělat, měl jsem ji zabít, — povídá celý bledý, když jsme se na to dostali. — Když jsem si s Milenou začal, bylo to v pořádku. Když jsem se rozved, bylo to taky v pořádku. Kdybych s ní byl chodil a nerozved se, bylo by to v pořádku taky… podle jejich názorů to nejlepší. Ale že jsem Naďu nechtěl oddělat a nechci, to už není v pořádku a já jsem blázen. Tohle je druh pokrytectví, že mu není rovno. Předsudky jsou všude. Ale předsudky se mi hnusí víc než nezastíraný barbarství.

Z toho jsme se dostali na Evropu a Orient. Měl vždycky sympatie pro Orient a hodně o něm četl. Vůbec o tom i tady hodně přemýšlel. S jeho názory mohl člověk nesouhlasit, ale měl spoustu zajímavých postřehů a historii měl v malíku. Já se s ním bavil vždycky rád. Krátce, bylo to peklo, že už neučil. Viděl jsem, že je to jeho bolavé místo. Kantořil jistě rád. Ale řek mi, že se bude snažit dokopat Jardu k maturitě, a že se v tom střídají s Naďou.

— A co bývalí .Poutníci‘.

Povídá mi v žertu, že ti jsou teď tady a nikde jinde. Ale bylo na něm vidět, že tohle je taky jeho citlivé místo. — Zkus Jardovi říct, že Poutníci už neexistují, a uvidíš. Roztrhne tě jak hada. Naopak, v tom se pokračuje a bude se pokračovat. To mi bylo jasný, že Jarda je pořád do toho ještě zblázněnej a na Zdeňkovi úplně závislej.

Povídá mi, že se Jarda tady nefláká — a že mu chtěl — jako Jarda, dát svoje úspory na stravu, ale že to zatím nepotřeboval. Mně to připadalo šílený, protože Zdeněk všechny prakticky živil. Naďa nebrala odnikud ani korunu, i když byla pravda, že přispívala do nějakých novin a sem tam jí něco otiskli v Mateřídoušce nebo ve Vlastě. Ale jinak to bylo k zbláznění, absolutně neřešitelné, pokud by Naďa neumřela nebo se nevdala. Právě, že jsem Zdeňka znal, že není schopnej ji urazit nebo být k ní sprostej, aby se to jednou skoncovalo.

Povídám, a co Milena, měl bys mít ohled taky na ni, tohle by žádná nevydržela.

— Ne, v tom máš pravdu, — povídá s hlubokým citem, — ale ví, že jí patřím. — A to byla pravda. Stačilo se na něho podívat, aby člověk pochopil, že jí patří tělem a duší.

Musím vám povědět ještě maličkost. Já sice Zdeňkovi víckrát radil, aby byl vzhledem k Nadě pevnější, ale když jsem pak byl s děvčatama sám, pochopil jsem, proč to nedokáže. Naďa byla uzlíček nervů a snažila se, bože můj, jak se ta holka snažila, abychom ji měli rádi — aby ji Milena měla ráda — aby si prostě udržela to druhé místo. Já si představoval, že ty dvě spolu třeba nemluví, a když, tak jen nuceně. A důkladně jsem se zmýlil. Breptaly spolu celý den, pořád si měly o čem povídat a já se někdy bavil dětinstvím jejich ducha. Často se za něco odprošovaly, ale zač, ví bůh. Nebo si připomínaly něco, co se jim stalo, a smály se tomu. Fakt, obě mluvily podobně jako Zdeněk. Člověk měl někdy pocit, jako když se přijde do domácnosti sourozenců, kteří spolu mluví způsobem, jemuž rozumí jen oni. Ale když jsem měl příležitost se pobavit s Naďou o samotě, trochu ve mně zatrnulo. Pochopil jsem, proč ta holka drží Zdeňka v šachu. Ona si pořád zahrávala s myšlenkou na smrt, byla tím posedlá. Byla skálopevně přesvědčená, že se její situace řešit nemusí, protože tu stejně dlouho nebude. Naznačovala mi, že si vzala něco s sebou… ví bůh, jestli prášky nebo jed, ale určitě to dobře schovala, jinak by jí to už byl Zdeněk vzal. A pořád ho milovala, nebo čertví, pověsila se na myšlenku, že on je pro ni ten jediný. Ale říkala, že je s Milenou šťastný, a jestli ho může předat některé s lehkým srdcem, pak jenom jí — a že ji má ráda. Krátce peklo. Byl jsem tam s nimi něco přes týden. A v sobotu se zčistajasna přiharašil nějaký chlápek a během deseti dnů požádal Naďu, aby si ho vzala. Bylo to… krátce bezvadný, byl to zázrak. Příliš krásný, aby to bylo pravda. Byl jsem nadšenej, i když si všichni mysleli, včetně Nadi, že je to blbec. On ten Ládíček Plečků byl omezený, aspoň proti Zdeňkovi, ale jinak docela fajn člověk.“ Horác si trochu oddechl a přestal mluvit. Vašátko se na něho tázavě podíval a přiblížil k němu ruku s krabičkou cigaret a Horác si vzal. Ale Vašátko ho nepřerušoval, počkal, až sám začne.

„Já se pamatuju, jak třeba sedíme večer pohromadě, Zdeněk nám začne číst něco báječnyho, a ten Ládíček do toho povídá:

— Lidi, nemáte někdo ňákou špejli? Já se musím podrbat na noze. — Ale já vám zapomněl říct, že se skutečně potřeboval podrbat, protože měl koleno až po kyčli v sádře. Během čtení projevoval nepokoj, buďto se drbal, nebo měl hlad, nebo reminiscence. Víte, on patřil k lidem, co když jste s nimi v hospodě, vzpomenou si na jinou hospodu, kde byli taky na pivě. Vždycky to začínalo — Paní Labíková, já jsem měl kamaráda, co…, — a už to jelo. Kecal o všem a vtipkoval o všem, a všechno mu bylo dost fuk, kromě snad muziky a ženských. Ale jak to celé začalo…

V sobotu odpoledne se otevřou dveře a vejde k nám nějaká šedivá, obrýlená ženská v kožeňáku a shání se po Nadě. Naďa přiběhla a hned se jí vrhla kolem krku, byla to její starší kolegyně ze školy. — Tys přijela, odlož si…, — ale ona povídá, — sedana jsem nechala až tamhle… nevím, jak s tím mám zajet, a pak nejsem sama.

— Jsi tu s manželem?

— Ne, vytáhla jsem s sebou Láďu, chudák, před čtrnácti dny si natrh vaz v koleně, tak nemoh na zájezd, ne, nemusíš mu chodit naproti, on dojde.

Ale šli jsme mu naproti k vozu. Proti nám si to belhá o holi menší, trochu břichatý muž, plandavé kalhoty měl na jedné straně napjaté, jak měl v nich ten sádrový obvaz, ale kráčel čiperně a zdálky mával. Došli jsme k němu.

— Paní Labíková, klaním se. Paní Labíková, má puklina, — což platilo postupně oběma. — Možná že jsem si to špatně vyložil, že se mám na vás přijet podívat. — — — Naopak, jste srdečně vítán. — — — Tady je to hezoučký, — prohlásil, když uviděl chalupu. — Žádná anténa? Neškodí. Paní Labíková, to jsem vám byl jednou u někoho na chalupě…, — a už to z něho jelo. Přinesli jsme z auta jeho věci, vybalil dvě láhve koňaku a nějaké dárky, pro Milenu i pro Naďu. Jednu láhev jsme hned otevřeli. Přitom neposeděl, dal se Zdeňkem všude provést, všechno obdivoval a za chvíli byli jedna ruka. Od momentu, co jsme otevřeli tu první láhev, bylo jisté, že Láďa u nás zůstane. V neděli v poledne nasedla opět Nadina kolegyně do vozu a dala se na cestu ku Praze. Předtím se domluvilo napevno, že přijede zase za čtrnáct dní na houby a vezme Láďu s sebou.

A Láďa se začal vesele dvořit Nadě. Mně připadalo, že to dělá ze zdvořilosti nebo ze psiny, protože bylo jasné slepýmu, že Naďa miluje Zdeňka jako pes. Ale jeho to neodradilo, asi mu to bylo taky dost fuk. Člověk ho viděl, jak sedí v kuchyni a ujídá a žvaní. Nebo se povaloval u vody… počasí jsme měli báječný, dokonce si nedal říct a napasoval se do nafukovacího člunu a jezdil s pádlem kolem, a náramně mu dělalo dobře, když se všichni děsili, že se převrhne. Taky se z něho vyklubal nimrod, Zdeněk mu půjčil svou brokovnici a Láďa práskal po ťuhýcích a divokých králících, a nikdy nic netrefil. A celý den se krmil. Chuť k jídlu měl tedy jedinečnou.

Fakt, byl obdivuhodně tupý na některé věci, ale ukažte mi chlapa, který není. Mně připadal docela obyč, ale za dva dni ho tady měli po krk… ženským připadal odporný, hnusný, a Zdeněk se stěží ovládal. Ale jako hostitel byl Zdeněk vždycky dokonalý a nedal mu stínem najevo, že jim jde na nervy.

Já se dozvěděl hromadu věcí přímo od Ládi, ale některé až později. Abych nezapomněl, jmenoval se Plečka a povoláním byl houslista a člen jednoho… ne zcela prvotřídního orchestru, ale to je jedno, určitě byl dobrý muzikant. Všude v orchestrech u nás sedí prima profíci. Jestli znáte orchestráky, jsou to lidi různí, ale většinou se vyznačují tím, že jim muzika vycucne pětaosmdesát procent sil, a jinak si věci moc nepřipouštějí k tělu, rádi se dobře najedí a ze sportů pěstují nejvýš šachy nebo pivařský sport. Na Plečkovi bylo to pivo vidět, byl bachratý a měl trochu slabé nohy, takže v krátkých kalhotách vypadal pro bohy. Ale rozhodně to byl muž světa, i když si z toho cestování moc nepřines. S Naďou se seznámil u její kolegyně, která je ve skutečnosti dávala dohromady. To bylo právě po Nadině pokusu o sebevraždu a Naďa byla ještě celá ubohá. Docela se mu líbila, ale nezabral na ni. Teprve později se mu to rozleželo a ostatně si psali. Poslal jí od té doby ze zájezdu čumkartu a Naďa mu napsala, zase jí poslal pohlednici, a zas dostal dopis. Já myslím, že je to otrava, dostávat dopisy, sám jsem byl z toho vždycky zničenej, když mi někdo napsal, a já si říkal, že musím odpovědět. Ale pro něho to bylo zajímavé a Nadina historie taky. Byl o tom pochopitelně od té kolegyně informován. Víte, ženská, která chtěla umřít — někomu pak připadá zajímavá. A potom mi jednou řek, že už je rozvedený patnáct let — ostatně měl dceru, s kterou se náramně pyšnil — že je mu samotnýmu prima a že nikdy nebyl žádnej svatej na mostě, ale přece… chápejte. On si řešil svoje problémy po románsku, ale sem přijel s tím, že by se mu Naďa — eventuálně — mohla zalíbit. A Naďa byla teď jiná. Pořád taková nervní, ale už ne tak ubohá, a zdravej vzduch jí prospěl.

Tak je to divný, z čeho vznikají tyhle city. Z maličkostí. Jako by to člověk neznal.

Jenže Láďovi se podařilo střelit vedle. Řek nám na rovinku pár věcí, pro které se Naďa smrtelně urazila — za Zdeňka. To je právě u ženských zvláštní. Byla to přece ona, která způsobila, že se leckdo díval na Zdeňka svrchu, ale pokud ho milovala, nesnesla, aby mu někdo něco vyčítal — kromě ní.

Láďa mu ovšem nic nevyčítal, jenom šlapal do vajíček… ale já vám to řeknu.

My jsme pochopitelně od Láďova příjezdu pořád slavili, večer co večer jsme popíjeli. (Zdeněk byl jako hostitel vždycky mimořádně obětavej a každému, kdo sem přišel, otevřel dům, srdce i kapsu. Tak trochu to patřilo k jeho stylu, zvlášť teď, když už neměl čím se tahat. Ačkoli jsem ho měl rád a vážil jsem si ho, cítil jsem, že je v tom kus snobárny.)

Tak jsme se Láďovi předvedli z nejlepších stránek, a jeho to nechalo zcela chladným, bral to všechno normálně. Ale když mu Zdeněk řek, že za sebou zametli, jen vrtěl hlavou.

— Propána, to nemyslíte vážně. Vy, vzdělanej člověk. Zdeněk prohlásil se smíchem, že se s tím nedá nic dělat, protože prodali byt.

— A za kolik? — Láďa jen spráskl ruce. — Sakra, to byl nápad. A co tu hodláte dělat? Za pár let můžete bejt zdejší osvětář, ale co do tý doby? To tady chcete pěstovat králíky?

Jarda prones s despektem, že králíky nerad.

— Kdybyste měl hlad, jed byste třeba kočky, jinochu, — řek Ládíček. — Děláte tady v JZDé?

— Všechno bude, — povídá Zdeněk. — Ale víte co, nechte naše starosti nám. Jestli budeme zavaleni lavinou, můžete nám jít zahrát na pohřbu.

— To chcete mít společnej rov? Nebo předpokládáte, že vás vaše… hm… manželka nepřežije, jako u černošskýho náčelníka?

— Nečeká to, ale dopadlo by to tak, — řekla Naďa se zářícíma očima. Seděly vedle sebe s Milenou a tvářily se na něho jako na vetřelce. A mezitím si mezi sebou šeptaly a držely se kolem ramen, aby viděl, jak to s nimi je.

— Božínku, všechno je nakonec jenom zvyk, — pravil Láďa. — Když patřilo k obecnýmu mravu, aby se lidi pro svý paničky stříleli v souboji, dělali to, ať jim byly ty manželky ukradený nebo ne. Když se nosilo, aby na ně žárlili, tak žárlili. A když se nosí, aby nežárlili a přáli si volnost, dělá se to, i když jsou lidský pudy stejný.

— Myslíte, že láska neexistuje, — řekla Milena.

— Ovšemže neexistuje. Existuje pud a kolem toho zvyklost… jak se to momentálně nosí. V Orientě například žárlí jen mužský, a to jen pro forma, že má ty milostný texty v koránu. Kdyby žárlil skutečně, bylo by se ženskou zle. A žena nežárlí.

Zdeněk prohodil, že zná Orient z rychlíku.

— Z rychlíku náhodou ne, letěli jsme letadlem. Bože, to bylo tak zajímavý. Jídlo ušlo, jen bylo dost kořeněný a mastný… kolega tam dostal střevní katar.

Naďa se zeptala ironicky, jestli byl v harému.

— To víte, paní Labíková, že jsem si to nenechal ujít. Jenže ty ženský se do mě zamilovaly a majitel jen koukal, abych byl co nejrychleji venku. Ale v Káhiře jsem navštívil i vzdělanou domácnost. Pán domu byl můj známej, velkej muzikant a jako syn obchodníka studoval v Paříži. Tam si osvojil pokrokový názory, což se projevilo i na tom, že měl pouze dvě ženy. U něho jsem byl tedy na oběd, a když jsme pojedli, zavolali jsme ty ženy a ony nám přinesly fajfky. No a potom se nás ta stará… už jí bylo pětadvacet, náramně zvědavě vyptávala, jak je to u nás, kolik se platí za ženu, jak to máme zařízeno s rozvody, a já jsem jí to vylíčil.

— A líbilo se jí to, — povídá Naďa.

— Co bych vám líčil, paní Labíková, byly okouzlené. Okouzlovaly je vůbec rozvody, i z její viny, tam se totiž ženy nerozvádějí. Když se chce rozvést muž, třikrát zatleská a řekne třikrát před svědky „propouštím tě,“ a je rozvedený. A žena sebere svoje svršky a odejde k bratříčkovi. Ale na druhou stranu, potíže se starými osamělými ženskými tam neexistují.

— Skutečně?

— Tu propuštěnou si zas někdo odvede a ještě za ni zaplatí. I starší si někdo vezme, ona totiž taková žena představuje přinejmenším pracovní sílu. Teprve když je stará, dá ji její rodina zadarmo. Prosím vás, v Egyptě byste už byla dávno babička, paní Labíková. Ono se říká, že tam ženský nad třicet odstřelujou, — podotkl s pohledem upřeným na Naďu. — Ale já se v Orientě naopak naučil oceňovat ženy. Každá tam představuje hodnotu, ať je jaká chce. Já vám povídám, že je všechno jen věc mravů. Žádnou ženu tam ani nenapadne uvažovat jako vy.

Naďa podotkla, že se snad nepředpokládá, že vůbec uvažuje — když je žena.

— Ale uvažujete, moc uvažujete. Tam ženy víc cítí… jsou to víc ženy.

— Spíš asi nižší tvorové, když neznají ani lásku.

— Jak to, že neznají lásku? Co by neznaly lásku? Že snad náhodou žijí v polygamním nebo bigamním manželství, co z toho. Tady to snad není, paní Labíková? Ostatně je to předsudek, že se ženy v bigamním manželství nesnesou. Naopak, někdy manželka sama upozorňuje toho svého, že už je čas, aby si přivedl mladší.

Byl by to rozváděl do aleluja. Klidně, to mu bylo všecko jedno. Naďa se na něho dívala planoucíma očima, a najednou se zvedla od stolu a odešla. Zdeňkovi ty řeči nebyly také dvakrát po chuti, už kvůli tomu, že Láďa tak žvanil před Milenou. Ale Milena se tomu smála a snažila se replikovat, ale dopadalo to naivně. Zdeněk taky nedovedl používat sarkasmu. Doved se rozohnit a rozčilit, ale duchaplničit, na to ho neužil. A zlobit se pro nějaké řeči u vína… to by byl blázen.

Za chvíli se šla Milena podívat za Naďou a vrátila se celá znepokojená, že je Nadě špatně, má prý šílené bolesti hlavy a pláče. Co bych vám řek, Láďa to na sebe nijak nevztáhl a až teprve k půlnoci se šel za ní podívat. Milena u ní seděla, Zdeněk od ní zrovna odcházel. Vešel jsem s Láďou, Naďa ležela v posteli a zmítala se a naříkala, opravdu si myslím, že to nebylo hrané, byla nesmírně labilní a večer přece jen dost vypila. Černou kávu nechtěla, dělalo se jí po ní zle. Láďa se k ní posadil, ačkoli se k němu otočila zády.

— Já bych vám trochu namasíroval hlavinku, — povídá smutně.

— Nejlíp, kdybyste si při tom sedla do vany s vlažnou vodou. Nebo aspoň ručičky si dáte do umývadla. To je výborná metoda. Přineste jí někdo umývadlo s vodou. — To jsme udělali a ten chlap ji skutečně začal masírovat. Vískal ji soustředěně v těch jejích blond vláskách — byla světlovlasá stejně jako Milena, a vydržel to dlouho. Když jsme se k nim vrátili po půlhodině, povídali si.

— Dobrá dobrá, a proč byste nemohla mít ráda mě? — povídá Láďa klidně, zpracovával jí hlavu a pokračoval v lehké konverzaci i před námi. — Není to jedno, dušinko? Tak vidíte. Kdybyste si řekla, a bašta, já to s ním zkusím? Kdybyste si hačla a dala si do vody nožičky. Nechcete? Božínku… se mnou byste si užila. To by bylo něco jinýho než dřepět tady… no řekněte, nebylo by to zábavný? Dovopravdy, koťátko. Já bych vám to klidně navrhnul… řek bych, momentálně se žádnou nejsem, tak proč bychom to spolu nezkusili, že jo. Ten váš má přece jiný zastání… vy jste tak hodná, paní Náděnko. Já myslím, že už to bude dobrý. Jak jsme byli za dveřmi, podívali jsme se s Milenou na sebe a vyprskli jsme. Milena si cpala kapesník do úst, jak ji to rozesmálo.

— To není možný… Naděžda a on… to není možný.

— Proč by to nebylo možný. Uvidíš, ještě z toho bude pršet. Opakovala, že to není možný — a smála se. Na mou duši, druhým ženským připadá vždycky nemožné, když se někdo do někoho zabouchne. V životě jsem neviděl holku, která by si myslela u těch druhých, že je proč, aby se do sebe zamilovali. Fakt, že nám to oběma připadalo neodolatelně komické.

Hned druhý den se ukázalo, že je to nejen možné, ale že Láďovy akcie stoupají. Milena vždycky ke mně přiběhla a šuškali jsme si o tom. Pořád jí to připadalo tak směšné, ale byla příliš mladá, aby mohla posoudit mužského, a já dobře viděl, že je Láďa mužský, který přes svou figuru u žen šance má. Stejně tomu nikdo nevěřil, ani Zdeněk, že by se to vyvinulo nadějně. A najednou to tady bylo. Láďa Naďu sem tam před námi líbnul a tvářil se spokojeně a vesele — se všemi žertoval, a Naďa se tvářila rozpačitě a jen občas upadala do svých melancholických nálad… chápete, ona trpěla ráda. Tak je člověk vídal všechny tři, Naďa totiž tahala s sebou Milenu, aby Zdeněk viděl, že ještě není ruka v rukáve. Milena mi o tom vyprávěla a smáli jsme se — a mně připadalo, že se ta holka bojí uvěřit, že se Naďa vážně rozhodne. Zkusili s ní se Zdeňkem už tolik, že se tomu člověk za mák nedivil. Co bych vám líčil, za krátkou dobu se u nás propaloval nábytek. Člověk měl dojem, že se Milena se Zdeňkem znova do sebe zamilovali. Nikdy dřív se před Naďou nepolíbili, sotva se vzali za ruku, tak ji šetřili. A teď Milena co chvíli sedla Zdeňkovi na klín — a když se vracel, vítala ho objetím.

O Láďovi a Nadě se Zdeněk vyjadřoval silně pochybovačně, ačkoli si to samozřejmě přál. Řek, že je Naďa velmi citlivá a že těžko bude žít s někým, koho nemiluje. — Třeba se do něho zabouchne po svatbě. Zdeněk nad tím potřásal hlavou, měl z toho strach. Podle něho byl Láďa hulvát a obyčejný člověk, kdežto Naďa byla neobyčejná (jako ostatně oni také). Já jsem vám zapomněl říct všechny ty zvláštnosti, o kterých mi Zdeněk vyprávěl, a dokonce jsem tomu věřil. Telepatie nějak funguje, a zvlášť u lidí, kteří jsou na sebe nějak zafixovaní. U nich telepatie existovala — mezi Milenou a Naďou i mezi Zdeňkem a Naďou. Například prý Naďa poznala na dálku, když byl Zdeněk naposled v nebezpečí; postavil se při kácení nějak nešikovně a padající strom dopadl těsně vedle něho. A Milenu zas jednou našla, když zabloudila v lese a stihla ji bouřka, a Naďa neměla tušení, kam šla. Ale já měl dojem, že Láďa — přestože je v tom ohledu tupý — a byl vůbec tuhý jak podešev, má u Nadi šance. A že se jim Naděnka provdá, za což by mu byl Zdeněk měl políbit ruku. My s Jardou jsme byli singloví, a tak jsme se bavili většinou sami. Chodil jsem ven a kreslil jsem, a Jarda chodil se mnou, válel se kousek ode mě v trávě, kousal trávu a viděl jsem, že pořád pekelně přemejšlí.

Byl to moc hodnej a nápadně škaredej kluk. Máma mu umřela, když byl ještě docela malej, a od té doby o něj nikdo nezakop a nikdo ho neměl rád, až se s ním seznámil Zdeněk a vštípil mu ty vyšší zájmy. Jarda měl zájem o spoustu věcí, hodně čet, měl rád populárně naučný knížky, že člověk žasnul, co se ten kluk sám naučil. A teď visel na Zdeňkovi, a pořád jako nevěděl co. To mu bylo jasný, že kdyby šel do Prahy, že by Zdeňka ztratil z očí. Ostatní z party ho netáhli, stejně se s nimi kamarádil jen kvůli němu. Pořád dumal, jak by to udělal, aby se moh usadit někde poblíž a chodit Zdeňka navštěvovat. Víte, on to cítil, že trvale tu zůstat nemůže. Byl teď nemožně plachej a pořád na všechny našňupnutej, dokonce i na Zdeňka. Ale koho měl nejvíc v žaludku, byl Láďa. Ten kluk ho začal úplně nesmyslně nenávidět, až mi to dělalo starosti, kde se to v něm bere.

— Vždyť je to podčlověk, — povídá jednou, — ,patvor‘. — Vymejšlel si pro něho různá slova a jako hádal, co je to za živočišný druh, ten ,patvor‘. — Ale ženským se to líbí. — Pak se začal šířit o ženách jako o nižších tvorech, ved zkrátka nesnesitelné, pubertální řeči a já mu dal najevo, že žvaní.

Povídá, že žena je nejvyšší tvor po člověku — to se mu náramně zalíbilo. A potom vyhrkne, že je to přece proti rozumu, že má teď toho „patvora“, když měla předtím Zdeňka. Měla, a už nemá. Upozornil jsem ho na ten rozdíl. Prohlásil, že přátelství takového Zdeňka má tisíckrát větší cenu než cucání toho patvora, jenž mu nesahá ani po kotník. Řek jsem, že mluví jak puberťák, a Jarda se urazil, odvalil se kousek dál a už nemluvil. Od té rozmluvy se začal vyhýbat i mně a vůbec se nás stranil, sedával zalezlý nahoře a něco psal, nebo si někde chodil, a já kvůli němu víckrát otravoval Zdeňka, aby za ním šel a sjel ho nebo něco, že je ten kluk nešťastnej. Zdeněk na něho zrovna neměl čas ani náladu — a vůbec jsme si žili bohatýrsky, skoro ani jeden večer jsem nešel spát střízlivěj. Počasí bylo pořád nádherný, že jsme se v jezeře koupali, ačkoli voda byla náramně ledová — a jezdili jsme v člunu a já jen čekal, až si zaplachtím, jsem totiž do lodí fanda, ale poštěstilo se mi to málokdy. Zdeňkovu plachetku, onoho Slipa, měl v opravě nějaký pan Pošeptný, místní usedlík, který bydlel na druhém konci přehrady na chalupě. Stálo tam roztroušeně pár chalup, ale jinak to byla naprostá samota, že když jste chtěl na pivo, musel jste do jednoho rekreačního hotýlku, Lesní chaty, jak se to jmenovalo, nebo do Bedřichova. Do toho hotýlku jsme se s Láďou doškrábali, hned si tam nadělal známosti a zpátky ho kdosi svezl autem. Láďa byl samej vtípek, se všemi si potykal — jen se mnou si ještě vykal, a pořád nás fotil. Jako pravý profík s sebou netahal housle, ale fotoaparát, a pořád s tím blbnul. Fóry, to bylo jeho. Dělal ty fórové fotky kvůli kamarádům, a vymyslel třeba žertovnou skupinku, že on s Naďou budou sedět vpředu, Naďa bude chovat jeho nohu na klíně, a Zdeněk s Milenou se budou v pozadí líbat. Na tu nohu jsme se mu museli všichni podepsat. Měl na ní už hromadu podpisů, dokonce jednoho známého dirigenta. Říkal, že mu ta noha přinesla štěstí, a kdyby si byl nepošramotil koleno, byl by teď na zájezdě a nebyl by sem přijel. Ach bože, byly to trapáky, že člověku trnulo v páteři. Nadě říkal zásadně ,mimino‘ nebo ,pusino‘. Taky si myslel, že je vtipný, když na ně volá ,paní Labíková jedna‘ a ,paní Labíková dvě‘. Nebo Zdeňkovi povídá: — Ta tvoje první manželka, sakra, já se ti teda divím. Ale zůstanem kamarády, co? Tak se mi to rýsuje, že budem švagři, — a různě rozváděl, co tedy vlastně budou. Víte, já měl mezi kamarády dva, jeden byl malíř a druhý něco jiného, a ti si vzali dvě sestry a po čase si je prohodili, a to legálně, a s dětmi to taky nějak udělali. A zůstali všichni dohromady nejlepší přátelé a jezdili spolu na prázdniny. Jim to nevadilo, ale člověk byl z toho trochu vyjevenej, když zapomněl, jak to k sobě patří. Ale já nejsem expert přes manželství, v těch věcech jsem vždycky zvoral, co jsem moh. Tak jsem si ty složitosti moc nebral. Jen mi bylo divný, že je Zdeněk dost nervózní — a ne tak spokojenej, jak bych byl na jeho místě já.

— Je to vůl, — povídá jednou, — a bůh mě chraň, abych štval Naďu do nějakýho zoufalýho pokusu.

— Copak ji štveš? Nešil.

— Její situace by ji mohla doštvat. A přitom není zdaleka tak černá, jak ji vidíte. My ji nevyháníme. — A vylezlo z něho, že to Naďa tak staví… že to všechno dělá jen kvůli nim. Já mu řek, že má chmury a myšky a že nemá cenu, aby si s tím lámal hlavu, co bude potom. Byl přesvědčen, že to může špatně skončit… že zas někam pro Naďu pojede, až bude zoufalá a zavolá o pomoc. Ať už byl před ní vinen, ta ženská mu to vrátila i s nádavkem, to byl můj názor. Mně připadalo, že by měl mít víc ohledů k Mileně, a že už si Milena s Naďou sakra užila. I teď se chovala bezvadně… dělala jim třetího, když si to Naďa přála, a jen mi pořád povídala, že si to neumí představit a že je Láďa hnusně neomalený a sprosťák. Sedím takhle u ní v kuchyni a pomáhám jí čistit houby. Žertovali jsme při tom a smáli jsme se, Milena totiž přišla na to, že jsem sebral a dal jí do toho prašivku, nejsem totiž na houby expert a dobře znám jen pár druhů. Řek jsem, že tomu stejně nevěřím, co jím, ale když už se mají otrávit všichni, otrávím se taky.

— Vážně? To jsi jako Naďa a já. Zdeněk houby nejí. Zato Láďa se po nich může utlouct. Budeme jim je posílat do Prahy. Povídám, jestli už je to hotovka, a zaklepal jsem to na dřevo. Zasmála se, ale viděl jsem, že jí to dělá hlavu, Zdeněk ji těmi svými starostmi nakazil.

— Já si to tak přeju… ale nevím, co ona… když on je tak hroznej.

Ujišťoval jsem ji, že to vůbec není tak zlé, a že to pro Naďu bude zábavné a přinejmenším značná změna. A že je Láďa dobrý fachman a je s ním psina, kromě toho má jistě v Praze hromadu přátel a bude Naďu vodit po koncertech a vinárnách a ze zájezdů jí bude vozit punčocháče. Vážně mě poslouchala… a najednou vyhrkla, že by si pak mohli zařídit Nadin pokoj jako stabilní pokoj pro hosty a že by si sem mohla někoho pozvat. Bože, tak to tedy bylo. Ukázalo se, že ze svých známých tu ještě nikoho neměla. Člověk záviděl chlapovi, pro kterého nějaká holka tohle podstoupila. Bylo fakt na čase, aby začali se Zdeňkem myslet na sebe, zkusili už dost.

— To ty ani nevíš, — a zase na mě tak pohlédla.

— Je strašně fajn.

— To je. — Na její tvářičce se objevil takový zasněný výraz, a já věděl, co kvůli Zdeňkovi už vystála, a vážil jsem si jí proto.

— Neříkal ti Zdeněk nic… jestli už mluvil s Jardou? Nevěděla, ale řekla mi, že u Jardy to bude asi žárlivost… on prý na Naďu trochu bral už v Praze, když ho učila. Já jsem to sice nepozoroval, spíš jsem měl dojem, že jestli tu Jarda na někom lpí celým srdcem, pak je to jen Zdeněk, ale nemělo cenu dumat o příčině, proč se žere.. Žral se, ale na mě zrovna nečekal, mně bylo jasný, že čeká jen na kamarádské vynadání od Zdeňka, a pak že bude zase normální.

Zdeněk mě tím štval a zlobil mě i tím, že pěstoval tajemné hovory s Naďou, a člověk si byl jistý, že mu to ta ženská ještě osladí, jak bude moci. Při jedné příležitosti jsem ho sjel, co se do něho vešlo. Namích jsem ho a docílil jsem jen toho, že se přede mnou uzavřel. Stejně to byl zvláštní člověk a je to pravda, že Láďa a on byli nebe a dudy. Láďa se mu nemoh rovnat ničím, ani figurou ne, Zdeněk byl chlap a kromě toho byl schopný hlubokého citu a žil silným a svojským niterným životem, což bylo následkem — jak on říkal, kopance do břicha. A vůbec za něčím šel a něco hledal… víte, Zdeněk skoro pořád myslel na smrt. Ta myšlenka mu nebyla cizí, naopak, zabýval se jí často a jednou mi řek, že mu není nepříjemná. Kdežto Láďa na smrt pomyslel sotva, a vidíte… byl to on, komu to bylo přisouzený.

V pátek jsem vstal hodně pozdě, anžto jsme to večer přetáhli. Vykoupal jsem se, nasnídal a šel jsem nahoru malovat. Milena pro mě přišla k obědu, ale byl jsem zabranej a nechtělo se mi. Sešel jsem dolů, až mě vyhnal hlad, v kuchyni bylo prázdno, nádobí umyté. Celou dobu předtím jsem je střídavě slyšel, Láďu, Milenu i Naďu a podle halasu, co tropili, je Láďa fotil. Našel jsem si něco k jídlu a šel jsem ven. Láďu jsem objevil za chalupou, seděl tu s brokovnicí na číhané. Měl na sobě jen tričko a krátký kalhoty, a s tou puškou měl klasickou ránu. — Vy jste tu opuštěnej, — pořád jsme si ještě vykali. Řek, že tu viděl ve stráni lasici. Pokud ovšem vůbec poznal, že je to lasička.

— A kde jsou všichni? Odpověděl, že děvčata odešla za tím Pošeptným pro loď, prý už to včera vzkazoval. Bylo jasné, že s tím hned tak nepřijedou. Pošeptný měl chalupu při jezeře, ale chodilo se tam pěšinou vrchem. Chvíli jsme o tom mluvili a Láďa dumal, jestli se tam nemá také vypravit… sám se tu nudil.

— Nechcete, abychom si dali malej špacír a zakončili to v hotelu? To víte, se mnou není žádná túra, ale na pivo bych dolez třeba po čtyřech. To mě neznáte — — — Poslouchejte, Horáci, kam jdete? — zahalekal za mnou, když jsem odcházel.

Pamatuju se, že když jsem se otočil, viděl jsem ho stát před chalupou. Vypadal šíleně legračně. Zavolal jsem na něho — ahoj! a on mi pokynul rukou.

*

A já se vydal sám na hřebeny a dostal jsem se dost daleko, už proto, že člověk věděl, že je to naposledy a že zítra odjedu. Chtěl jsem totiž odjet před nedělí, protože neděle nemám zvlášť rád, a ještě ke všemu čekali návštěvu, měla se vrátit s auťákem ta jistá Nadina kolegyně ze školy, a já na ni nebyl ani za mák zvědavý. Tak jsem si toho chtěl ještě užít a šlapal jsem ostrým tempem přes Černou horu až někam ke Smědý, jako kdybych měl v úmyslu dojít v noci do Polska. Byla to krásná cesta, až na to, že jsem šel valný kus za tmy a trochu jsem bloudil. Byl jsem moc rád, když jsem dorazil domů, moc rád. Otevřu dveře, vejdu rovnou do kuchyně, a vidím je tam všechny u stolu, ale už byli po večeři. Myslím si, jak jim budu líčit, co jsem zažil, a vtom Zdeněk povídá:

— To je dost, že jdete. Kde jste byli?

— Jak to, byli?

— Ty jsi nebyl s Láďou?

V tom momentě jsem se lekl jako všichni. Pochopil jsem, že byli všichni přesvědčení, že jsme šli spolu. Až ve mně hrklo. Zdeněk vstal od stolu a rovnou si oblíkal kabát. — To je sakramentský… moh někde upadnout s tou nohou. Já si byl jistej, že je s tebou.

Ukázalo se, že když se Zdeněk odpoledne vrátil z práce, nenašel tady nikoho, ani děvčata, ani Láďu, ani Jardu, pochopitelně.

— Ještě jsem si říkal, že jste pitomí, všichni si zmizíte a necháte barák odemčený.

— Tak já jdu s tebou.

Naďa vstala taky, Milena se začala obouvat. Jarda tu stál jen v košili a v teplákách, jeho kalhoty se sušily u kamen a viděl jsem, že si je honem navléká mokré.

— Já tedy nechápu, kam moh jít, — řekl Zdeněk mračně, když jsme vyšli z chalupy.

— Do hotelu. Chtěl, abych tam šel s ním, ale neměl jsem náladu.

— To je tedy pitomec. Vracet se odtamtud za tmy s tou nohou, pitomec.

Stáli jsme ve tmě a v mokru a nevěděli jsme co… Děvčata prý napadlo, že se moh Láďa za nimi vydat přes les k Pošeptnému, a že mu mezitím ujela, než tam stačil dojít.

— Přivezli Slipa?

— Jo, Slip je tady. Přijely s tím v půl osmé, v dešti a skoro za tmy. Ale jen ženské, Jarda přišel sám. A jen málo před tebou, čertví, kde chodil. Já jsem zaleh, hned jak jsem přišel z práce. Tohle je pěkná věc.

Vtom k nám přišla Naďa. — Zdendo… vy jděte s Horácem do hotelu a my půjdem s Milenou k Pošeptnýmu. Jestli ho chytla bouřka, věř tomu, že bude tam.

— Vy nepůjdete, a dost debat.

— Došly bychom tam s Milenou.

Pamatuju se na její hlas, chraplavý a s hrdelním přízvukem, Zdeněk s ní mluvil přísně, ale Naďa ho oslovila ve chvíli nouze zcela manželsky. — Bude tam, uvidíš. Dolez určitě k Havlíkovým na chalupu a pije tam grog.

— Nešel by sám tak daleko.

— To ho neznáš.

Zdeněk si šel pro kolo, když mě napadlo se podívat, v čem se vlastně Láďa vydal z domova, a zjistil jsem, že jeho normální kalhoty, pršiplášť, sako a všechno zůstalo ve skříni. Láďa měl na sobě tedy jenom to, v čem jsem ho naposledy viděl. Dost mě to vyděsilo. Na věšáku jsem našel Zdeňkovu pušku, Láďův fotoaparát a za chvíli jsem dole objevil Láďovu vycházkovou hůl, o kterou se vždycky opíral. Když jsem vytáhl hůl z věšáku, Milena a Jarda přiběhli a dívali se na mě, ale myslím, že jim nedošlo, co to znamená. Držel jsem Láďovu hůl v ruce, když se vrátil Zdeněk připravený na cestu.

— Tak co je.

Řek jsem, že Láďa má na sobě jenom tričko a krátký manšestrový kalhoty, a hůl že nechal doma.

— A co…? Co tím myslíš?

Jestli tedy vůbec někam šel.

— To je absurdní. Musel se někam vydat… to je směšný.

— Počkej… — Naďa si vzpomněla, že se Láďa seznámil s nějakými lidmi v Lesní chatě, a že není vyloučeno, že sem pro něho přijeli vozem. Mluvilo se o tom, a najednou mě napadla hrozná myšlenka.

— Je tady člun?

— Je, jistě, co by nebyl, — povídá Zdeněk s úžasem. Zeptal jsem se ho, jestli se díval, jestli je člun na břehu.

— Je… jistě. Co mluvíš.

Poděsilo to všecky. Milena vykřikla — Naďo! — a chytila se jí kolem krku. Naďa ze sebe nedostala zvuk, a přitiskly se k sobě jak dvě děti. Zdeněk vyšel ze dveří s baterkou v ruce. Sel jsem za ním bez světla, Jarda klopýtal za námi a svítil mi pod nohy. Noc byla tmavá, počasí se změnilo a bylo škaredé, silně to foukalo. Naše chalupa stála kousek od cesty pod strání, asi tři sta metrů od břehu, který byl úplně zarostlý, a u pobřeží stálo několik velikých vrb. Ale vlevo Zdeněk vysekal křoví a zřídil tu primitivní kotviště s lávkou, z které jsem sám skoro denně skákal, všude tady byla hloubka a člověk nemusel mít strach, že si nabije. Ostatně dál se to svažovalo strmě dolů. Člun ležel obvykle na plácku na břehu, ani jsme ho na noc neuklízeli, nebylo proč, kdo by ho ukrad? Někdy tu zůstala přes noc Nadina lenoška a ženské si tu věšely na vrby ručníky. Taky jsem uviděl něco bílého v křoví, a byl to asi ručník. Uslyšel jsem Zdeňkův chraptivý hlas — Člun tu není. — Měl jsem pocit, že je konec. Ale Zdeněk se ozval znova. Povídá, že s tím přece jen moh Láďa někam dojet, proč by nemoh… člun byl perfektní.

Ale byl zoufalý…

Vylez jsem na lávku a svítil jsem pak jeho baterkou po hladině… nikde nic nebylo vidět, jen vlny. Bylo to drásající. Pak jsme s Jardou vlezli do Slipa… plachta byla příšerně mokrá a těžká jak cent, a moc jsme s tím neuměli. Potom Zdeněk odešel s tím, že dojede na kole za Havlíkem a k Pošeptnýmu. Co bych vám vyprávěl, já na to mám vzpomínku jen matnou, jak jsme s Jardou blbli na té lodi, zvládali jsme to špatně, utopili jsme i baterku. Nemožně to s námi házelo, ale přesto jsme pořád křižovali kolem… tak daleko, jak asi obvykle Láďa plaval, a několikrát jsme se málem převrhli. Jednu chvíli jsme uviděli v dálce nějaké světlo, asi od lodi, a volali jsme, ale byla příliš daleko, aby nás slyšeli. Motali jsme se v tom beznadějně, až jsem nějakým špatným grifem udělal, že se urvalo ráhno, a měli jsme co dělat, abychom to dostali ke břehu. Vrátili jsme se vyplivaní a úplně zmáchaní, Jarda sotva stál na nohou. Pak vypuklo čekání… nikdo z nás nešel spát. Zdeněk se vrátil až v půl třetí v noci. Přivezli ho orgáni z Liberce, co mezitím dorazili, a už s nimi mluvil, ostatně… já slyšel ještě pozdě v noci na jezeře hrčení motorky. Byl to motorový člun, který přivezli náklaďákem, a to hrčení jsem pak slyšel celé dva dny, jak motorka křižovala po jezeře. Moh jsem se z toho zbláznit. Zdeněk vešel, v obličeji kamenný výraz. Člověk hned věděl, kolik uhodilo. Milena se mu chtěla vrhnout kolem krku, ale on ji odstrčil a obrátil se k Nadě — vzal její ruku do obou a povídá zlomeně — Je dokonáno. Naďa se na něho podívala, ale pak se otočila a šla pryč. — Jděte spát, — povídá. — Mileno, jdi za ní. — Byl docela mimo sebe. Pak jsme ještě otevřeli poslední žitnou a napili jsme se společně s orgány, poseděl u nás nějaký mladý poručík, jmenoval se Kuneš, sympaťák, a s ním přišli ještě dva. Zdeněk byl polomrtvý a hned se mu začal plést jazyk… měl toho dost.

Tak jsem se kus po kuse dozvídal, co se stalo. Zdeněk zabouřil na Havlíka, společně šli k Pošeptnýmu a vzbouřili lidi, pochopitelně nikdo o Láďovi nic nevěděl, ani ho neviděli. Jen se chytali za hlavu, že do člunu sedl, když měl tu nohu, což jim Zdeněk řekl. Někdo jel zatelefonovat pro orgány a mezitím vyjely dvě pramice, Zdeněk se synem Pošeptného na jedné a Havlík ještě s někým na druhé. Výhled byl špatný, tak křižovali, svítili lucernami a hledali, a asi po hodině hledání Havlík vykřikl. Uviděl, že na vodě plave pádlo, a to pádlo byla jediná věc, kterou po Láďovi našli. Člun hledali marně, a chtít vylovit z té hloubky Láďovo tělo bylo naprosto nemožné, o to se ani nepokoušeli a vrátili se. Bylo to otřesný pomyšlení — na to, co se mu stalo. Láďa totiž z člunu jen tak nesklouzl ani se s ním nepřevrátil. Kdyby bylo došlo jen k tomu, byl by se člunu zachytil a asi by se byl zachránil. Člun musel dostat náhlou závadu, nic jiného nebylo možné. Nejspíš mu praskl ve slepovaném švu nebo se už na břehu odlepila záplata, a Láďa si toho nevšiml. To se muselo provalit až na vodě a tak daleko, že člověk nechápal, jak se vůbec moh odvážit na tom krcálku na jezero; u nás se s tím plácal vždycky jen kousek od kotviště. Jisté je, že mu z člunu začal unikat vzduch a byl konec. Guma jde ke dnu jako kámen, a s tou sádrou Láďa nemoh plavat, ostatně sádra taky pořádně ztěžkne, jak se napije vodou.

Byl jsem v limbu, když jsem šel spát, a když jsem se vzbudil, slyšel jsem na jezeře motorku a došlo mi, že se mi to nezdálo. Druhá postel byla prázdná. Jarda už byl dole. Sešel jsem dolů jak pytlem praštěnej, a v kuchyni jsem uviděl Naďu, jak zadělává na něco v zadělávací míse. To už je takovej divošskej zvyk, že jak někdo umře, ženské začnou vařit, ať se kolem děje co chce.

— Kde je Zdeněk. — Milena mi povídá, že jel telefonovat někomu do Prahy.

— A Jarda?

— Ten tady někde bude, — ale řekla to rozpačitě, jako že neví, kde by moh být. Obě měly zarudlé oči a bylo na nich vidět, že celou noc nespaly. Ale ženské jsou po některé stránce odolnější než chlapi, s tím jsem se mnohokrát setkal. Teď spolu vařily a potichu se bavily, a já si k nim přišed a nevěděl jsem, co říct ani co udělat, a stejně to bylo jedno. Zeptal jsem se, jestli Jarda po včerejšku nenastyd.

— Je v pořádku, jenom…, — Naďa se přitom podívala na Milenu.

— Tak co je.

— Něco si řekli se Zdeňkem.

A pak mi vysvětlila, že se Zdeněk zlobil, že si Jarda tyká s jeho puškou.

— To víš, Jarda myslel, když ji půjčoval Láďovi, že by ji půjčil taky jemu, ale v tom se splet. Zdeněk se zlobil, že na ni nemá co sahat. Když s tím neumí…

— A proved mu s ní něco?

— To ne, ale musel z ní vystřelit, když v ní Zdeněk našel prázdnou hilsnu. Když Jarda ani neví, jak se to otvírá…

— Teď někdy z ní vystřelil?

— Jak já to mám vědět, — řekla Naďa. Milena jí podržela mísu na stole a Naďa se do těsta pustila vařečkou.

— A teď někdy mu ji bral?

— Já nevím, ale Zdeněk tam zrovna přišel, když ji chtěl Jarda pucovat.

— Jak to, chtěl?

— No, chtěl. Jarda byl právě u Ládi v pokoji a něco s ní dělal, když tam přišel Zdeněk. Prosím tě, to je přece jedno…, — a pak jsem slyšel jen rány, co dostávalo těsto. Strašně mě to znervózňovalo, strašně. Prosil jsem je; aby přestaly a mluvily se mnou lidsky. Naďa přestala bouchat.

— A co chceš od nás slyšet, — povídá hystericky. — Co já mám udělat? Nebo snad za to můžu? Nechceš mi náhodou říct, co budu dělat… kam mám jít? Kam já se mám zavřít, aby ke mně nikdo nemoh? — Už jsem měl nahnáno, že se mi tu rozpláče, ale Milena pustila mísu a objala Naďu oběma rukama a chlácholila ji jak malé dítě. A sama taky začala plakat.

Já byl z toho blázen, ale sotva jsem vypadl, volaly mě zpátky a už zase míchaly těsto a přitom se radily o vaření. Milena mi později svěřila, že Naďa to zprvu brala dost klidně, ale k ránu na ni zaklepala a potom musela Milena u ní sedět a držet ji za ruku, protože Naďa pořád mluvila o sebevraždě a s pláčem opakovala, že už tady nemůže zůstat. Ale teď už se uklidnila a ostatní spraví Zdeněk, až se vrátí. Jen mě prosila, abych teď od nich neodjížděl, což jsem slíbil večer Zdeňkovi.

Byl to slib, který jsem neprozřetelně dal, tak jsem zůstal, ale nebylo to k přežití. Měli jsme návštěvy, zastavovali se u nás lidi, znova přišli orgáni a celý čas hrčela na jezeře motorka, teď už zbytečně. Ten poručík Kuneš říkal, že na místě, co se objevilo pádlo, je hloubka kolem osmnácti metrů, a že tělo najít nemohou, ledaže by se nasadila parta potápěčů, a i tak by to bylo obtížné, protože pádlo mohlo být zahnáno větrem a museli by prohledat značný areál. Ten člověk se nám ještě omlouval, že to nemohou podniknout. Mně to připadalo jako šílenství, když bylo každému jasné, že je Láďa stejně mrtvý.

A znova se mluvily řeči. Zdeňka jsem obdivoval, ze o tom svede ještě mluvit, ale být to muselo, protože se u nás zjevily nějaké příbuzné od Plečků, sestra a teta tuším, a když je člověk viděl s našimi ženskými pohromadě, měl chuť se štípnout. Ale zvládlo se všecko. To máte někdy neuvěřitelné. Člověk by dlouho dumal, co v takové situaci říct, ale ženská jen stáhne obličej a natáhne k té druhé ruku, a už je to samozřejmé.

Vyšetřování proběhlo rychle a ani nás moc nepotrápili — chápete, když šlo jasně o malér. Ale já si stejně lámal hlavu, jak se to mohlo stát. Se Zdeňkem jsme se shodli, že Láďa už byl nejspíš s člunem pryč, když se Zdeněk vrátil z práce — a pochopitelně, nešel se přesvědčit, jestli je člun na místě. Děvčata už byla v tu dobu na cestě k Pošeptnému a Jarda nebyl celý den doma. Dost se hovořilo o tom, že je divné, že nikdo na břehu neslyšel výkřiky a volání o pomoc, ale skutečně se nenašel člověk, který by ho byl zaslechl. Ve všední den jste měl břehy jak vymetené a snad Láďa ani dlouho nezápasil. Voda je v jezeře ledová i v dobrém počasí, a jestli ho chytla křeč, bylo to odbyto rychle. Nakonec se napsalo — podle Zdeňka, že Láďa si člun přihusťoval a došlo k poškození na základě toho, že ho přehustil přes hranici únosnosti. Dneska se vyrábějí čluny s několika vzduchovými komorami, ale tohle byl člun sice pěknej, ale zánovní, starýho typu. Nad čím mně zůstával rozum stát, byla ta vzdálenost… ale stalo se, a tak se to celé skončilo. Obě Láďovy příbuzné nám dost vyčítaly, že jsme ho vůbec nechali do toho sednout, ale koho to napadne, říkat dospělýmu chlapovi, co má a nemá dělat. Naďa si vyžádala od nich Láďovu fotku a myslím, že si je úplně získala. Ale jinak člověk žasnul, jak se tu všechno vrátilo do starých kolejí. Sotva návštěvy odjely, začaly ženské večer plést a Zdeněk u nás seděl s knihou, až nad tím zdřímnul a šel si lehnout. Čertví, Naďa rezignovala rychle a někdy se člověku zdálo, že v úloze trpitelky je víc doma a že se jí snad i ulevilo. Ale kdo z toho začal šílet doopravdy, byl Jarda. Jen já jsem věděl, že jeho chování začíná být na hranici normality, jinak se po celou dobu návštěv choval slušně. Ukázal se, pozdravil a zase šel, ale uvědomil jsem si, že ho Zdeněk ani nikomu nepředstavil jako svého přítele, což vždycky dělával. Jarda celé hodiny proseděl nahoře y podkroví a pořád něco psal, a pokaždé se na mě tvářil, že ho vyrušuju. A když jsem se ho zeptal, co píše, začal náramně sebevědomě o nějakém odtažitém filozofickém problému, a usmál se, když mě tím uzemnil. Přišel třeba s tím, že jestli existuje — nic, neexistuje vůbec cokoli, protože sama existence nicu popírá existenci čehokoli. Nebo přišel na to, že neexistuje minulost. A zas to odůvodňoval takovou podivnou scholastickou logikou (a jistě ani nevěděl, že je to scholastika). Buďto věci byly, nebo nebyly; jestliže byly, nemohou přestat být, ledaže by se zničovaly. Jakmile se popře — nic, předpokládaje, že něco existuje, existuje všechno donekonečna. Potom mi vysvětloval nějaké složité spekulace s časem. Věděl jsem, že si někde přečet populární výklad z Einsteina, ale že ho zná z rychlíku stejně jako já. Relativita času a všechny tyhle záležitosti ho fascinovaly, ale stih se sotva doučit středoškolskou matiku, ačkoli myslím, že musel být sakra nadanej, když se to všechno doučil sám. A teď mi hodil problém a díval se na mě, co tomu řeknu. Já mu povídám teda tvrdě, že podle mě to žádnej převrat ve filozofii nebude.

— No, přirozeně, dneska ne, samozřejmě, — povídá, jako že je mu jasný, že dnes na to není vhodná doba.

Řek jsem, že tomu nerozumím, ale on že tomu taky nerozumí. Nato mi strkal pod nos nějaký počítání, byly v tom značky pro nekonečno, a začal mi dokazovat, že jeho postup je správnej a že jeho výklad je důsledek matických výpočtů. Viděl jsem, že popsal hromadu papírů takovým drobným, sotva čitelným písmem. Povídá, že to má radši než psát do sešitu, a že potom ty věci přepíše na mašině a někomu to ukáže. Ptal jsem se ho, jestli toho nechce nechat a jít se se mnou projít. Nechtěl, jen se ptal, jestli jsou ti lidi ještě dole. Tak se mi to celý nelíbilo. Když jsem šel spát, ten kluk na tom ještě kutal. Přitáh si stůl s lampou k sobě, aby mě nerušil, a kdykoli jsem se v noci vzbudil, viděl jsem, že sedí a píše, jako by měl hrozně naspěch, aby to stihnul. O Láďovi jsme spolu vůbec nemluvili. Vzal to prostě na vědomí a byl tak upřímný, že se netvářil, že mu na tom záleží. Ale já nikdy nezapomenu na obličej toho kluka, jak tam seděl a zaujatě počítal. Jeho obličej byl jak vyměněném… unik z toho všeho jinam, výpad z toho svýho zbabranýho života do světa idejí, co byly asi vedle, ale on se v tom vyžíval, jako kdyby nebyly vedle. Námaha je stejná, ať děláte dobře nebo špatně, i v kumštu je to stejný. Se Zdeňkem jsem o něm mluvil… počkejte, to už bylo tehdy, když všechno odjelo a byli jsme zase samí. Slíbil jsem Zdeňkovi, že tu zůstanu do konce příštího týdne, a pak jsme měli jet do Prahy spolu. Povídám, že se mi Jarda nelíbí, a že myslím, že ho ta věc sebrala víc, než se zdá.

— O tom nepochybuju, — přitom se na mě podíval nějak divně. A hned nadhodil, že to Jardovi přestává dělat u nich dobře, a že by mi byl vděčnej, kdybych mu něco našel, a kdybych ho v Praze někde přechodně zastrčil. To se řekne, přechodně ubytovat; já ho moh vzít leda k sobě a v ateliéru jsme bydleli se Štěpánem. Ale slíbil jsem, že to vysonduju, a jestli nebude proti, vezmu Jardu k nám.

— To bych ti byl moc vděčnej.

Řek jsem, že by ale Jarda neměl mít dojem, že mu začal být na obtíž, když ho tak dlouho nechal při tom, že je to v pořádku.

— Bez obav. To se vyřídí.

Dotklo se mě, jak chladně prones, že se to s Jardou vyřídí, a povídám, že dobře ví, že ten kluk za sebou spálil mosty jen kvůli němu.

— Dobře, dobře, — a když jsem do něho dál mluvil, řek mi na půl huby, že nejsem docela informovaný a že nevím všecko. Nevěděl jsem, oč jde — asi o něco, co si mezi sebou řekli. A tak jsem ho nechal.

Žít, to jsme žili jako předtím, ale řeknu vám, že jestli člověka něco deprimuje, tak to foukání do uhlíků, když už v tom nic není, rozumíte? A tohle lidi dělají s oblibou. Chlapi většinou ne, to je spíš ženský zvyk, žádná ženská se vám nemůže smířit s tím, že něco už není, jak to bylo… znáte to přece. Ty sedánky při svíčkách a čtení nahlas, a já nevím co ještě, člověk cítil, že to nemá cenu, a přesto ženské Zdeňka požádaly, aby nám zase předčítal, a mně to šlo pekelně na nervy. Víte, ono to vypadalo, že se chtějí za každou cenu vrátit k tomu životu, jaký tu vedli, než se Láďa objevil. Jarda s námi seděl jen jedinkrát, když jsme měli bramboráky, asi ho přilákala dolů ta vůně. Jinak jsme mu jídlo schovávali, a bral si je, kdy chtěl. On tam chvíli sedí a přehazuje si bramborák z ruky do ruky, aby se nespálil, a když ho konečně sněd a byl úplně zamaštěnej, začal něco blekotat a chtěl Nadě políbit ruku. Řekla mu, aby se šel napřed umejt a… zkrátka z toho vznikl značný trapák, protože Jarda začal dělat opičky, aby se nedal do breku, a chtěl Naďu opravdu líbnout. Obě se začaly smát, ale Zdeněk na něho zařval a mně bylo jasný, že to tak dlouho jít nemůže.

Ale já zapomněl říct, že Jarda Zdeňka rozčiloval ještě skrze jinou věc — Jarda si teď vzal do hlavy, že bude jezdit na Slipu. A skutečně na něm jezdil, ačkoli měl Slip ráhno urvané a plachta visela přes břevno v kůlně za chalupou. Buďto Jarda seděl nahoře a spisoval, nebo šel k vodě, odvázal Slipa, vlezl dovnitř a pak jsme ho viděli, jak jezdí po jezeře jen tak s pádlem, ale moc to neovládal, někdy se točil Slip na místě jako káča. Pádel jsme měli v kůlně několik, čtyři myslím, teď tři, protože Láďovo přišlo nevím kam. Zdeněk Jardovi kůlnu zamkl, ale on si ji zas otevřel. Člověk moh vzít na to jed, proč to dělá — Kuneš nám totiž řekl, že se tělo možná objeví časem na hladině samo, většinou za takových pět šest dní — a tak si člověk moh spočítat, co Jarda hledá. Zdeňka to ukrutně rozčilovalo; byl tak nervózní, že se chodil každou chvíli dívat na vodu, jestli tam Jarda ještě je. Viděl jsem na něm, že ho rozčiluje vůbec pohled na vodu. — Heleď, vždyť se mu nic nemůže stát, — povídám, když Zdeněk zas výběh a potom jsme stáli spolu v dešti u kotviště. Jarda se motal se Slipem jen nějakých dvacet metrů před námi, zabíral mohutně pádlem, až se Slip nakláněl na stranu. Byl to divnej pohled… to černý jezero, stráň naproti a ta malinká loďka.

— To je mi jasný… ale já to stejně nesnesu.

— Tak proč mu to neřekneš. Řekni mu, že to zakazuješ, a hotovka.

— To neudělám. Nemám mu co přikazovat.

— Ale proč, odkdy?

Prones s hrozně divným přízvukem: — Prosím tě, neptej se mě, buď tak dobrej, neptej se… mám svoje důvody. — A když jsem chtěl znát ty důvody, strčil hlavu mezi ramena a otočil se zády. A pak se loudavým krokem vrátil domů, ale za chvíli jsem ho slyšel v prvním patře, jak otvírá okno, vykláněl se a díval se ven… určitě zas sledoval Jardu. Měl jsem docela nahnáno, co bude, až se Jarda vrátí. Bylo mi jasné, že prese všecko ten kluk Zdeňka strašně miluje, a šel jsem za ním, abych to Jardovi nějak vypígloval. Vešel jsem do pokoje, byl to Nadin, a vidím Zdeňka, jak stojí v okně zády ke mně a dívá se ven. Bylo tu šero, venku cedilo jak z konve. — Zdeňku, — povídám, a pak jsem se ho ptal, co má proti Jardovi. Myslel jsem, že přijde s tím, že už je Jarda u nich moc dlouho a že se chová nemožně. Zdeněk se na mě podíval, zavřel okno a šel se přesvědčit, jestli není někdo na chodbě.

— Tys to chtěl… já ti to řeknu, ale napřed mi slib… — Slíbil jsem samozřejmě, že si to nechám pro sebe.

— Člověče… já mám na něho důvodný podezření, že má na svědomí Láďu.

— Nešil, povídám. Neblázni, to je šílenství… vyloučeno.

— Tak přestaň a vyslechni mě, — a začal mi šeptem vykládat, co jsem nevěděl, a co neřek vůbec nikomu, že totiž slyšel při návratu, když byl na cestě v lese asi dva kiláky od nás, jak někdo vystřelil z pušky. Na jezero neviděl, ale slyšel zřetelně, že to prásklo jako směrem odtud.

— To nemohlo být od nás, — povídám s hrůzou, — jak to od nás?

— Já nevím přesně, odkud to bylo, — řekl Zdeněk úplně bez sebe, — ty to nemůžeš vědět, ale já ho přistih, že flintu otírá hadrem. Já mu ji vzal z ruky a on začne blekotat, že se na ni jen díval… a já to otevřu a vypadne mi prázdná hilsna. To by byl Láďa nenechal, ten tomu rozuměl. Kristeježíši, a já jim to neřek a říct nemoh. Víš to jenom ty. Ten den se Jarda až do večera potuloval — a vrátil se bůhvíkdy. Já myslel, že to bouch Láďa, rozumíš. A když jsem ho nenašel doma, řek jsem si, že to možná bylo v lese… teď už je na to doba. Ale já už nemůžu… já se na něho nemůžu ani podívat.

— Kriste, copak by ho byl trefil.

— Jeho snad ne, ale člun.

Úplně jsem zledověl.

Pamatuju se, jak jsme sedli a probírali jsme to a mně z toho bylo zle, ačkoli myslím, že se Zdeňkovi ulevilo, když s tím přestal být sám. Ten chlap vstával a chodil po cimře, bil se v prsa a ved strašný řeči… potřeboval si ulevit. Říkal, že to Jarda udělal ze žárlivosti — že dobře věděl, že Láďu nenávidí, a že je to jeho vina, že tomu nezabránil. Fakt, že jestli Jarda na někoho dal a někoho miloval bezmezně a oddaně, pak Zdeňka.

— Samo, že neuměl moc mířit, ale odjistit a střílet jsem ho učil, jako všecky… jednou, čertví… když tu v okolí někoho přepadli a já se o ně bál, rozumíš? Bůh mě zatmi, že jsem mu to ukazoval. A u brokovnice máš slušnej rozptyl. Jestli člun chyt pár broků, byl konec… šel ke dnu. To muselo tak být, že Láďa nechal pušku dole… posloucháš mě? Ale to je vražda, — povídá mi šeptem. — Úkladná vražda, protože ho musel sledovat po břehu tak dlouho, až ho dostal na mušku. A já to vím… a nemám tu kuráž, abych ho šel udat. Nemůžu…

Věděl jsem, proč nemůže — kvůli těm dvěma.

— Když si představím, co by z toho bylo, radši bych nežil. Stejně si na nás ukazujou prstem. Milena to nese statečně, ale jak by snesla tohle, je u boha.

— Ale nemáš jistotu, — povídám, já se chytal nejistoty jak spásy. Pořád ještě bylo možné, že z pušky vystřelil Láďa sám, ještě než se s člunem vydal za nimi a utopil se nešťastnou náhodou. Zdeněk sám předtím návrh tu možnost, že si Láďa člun přehustil a že mu praskl.

— Ne. Nevěděl, jak se to dělá, — řekl temně. — Já jsem lhal… to se stát nemohlo. Vyloučeno. A nemuč mě, už je dost toho mučení… já ho přistih, že má strach.

Zeptal jsem se ho, co chce dělat, zavrtěl hlavou a jen potrhl rameny… tak jsem ho nechal a vylez jsem ven. Bylo mi zle, sám jsem si vyčítal, že jsem včas nezasáh. Přitom člověku docházelo leccos, hlavně to, jak se Jarda změnil od Láďovy smrti, ačkoli mu na něm nezáleželo. Tak člověk začal chápat, proč ta matika, proč ta sofistika s nicem, proč ten útěk do snů. Byl bych s Jardou promluvil hned, ale Zdeněk mě zavázal, že nesmím.

Večer jsem byl v Bedřichově v hospodě, a když jsem se vrátil, ten kluk chrápal, na stole měl poházené svoje spisy a zbytky jídla. Já to vážil v hlavě, co dělat, ale pak jsem si řek, že když z něho teď vymačkám přiznání, co potom… to bylo to nejhorší. Já vám řeknu, že mi nahnalo strach to slovo, které vyslovil Zdeněk, že šlo totiž o úkladnou vraždu a ne zabití v afektu. Ten kluk musel Láďu skutečně sledovat a vystřelit na něho ze zálohy. Toho jsem se zděsil, co by za to moh dostat, a řek jsem si, že musí mít napřed papír, že není příčetnej, protože byla otázka, jestli by se nedokázalo, že příčetnej byl. Já o tom pochyboval, a když jsem se tak na něj díval, přebíral jsem si v hlavě, že mu to dosvědčím, že měl duševní poruchu, a na kterýho doktora půjdu, abych mu toho kluka předhodil. Jinak jsem mu pomoct nemoh, a v tu chvíli už vůbec ne. Byl jsem opilej a zalehl jsem. Přesto jsem dlouho neusnul a probudil jsem se čertvíkdy nějakým křikem venku. Vylezu z postele, jdu k oknu a uviděl jsem na vodě Slipa, bez plachty, jen se stožárem. A slyším křik, poznal jsem Zdeňka, něco hulákal na břehu. Nerozuměl jsem co… a Jarda něco křičel na lodi. Nebyl s ní vprostřed jezera, stál s tím přímo proti kotvišti v naší třetině, vlastně ještě blíž, podle odhadu nějakých pětadvacet třicet metrů od břehu. S něčím se tam namáhal, cosi tahal z vody nahoru do lodi a vždycky mu to znova vyklouzlo.

Pak jsem viděl, že Zdeněk shazuje kalhoty a skáče do vody. To už jsem se bleskově oblík a běžel jsem dolů po schodech a ke kotvišti, stály tu obě ženské, bledé jak křída, a držely se za ruce. Pochopil jsem, oč jde… Jarda našel Láďovo tělo. Blesklo mi hlavou, že třeba Jarda věděl přesně, kde se Láďa utopil, a proto jezdil denně na to místo. Ale bylo divné, odkud až ho vleče. Musel mít Láďu přivázaného na laně za lodí. Ale v prvním momentě jsem měl vážné dojem, že ho našel až tady. Byl to fakt… našel ho. Kuneš měl pravdu, když říkal, že se možná během týdne mrtvola ukáže u hladiny, může prý a nemusí, ale většinou se to stává. Až se prý rozmočí ta sádra, která ho drží u dna, není vyloučeno, že se tělo najde. Stáli jsme na břehu a dívali jsme se, všichni vzrušení.

Mezitím Zdeněk dorazil ke Slipu, Jarda mu pomoh nahoru a společně vytáhli mrtvolu do loďky. Za chvilku byli u nás… Zdeněk přestal pádlovat.

— Horáci. Odveď Milenu. Naďo, žádám tě… Jděte obě domů, slyšíte?

Obě poslechly, Naďa se ujala Mileny a odvedla ji k chalupě. Zdeněk přirazil a požádal mě, abych mu s ním pomoh na břeh. Jardovu pomoc striktně odmítl. Vlez jsem do lodi a společně jsme Láďu vynesli, byl oblečený, jak jsem ho viděl naposledy, měl na sobě ty krátké kalhoty, triko, v obličeji byl skoro bílý a jako opuchlý, ze sádry na noze mu zbyla gáza s rozmočeným zbytkem, na nohách měl tenisky. Jen čepička chyběla. Složili jsme ho na trávu za vrbou u kotviště. Jarda stál nad námi úplně zmáčený, niť na něm nebyla suchá, a pitomě se usmíval. Zeptal jsem se ho, kde ho našel.

— Buď tak laskav, teď nediskutuj, — řekl Zdeněk vyprahlým hlasem.

— Kde jsi ho našel?

Zdeněk opakoval, abych nediskutoval — a já přirozeně nevěděl, kde byl Jarda se Slipem předtím, než jsem se podíval oknem.

— Heleď, Jardo, odpal. Ustup a nepřekážej mi tady,

Přiklekl k mrtvému a prohlížel zblízka jeho tělo, ohmatával ho, potom ho s námahou obrátil a znova ho prohlížel. Já věděl, co hledá. V duchu jsem se modlil, aby nic nenašel, a aby člověku zbyl stín naděje, že. to tak nebylo. Ale najednou se Zdeněk zved a dal mi znamení očima, abych se šel podívat. Sklonil jsem se k tomu také. Na boku nohy pod obvazem vězelo něco černého, a byl to brok. Zdeněk vytáhl nůž a vyndal mu ho. Další brok jsme našli v obvazu pod kolenem, kde zbylo nejvíc sádry, a brok se provrtal skrz, takže ho voda nestačila vyplavit. Víc zásahů jsme nenašli. Ohledávali jsme Láďovo tělo, jako by Jarda nad námi nestál.

Obraceli jsme ho a zkoumali jsme jeho kalhoty, triko, paže, záda… neměl na nich nic. Zdeněk měl pravdu, hlavní zásah dostal člun. Byla to zákeřná rána, protože Jarda vystřelil po hladině, ne shora, musel přitom sedět nebo ležet na břehu. Láďa v člunu seděl jak v kajaku a míval ve zvyku vystrkovat nohu přes, protože ji nemohl pokrčit. Zásah asi dostala přední část člunu, ale stačilo pár dírek, aby člun šel pod hladinu.

— Víc toho nebude, — povídá Zdeněk chraplavě. — Jestli jich dostal do nohy víc, vyplavila to se sádrou voda. Myslíš, že to poznají podle toho jednoho v noze?

Řek jsem, že nevím, že je to jen prosekla kůže… snad ne, přijde na to, jestli neobjeví další.

— Snad ne, — zašeptal. — Snad… Já myslím, že další brok nemá… Člověče, já už nemůžu. Podívej se, jestli nemá zásah v hlavě.

Prohlížel jsem mu pečlivě hlavu a projížděl jsem mu prsty řídké vlasy, na temeni měl Láďa plešku, několikrát jsem zkoumal, jestli nemá brok zaseklý v hlavě, ale nenašel jsem nic.

— Já myslím, že mužem… — Pak jsem se podíval na Jardu a to mi dodalo. Stál opodál a díval se na Zdeňka, jako by čekal, až si ho Zdeněk zavolá. A Zdeněk vstal.

— Jardo, — řekl pomalu hlasem, z kterého člověka mrazilo. —

Ty víš, oč tady kráčí… my to taky víme, tak co… zmiz, a v životě tě nechci vidět. Rozuměls?

Jarda přikývl, že rozuměl. Chtěl něco říct, ale nemoh, jen se na Zdeňka podíval tak něžným pohledem, že by to nemohla udělat ani ženská, jen kluk, kterej někoho zbožňuje. Chtěl říct, — sbohem, Zdendo, to jsem poznal podle toho, jak hýbal rty, ale nevyšel mu ani hlásek, a najednou se rozběh k chalupě. Já za ním vykřik, aby počkal, že s ním teda musím mluvit, a co bych vám líčil, dodnes bych se za to bil, ale to už je dneska všecko zbytečný. Chtěl jsem se rozběhnout za ním, ale Zdeněk mi povídá, že musí on.

My jsme se se Zdeňkem tehdy poprvé rafli, jako o tom, co dál, a Zdeněk mi povídá, „já ti rozumím,“ a prosil mě pro všechno na světě, ať ho nechám, že to s Jardou vyřídí sám, a já tedy zůstal u Ládi na břehu a Zdeněk šel domů.

Za chvíli jsem si sed… zůstal jsem tam trčet víc než půl hodiny. Potom přišla Naďa, říkala mi, že mě vystřídá, a já ji nechal a šel jsem za Jardou. Vyběhnu nahoru po schodech… cítil jsem, že s ním musím mluvit, jasně, že se to nedalo tak nechat. Vezmu za kliku, pokoj prázdný a okamžitě jsem viděl, že si Jarda vzal svoje věci, i jeho huberťák zmizel. Byl pryč, ale co mě dorazilo, že nechal na stole ty svoje popsaný papíry. Všechno, v čem ležel poslední čas, tady nechal.

Seběh jsem do prvního patra, našel jsem dveře zamčený, ale Zdeněk s Milenou byli uvnitř. Bouchal jsem, že Zdeněk otevřel. Povídám mu, kde je Jarda? — Neboj se, to je vyřízený. Teď šel do Liberce chytit něco na Prahu. — Tehdy se ještě nestopovalo, aut bylo málo. Jak to, vyřízený, co je vyřízený, a myslím, že jsem na něho křičel.

— Proboha nekřič, děvčata nic nevědí.

Chtěl jsem vědět, jestli se mu doznal. Zdeněk zareagoval tak, že jsem se asi zbláznil. Musel si myslet, že jsem se zbláznil, po tom, co jsme spolu našli. Odved mě kousek a pak mi vyložil, co se stalo. Jardu zastihl už na odchodu a mluvili spolu jen krátce, Jarda se prý choval jako pomatený, ale dvakrát ho ujistil, že není sketa a že ví, co má udělat.

Chápete, co mě napadlo první… Zdeněk mi to ovšem vymlouval a tvrdil, že Jarda chce za každou cenu do Prahy, a že mu slíbil, že navštíví nerváka, a teprve potom udělá, co mu řekl, že udělat musí — že se sám udá.

— Já mu řek, že to nechám na něm, — povídá Zdeněk horečně.

— Bude pro nás lepší, když se ho v Praze ujmou nerváci a vezmou ho na nějakou dobu na pozorování. Děvčatům nic neříkej… zapřísahám tě. Teď ho nech a jdi za ním až v Praze. Já jsem si jistej, že tě vyhledá sám.

Nezmoh jsem se na slovo, to už se mi začalo rýsovat, co jsem zavinil, když jsem ho nechal takhle utéct. A dostal jsem pekelnej vítr, když jsem na něho pomyslel. Strčil jsem si do kapsy peníze a pustil se za ním, nejkratší cestou do Liberce. Strašně jsem to natahoval… utíkal jsem… cestou jsem pořádné promok. Vzal jsem si do hlavy, že ho musím dohonit a ještě s ním promluvit. Potkal jsem nějaký lidi, co šli po silnici, a vyptával jsem se jich, ale podle popisu ho neviděli. Věděl jsem, že jsem ho moh krásně minout, protože do Liberce se dalo jít taky jinudy. Pak jsem tam dorazil a byl jsem vedle… na nádraží ho neviděli a nikdo by si ho taky nepamatoval, leda snad pokladní, jestli si kupoval lístek, ale ta to popřela, že by si byl nějakej takovej kluk kupoval lístek. U autobusů jsem zjistil, že minulej odjel už před hodinou. Byla otázka, jestli ho Jarda chytil, ale mně se nějak zdálo, že sotva. Na zpáteční cestě jsem úplně cvokovatěl… brečel jsem, mluvil jsem nahlas, věděl jsem, že si Jarda něco udělá, jemu stačilo, aby Zdeněk řek, aby se uklidil. Já to tušil, že se uklidí, aby ho hned tak nenašli, zoufal jsem si, že jsem ho nechal utéct bez jedinýho slova, večer jsme se kvůli tomu rafli se Zdeňkem, div jsme si nedali po hubě. Já se totiž po návratu ještě jednou vybral ven, šel jsem do hotelu telefonovat, že je Jarda nezvěstnej. Ale Zdeněk, kterýmu jsem to řek, můj telefonát bez mého vědomí odvolal, s tím, že s Jardou mluvil a že mu řekl, že odjíždí do Prahy — a já čekal jak blbec do deseti do večera v hotelu na zprávu. Když jsem se vrátil, strašně jsme se se Zdeňkem pohádali a div jsme se nepomlátili. Chtěl jsem odjet hned, ale když jsem balil, Zdeněk přišel za mnou a omluvil se mi se slzami v očích. Řek, že to udělal kvůli děvčatům, a že nemoh jinak… že si skutečně myslí, že se Jarda zjeví v Praze, ale že mě prosí za odpuštění. Byl jsem ledovej, a Zdeněk si náhle sedne na postel a začne se bít do čela… už taky nemoh. Tak jsme se smířili, já přestal balit a zaleh jsem, byl jsem utahanej k smrti. Ale spát jsem teda nemoh. Pořád jsem se probouzel pocitem, že slyším někoho mluvit, v jednom kuse jsem slyšel Jardu, až jsem pochopil, že se hovoří u Nadi v pokoji. Láďu jsme měli ještě doma, ležel v obýváku na zemi pod prostěradlem. Přijeli pro něho nazítří dopoledne á k tomu jsme tu měli zase orgány. Poručíka jsem zahlíd v kuchyni a pořád jsem čekal, že budou nějaké komplikace s tím, že se Láďovo tělo našlo tady u nás, kdežto pádlo skoro o kilák výš. Ale poručík odjel a na nic se neptal — Zdeněk mu to asi řek nějak jinak. Ale když jsem se ho přímo zeptal, nemoh popřít, že Jarda se Slipem vůbec nebyl tak daleko, ale předpokládal, že pádlo se mohlo klidně zanést půl kilometru proudem. Ale bylo pravda, že prý se Jarda tvářil, že Láďu našel až u nás — vlastně přímo před kotvištěm, což pokládal za další pokus naházet mu písek do očí.

Ale copak mu vůbec Jarda házel nějaký písek — když se mu přiznal? Zbytek dne jsem protlouk úplně nazdařbůh v lesích, došel jsem někam za Maxov a vracel jsem se bůhvíkudy, bez cesty a různejma oklikama přes vrchy. Je to zlý přiznat, ale já pořád pokoušel svůj vnitřní hlas, a myslel jsem, když půjdu podle citu, že ho musím najít, jestli se stalo to a něco si udělal. Byl jsem z toho šílenej. Celou dobu, co jsem chodil po horách, jsem dostával jednu pochybnost za druhou. Byl fakt, že se Jarda Zdeňkovi doznal — aspoň nepopřel jeho obvinění. Ale to, co měl Zdeněk proti němu — že otíral jeho flintu, mi začalo připadat absurdní. Proč by byl Jarda utíral tu flintu až druhej den, když musel mít nahnáno z vyšetřování už v noci. Času měl na to dost. Že s lodí hledal Láďovu mrtvolu, to byl fakt, ale já už nevěřil… nemoh jsem věřit tomu, že Jarda naschvál udělal tu věc… že mrtvolu uvázal na lano a táh ji za lodí, aby vznikl dojem, že se Láďa utopil někde docela jinde, než se to stalo skutečně. Proč by to byl dělal… co to mělo za smysl? Copak by si tím byl pomoh? Řeknu vám, že s tím na mě přišla hrůza, přestal jsem totiž věřit pádlu. Tomu pádlu, co bylo tedy určitě Láďovo, a našli je v noci ve vichru na opuštěným jezeře. Zkrátka mi začalo docházet, že za tím může být něco zatraceně divnýho. K tomu jsem už věděl, že se Jarda nevrátí. Ráno jsem se pokoušel přečíst jeho dílo a nemoh jsem se tím prokousat, bylo to nesrozumitelný a nečitelný, ale poslední dvě stránky patřily Zdeňkovi. Bylo to patetický a pomatený, ale já z toho pochopil, že mu děkuje za všechno, prosí ho za odpuštění všeho, čím ho kdy zarmoutil, a loučí se s ním. Já vám povídám, začal jsem být jak blázen a hledal jsem ho, ačkoli je to zcela absurdní, hledat někoho naslepo, když nevíte, kudy chodil. Pak jsem se nějak vrátil do Bedřichova, šel jsem tam na pivo. Ale musím vám říct, že jsem měl tehdy pravdu — a že ho našli, ale až za tři měsíce. Já se to dozvěděl náhodou od jedny holky z naší bývalý skupiny. Bylo to tak dlouho potom, že prý ze začátku nemohli zjistit jeho totožnost, občanku měl úplně zničenou. Oběsil se v lese na Buchbergu, jak se tam říká, na jednom vrchu u Maxova. Já šel tamtudy jak blázen, a to mě tedy napadlo všelicos.

Z Bedřichova jsem šel ke starý papírně a potom pořád nahoru k přehradě. Už se začalo šeřit a k těm chalupám jsem dorazil za úplný tmy. A zase pršelo. Já se dal rovnou k chalupě starýho Pošeptnýho a zaklepal jsem mu na okno. Pan Pošeptný mi otevřel a sprásk nade mnou ruce, byl jsem mokrej do niti a dost taky špinavěj. Musel jsem se u něho svlíknout, půjčil mi svoje kalhoty a moje svršky rozvěsili nad kamna. Tady to bylo všude tak, že se večer topilo v plotně a lidi posedali kolem. Pan Pošeptný tu bydlel se synem a se snachou, a snacha mi uvařila čaj s rumem, teda po moravsku, polovinu vody a polovinu rumu, a sladký to bylo jak cumel. Pan Pošeptný si sed ke mně a pořád se vyptával, věděl už, že jsme Láďu našli, a chtěl vědět podrobností. Ale já už se toho hrozil… neřek jsem mu celou pravdu. Řek jsem jenom, že to bylo kousek výš, než kde ho hledali původně.

— To se může stát, — povídá, — že se pádlo zanese proudem. I takových dvě stě metrů… ačkoli byste hádal, že v nádrži není proud žádnej. Tedy jste ho našli pod strání, jak jde vrchem cesta? Rek jsem, že tam někde, ale trochu blíž k nám.

— To je divné… no ale možné to je. Je to neštěstí. A ty dvě mladé paní. To jsme si nemysleli, když jsme tady spolu seděli… dostaly na cestu taky něco pro zahřátí. To jsme si nemysleli. Když já jsem jim pomáhal zde s naším, my jsme jim teda odvezli loď k vodě na vozejku, a náš jim loď sám vystrojil, aby nešplhaly na tento… a ještě nepřišly k úrazu. Ale jsou šikovné, a pěkné. Už jste se přesvědčil, že loď nepropouští? Já jsem vytento všechny spáry a vymazal dehtem a přes to jsem dal teprve nátěr. Plachtu jsem také vyspravil. Pan Labík je vzdělaný, ale nerozumí lodím. No, každý nemůže umět všechno.

Zeptal jsem se — a srdce jsem měl v krku, jestli u něho nezůstalo naše pádlo.

— Ale ne, kdepak, to jsem jim dal do lodi, já pádla nepotřebuju, řekl pan Pošeptný. — Mladý pani vám povídaly, že jsem jim ho nedal? Ale dal. Byly by na to zapomněly… obě se hrnuly k lanku, a že pojedou. Ale já na to nezapomněl.

— Ale který bylo od vás, — povídám.

— No sakra, které… To je přece hloupost. Pádlo jako pádlo… takové starší, těžké… bylo tedy štíplé, za což jsem nemohl. Já ho na vodě nepoužíval, u mě jen leželo na dvoře. A když chci odpíchnout, užiju bidlo, ne pádlo.

Trochu se zlobil, že jsem ho osočil, že pádlo naštípl. Já se mu omlouval, ale pořád opakoval, že pádlo neštíp, a že ho ani nenapadne užívat něčeho, co mu tam někdo strčí s lodí. Vykládal, že spravoval kánoe a kajaky, a že mu ještě nikdo nepřišel s tím, že mu něco pokazil. Kdyby byl věděl… Mně se motala hlava z rumu a mluvil jsem pátý přes devátý. Pan Pošeptný se dost rozčiloval, když jsem si zas oblík svoje mokrý svršky, ale už jsem tam nechtěl zaclánět, šel jsem. V hlavě jsem měl jednu myšlenku, to pádlo. Jestli se doma nenajde to štíplé pádlo, pak to bylo ono, co vytáhli jako Láďovo, ale nebylo to Láďovo. Rozumíte, co mě napadlo. Ze se našlo pádlo, které měly ve Slipu, kdežto Láďovo pádlo — to, s kterým vyplul, se nenašlo vůbec. Bylo by se mělo najít na úplně jiném místě, ale nenašlo se, a to znamenalo, že se nějak dostalo na břeh. Někdo tam doplaval a odtáhl je. Kdyby se bývalo pádlo ze Slipu utopilo jen náhodou, byla by snad o tom nějaká řeč.To ne byla náhoda, protože bychom byli to druhé pádlo našli.

Jarda byl nevinen… on to neudělal. Nemoh to být on, kdo nechal nenápadně tamto druhé pádlo uprostřed jezera. Tamtudy jely se Slipem. Jarda nebyl vinen a nepochyboval jsem už, že to udělala Naďa, ačkoli jsem za boha nechápal proč. Byla to ona, která dostala to pádlo z lodi a tím označila nepravé místo, ze strachu, aby Láďu nehledali tam u nás — aby ho přece jen našli — jeho nebo člun. Úplně jsem z toho trojčil. Ani jsem se Pošeptnýho nezeptal, jestli tam přišly společně. Ony přece chodívaly na špacíry každá sama, aby mohly rozjímat, a někdy se sešly až u cíle. Naďa ho zabila… a Jarda to jen nechal na sobě. A pak jsem si zas říkal, že se třeba mýlím, a že to štíplé pádlo najdu doma v kůlně.

— První, co jsem udělal, když jsem přišel domů — šel jsem rovnou dozadu ke kůlně, ale byla zamčená.

— Prosím tě, Horáci, kde jsi, — uvítal mě Zdeněk. — To už je s tebou sakramentský. Děvčata už měly starosti.

— Kde jsou.

— Naďa má horečku, složilo ji to. Milena je nahoře s ní. Kde jsi byl?

Řek jsem mu v krátkosti, že jsem byl v Maxově a různě po kopcích, a naposledy u Pošeptnýho.

— Tos tedy nemusel. Poslední večer u nás. Kdybys věděl, jak na tebe čekaly.

Řek jsem, že je mi to líto. Pak jsem se zeptal Zdeňka, kde je klíč od kůlny.

— Visí na dveřích od kuchyně. Co tam chceš teď večer? Povídám, že si potřebuju najít nějaký prkýnka do postele, pod slamník, anžto má drátěnka důlek uprostřed, což byla pravda. Vzal jsem si klíč a šel jsem ven. Zdeněk za mnou volal, že to přece nespěchá, a ať se jdu napřed najíst. Pak jsem si s baterkou v ruce odemk kůlnu, prolez jsem pod plachtou, co tu visela na trámku, a hledal jsem pádla. Byla tu dvě. Jedno bylo pryč, měl je posledně Jarda na Slipu. Čtvrtý bylo vůbec pryč… možná, že je vyhodili z pramice někam na břeh a zůstalo tam. Ale co jsem viděl, tahle dvě nebyla štíplá. Ani trochu. Sebral jsem zezadu pár prkýnek a vyšel jsem. Prkýnka jsem složil u prahu a šel sem se podívat ke kotvišti. Na plácku u břehu nic neleželo, pádlo muselo zůstat v lodi. Vlezl jsem na lávku, chytil jsem se lubu a už jsem je tahal ze dna, napřed jsem po něm hmatal a zdálo se mi, že jsem nahmatal štíplý místo, ale pak jsem si na to svítil a zjistil jsem, že jsem se zmýlil, konec byl jen roztřepenej.

— Co tam děláš? — zavolal na mě Zdeněk. Zařval jsem, že se meju.

— To přece nemusíš k řece, sakra. Dole jsou dvě konve plný vody.

Mezitím jsem k němu dorazil. Zdeněk stál na prahu a čekal na mě. Řek jsem, že by se skrz mou špínu ucpal odpad a tak něco. Přitom jsem myslel na to, že se ho zeptám. Chtěl jsem se ho zeptat, co bylo, když tehdy holky Slipa přivezly… jestli Naďa neříkala, že utopily cestou pádlo. Ale to ne, spíš je šla sama uklidit, ale nebrala je z lodi, ale odněkud z křoví, kam je asi hodila, potom, co je dopravila na břeh. Ale když jsem se na Zdeňka podíval, nemoh jsem, odložil jsem to na jindy. Šel se mnou do kuchyně, na vařiči bublala voda, uvařil mi kafe. Vypadal děsně ztrmáceně a smutně.

— Hele, ohřeješ si jídlo sám? Děvčata ti nechala večeři, je tamhle v kastrolu. Nebo jestli chceš, otevřu ti sardinky. Máš chuť? Chuť jsem tedy neměl, na nic.

— Já tě zítra vzbudím v půl šestý. Nejlepší spojení je…, — a začal mi to povídat.

— Tak mě vzbuď, nebo mi dej budíka.

— Já nosím budíka v sobě, — povídá Zdeněk. Podíval se ještě, jestli mám co jíst, a prohlásil, že si jde lehnout. — Chudák Naďa není v pořádku, — zabručel, když si zapaloval svíčku. — Chuděra. Člověk se nediví. — A když už byl ve dveřích, podíval se na mě tak, že mě to sevřelo.

— Ty, kamaráde, ukážeš se tu ještě někdy? Už nikdy, co? — Řek jsem, že jo, a že se někdy určitě uvidíme v Praze.

Jíst jsem teda nemoh. Zapálil jsem si cigaretu, počkal, jsem asi čtvrt hodiny, co jsem myslel, že Zdeněk zaléhá, a pak jsem šel nahoru a zastavil jsem se za dveřma Nadina pokoje. Ten pokoj byl taky v prvním patře přes chodbičku, s okny na řeku. Slyšel jsem odtamtud tlumenej hovor a tak jsem vlez dovnitř. Naďa i Milena ležely v jedný posteli pod peřinou. Vedle židle měly stát lampu.

— Můžu dál, — povídám, — pardon… ale já chtěl ještě navštívit našeho maroda. Jak se daří?

To jsi hodnej, my jsme na tebe tak čekaly, — řekla Naďa slabě, ale přátelsky. — Kdes byl tak dlouho.

— Všude možně. Měla jsi něco říct, že je ti špatně, byl bych sebou víc hodil. — Snažil jsem se konverzovat a přitom jsem se na ně díval. Byl to zvláštní pohled, ty jejich dvě blond hlavy na polštáři.

— Mně tady bylo zima, — řekla Milena. — Já bych vylezla, ale to bys musel jít pryč.

— Ale prosím tě, jen lež.

Podívala se na mě, ale pak vytáhla ruku a sáhla Nadě na čelo, jestli nemá horečku.

— Naďa pálí… odpoledne měla osmatřicet dva.

Řek jsem, že to stačí, a také jsem jí sáhl na čelo a potom na hlavu a za krk. Nechal jsem jí tam ruku dost dlouho nebo já nevím, ale Naďa zareagovala, chytila mě za zápěstí a strkala mou ruku pryč. Já jsem jí schválně sáhl ještě dopředu na prsa. Naďa mě držela, ale její tlak byl jen pro formu, a tak jsme se chvíli tahali. Čertví proč jsem to dělal. Vlastně jsem chtěl, aby si Milena myslela, že na Naďu beru, a nechala nás o samotě. Tak jsem se Nadě ze žertu bránil a vtom se k nám přidala ještě jedna ruka. Byla to Milenina, a já se přitom setkal s jejíma očima.

— Ty máš sílu, — povídám… Měla malou, pevnou ruku. Vzal jsem ji za ni, podržel jsem ji chvíli a pustil. Hystericky, až vyzývavé se rozesmála a zaujala pózu, jako by Naďu chtěla bránit.

Na židli stála lampa, tak jsem si přisedl k Nadě na pelest postele. Opřel jsem se o její pokrčené nohy pod peřinou a zeptal jsem se, jestli ji netížím. Odpověděla, že ne… Nepamatuju se, co jsem mluvil, jenom jsem tak žvanil. Bylo mi z toho divně u srdce. Měl jsem loket opřený o její kolena pod peřinou, a tak jsem jí trochu hladil nohy.

— Ty, pojď si sednout z druhý strany, vždyť ji tam utiskuješ, — ozvala se Milena. Měla na sobě kombiné a vypadala s tou plavou hlavou ohromně mladě a rozkošně. Druhá strana postele byla taky přístupná, protože Naďa za ní měla oblíkárnu, takže postel nestála přímo u stěny. Už jsem chtěl vstát a přesednout si k Mileně, když jsem se zas setkal s jejím pohledem.

— Naďo, — řek jsem a začal jsem do ní vážně jako dělat. Povídám, že je to blbé, že odjíždím, a že mi bude pekelně chybět.

— Kdy zas přijedeš, — řekla Milena.

Řek jsem, že nevím, a že je mi to líto. A vrhal jsem na Naďu zamilované pohledy a znova jsem zkoušel si na ni sáhnout. Zareagovala pomalu, obrátila ke mně znavené, trochu udivené oči, že jsem jí to jaksi předtím nedával najevo, že na ni beru.

— Já uz jsem taková, ze prostě vždycky onemocním. Takovej člověk jako já by neměl být na světě. Dlouho jsem se držela, pořád jsem se držela, a nakonec se složím. Tak je to se mnou vždycky.

— Držela ses úžasně… byla jsi ohromná.

Poklona jí vehnala slzy do očí. Začala, zhluboka dýchat, aby se nerozplakala, a přerývaně vykládala, že ví, jaké je číslo… že má se vším konec… je hotová… je jim tady na obtíž. Začal jsem ji utěšovat… povídám, že musí přijít za mnou do Prahy a že spolu prolezeme všechny vinárny, co znám. A že je milá a že má báječnou figuru. Ale řeknu vám, že ten moment jsem to neadresoval jí, ale té druhé holce… té mladší a hezčí, co měla toho, koho Naďa chtěla. Cítil jsem, že se na mě Milena pořád tak dívá, ačkoli na mě předtím nebrala, fakt ne… to člověk pozná, ale až teď, když se mi jako začala líbit Naďa.

— Že je Naděna báječná, — povídám. Přikývla, že je.

— Milenko, ty jsi na mě tak hodná, — řekla Naďa hlasem plným pláče. — Kdybych já neměla tebe… já bych se z toho asi zbláznila. Co já budu dělat…

Milena ji objala kolem krku a začala ji hladit, taky plakala, Naďa ji políbila na tvář. Milena říkala — Přestaň, přestaň, už na to nemysli… už ani trochu, ani trochu…, — a já se na ně díval a cítil jsem, že je tu nějaký peklo, a nemoh jsem se odtrhnout. Naďa se konečně uklidnila, přestala plakat. Milena jí pořád držela ruku kolem ramen, a Naďa se u ní schoulila. Bylo mi z toho zatraceně divně. Pak jsem se nějak zved. Ale pořád jsem fixoval Naďu. Milena ležela vedle ní a dívala se z postele na mě velkýma očima. Řek jsem, že jsem se přišel jen rozloučit, protože se ráno asi neuvidíme. Obě mi podaly ruku, ale já ji políbil jen Nadě. Mileninou jsem jen potřás. Poděkoval jsem za pohostinství a šel jsem nahoru. Byl jsem, jako když mě praští… něco mi začalo spadávat s očí, to jsem pochopil, že to vůbec nebylo tak, jak jsem si myslel… byl jsem naiva a Zdeněk byl taky naiva. Na stole ještě ležely Jardovy papíry, jak jsem si je ráno čet. Sed jsem si k tomu a dalo mi ukrutnou práci si v tom říkat, jak se mi draly slzy do očí, člověku totiž bylo jasný, že ten ubohej kluk to nechal na sobě, protože věděl, kdo to byl, z lásky ke Zdeňkovi se k tomu přihlásil, jen kvůli němu. Musel si představit, že by to Zdeňka zabilo. Seděl jsem u stolu a snažil jsem se vyluštit jen ten konec, ale to slovo — jako že by Zdeňkovi řek, že je nevinný, to jsem tam nenašel.

A pak jsem zaslech tichý kroky po schodech. Zastavily se za mýma dveřma. A víte… já už věděl, kdo to je.“

*

Horác zatáhl z cigarety a obrátil k Vašátkovi obličej. „Moment, Horáci, moment,“ řekl kapitán. „Byl mezi nimi nějaký takový vztah?“

„Byl mezi nima divnej vztah,“ řekl. „Ale zvrácenej… ne. Snad jinak. Možná že skrytě tu něco být mohlo, ale já pochybuju, že…

„Tak proč… ?“ zabručel kapitán.

„Milena na ni šíleně žárlila… chápete, ta druhá bezmezně žárlila na jeho bývalou manželku. Zdeněk už s tím neměl co dělat, byl vedlejší. Stejně už ho nemilovala…“

,Jak to,“ pravil kapitán. ,Jak to? Vždyť jste říkal, že právě v tu dobu byli s jejím manželem…“

„Ano. To ano. Ale ona potřebovala tu druhou, aby s ním mohla vůbec žít. Byla tu v pasti. Pochopte,.když člověk přinese někomu náramný oběti, a ona je Zdeňkovi přinesla, lpí na tom, co si vydupal. Lpí na tý lásce, co už vlastně neexistovala. Člověk si nepřizná, že ho ten druhej přešel. Ale já vám neřek, že tu noc se mi Milena nabídla… říkala, že už Zdeňka nemiluje… že by ho vrátila Nadě, kdyby věděla, že spolu budou šťastní. Ale to bylo jen proto, že na ni začala žárlit, protože jsem do ní večer dělal.“

„A vy… ? Přiznala se vám?“

„Neřek jsem jí, že si to myslím… nebyl jsem rozhodnutej. Vymluvil jsem se jí jenom, že jsem utahanej. Tvářil jsem se, že teď zrovna nemůžu. A taky jsem něco tento, že jsem Zdeňkův přítel. Na to mi začala povídat, že tím Zdeněk trpět nebude… že je s ní šťastnej, ale ona není šťastná… a že už ho nemiluje.

Poslal jsem ji dolů ke Zdeňkovi, a pak jsem do rána nespal. Jednu důležitou věc jsem se dozvěděl ráno od Zdeňka, ale už v noci se mi začínalo rozsvěcet. Milena mi řekla, že Zdeňka přestala milovat už dávno, a že se změnil. Změnil… pochopitelně, v jejích očích. Chápete, že Zdeněk něco znamenal, když si ho namluvila, ale tady ztratil všechen glanc. Život tady nebyl nic pro mladou ženskou. Přesně, z čeho žil on, ona žít nemohla. On si žil plnej niternej život, ale pro ni to byla past. Já věděl, že je Zdeněk prima kvalitní chlap, ale byl trochu hloubavej, a to každou ženskou časem omrzí. Ale co ji tu drželo, proč se mu pořád obětovala, proč se ho vůbec držela… kvůli Nadě. Vždyť jsem to viděl, jak okamžitě zabrala na mě, jakmile jsem začal dělat do Nadi. O Láďovi tehdy říkala, že je jí odporný, ale já si doved představit, že to tak zdaleka nebylo… zdaleka ne. Nota bene byl v Egyptě a Nadiny vyhlídky byly mnohem, ale mnohem růžovější než její. A my všichni kolem jsme si mysleli, jak bude šťastná, až… chápete, a ona to nemohla přenést.“

„Že se ta druhá vdá?“

„Ano. Pokusila se o něho, a snad to nebyl první pokus. Samozřejmě, všechno to byly jen dohady. Já si taky představoval, co se asi stalo. Milena sice s Naďou odešla, ale pak se vrátila a našla Láďu samotného. Člověk nemá tušení, oč šlo, ale řek bych, že se Milena shodila, a Láďa, místo aby se k ní měl, šel na člun a plácal se s ním kousek od kotviště… odjížděl od ní. Pušku nechal na břehu, třeba ji někam pověsil. A ona ji sundala… odjistila.“

„Myslíte, že po něm práskla — jen tak beze všeho?“

„A nemohlo to být žertem?“ řekl Horác divným hlasem. „Představte si, že seděla nebo ležela na břehu a přitom držela v ruce pušku. Po tom, co si spolu řekli. Myslíte, že je tak nepravděpodobný, že na něho začala mířit jen tak? Nebo že na něho vykřikla — Otoč, nebo střelím? Tak jsem si to představoval já… že v tom původně nebyl úmysl. Ale ona ten kohoutek stiskla. Vyšla rána… a co udělá ženská potom, uteče. Když se vrátila, bylo po všem. Pak už mohla plavat jen pro to pádlo.“

„Vy myslíte, že šla do vody, aby mu pomohla?“

„Nevím… netroufám si říct. Ale už bylo pozdě. Víte, Naďa i Milena byly otužilé a Milena plavala jako ryba. V čem šla do vody, nevím, ale rozhodně pak běžela normálně oblečená za Naďou a snad došla k Pošeptnýmu i dříve. Došly tam dost pozdě, ale nápadné nikomu nic nebylo… ostatně cestou se sbírají houby, nebo se dumá o problémech. Naďu to nemohlo překvapit, že s ní Milena vlastně nebyla.“

„Myslíte, že to pádlo chtěla vzít s sebou?“

„To ne… odtáhla je na břeh a někam je hodila. Myslím, že ji to napadlo až dodatečně, že nikdo nebude věřit, že se stal Láďovi malér, když se tam nenajde pádlo, a že ho budou co nevidět hledat — až se zjistí, že člun zmizel. Ale ve Slipu měli pádlo. Měli je tam vždycky a bylo to stejný pádlo, všechny čtyři byly stejný. A dostaly je od Pošeptnýho zpátky, vždyť se tam s ním přijelo. Zpátky měly dobrej vítr, i když lilo a bylo škaredě, a jely přirozeně na plachtu.“

„U toho vašeho kotviště je menší hloubka?“

„Značně menší. Nevím přesně kolik, ale maximálně něco přes tři.“

„V tom případě by ho byli mohli najít,“ zabručel kapitán. „Šlo taky o ten člun — a možná na prvním místě. Mířila přece na člun a vyšlo to, při pitvě se na to skutečně nepřišlo. Tehdy jsem to všechno jen hádal, a bylo mi zle kvůli Jardovi.“

„Myslíte, že to věděl?“

„Musel o tom něco vědět, když druhej den otřel tu flintu. Jasně že puškám nerozuměl, protože by se byl do ní podíval a byl by vyhodil tu hilsnu. Zdeněk ho od toho momentu začal podezřívat a on to jistě tušil, a nechal ho při tom.“

„Ráno jste to vašemu příteli sdělil?“ zeptal se Vašátko vážným tónem.

Horác jen zavrtěl hlavou. „Jak to? Vy jste mu…“

„Já vám řeknu všechno,“ řekl tiše. „Bylo to tak… Je fakt, že jsem se ho zeptal cestou, jak to tehdy bylo, když ty dvě přijely se Slipem, a jestli přivezly pádlo. Povídá udiveně, že ano, a že je Milena šla sama uklidit, a přitom konstatoval, že je vůbec praktičtější a pořádnější než Naďa. Chápete, že mi z toho bylo divně po těle, ale nemusel jsem se ho ptát… já to vlastně čekal. A ve vlaku si k nám někdo přišed a mluvili jsme spolu jen chvilku… až před Prahou. Pochopte, že Zdeňka žádná moc na světě nemohla přesvědčit, že to nebyl ten kluk. Milenu miloval jako blázen. Jedině mu dělalo starosti, jak to všechno snese a co ještě může nastat. Potom jsme přijeli do Prahy. Když jsme se loučili, tak se najednou rozplakal. Objali jsme se a pak jsem ho už nikdy neuviděl.“ Horác přestal mluvit a podíval se na Vašátka způsobem, jako že už nemá co dodat. Vašátko pokuřoval se svraštělým obočím. „Chcete říct, že žijí šťastně a spokojeně až dosud?“

„To ne…“

„Tak jste jim poslal pohlednici na vánoce?“

„Jo,“ řekl Horác. Vašátko se setkal s jeho vážným, neuhýbavým pohledem. „Vyměnili jsme pár dopisů. V prvním jsem si napsal o ty Jardovy písemnosti. Poslal mi je a přitom mě k nim zval… odmít jsem, ale něco se tam muselo stát, fakt… někdy po vánocích mi Naďa napsala, že je Zdeněk nemocnej a že leží v Liberci. Ale to, co jsem nevěděl, ten chlapec se zbláznil. Dva roky si ho podávali po různých mimopražských klinikách, ale v Liberci ležel napřed na interně. Nevěděli, co mu je… Jednou mi poslal hrozně divnej dopis s kresbama, vždycky hezky kreslil. Já mu odpověděl, že ho brzy přijedu navštívit. Nejel jsem brzy. Stejně to člověk tuší, co bylo příčinou. Mezitím přišel domu, zas ho tam na čas vzali a potom tam umřel.“

Vašátko neřekl nic, jen na Horáce velmi vážně pohleděl. „Ale já jsem vám ani neřekl, že jsem se po Jardovi pekelně sháněl,“ řekl Horác. „Nemůžu vám tady vylíčit všechno… obešel jsem všecky možný lidi a někdo tvrdil, že ho jedna holka viděla v Praze. Taky mi někdo dones, že po něm pátrá Bezpečnost, a já teda dostal naději… chápete, já potřeboval, aby ho našli, a pak teprve bych byl moh —. Bez něho to přece nemělo cenu. Jí by se bylo dalo těžko co dokázat, nemyslíte?“

„Tak jste o její vině nepochyboval?“ Horác se na něho podíval a potřásl hlavou. „Mluvil jste o tom s někým?“

„Neměl jsem s kým. A když jsem se dozvěděl o Jardovi… a potom Zdeněk…“

Vašátko si pomalu zapaloval cigaretu. „Kde zemřel? Tam na té chalupě?“

„Ne, v blázinci. Tu chalupu Milena prodala a koupila od někoho byt v Liberci. Přestěhovaly se tam spolu a obě si tam našly místo. Naďa zas začala učit. Milena šla do kanceláře nějakýho podniku a dokonce se tam vyšvihla.“

„Člověče, a co to, jak jste vykládal, všecko to milování, že se dívala na vašeho přítele žhavýma očima… to jste si přibásnil?“

„Ne. To byl fakt. Stavěla svou lásku na odiv těm dvěma. A ona chtěla Zdeňka milovat, ale já bych řek, že milovala spíš ji. V tom smyslu, že ji potřebovala, rozumíte? Mohla ho milovat jen tehdy, když ho chtěla Naďa… a samo, záviděla jí a trápila se, a přitom ji asi taky potřebovala. Bez ní by tu byla s ním zůstala sama. S jeho divnýma řečma… s jeho osamělostí, s jeho úvahama o smyslu života. Kdyby to bylo Nadě vyšlo, byli by se asi rozešli.“

„Ale žárlivost… jestli už byla k manželovi lhostejná?“

„K ní nebyla lhostejná. Žárlivost má větší výdrž než láska… je to silnější vášeň.“

„Divné… Psal vám o smrti Jardy?“

„Ne… to jsem se dozvěděl až v únoru od jedny holky, která znala jeho otce. Ty písemnosti jsem pozděj ukázal jednomu, co studuje matiku, a on se na to díval. — Řek mi, že je to sice vedle, ale na samouka úctyhodnej výkon. Jeho otec se prý vyjádřil, že věděl vždycky, že je blázen. Ten kluk se pro Zdeňka fakt obětoval. Byl vlastně jedinej, co mu zbyl.“

„Když nepočítáte ženy.“ Horác mlčky přikývl.

„V tom bych s vámi souhlasil, že je nepočítáte.“

„Já neříkám, že se se ženskými vůbec nedá počítat,“ ozval se Horác rychle. „To ne… Ale ne při tom, co chtěl. Já si pořád myslím, že v tom měl pravdu, i když se zbláznil. Jenže měl jít do hor sám. Neměl si tam brát s sebou nikoho.“

„Poslyšte, Horáci… a nezapracovala tady fantazie? Ta záležitost s pádlem je skutečně dost vágní.“ Horác na něho pohlédl a neodpověděl.

„A co… vdala se některá?“

„Ne, co já slyšel, žijí spolu.“

„Spolu? To mě podržte.“

„Ano… jen ty dvě, a pořád ještě. Zdeněk šel, a ony zůstaly u sebe.“

„To je ovšem… to je hrůza,“ řekl Vašátko.

„Copak ji mohla Milena nechat se vdát, když kvůli ní spáchala vraždu?“ řekl Horác poněkud divným hlasem. „A mohla se Naďa od ní odloučit, když ona tak milovala jejího Zdeňka?“

Vašátko se na něho pátravě podíval. „Chcete tím snad říct, že je to trest nějaké té vyšší moci? Člověče, já na osud moc nedám.“

Horác se smutně usmál a pokrčil rameny.

*

Vašátkovi se Horácovo vyprávění zadřelo pod kůži a hned druhý den si dal v archivu vyhledat akta o případu utopeného houslisty. K svému údivu shledal, že k písemné dokumentaci je přiložen dopis devatenáctiletého Jaroslava Konečného, v němž se přiznává k vraždě v plném rozsahu, tedy k onomu výstřelu na člun z brokovnice. Vašátko si pomyslel cosi nelichotivého o Horácově fantazii, ale osten jakési pochybnosti vůči zúčastněným na případu v něm, přes jistou úlevu, přece jen zůstával.

tajemství obří čiše

Pan Tručka, vrchní v hotelu na Hrazanech, řekl hlasitě „Dobrý večer, soudruhu okrskáři,“ ale v duchu si řekl — tak, už je to tady. Okrskář Kratochvíl prošel plně obsazenou místností, vrchní viděl na chvíli jeho mohutná záda, a přisedl k rohovému stolu. Seděl tu doktor Jungwirth, drobný muž s odstálýma ušima, herec Jelínek, jenž skoro nikdy nepromluvil slovo, jen gestikuloval, a ještě jeden muž, také známý od pana Pešty, jenž byl panu Tručkovi krajně nesympatický, protože na čundráka vypadal příliš inteligentně, a na inteligenta byl příliš špinavý. Pan Tručka se důstojně pohnul zpoza pultu a zamířil za okrskářem. „Jedno pivíčko, prosím?“

„Dejte sem jedno pivo,“ pravil okrskář bodře. Měl mužnou, přísnou tvář a bradu rozdělenou čárkou. „A vy…?“

„Já nevím… myslím, že už jsem svoje ledviny zatížil přes míru,“ řekl doktor. „Něco tvrdého… máte koňak?“

„Ale ovšem, pane doktore. A co vy, mistře?“

„Zatím nic.“ Přirozeně, že nic. Pan vrchní věděl, že se pan Jelínek před nedávném vrátil už asi počtvrté od Apolinářů. Jelínek se na něho podíval černýma, úplně průhlednýma očima a udělal bezmocné gesto rukama a rameny. Docela jako němý Grimaud. Pan Tručka v mládí holdoval Dumasovým spisům a pořád ještě z nich mohl být zkoušen o půlnoci.

„Prosím vás, mně dejte taky pivo,“ pravil trempíř zdvořile, jako by věděl, že ho má pan Tručka nerad.

„Hned to bude.“

„Prosím vás, nemoh byste trochu ztlumit televizi?“ řekl doktor Jungwirth nevrle.

„Inu, já bych nebyl pro, radši to nechte,“ řekl okrskář.

„Je to pekelnej rámus, tohle,“ pravil ten ošumělý chlápek. Okrskář se usmál.

„A co když lidi špicují uši? To vám nevadí?“

„Jako co?“

„Vy nemáte ve zvyku si všímat svého okolí?“

„To ne… ani ne. Totiž, lidi mi většinou nevadí. Starám se o ně, jen když chci.“

„To jste šťastný člověk,“ řekl doktor. „Co děláte?“

„Malíř,“ odpověděl ten ošumělý lakonicky.

„Pravda, vy se musíte starat o lidi, i když nechcete,“ zabručel okrskář k doktorovi.

„To se tak nedá říct, soudruhu okrskáři. Spíš musím chtít, i když nechci. Kdybych nechtěl chtít, nic by mi to nepomohlo, že musím.“

„V tom máte recht. U nás je to nakonec stejné…“

Kecají, pomyslel si pan Tručka s úžasem. Oni se tam baví. Zachytil jenom pár vět, protože několik metrů od jejich stolu už slyšel jenom televizi. Baví se, jako kdyby se nic nedělo, a přece, pan Tručka byl hluboce přesvědčen, že sem okrskář přijel jen proto, aby zatkl jednoho z nich pro vraždu Milana Pešty. Pan Tručka o tom věděl své a přemítal o tom už od rána, a po usilovném přemýšlení dospěl k názoru, že jeden z nich je vinen. Bože, co jiného…! Nic jiného nebylo možné. Pešta, prokristapána, takový štráda, takový herec, samé prachy a samé úspěchy… ten se přece neotrávil sám. To ať říkají někomu jinému. Kdyby to byl tadyhle Jelínek, ten chudák ožrala a blázen, ani by nemrkl. Tomu kouká z očí, že život pro něho zrovna nemá velké půvaby. (A přitom hrál Jelínek většinou role lumpů a zlosynů, ačkoli to byl džentlas a náramně plachý člověk, to pan Tručka poznal, na tyto mlčouny měl čich.) Ale Pešta… jak si sem jezdíval na tu svou nóbl haciendu fiatem, a pokaždé s nějakou náramnou krasavicí a pořádal si mejdany, a lidi vykládali, že se u něho pije jenom z obřích číší. Pan Tručka víckrát viděl v televizi i v časopisech obří číše, ale v životě z nich nepopíjel. (Vzpomněl si, že mu o nich vykládala paní Navrátilová, manželka nákupčího Navrátila, co mají chatu kousek od Pešty. Ta ženská o těch číších docela básnila… všechny ženské jsou bláznivé. A že prý v nich měl Pešta zvláštní zálibu, že se o nich zmínil i při rozhovoru v televizi, a potom jich dostal několik zásilek. Není divu, za tu reklamu. Měl to jednoduché. Stačilo říct, že si na ně potrpí, a už mu je poslali zdarma. To se obyčejnému člověku nepřihodí. Proto je měl Pešta i na chatě, kde má obyčejný člověk na pití sklenice od hořčice. Ale ta číše, z které vypil smrt, prý byla obří.)

Pan Tručka se zarazil ve svých úvahách, postrčil přitom plný půllitr, který mezitím natočil, přišoupl si další a otočil kohoutkem. Obří číše… bylo to divné. Však se tam šel dnes dopoledne podívat, ačkoli Peštu už odvezli a chata byla zamčená. Ale viděl verandu se stolkem, kde se to stalo. Ano… stalo se to venku. Však jsou teď teplé noci… Pešta tam míval stát dvě proutěná křesílka, ale ta se přirozeně uklízela dovnitř, jen stolek stával na místě i týden, byl to zahradní, těžký stolek, dokonce i s takovým kostkovaným ubrusem, a ubrus se nikdy neztratil. Jednou Peštu upozorňoval, že mu ho někdo ukradne, a Pešta se jen smál, že prý už je vyšisovaný, takový hadr, ale lidé přece ukradnou i hřebík, a přece mu ho neukradli. A na tom stolku našli číši a načaté moselské, ale Navrátil říkal, že otrávené víno bylo jen v té číši, a že moselskému nic nebylo, ani špunt nebyl podezřele cítit. A Navrátil je expert, pracuje u Chirany a vyzná se v jedech podle čichu. Bůhsuď, jak to moh Pešta nepoznat, co pije, bůhsuď. Pan Tručka si vzpomněl, že ho Navrátil ujišťoval, že mohlo jít o kyanid draselný, protože ten hlt v číši byl cítit slabě po hořkých mandlích, kdežto láhev byla cítit jen po víně. Navrátil mu ovšem vysvětlil, že stačí loknout, a než máte čas popřemýšlet, co vlastně pijete, udeří to s vámi o zem a zemřete ve dvou minutách za krutých bolestí. Pan Tručka natočil další půllitr a zahleděl se k rohovému stolu. Bože, kdopak moh Peštu znát tady odtud… ovšem, znali ho všichni, ale jen tak, od vody, jak se lidi znají. Jediní jeho známí z Prahy seděli vzadu s okrskářem… doktor a jeho manželka byli s ním loni pečení vaření, někdy přijeli i společně jeho fiatem. Jelínek si tu seděl na svém hausbótu, rybařil… ale člověk věděl, že se znají roky z divadla. A ten třetí… včera se dal slyšet, že by chtěl mluvit s Peštou. Tadyhle včera seděli v hotelu všichni tři do půl jedenácté, karbanili, hovořili, a ráno byl Pešta mrtvý. — Ležel tam prý za tím křeslem, takže nebyl zvenčí vidět, a Navrátilová ho našla náhodou, chudák ženská, když si všimla, že se tam ráno svítí. Byl prý v obličeji modrý, jako kdyby se dusil. Ne, to si neudělal sám. Pan Tručka si vzpomínal, jak byl na sebe opatrný. A vždycky jako ze škatulky. Takový člověk na sebe ruku nevztáhne.

Vtom si všiml, že se zvedl ten velký trempíř a míří k pultu.

Pan Tručka naladil pozorný obličej.

„Prosím vás… můžete udělat panu Jelínkovi kafe?“

„Hned to bude.“

„A nemáte nějaký cigarety?“

Zatímco si vybíral cigarety a platil, pan Tručka si ho nenápadně prohlížel. Čertví, kde se tu vzal a čí to byl známý, ale Jelínek si ho včera vzal s sebou na hausbót. Ovšem, na to ho znát nemusel. Stačilo, že s nimi hrál mariáš. Jestlipak okrskář ví, že tenhle chlap se včera sháněl po Peštovi. Kávu pro Jelínka… třeba chce kafe před cestou, než ho okrskář odveze. Pan Tručka měl totiž další závažný důvod k podezření. Navrátil mu vylíčil, co se tam ráno stalo… byl to skandál. Ti dva se tam ráno sešli, vlastně všichni tři, ale nejdřív ze všech přišel doktor Jungwirth, protože pro něho běželi. Doktor prý všechny vyhazoval, ale napřed číši i tu láhev zamkl do skříně. Musel ji tedy vzít do ruky. Musel si na ni sáhnout… a že prý Jelínek zrovna tak, chtěl ji za každou cenu vidět, a také si na ni sáh. To dá rozum, pomyslel si pan Tručka, když sléval vroucí vodu do šálku s kávou. Byl natolik zběhlý v kriminologii z četby detektivek, že věděl, že v tom mohl být záměr pro případ, že se najdou později otisky. Dva cukry… tři. Jelínek rád sladké. A potom si dali ti dva přes hubu, což je skandální. Že se trochu nestyděli, nad mrtvým. Ať už to bylo jak bylo, je to hanba. Doktor prý hledal dopis na rozloučenou, a všechno mu tam prohrabal, lezl mu i do kapes. Jelínek se na to chvíli díval, a pak mu vyrval všechno, co našel, byly to nějaké dopisy, celý svazek toho byl.

Pan Tručka se blížil k rohovému stolu s kávou na podnose, na obličeji vlídný úsměv. „Jedno kafíčko, mistře.“

„Děkuju vám, vy jste moje spása,“ pravil herec. „Tak co, pane Tručka, byl jste si dnes zaplavat?“ zeptal se okrskář bodře.

„Dneska ne, neměl jsem čas.“ Plavat, plavat, pomyslel si. Podíval se na Jelínkův obličej a hledal na něm stopy pláče. Ráno přece plakal, ale jen jednou. Přesně prý tehdy, když vyrval doktorovi ty písemnosti a vyběh s nimi ven a na tom stole je zapálil, ačkoli okrskář tam stál a žádal ho, aby mu je vydal. A okrskář s ním mluví jakoby nic. Neuvěřitelné.

„Koupání je tu moc pěkný,“ podotkl ten ošumělý muž v džínách.

„A co rybaření, rybaříte hodně?“ zeptal se okrskář Jelínka.

„Ale jo, ale už to zdaleka není takové, co to bývalo.“

Koupání, rybaření. A přitom pan Tručka přesně věděl, jak to bylo. Místo aby Jelínek ty věci okrskářovi vydal, zmačkal je dohromady a zapálil je před jeho očima, a ještě je prý polil benzínem nebo čím, aby to nešlo zachránit. Pak prý zkřížil ruce a povídá — Dělejte si se mnou co chcete — Pan Tručka při té vzpomínce pohleděl Jelínkovi do tváře. Vypadá sakramentsky špatně… Kdo by si to byl pomyslel, že tu budou večer sedět a vybavovat se jakoby nic. Bože, oba si sáhli na tu číši, oba. Člověk není malé děcko, aby nevěděl, co to může znamenat. Ale který z nich to byl? Přece ne oba, pomyslel si pan Tručka s jakousi hrůzou. Podle jeho názoru Peštu otrávil ten, kdo se u něho zastavil ještě pozdě v noci, a sám. Ale který z nich to byl? „Já bych taky rybařil, ale nemám na to trpělivost,“ řekl doktor s úsměvem. Byl to zvláštní úsměv. Doktor byl malý, drobný, v plavkách vypadal jako klučík. Kdežto jeho manželka, jak ji pan Tručka občas vídal na pláži, to byl kus, božínku, že se lidé ohlíželi. Že prý jim to vždycky spolu náramně klapalo. Jenže rozumný člověk by se nekamarádil právě s Peštou, kdyby měl takovou manželku. A Jungwirthovi se s Peštou náramně přátelili. Jestlipak soudruh aspoň ví, že se Jungwirth panu Peštovi hrabal ve věcech. — Pan Tručka se přitom na ně vlídně usmíval.

„Nejlepší rybaření je na horských potocích,“ pravil okrskář. „Já jsem z hor, a už jako kluk jsem s kamarádama chodil na pstruhy. To máte požitek… taková ryba bojuje, jen tak se nedá chytit. A je chytrá.“

„Pstruh že je chytrý?“ pravil Jelínek. „Je to krásná ryba, ale chytrá?“

„Myslíte štiku?“

„Ale kde, soudruhu… štika je dravá, ale mnohem chytřejší je sumec. Ten vám mně už proved kousky… Sumec je filozof. Kam se na něho všichni hrabou… To je bojovník.“

„Prosím vás, mně ještě jedno pivo,“ pravil ten trempíř s vyzáblou tváří a modrýma očima.

Pan Tručka se vrátil k pultu poněkud duchem nepřítomen. Měl pocit, že je to nepřístojnost, mluvit teď o rybách. Když o tom uvažoval, nemohl si pomoci, znova došel k názoru, že vrah pana Pešty sedí tam vzadu u stolu… a musel to být jeden z těch tří. Co v tom může být, že je nechávají chodit po svobodě (i když pan Tručka věděl, že je odvezli na Dobříš, ale za dvě hodiny už lidé viděli doktora opět na pláži). Co v tom může být… koho podezřívají? Božínku, vždyť pan Pešta přijel včera v půl deváté bez ženské, docela sám, lidé si dobře všimli, že byl sám. Doktor je tu taky bez manželky. Jak tedy…? Že by se u něho on nebo Jelínek nestavili? Co v tom jen může být, že je z Dobříše zas poslali zpátky? Ledaže podezřívají některou ženu, ano, žena by to udělala… ale která? Pan Tručka si nemohl momentálně na žádnou z místních vzpomenout. Napadla ho jediná, která se po Peštovi včera ptala v hotelu, taková nohatá, pihovatá… bude to asi příbuzná Hlebeškových; ale ne… to není možné, taková holka by se k němu modlila jak k svatému obrázku, a kdyby jí podepsal fotku, líbala by mu ruce. Takový zajíc, kristepane… to ne. A o žádné jiné momentálně nevěděl. Kdyby za ním byla některá přijela autem, to by se přece neutajilo. Ženská by přece nepřišla pěšky bůhví odkud. Bože, bože, byl to ten blázen Jelínek… nebo snad ten čundrák? Kdoví, co spolu měli. Nebo snad doktor? Jestli ho podezříval se svou paničkou…

V rozčilení si zapálil cigaretu a cítil, jak mu srdce silně tluče. Podíval se k nim mračny kouře. Ale viděl na nich, že mluví o rybách. „…jsem ho nakonec přece dostal,“ pravil okrskář a napil se piva. Vykládal příhodu z rybaření bodrým tónem, zvolna, jak se hodilo k věci. Jungwirth pokuřoval, ale cigaretu zamáčkl v polovině, přestala mu chutnat. Prošedivělý herec se opíral oběma lokty o desku stolu a ruce měl sepjaté. Cizí trempíř také nervózně pokuřoval a hleděl z jednoho na druhého. A přece se bavili p rybách, a hezky dlouho. Okrskář se setkal s očima malého doktora, jenž prohodil: „Jak vidím, jste fanda… hm?“

„Jak se to vezme. Je to sport… já slyšel, že ho doporučují na nervy.“

„No… říká se to. V zásadě proti tomu nic nemám.“

„Sám nejste rybář, co?“

„Nejsem, mně to nic neříká.“

„Ale vaše paní… že prý taky rybařila?“

„Někdy, to je pravda.“

„A co pan Pešta, ten to prý doved. Tak jí dával aspoň lekce, hm?“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Božínku, přece se smím zeptat,“ řekl okrskář klidně. „Co je na tom.“

„Mne se jen zdálo, že jste si zažertoval.“

„Jděte… vy jste nějak citlivý. Na mou čest, já jsem tím nic nemyslel.“

„Podívejte se, soudruhu okrskáři… na vtipy nebo poznámky nejsem vysazený. Můžete nás zajistit, což už jste měl udělat, ale vaše duchaplnosti si vyprošuju.“

„Aha… vy mě kritizujete,“ řekl okrskář klidně. „Vy si myslíte, že jsem vás měl oba rovnou naložit… to jste myslel?“

„Ano, když jste neměl jistotu.“

„O vašem alibi?“

„Ovšem. Nemoh jste přece na místě poznat, kdy umřel,“ řekl doktor zvláštním tónem.

„Vy si o mně děláte nějaké starosti… To víte, že jsem to nemoh určit přesně na hodinu, ačkoli jsem to odhad.“ Vida, to já bych si netroufal.“

No, já viděl v životě dost mrtvých, možná o nic méně než vy, ane doktore.“ To přeháníte.“

Pocházím z partyzánské vesnice a jako malý kluk jsem viděl válku, ale o to nic,“ řekl vážně. „Ale nač bych vám to filmoval, že jsem to věděl. Tak vy si o mě děláte starost, že jsem nevykonal služební povinnost, když jsem vás rovnou nezajistil.“

„Kdybyste mi laskavě řek,“ začal ten dlouhý trempíř s úzkostí v hlase, ale okrskář se díval pevně na doktora. ,.Možná že jsem to neudělal proto, že jsem předpokládal, že se tady večer sejdeme a že budu vědět něco málo víc. Co vy na to, pane doktore?“

„A víte víc?“ zeptal se ten trempíř.

„Ale jistě.“

„Já bych se přidal. Kdybyste nám to laskavě,“ začal Jelínek hlasem, který působil tragickým dojmem. Udělal prosebné gesto. „Přirozeně, že na vás nenaléhám. Nejsem blázen… Mně je jasný, že je asi ještě brzy.“

„Inu, jak se to vezme,“ řekl okrskář vážně.

„Tak už to víte?“ zeptal se ten trempíř úzkostně. „Byla to ta číše, totiž víno v tý číši?“

„Na to vám mohu odpovědět kladně, „byla to ta číše.“

„A co to víno?“

.Jestli se ptáte na láhev, byla nezávadná. Našli jsme ve spíži ještě tři, rovněž nezávadné. Ostatně, kupoval je v Praze v jednom lahůdkářství poblíž svého bydliště, byla to prý jeho oblíbená značka.“ Okrskář odkašlal.

„Asi jsem vám nepověděl nic nového.“

„A jed… co to bylo?“ zeptal se ten trempíř. „Máte už zprávu?“

„Šlo o kyanid draselný. Jestli je vám známo, v krystalické formě jde o prášek rozpustný ve vodě,“ pronesl zvolna. „To se zjistilo… jak už jsem vám řekl… bez obtíží. Laboratoř to zjišťuje přednostně.“

„To už jste taky dělali, jak se říká, vyvolávali jste otisky?“ zeptal se herec prostě.

„Inu, o to si nedělejte starosti.“

„A co se děje s tím, jak jsme my pro vás otiskovali ty tento,“ Jelínek roztáhl prsty obou rukou. Vyslovil to způsobem, jako by se zajímal, jestli jejich úsilí nepadlo pod stůl.

„Bez obav, vaše otisky se neztratily.“ Okrskář se nehlasně zasmál. Měl veliká ústa a pěkné zuby. „To my neztratíme.“

„Byl jsem nucen se číše dotknout. Víte proč… Nedalo se zcela eliminovat nebezpečí,“ řekl doktor.

„Na to jste mě už upozorňoval, pane doktore. Stačí jednou. Já jsem pochopil, že jste se bál, aby si z toho snad ještě někdo nelok. Mám pravdu?“

„Nač ta ironie? Promiňte, ale měl byste vědět, že v určitých situacích přebírá lékař zodpovědnost, a ta ranní k nim patřila, nezdá se vám? Mně se tam motala hromada lidí. Jenom ti Navrátilovi. mohly tam přijít i děti. A nechat tam stát na stole sklenici s tím svinstvem, to je totéž jako nechat někde ležet nabitý revolver.“

„No, snad to není přesně totéž, ale buďsi,“ zabručel okrskář.

„Dobrá, eliminoval jsem riziko na vlastní nebezpečí,“ řekl doktor.

,Já vám nic nevytýkám, ale to vás nenapadlo, vzít tu věc do kapesníku ?“

„Odpusťte, ale nenapadlo. Doufám, že pochopíte, jak mi bylo. S Milanem jsme byli přátelé… prakticky už pár let. Přes ty různé profese jsme měli k sobě velmi blízko… a co bych mluvil.“

„Já vám rozumím,“ řekl okrskář pomalu. „Proto jste se tak namáhal, abyste našel psaní od něho, viďte. Na to jste myslel, když jste mu prohlížel zásuvky, což?“

„Jestli si myslíte, že jsem hledal něco jiného…“

„Co bych si myslel. Já vám to věřím,“ pravil okrskář nevinně. „Jenže dopis na rozloučenou bývá zpravidla někde navrchu. Předpokládám, že o tom víte, že se při sebevraždě obvykle najde dopis, že ano.“

„Vždycky?“ zeptal se ten trempíř. Okrskář se na něho vážně podíval.

„A copak vy jste chtěl včera panu Peštovi?“ zeptal se.

„Já… chtěl jsem s ním mluvit skrz jednoho přítele. Je to jevištní výtvarník… mladej kluk… on měl s Peštou nějakej malér a dostal strach, aby nepřišel o místo.“

„Hm… tomu dobře nerozumím. Vy ale nepracujete u divadla?“

„Ne, jsem na volné noze.“

„Ale s panem Peštou jste se znali?“

„To je fakt, ale nijak důvěrně. No ale přece jsem ho znal tak dobře, že když jsem sem zabloudil, chtěl jsem za ním jít a vysondovat, jak to s tím klukem stojí. Víte, Pešta byl dost vlivnej. V divadle měl rozhodující slovo. Chtěl jsem za ním jít, ale nakonec jsem nešel… připadalo mi, že není právě vhodný chodit k někomu v jedenáct v noci.“

„Jak asi víte, my nemáme alibi, totiž… já je nemám,“ řekl Jelínek pevně. „Já šel z hotelu vyprovodit tadyhle Jirku… doved jsem ho až domů,“ ukázal očima na doktora. „On alibi má.“

„Aha, proto, že jste se u něho vy stavěl v noci na frťana?“

„Protože už potom byl u sebe doma,“ řekl herec hlasem, pod nímž se to chvělo vzrušením. „Vy tomu nevěříte?“

„Co bych nevěřil, vždyť mi to pak doktor říkal,“ pravil okrskář klidně. „Vy jste mi zase vyprávěl, že jste se od něho vracel sám na hausbót. No, ale přece se mně zdá, že jste mi chtěl něco říct, pane Jelínku. Jen si vzpomeňte. Nechtěl jste?“ Herec zkřížil ruce na prsou a zavrtěl hlavou.

„Jak myslíte.“

Jako by pod tím dojmem vznikla pauza. Ozývala se silně hudba, televize totiž vysílala estrádní pořad. Na televizi odtud neviděli, ale i bez obrazu to byla hudba plná gest. Okrskář dopil pivo a ohlédl se po panu Tručkoví, jenž se právě zastavil u jednoho stolku a s někým tam hovořil, ale okamžitě se k nim vydal. (Nejspíš se k nim každou chvíli podíval.)

„Ještě jedno pivíčko?“

„A mně taky,“ řekl ten trempíř. Doktor si objednal po koňaku ještě kávu. Pan Tručka se na ně podíval černým pohledem a odcházel.

„Moment… raději ne kávu, dal bych si víno,“ ozval se za ním doktor. Pan Tručka se zastavil. „Červené, bílé?“

„Bílé.“

„A obří číše nemáte?“ zeptal se okrskář lehce. „Ne prosím, ty nevedeme.“

„Jestli vám jde o to… Milan píval z obří číše i sám,“ řekl Jelínek. „Měl je rád… potrpěl si na ně. Nemuseli být k tomu dva. Věřte mi to,“ dodal chraptivě.

„Na jednu stranu… jistě. Ale na druhou stranu, jestli si myslíte, že je to takový problém druhou sklenici vypláchnout, utřít a uklidit… nebo si to nemyslíte, pane Jelínku?“

„Proč se mě ptáte? Já vám už jednou řek, že tomu věřím, že byl sám.“

„A vidíte, pane Jelínek,“ začal okrskář, a vtom to místností zašumělo smíchem. Lidé se smáli něčemu v televizi.

„Je to zhouba lidstva, ta televize,“ pronesl doktor. „Teď ještě to zní jako fór, ale časem uvidíte. Popílek, devastace přírody, halucinogena, civilizační choroby a televize.“

„S něčím z toho souhlasím… vy tomu musíte rozumět,“ řekl okrskář pomalu. „A co sexuální uvolněnost… tu do toho nepočítáte?“

„V tom medicína nevidí nebezpečí. Dá se předpokládat, že většině lidstva bude vždycky příjemnější normální sexuální vyžití. Sexuální výstřelky byly, jsou a budou.“

„Záleží ovšem na tom, jak se to hodnotí společensky. Řek bych, že společnost může mít silný vliv pro nebo proti.“

„Do jisté míry ano, ale jen do jisté míry.“

„Tady je to vínečko, prosím.“

Pan Tručka zaslechl, o čem se hovořilo. Sexuální výstřelky… a tady přece šlo o zločin. Viděl, že je Jelínek velmi bledý a hledí na víno toužebnýma očima. Loni to bylo zrovna tak. Seděli tady při víně, a potom Jelínka odnesli. Jak to uměl Pešta roztočit, když chtěl. Pešta zářil, ano docela zářil… člověk zdravím a úspěchem září. Najednou si vzpomněl, že prý ho Navrátilová našla podle té sklenice. Všimla si totiž na ní, že je tam světlo. Byla to obrovská sklenice a házela odlesky… prý veliká a baňatá. A když si s ní přiťuknete, tak prý zvoní jako zvon. A tady seděl někdo, kdo si s ním přiťukl včera v noci. Vždyť vrah se musel dívat i na to, jak se pan Pešta zhroutil, hned po tom loku, napadlo pana Trucku. Navrátil říkal, že to svinstvo účinkuje okamžitě. Musel tedy hned zdrhnout. Jestli už okrskář ví, kdo z nich to udělal, pak se tedy umí náramně přetvařovat; kdo by to do něho řekl?

„Zdržíte se tady na víkend?“ zeptal se doktor okrskáře.

„Ne, ještě dneska se vracím.“

„Řídíte?“

„Ne, to bych těžko pil pivo,“ řekl s úsměvem. „Tak trochu jsem se dneska zdržel.“

„Prosím vás, otevřel si Pešta tu láhev sám?“ zeptal se vysoký trempíř sevřeně.

Okrskář vážně přikývl hlavou.

„Víte to na beton?“

„Ovšem… to už se zjistí bezpečně podle otisků na hrdle láhve. Jak je vám známo, pan Pešta popíjel na verandě a teoreticky… mohl se u něho zastavit kdokoli. Posedět, pohovořit, vykouřit cigaretu, že ano… Co vy si o tom myslíte, pane Jelínek?“

„Co bych si myslel.“

„Jestli nemoh váš přítel dostat návštěvu.“ Jelínek pohnul rty a udělal gesto rukou, jako že neví.

„Jestli si dobře vzpomínáte, vy jste mi tvrdil hned ráno, že spáchal sebevraždu. Tak jsem o tom uvažoval, jak jste si tím moh být tak jistý, copak se vám s tím někdy svěřil, co chce udělat?“

Jelínek na něho pohlédl a vyrazil: „Tak mě seberte… já alibi nemám… ale už mě nemučte.“

„Dobrá, dobrá, pane Jelínek. Když jste byl tak skálopevně přesvědčený, že je to sebevražda, pročpak jste spálil ráno dopisy jedný mladý paní… moment, já jsem ještě nedomluvil. Přitom jste mi prohlásil, že o žádné jeho známosti nevíte. Tak jakpak to s tím bylo?“

„Já nevěděl, čí jsou.“

„To povídejte někomu jinému. Pročpak jste se pokusil otřít tu sklenici ?“

„Já ji neotíral.“

„Jsou na to svědkové, že jste ji otřel. Vyndal jste ji z almary, kam ji uklidil tady pan doktor, a otřel jste ji dlaní. Proč jste to dělal?“

„Neudělal jsem to,“ řekl Jelínek zlomeně. „A tu korespondenci jsem… kvůli němu… Nechtěl jsem… aby do toho lidi… strkali nos.“

„Tak vy neznáte tu mladou paní, jak mají stát s manželem hausbót mezi Hrazanami a Zvíroticemi?“ řekl okrskář vážně.

„To se divím, že ji neznáte, když je přece s vámi zaměstnaná. Božínku, a vy ani nevíte, že sem taky jezdívá. Moh jste ji tady včera potkat u vody… prý tu byla náhodou s nějakými známými. Myslíte, že pana Peštu taky neznala?“

„Já nevím, koho myslíte.“

„Ale víte, pane Jelínku. My jsme si právě zjistili, že se ta mladá paní znala stejně dobře s vámi jako s panem Peštou… no, možná, že se s ním znala o něco líp, že ano. Nepsala mu náhodou z toho turné… jestli vůbec víte, že byla na turné?“

„Jestli narážíte na to, co jsem udělal, tak ty dopisy nebyly od ní. To jsem zjistil.“

„Mně se zdá, že jste na to neměl čas, pane Jelínku. Co mi to tady vykládáte,“ řekl přísně. „Víte, že to… že jste otřel tu sklenici, by mohlo stačit, abychom vás obžalovali z vraždy?“

„Ano… No tak co,“ řekl Jelínek tiše. „Co s tím děláte takové ciráty. Já jsem připravený.“

„Inu… pane Jelínku, to není jen tak… Víte už ostatně, že ta mladá paní už nebyla včera večer ve Zvíroticích? Ani na Hrazanech přirozeně. Odjela s těmi známými navečer z Hrazan do Prahy. To jste nevěděl?“

Jelínek se na něho jen díval. Rty se mu začaly třást. „No vidíte, moh jste si to všechno ušetřit, člověče,“ řekl okrskář vážným hlasem. „Ta mladá paní, jak jste si to se mnou kvůli ní rozházel, měla alibi. Vůbec tady nebyla. Odjela do Prahy vozem v půl deváté, že prý narychlo. Prosím vás, my jsme to věděli za dvě hodiny, a vy jste si myslel, že nám naházíte písek do očí. Řekněte mi upřímně člověče…, to jste si byl tak jistý, že ho zabila ona?“

Jelínek neodpověděl, nemohl, seděl tu s hlavou v dlaních. Vysoký trempíř se na okrskáře jaksi úpěnlivě podíval, jako by ho prosil.

„Sakra, to jste si byl tak jistý její vinou, že jste se ani nešel informovat, jestli tu vůbec zůstala, viďte. Vidíte, vidíte. A nám stačilo zvednout telefon a obtelefonovat pár lidí od vás, a věděli jsme to. Oni se před nedávném spolu rozešli, což?“

Jelínek k němu zvedl oči plné slz, nepromluvil, jen ho prosil gestem, aby ji nejmenoval.

„To je samozřejmé,“ zabručel okrskář. „No nic… pochopte přece, člověče. Co si o nás myslíte. Stran toho… bylo nám řečeno, že jste se s tou mladou paní v Praze často stýkal. Bylo vám tedy známo, že ten rozchod velmi těžce nese, a mně jste všecko popřel do očí. No nic… Božínku, to přece bylo první, co jsme vyšetřovali. Ostatně, my jsme tu zjišťovali alibi i jiných žen… žen a dívek, chcete-li. Nám třeba stačilo, že ho některá slečna tady hledala…“

„O tom nic nevím,“ řekl doktor. „Dovolte otázku. Máte snad podezření na některou jeho místní známost?“

„Blbost,“ zamumlal Jelínek. „Tak vy jste s ní mluvil…?“

„Mluvil… včera za mnou přišla do hotelu taková holka, ale to je blbost. Nesmysl, povídám. Zajda… taková holčička, a sháněla Milana kvůli protekci… chce se dostat na DAMU, toť vše.“

„Nebyla do něho náhodou zblázněná?“

„Co by do něho nebyla zblázněná,“ řekl Jelínek vážně. „Ale povídám, že je to blbost.“

„Inu, teoreticky vzato by to nebyla taková hloupost. Vy asi nevíte o tom případu předloni, jak se tu kvůli panu Peštovi jedno děvče přiotrávilo prášky… hm… zdejší, a taky mladá. No nic…“

„Ale tohle děvče chtělo k divadlu,“ řekl Jelínek. ,Já si to dovolím poznat, když někomu o to kráčí. To má člověk vepsáno na čele, to Kainovo znamení. Talent hned nepoznáte… ale když má někdo tu touhu…“

„Což touhu. My ovšem musíme vyšetřovat jiné věci,“ řekl okrskář mírně. Dlouhý trempíř se na něho podíval jaksi beznadějně. Chtěl něco říci, ale jen polkl. Doktor si sahal rukou za krk, bylo tu dusno a potil se. Z televize zazněl potlesk. Zrovna skončila jedna písnička a nastoupil konferenciér.

„Jestli znáte poměry na divadle nebo u filmu, to je kapitola sama pro sebe,“ řekl doktor po krátké pauze. „Každá holka se tam cpe, aspoň jako frizérka nebo maskérka, jen aby ji to prostředí pošimralo v nose. Podle mého je to prostředí značně náročné pro labilnější typy. Teď mě napadá… chtěl bych vás upozornit jako lékař a starý Milanův kamarád… že byl Milan nervově silně labilní.“

„No… to nám neříkáte nic nového,“ pravil okrskář. „Já to předpokládám, že byl labilní. Ale úspěchy měl, že ano.“

„To nepopírám.“

Kolem nich to znova zašumělo… lidé se zasmáli nějakému vtipu.

„Čemu se taky lidi mohou smát,“ poznamenal doktor. „Já to poslouchám zřídka a nestačím se divit.“

„A máte doma televizor?“

„Nemám, a nikdy nedovolím, aby se koupil.“

„A máte děti?“

„Nemáme, prozatím.“

„Jen počkejte, až je budete mít. Koupíte radši televizor, aby vám synek nelítal pozdě večer k sousedům. Já to znám. A pak si k tomu sám sednete, když budete domlácený, a odpočinete si.“

„Tomu já neříkám odpočinek.“

„A co je pro vás odpočinek?“

„Kniha, deska. K procházce se člověk musí donutit, to přiznám.“

„Kdysi se hodně tancovalo,“ řekl okrskář. „Ještě otec s matkou chodili tancovat. Dřív tancovali i starší lidi… protancovali noc, a nic, nestonali.“

„To je ovšem pověra. Marodilo se taky a s ledačím, co se dneska vyléčí lépe oproti tehdy.“

„To můžete mít pravdu. Vaše manželka je taky lékařka, hm?“

„Je … vidíte, jak to chodí. Jsem tu sám… nemohla se uvolnit. To je běžné.“

„Je to smůla.“

„Řek bych tomu smůla, když mě kvůli tomu vyšetřujete,“ pravil doktor ironicky. „De facto jsem ve šlamastice jen proto, že manželka má službu a já z toho důvodu nemohu dokázat, že jsem později ležel v posteli a chrněl, nebo oč vám jde.“

„Vám se zdá, že vás vyšetřuju?“ řekl okrskář s pozdviženým obočím. „Spíš si jen tak vyprávíme, ne?“

„Ale Jirka má alibi,“ pravil Jelínek pevně. „Pověděl vám přece, že za ním přišel v půl dvanáctý kluk od Valentů pro sedolor? Sakra,, pochopte přece… To já se vracel sám zpátky kolem Milana. Sám, protože tady toho,“ kývl na vysokého trempíře, „jsem poslal rovnou na hausbót napřed. Bylo mu nějak blbě a nechtěl se špacírovat.“

„To je fakt,“ řekl vysoký trempíř.

„Jirku jsem doprovodil… u něho jsme do sebe hodili každý frťana… tak Jirka je z toho venku, to mně věřte,“ zase zašeptal. „Ale napřed jste šli tou cestou oba. Viděli jste u Pešty světlo, že ano. To vás nenapadlo se u něho zastavit?“

„Bylo pozdě… to já jsem nechtěl,“ řekl doktor. „No vidíte, pane Jelínku… Vy jste se cestou zpátky přesvědčil, že tam někoho má, co?“

„Jak to,“ zamumlal. „Jak to.“

„Zjistil jste, že tam má návštěvu,“ řekl okrskář klidně. „Nebo proč jste vlastně nešel dál?“

„Proboha,“ řekl Jelínek náhle selhávajícím hlasem. „Pro všechno na světě. Řekněte mi na rovinu… když jsme šli s Jirkou kolem. Byl ještě živý?“

„Nebyl,“ odpověděl okrskář velmi vážně. „Byl už po smrti. Promiňte, že jsem vás tak potrápil, ale zasloužil jste si to… uznejte sám. Pan Pešta už tehdy nebyl naživu. Zemřel už v půl desáté, sotva hodinku po tom, co přijel. To jste ještě seděli v hotelu. A zvedli jste se až v půl jedenácté. Vaše alibi jsem si v hotelu ověřil a… no, tak si myslím, že vám dám dobrou noc, a seberu se.“ ,Jak tomu mám rozumět,“ řekl doktor zúženým tónem a zdvihl obočí.

„Tak jak to povídám, pane doktore. „Vy máte alibi… máte je oba. Nejste přirozeně sami na světě… no ale máme už jiné důkazy… a jak víte, my můžeme stavět jen na jejich podkladě… Tadyhle se s vámi rozloučím, a nic ve zlém… Vy jste mě ráno neuposlechli… tady panu Jelínkovi to musím připomenout… ale zdá se, že budete dneska klidně spát, co?“

„Jaký máte důkazy, pro co,“ zeptal se vysoký trempíř přiškrceně.

„Pro vraždu?“

„Ne. To bych tady neměl čas sedět, byl bych někde v luftě,“ pravil okrskář s úsměvem. „Je tu taková okolnost… tedy, dostali jsme navečer telefonát, že to má v oděvu. Pan Pešta si totiž nosil jed při sobě, a trochu se mu vysypalo do kapsy… je to práškový jed, kyanid draselný. To nasvědčuje, že se k tomu sám přichystal. Ono stačí zcela nepatrný množství, a možná, že si to nosil s sebou v portmonce nebo v čem, to ještě zjistíme. Stejně jako původ jedu… kde si ho opatřil.“

„Pak tedy ovšem nechápu, proč jste mě podezříval,“ řekl doktor tónem pod bodem mrazu.

„To pardon, ráno jsme to ještě nevěděli. A chcete-li něco vědět, já jsem vás ani nepodezříval. Sakra, pane doktore, kdybyste ho byl zabil, to byste hledal čísi korespondenci, nebo oč vám šlo, až ráno? Před těmi lidmi? A vy, pane Jelínek… tak se mi pořád zdá, že vám straší ve věži skrze někoho jiného,“ promiňte. To jste měl tak nahnáno, protože jste mu v noci hodil šutr, a on nic?“

„Jak víte i tohle…?“ řekl Jelínek tiše. „Já myslel, že mě nikdo nevidí.“

„No… a moh jste si ušetřit bolest, kdybyste se mi byl hned přiznal. Kdo vás viděl, paní Navrátilová vás viděla. Šla totiž v noci… hm, umýt si ruce a přitom slyšela, že se u pana Pešty někdo strefuje šutrem do okna. Byl jste to vy?“

„Byl,“ řekl jako kluk, jemuž se dokazuje, že rozbil okno. „A taky zahlédla, jak jste se hned klidil, aby na vás nepřišli,“ podotkl přátelsky. „Tak vidíte. Kdybyste se mi byl hned přiznal, byl bych hned chápal, proč jste byl tak skálopevně přesvědčený, že ta vaše… hm, přítelkyně spáchala v noci vraždu. Jenže… tehdy už byl po smrti. Byl už mrtvý, když jste vycházeli z hotelu. To jsem ovšem ráno ještě nevěděl, i když jsem hádal, že to bylo spíš před půlnocí. Po tom ovšem… tak myslím, že si vám dovolím popřát dobrou noc a pojedu,“ dodal a podíval se po panu Tručkovi.

Pan Tručka stál za pultem, ale asi k němu hleděl, protože hned kývl hlavou, jako že se dostaví.

„Proč jste nám to neřek hned,“ pravil Jelínek s vážnou výčitkou. ,Já jsem tomu nevěřil, že Milan… Nemoh jsem.“

„Tomu se těžko uvěří. Když někoho vidíme jeden den ve zdraví a druhý den je tam, těžko se tomu věří.“

„Pak tedy sakra nechápu, proč jste mi neřek, že šlo o hodinu, na kterou jsme měli alibi,“ řekl doktor přísně.

„Inu, tak přemýšlejte, možná, že na to přijdete,“ řekl okrskář’ klidně. Mezitím přistoupil ke stolku pan Tručka a přívětivě se na něho usmál.

„Vy už chcete utíkat, soudruhu okrskáři? Není to ještě brzy?“

„Co mluvíte. Zdržel jsem se až hrůza. Tak mi to spočítejte.“ Pan Tručka vytáhl blok a tužtičku a sepsal mu nápoje, večeři neměl.

„Dejte mi ještě kafíčko, a spočítejte mi to taky,“ pravil Jelínek. Doktor i vysoký trempíř se připojili, ale trempíř si objednal také ještě pivo.

„Jak vám u nás chutnalo?“

„Není nejslavnější, ale hlavně že je,“ řekl muž v uniformě. „A já nejsem zhýčkaný. Plzeň by sice bodla, ale když nemáte…“

„Bude, zase bude.“

„Bude, ale kdy.“

Okrskář zaplatil, přidal diškreci a vstal. Plášť neměl, byl v letním. Všichni vstali, podal jim všem ruku. Naposled podal ruku tomu ošumělému trempíři, který vypadal, že poněkud přebral, byl celý bledý a ruku měl studenou. „Na shledanou.“

„Dobrou noc,“ řekl Jelínek. „Vám taky.“

*

Když okrskář kráčel ke dveřím — a sám, lidé se po něm ohlíželi, a také ho zdravili. U nálevního pultu stál hlouček místních frajerů, napřed se dívali na okrskáře, a pak na ty tři, co tam seděli, jeden z nich zvedl ruku jakoby k štítku čepice a okrskáře pozdravil. Televize skončila, najednou byl slyšet hovor. Pan Tručka se vrátil k pultu, šoupl půllitr pro jistého svého přítele, totiž nákupčího Navrátila, pod pípu a otočil kohoutkem. Nákupčí Navrátil v plátěných kalhotách a v pruhovaném tričku se opíral o pult a čekal.

„Co jsi mi to vykládal, Navrátil,“ řekl pan Tručka vyčítavě, zatímco plnil půllitr. „Dyť on Peštu nikdo nezabil… to by se s nima nebyl takhle vybavoval.“

„O čem se vybavovali?“ zeptal se pan Navrátil. „O čem… o rybách. A o všem možným,“ řekl pan Tručka s jistým zklamáním, ale současně s jakousi úlevou. „Tak on se přece otrávil. Kdo by to byl řek… Ty, ráno bych moh. Co abysme šli na ryby?“

*

„Ten chlap měl móresy,“ řekl doktor Jungwirth a zhasl cigaretu. Byl překouřený, přestala mu chutnat. Pan Tručka jim právě přinesl tři kávy a jedno pivo, spočítal jim to a po řadě zaplatili. Pili kávu horkou, ale nestála za mnoho.

„Stejně je otázka, proč Milan tak najednou… hm? Sakra, u typů jako Milan… člověče,“ poznamenal doktor. „Nebylo v tom nějaký selhání? Neměl potíže s potencí?“

Já bych šel spát,“ řekl Jelínek.

Doktor zakroutil krkem, urovnal si košili a upravil si rozhalenku. Bylo tu dusno, potil se.

„To je zatracené, že člověk z toho tepla vyleze do chladna. Moc nerad bych nastyd… vždycky z toho koupím sinusitidu. A zítra ráno odjíždím. Jak tam vůbec je?“

„Myslím, že hezky,“ řekl vysoký trempíř.

Za chvíli se zvedli, měli už zaplaceno. Vysoký trempíř šel poslední. Octli se před hotelem a kráčeli kousek společnou cestou. Doktor si zimomřivě sepjal ruce na prsou a kráčel celý skrčený, ačkoli byla krásná letní noc, obloha plná hvězd a přes celé nebe se táhl široký pruh Mléčné dráhy.

„No tak… já jdu tudyhle,“ řekl, když došli na silnici, odkud se odbočovalo k chatám. „Nazdar, Josef. Na viděnou v Praze. Jak dlouho se zdržíš?“

„Ještě nevím… pozdravuj Helenku.“

„Děkuju, vyřídím. No,“ zastavil se a podal ruku vysokému trempíři. „Kdybychom se neviděli…“

„Na shledanou.“

„Na shledanou.“

Doktor je opustil, slyšeli jeho vzdalující se kroky. Jelínek si vytáhl cigaretu, dal si ji do úst a zapálil si v dlaních, foukal totiž vítr.

„Pane Jelínek… na pár slov.“

Jelínek zvedl hlavu, jeho tvář byla ve tmě, svítil jen žhavý konec cigarety. Druhý k němu přistoupil…

„Pane Jelínek,“ řekl sevřeným hlasem. „Co vám Pešta udělal?“

„Jak to myslíte?“

Malíř rozhodil nějak beznadějně ruce.

„To je strašný. Vy jste ho přece zabil, pane Jelínek. Proboha… co budete teď dělat?“

*

Přibližně za půl roku potom se kapitán Vašátko vrátil z Benešova, kde měl jakési služební řízení, ale zdržel se tam přes sobotu a neděli, protože nechtěl urazit jedny své dobré známé. Ty dva dny víkendu skutečně ve zdraví absolvoval, ale když se vrátil, poněkud mu ze všeho hučelo v hlavě a říkal si, že ještě ze všeho nejpříjemnější byla procházka v lese ve sněhu, i když by byl dal samozřejmě přednost horám.

„Víte, to je to nejhorší,“ řekl Horácovi, s nímž se sešel v pondělí poklidně u Supů, „že lidi nechají zapnutou televizi a do toho se baví. Buďto mluvím, nebo se dívám. Vyposlech sem toho do foroty… no, nebylo to všecko špatný… ještě nejlepší byla ta hra,“ a řekl mu název.

„To byla starší natáčka, ještě s Jelínkem. Ten v tom docela nebyl špatný. Neviděl jste ho náhodou?“

„Neviděl.“

Vašátko mu řekl pár slov ke hře a pak se zas nějak vrátil k Jelínkovi. „Představte si… jak spáchal v létě sebevraždu, tak to bylo někde tam. Já to věděl, přirozeně, ale nevěděl jsem, kde. Bylo to u Hrazan, ve svým hausbótu. To bude určitě pozitivní, je to přece v okolí. Ten člověk se tam podřezal a našli ho až za dlouho, skoro za týden. To je zvláštní. Měl tam prý známého doktora, ale ten odjel, a jinak nikdo neměl potuchy, že tam je. To jsou osudy. Udělal to prý proto, že měl jít z divadla, a že zrovna v tom čase spáchal sebevraždu jeho přítel. Taky herec… já se v nich ovšem nevyznám. Vy o tom něco víte, Horáci?“ dodal, když se na něho podíval. Znal ho zpaměti a Horác nevynikal v přetvářce. Rychle na něho pohlédl, a…

„Totiž… vy jste tu právě ten týden nebyl.“

„Jak to?“

„Ten týden, co… a já na vás tak čekal. Zrovna těch pár, co jsem… co jsme se jako domluvili, že s tím počkám.“

„S čím? Já vám nerozumím.“

„S tím, že ho udám,“ pravil krátce.

„Koho?“

„Jelínka přece. Že zabil toho druhýho, svýho bývalýho kamaráda, toho Peštu přece.“

„Ten přece spáchal sebevraždu, pokud vím.“

„Ne… bylo to jinak,“ řekl Horác tónem, jako že všechno ostatní je už zbytečné. „Ale já vám to všechno řeknu,“ nepatrně zaváhal, a Vašátko ho očima pobídl, aby mluvil.

— — — „Neblázněte.“ To bylo všechno, co Vašátko pronesl, když skončil. Horác se na něho plaše podíval, jako vždycky, když hovořil delší dobu, a pak se zahleděl před sebe. Bylo na něm vidět, že mu je při pouhé vzpomínce ne právě volno u srdce. „Ale poslouchejte, Horáci, já vám nerozumím. Co jste vykládal o alibi? Tak měl alibi, nebo neměl?“

„Měl. Na tu dobu, kdy Pešta umřel, měl. Ale já vám to asi řek blbě. Nebyla to přece ta sklenice,“ řekl pomalu. „Byla to přece ta láhev.“

,Jak to? Vždyť jste povídal, že expertizou zjistili, že láhev byla bezvadná.“

„Tak jsem vám zapomněl říct to hlavní… fakt. To je jistý, že ta láhev, kterou našli, byla v pořádku. Ale ta láhev, z který si Pešta předtím nalil, nebyla v pořádku.“

„Vy jste přišel na to, že tam našli jinou láhev?“

„Přesně…“ Upřel na něho vážné oči. „Ze si předtím nalil z jiný láhve, než která tam stála. Samozřejmě, moselský bylo stejný. Chápete? Takže Pešta vlastně spáchal sebevraždu, už rozumíte? Vylez si na verandu, přines si ze spíže nějaké moselské, tedy asi láhev, co měl zrovna na kraji, otevřel si to, nalil si do té obří číše, což byla jeho febles… a napil se. Než moh vyzkoumat, co s tím vínem je nebo není… byl konec. Chápete, že v tomhle případě bylo zbytečný zkoumat něčí alibi? Bylo to pro kočku. On to proved skutečně sám.“

„Člověče.“ Vašátko se na něho pozorně podíval. „Ale jak jste moh přijít na to, že šlo o jinou láhev? To vás jen tak napadlo, nebo co vlastně?“

„To je fakt, že mě to napadlo.“

„Kdy, prosím vás?“

„Vlastně hned.“

„Hned? Když vám řekli, že v láhvi to není?“

„To ne… já nic nevěděl,“

„Tak jak jste vůbec přišel na to, že je Jelínek vinen? Z toho, že se vám přiznal?“

„Ne… věděl jsem to už předtím.“

„Jakto?“

„Věděl jsem to v tom momentě, když pálil nějaké kompromitující tento… dopisy nějaké ženské.“

„Protože jste pochopil důvod?“

„Ale vůbec ne. Neměl jsem zdání, proč to udělal.“

„Tak proč říkáte, že jste to pochopil proto?“

„Proto, že vůbec něco spálil. Moh tam spálit taky kus hadru nebo cokoli. Ono totiž… nezáleželo na tom, co spálil, ale kde to spálil. On spálil celej stoh nějakých dopisů, jenže to bylo fuk, co. On to spálil před očima všech, a všichni mysleli, že mu jde o ty věci. I okrskář, pochopitelně, i když mu tehdy šíleně vynadal. Ale ono nešlo o ty věci.“

„Tak oč šlo, člověče?“

„O ten ubrus,“ řekl prostě. „O ubrus? Jak to myslíte?“

„No, na tom stole byl jednoduše kostkovanej ubrus. Jako se někdy nechává na zahradním stolku přes noc, žádná krása, obyčejnej plátěnej. No… a potom v něm byla propálená díra jak hrom. Přirozeně, když tu věc, co spálil, předtím polil benzínem nebo čím, z láhve, co ji tam našel… možná čističem na okna.“

„Ale co tím myslíte, že mu šlo o ubrus?“

„Tedy přesněji, o tu díru v ubrusu. Byla tam díra, tam, co bylo předtím něco jiného.“

„A co?“

„Flek,“ řekl vážně. „Skvrna od vína. Víte, dala se dost těžko najít, protože ubrus byl kostkovanej světle modrej, a moselský je bílý, no ale přece… bylo to tam trochu jako…“

„Vy jste tam tu skvrnu hledal?“

„Ovšem,“ řekl klidně. „Chápete, že když jsme spolu přišli, láhev i sklenice už byly ze stolu pryč … doktor obojí z bezpečnostních důvodů uklidil. Tak jsem hledal flek, protože z toho se dalo poznat, jestli je to sklenice nebo láhev, chápete?“

„Podle čichu, myslíte?“

„Přirozeně. Protože každý podezřelý flek od vína, každý, by usvědčil láhev. Právě proto, že to byla obří číše, chápete? U obyčejný se nikdy nedá vyloučit, že ucmrndnete při pití. Ale do obří — se nalije malinko, v poměru k obsahu. Ulít můžete jedině při nalívání nebo můžete mít od flašky kolečko, kde jste ji měl stát. A ono tam něco takového bylo. I když to nebylo na ubruse moc vidět, chápete, víno bylo bílý. A najednou přišel Jelínek s těmi věcmi a spálil je přesně na tom místě. Přitom mu tekly slzy, byl to otřes, fakt. Ale když to dohořelo, místo fleku tam zbyla díra.“

„Člověče.“ Vašátko se na něho přísně podíval. „To je šílenství. Moh ovšem sklenici s otráveným vínem porazit, a pořídit rovnou skvrnu z číše.“

„Kdyby tam číše ještě byla. Jenže když jsme přišli, číše už na stole nestála. A on si musel všimnout, že je ubrus potřísněnej. Tak mu nezbylo než flek odstranit jinak. Udělal to před očima toho okrskáře, ale tak, že byl nutně podezřelej, že někoho kryje.“

„Proč jste mu to hned nehlásil?“

„Bože, já přece nevěděl, jestli se přece jen nedokáže, že víno v láhvi bylo otrávený. V tom případě bych byl Jelínka nepodezříval.“

„Teď vám nerozumím.“

,Já ho začal podezřívat, až když mi okrskář potvrdil, že víno v láhvi bylo zaručeně v pořádku. Otisky na láhvi jim taky štymovaly, bylo to na beton. Ale jak to začalo vypadat jednoznačně jenom na číši, a tedy na sebevraždu, začalo mi být nanic. Protože jsem pochopil, oč mu při tom fajrverku jedině mohlo jít. To bylo právě ten večer, když jsme seděli s okrskářem a ještě s jedním v hotelu.“ Horác se odmlčel. Vašátko se na něho upřeně díval.

„Přesně tak,“ zamumlal Horác po chvíli. „Tím mi právě došlo, že alibi tady nehraje roli. Pešta byl při smrti určitě sám. Nešlo o to, kdo moh k němu přijít tehdy. Šlo o to, kdo mu moh přijít dodatečně — vyměnit tu láhev, chápete?“

„A pořídit na té nové Peštovy otisky, chtěl jste říci.“ Horác přikývl očima.

„Já si dělal pořád naději, v tom jediným. Kdyby byl Pešta umřel až kolem půlnoci, co už byl Jelínek u mě zpátky na hausbótu, já už věděl, že jsme byli spolu a že nemoh dodatečně nic pořídit. A byl bych věděl, že jsem se mejlil. A že ta díra v ubrusu byla náhoda. Ale když jsem se dozvěděl, že umřel v době, co jsme seděli s Jelínkem a s doktorem v hotelu na pivě, tak byl šmytec — hotovo.“

„Proč jste to neřek okrskáři, když jste s ním seděl?“

„Před nimi? Stejně nevím, co by byl moh dělat. Důkaz to nebyl a na základě pouhýho podezření… ostatně případ uzavřený nebyl, dávno ne. Okrskář musel stejně čekat, nač se přijde, až půjdou po původu jedu. Víte, mám dojem, že ventiloval jen to, že je rád, že se to nachýlilo k té sebevraždě. Byl to fajn chlap.“

„Jelínek fingoval sebevraždu výměnou láhve, řekl jste.“

„Nejen tím. Bylo to skutečně dost přesvědčivé. Peštovi totiž našli v kapse stopy toho práškového kyanidu.“

„To mě podržte,“ řekl Vašátko tlumeně. „A nezmýlil jste se vy…?“

„Ne, bohužel.“

„Pak to bylo zatracený ďábelství, jestli mu to sám vpravil do kapsy. Mimochodem… jak vůbec věděl, že je mrtev?“

„Nemoh to vědět. Víte, vyprovázel doktora nahoru a cestou zpátky se tam asi zastavil a našel ho mrtvého na verandě. Bylo to dost šílené… Já tam seděl mezi nimi a ňák jsem si to nemoh sesumíroyat. Až když okrskář řekl, že Jelínek hodil Peštovi v noci kamínek do okna… prostě, jako se to dělá kamarádovi, když jdete kolem a chcete zkusit, jestli je vzhůru, tak mi z toho zatraceně…“

„Někdo ho viděl?“

„Jedna sousedka Jelínka viděla. Jenže ono to nesvědčilo proti němu, ale pro něho, chápete? Okrskář z toho přirozeně dedukoval, že Jelínek myslel, že má Pešta u sebe nějakou ženskou, a dokonce určitou, totiž jednu kolegyni z divadla, a že se ji ráno pokoušel krýt, protože ji měl taky rád či co. Vždyť on otřel i tu sklenici, což bylo náramně povážlivé, až na to, že věděl, že má na dobu Peštovy smrti alibi. A s tím šutrem, já myslím, že ho hodil, až když odtamtud odcházel, pro ten případ, kdyby ho někdo zahlíd, což se stalo.“

„Jelínek o té ženě mluvil?“

„Právě že ne. Ono to vypadalo naprosto věrohodně, že je betonově přesvědčen, že ho zabila ta herečka. Byla to jejich společná známá, co na ni možná opravdu trpěl… ale to už je fuk.“

„Myslíte, že to byly její dopisy, co spálil?“

„Čertví, čí. Ale povídám vám, že nešlo o to, co spálil.“

„A vy jste mu to řek, Horáci? Kdy?“

„Hned jak jsme vylezli z hospody.“

„A… jaká byla reakce?“

Neodpověděl a po chvíli jen zavrtěl hlavou, nechtěl o tom mluvit. „A vy jste si to ten týden nechal pro sebe? Takovou sprostou lumpárnu, ještě když se vám přiznal?“ Horác přikývl.

„Člověče. Mohlo se klidně stát, že by se byl Pešta napil ještě s někým jiným.“

„Patrně.“

„On mu nechal tu láhev ve spíži, nebo mu ji tam nějak připravil, když byl Pešta mimo?“

„Ano… asi mu ji tam dal na kraj.“

„Měl tam ještě další?“

„Prý ano. Ale značka to byla jeho, kterou kupoval vždycky ve stejném obchodě.“

„A nezdá se vám, že jste nevykonal svou povinnost?“

„Tak jste tu měl být!“ vybuchl. „Ale vy jste tu nebyl. On mi slíbil, že na sebe nesáhne, a já mu řek, že ještě počkám. A když bylo po všem, už to nemělo cenu. On byl k sobě stejně krutej jako k němu. Sáh na sebe strašným způsobem… podřezal si hrdlo. Byl to cholerik, a nešťastnej.“

„Proč ho zabil? Byla v tom ta žena?“

„Ne. Udělal to ze msty… pochopil, že ho jeho nejlepší přítel, kterého měl rád a kterému věřil, zlikvidoval jako člověka i jako kumštýře. To mi řek jen v náznaku, ale já pak za tím chodil a zjistil jsem, že to bude asi pravda. Jelínek byl alkoholik, ale zoufale se snažil z toho dostat. A Pešta ho pokaždé znovu ožral, a Jelínek pokaždé zas putoval zpátky k Apolinářům. A nakonec mu Pešta udělal podraz, takže měl jít Jelínek z divadla pryč. Už chápete? On byl Pešta velkej prevít. Právě že nebyl ani takovej talent, jako velkej intrikán. Třeba na Jelínka žárlil, rozhodně mu ten chlap nějak překážel. Říkal mi to jeden kamarád, taky odtamtud. On sám Jelínka před Peštou varoval, a Jelínek mu dal za dobrou radu málem do zubů. Trvalo mu, než to pochopil, ale když mu to došlo, začal ho zuřivě nenávidět, stejně asi jako ho měl předtím rád. Ale nebyl bez citu, fakt, i když to bylo dost pekelný, co mu udělal. Když ho uviděl mrtvýho, byl zničenej. A jen se ptal doktora, jestli se moc netrápil.“

„Ty slzy měl patrně v roli.“

„Nemyslím.“

Vašátko se na něho podíval vážně a jaksi znepokojeně. Viděl, že je Horác silně nervózní. Místo konečného rozsudku k němu kapitán natáhl ruku s krabičkou cigaret a nabídl mu filtru.

zelená nálepka

UPOZORNĚNÍ ČTENÁŘŮM

Případ, který právě budete číst, se odehrává v naší vlasti v poměrně nedávných letech. Vystupují v něm současní lidé, pracovníci nejrůznějších odvětví, dokonce jsou tu jmenovány i určité podniky v různých městech. Přesto jde o příběh, čistě a ryze smyšlený, a pokud byl jmenován některý podnik — (nebo pokud vystupují pracovníci pošty nebo železnice), stalo se to jen proto, aby si čtenář utvořil co nejreálnější obraz prostředí, v němž se náš příběh odehrává. Autorce tu šlo o to, vyprávět zajímavý děj, jehož nositeli jsou přirozeně lidé. Na jejich vztazích chtěla ukázat nejeden problém, který vám nemusí být zcela cizí. Ale jak už je to v detektivkách pravidlem, hrdinové i děj příběhu jsou zcela fiktivní, a hledat bezprostřední souvislost se skutečností by bylo zásadním omylem.

*

Září je jak známo školní měsíc a toto září v roce 1970 nebylo výjimkou; rozhlas a televize střídají pořady o škole a školácích, v obchodech je nabito, nakupuje se hromada potřebných věcí. Je ještě krásně, ale lidé se vracejí z dovolených. Všude po ulicích jsou vidět opálené tváře, dívky nabyly čokoládového odstínu, takže by klidně mohly chodit v úboru Tahiťanek. Praha se hemží turisty, ve vinárnách je večer plno, na rozích se prodávají melouny, děti chodí se zmrzlinovými kornoutky. — A právě tehdy se přihodilo něco, co způsobilo, že jistý muž pozoroval to hemžení s pocitem svírání u hrudní kosti. Tím mužem byl kapitán Vašátko. Co se vlastně stalo: v úterý prvního září před dvanáctou dostal plukovník Ostřihomský jakousi důležitou zprávu z ministerstva spojů a bezprostředně nato se sešel s jedním vysoce postaveným soudruhem z oddělení vlakové pošty. Důvodem schůzky bylo hlášení pošty v Drážďanech, že chybí doporučená zásilka pro tamější podnik na výrobu léčiv (VEB Arzneimittelwerk, Dresden, NDR), zaslaná národním podnikem Galena, Komárov u Opavy. Renonc objevily kontrolní orgány poštovní správy NDR. Ale jak se zjistilo, Galena zásilku podala ve čtvrtek 26. srpna. Spolu s jinými balíky, které dovezla na poštu podniková dodávka, převzala i tuto zásilku pošta v Komárově. Balík pak putoval obvyklou cestou přes Opavu a Ostravu do Prahy, kde došlo k přeložení nákladu na zvláštní vagón, který byl připojen k rychlíku přímo na Drážďany. Obtíž byla v tom, že zásilka nedošla. Obtíž byla však pro ten případ slabé slovo z toho důvodu, že dodávka — jinak nevelká, šlo totiž o dvoukilovou, podle předpisů vypravenou zásilku, obsahovala velké balení látek, označených v seznamu jako venena — totiž jedy.

Každý pracovník chemického průmyslu, laboratoří či pošt ví, že pro zacházení s jedy platí Vládní nařízení o jedech a jiných látkách škodlivých zdraví, vyhláška 56, 57, 58 a že existuje další úřední listina, totiž platný Poštovní řád. Předpisů, vztahujících se k jedům, je velké množství — některé látky jsou z přepravy vyňaty a v případě nutnosti je zapotřebí povolení okresního či krajského hygienika. Ovšem zákaz nepostihuje jedy vůbec a každý laborant na specializovaných pracovištích ví, že se posílají, dokonce často a dokonce bezpečně. Mnohá chemická či farmaceutická laboratoř přijímá či odesílá, je-li třeba, podobné výstražně označené balíky. Nejde tedy o nic výjimečného. — Národní podnik Galena poslal tedy podle smlouvy podniku VEB Arzneimittelwerk velké balení jistých součástí k výrobě injekcí. Poslal je, jak se říká, při splnění všech náležitostí s příslušnou štampilkou a povolením krajského hygienika (což nebylo poprvé a nikdy se nic nestalo). Dvoukilový balík byl v pořádku podán, měl správný obal, předepsané výstražné označení (rámec ze čtyř červených pruhů, zelenou nálepku s lebkou s nápisem POZOR JED ve dvou řečech, přesné označení váhy a obsahu — ovšem krycím názvem, aby nezasvěcený nepoznal, co obsahuje). Obsahem byly ve skutečnosti dvě speciální dózy na chemikálie, jedna s 1000 gramy krystalického dusičnanu strychninu — látky rozpustné v horké vodě a v lihu, jejíž smrtelná dávka je cca 30-40 miligramů, tedy dávka nepatrná, minimální, jaká by se vešla na špičku nože; druhá obsahovala odděleně látku nazvanou Scopolamin Bromid, rovněž smrtelně jedovatou s narkotickým účinkem na centrální nervový systém, a jistý námelový alkaloid, látku poměrně novou, ale rovněž používanou v moderní medicíně a farmacii. Dohromady dva tisíce gramů, které by mohly usmrtit obyvatelstvo celé čtvrti. Plukovník Ostřihomský prý toho soudruha vyslechl a potom pronesl jedinou větu: „Proč to ksakru neposlali letecky?“ Dostal odpověď, že prý kvůli termínu. O plukovníka Ostřihomského se prý pokoušel infarkt, až si připomněl povětrnostní kalendář. Ostravské letiště totiž v tu dobu nebralo pro špatné povětrnostní podmínky, takže druhý způsob se jevil jako výhodnější. Že to v daném případě tak nebylo, nemohli pracovníci Galeny tušit. — Hned po schůzce bylo do akce zapojeno jedno oddělení pražské kriminální Bezpečnosti, jehož členem byl i kapitán Vašátko; svého dílu se ujala Bezpečnost v Ostravě, protože dva členové poštovní vlakové služby byli Ostraváci, nicméně tu byla důvodná domněnka, že zásilka do Prahy dojela. Kde a jak se mohla ztratit — respektive jak mohlo dojít ke krádeži, bylo naprosto záhadou. Zkušený člověk ví, že se může ztratit absolutně všechno počínaje spisy a konče bagry. Přes všechna opatření mají věci tendenci se ztrácet; děje se to z nejrůznějších důvodů, působí tu příliš mnoho činitelů. Po pravdě řečeno, Vašátko měl ze začátku dojem, že věc vypluje. Mohla se nedopatřením vydat jiným směrem, mohl se poškodit obal, adresa — i takové případy se staly, že zoufale hledaná věc se octla ve skladě Hlavní pošty s označením „adresát neznámý“. Ale jak pokračovalo vyšetřování, začala se ho zmocňovat obava. Zásilka zřejmě do Prahy dojela v pořádku a na Praze-středu proběhla kontrola — poslední kontrola při překladu. Přesto Vašátko nabyl dojmu, že se balíček ztratil právě tam, nejspíš po kontrole. Neznámý pachatel, jenž ukradne balík tak zřetelně, evidentně označený jako jed, může být koneckonců i blázen.

Zde je třeba říci, že ztrácení balíků při přepravě není pro organy Bezpečnosti nějakou novinkou. Týká se spíše vlakové železniční dopravy, kde se u příjmu motají podnikoví řidiči a kde kvete jinak doporučitelná důvěra v mezilidské vztahy. Čas od času orgány odhalí mezi mládenci nějakého specialistu, jenž uhádne šestým smyslem, který balík stojí za pozornost. Největší možnosti jsou tedy hned při příjmu, ještě než se balík octne ve vagónu. Pak už se veze v uzavřeném voze, bezpečně chráněn spíše než institucí něčí osobní zodpovědností. V daném případě v tom „lítali“ tři pracovníci poštovní vlakové služby, ale právě proto, že do toho spadli tak bezmocně, věc připadala Vašátkovi zatraceně divná, nehledě už k tomu, že se v žádném z těch tří kvartýrů nic nenašlo. Poseděli si v Bartolomějské ulici, zatímco pohotovost provedla bleskové prohlídky podle paragrafu, jenž se týká případů, jež mohou ohrozit zdraví veřejnosti… Vašátko osobně výslechy nevedl, byl pouze při tom a většinou mlčel. Občas chlapům nabídl cigaretu. Jednomu z nich se pekelně třásl hlas a co chvíli si utírat pot… ztrácel nervy. Jmenoval se Jiránek, byl to starý mazák, jezdil s poštou čtrnáct let a nikdy ještě nebyl vyšetřován. Opakoval, že v životě neukradl hřebík. Když to řekl počtvrté, major Mikovec ho zarazil netrpělivým posunkem. Tak to chodí… Člověk to někdy potřebuje říci třeba dvacetkrát, že není zloděj a že v životě nic neukradl. Co bylo od začátku jasné, že prst ukazuje jenom na ně. A právě proto situace byla dosti zvláštní. Vašátko věděl, jak obyčejně probíhá taková cesta. S poštovním vagónem jezdí podle potřeby dvou až tříčlenná parta. Vagón je vybaven tak, že polovinu zabírá nákladní prostor a druhá část je obývací, jsou tu stolečky pro administrativu, skříňky, palandy, umývárna, dokonce tu bývá i chladnička na jídlo. Mládenci tu spí, jedí, vagón je celou cestu jejich domovem, maringotkou. Na každé stanici se vyhazují a nakládají balíky, s kterými zaměstnanec pošty čeká na peróně. Vagóny jsou také opatřeny schránkami, kam se vhazují dopisy. Pokud se náklad překládá, převezme si zásilky nastávající parta a provede kontrolu podle průvodních karet, kde je u každé zásilky uvedena pošta, kde byla podána, místo určení, cena, podací číslo a zkrátka každý balík je označen jak vajíčko. V daném případě si zásilky převzala tříčlenná pražská parta. Naložila k tomu hromadu balíků z Prahy. Všichni tři shodně tvrdili, že to proběhlo normálně a podle předpisů. Vagón prý byl celou dobu buďto zamčený, nebo střežený, vyhodilo se to, Jiránek to odškrtal, naložili to… ano, měli toho hodně, spoustu, byli plní až nahoru. (Další cesta proběhla též podle plánu. Na hranici se předává poštovní vagón německým orgánům, naši vystoupí, přespí na hranici a vrátí se nazpět týmž prázdným poštovním vagónem. To se praktikuje podle mezinárodních či mezipoštovních dohod; do Schirndingu jezdí například náš zaměstnanec přes hranice.) (Padlo tu též obvinění, že to byli pošťáci NDR, kteří věc zabordelili a ztratili. Není Němec jako Němec a také se mohli mezi nimi najít zloději nebo dokonce bordeláři.)

Tak Jiránek, Kobza, Hlaváč. Hlaváč jako nejmladší; bývalý závozník u Zeleniny, vystupoval jako suverén a tvářil se, že ho to nerozhází. Kobzovi bylo pětatřicet, vystřídal hromadu zaměstnání, ale i on byl — až na jednu maličkost — čistý. Po nich přišli na řadu další, totiž zaměstnanci pošty a nádraží Praha-střed. Ajznboňáci nemají sice přímo s poštovní dopravou co dělat a není jim dovoleno do jejich vagónu vstupovat, nicméně občas kolegům pomáhají. A tak začaly vylézat na světlo denní různé skutečnosti, jakože byla sobota a obě party, pražská i ostravská, byly poněkud pod párou. Průběh vyšetřování je možné pominout, Vašátko stejně čím dál víc nabýval dojmu, že je to na draka. Co si na nich vezmou, když se to nenajde. Měl pocit, že sbírají materiál pro kádrové oddělení a ne že hledají balík se smrtelně nebezpečným obsahem. Nevyplul… a nenašla se po něm ani stopa. Kdyby měl aspoň tušení, proč to někdo ukrad. Proč někdo ukradl věc tak absolutně neprodejnou. V jakém duševním hnutí to někdo šlohl…? Co s tím chtěl… co s tím udělá? Má to sám, nebo je jich víc? Kdyby šlo o něco, co se dá snadno s něčím zaměnit, jako třeba methylák. (Měl v dobré paměti případ, kdy si jeden zaměstnanec dráhy odčerpal z dopravní cisterny deset litrů methylalkoholu v domnění, že jde o čistý líh, dokonce si to předtím ověřoval hustoměrem. Nenapadlo ho, že methylalkohol má téměř stejnou specifickou váhu jako ethylalkohol a že by musel provést rozbor chemicky. Ten člověk na to zemřel a zabil i další lidi, které podaroval láhví domácího likéru k Novému roku. Byla to tragédie a nejhorší na tom bylo, že kriminálka už věděla, že ten blázen někomu láhve rozdal, a nemohla zjistit, komu, až dostala další hlášení o otravě. Na ten případ si kapitán přirozeně vzpomněl, když přemýšlel o krádežích jedů. Tady šlo ovšem jednoznačně o omyl. Případ nenechal nikoho na pochybách)

Nač přirozeně také pomyslel — že zloděj hledal v balíku léky. Krycímu názvu nerozuměl a adresa ho mohla zmást. Pokud rozuměl natolik německy, že zásilka je určena továrně na léčiva, mohl hledat hotové léky. Pod označením JED snad hledal i injekce morfia, ačkoli to předpokládalo zatracenou neinformovanost, morfium se tímto způsobem vůbec neposílá. Zásilka léků vypadá také zcela jinak. A přece se Vašátko té myšlenky přidržel. Rozhodně šlo o omyl; zloděj musel hledat v balíku něco jiného, něco, co by se dalo prodat, použít, zkrátka něco, z čeho by měl nějaký užitek. Ukrást dva tisíce gramů smrtelně nebezpečných alkaloidů je naprosto na nic, je to nesmyslné, absurdní. Ledaže by to byl blázen. Ale kde by se při překladu naskytl psychopat, kterému by právě ten balík padl do oka? Zaháněl tu myšlenku jako příliš velkou náhodu, ale nemohl ji vyloučit. Věděl už, že při překládání balíků byly jakési zmatky a balíky čekaly na peróně, než jim přistavili vagón. Kdyby byl někdo, kdo se k tomu namanul, hodil v nestřeženém okamžiku balík do koše na odpadky; po provedené kontrole; snad z hromady, kterou už odškrtali… pak si mohl klidně dojít pro kabelu a balík si bezpečně odnést. To by bylo ovšem to nejhorší, co by se mohlo stát.

To byly tedy v hrubých rysech kapitánovy úvahy; co se týká jeho osobního života, pokračoval obvyklým způsobem. Vašátko ráno vstával ve čtvrt na sedm, dal si sprchu, oholil se, oblékl, uvařil si kávu a v půl osmé se vydal do ulic. Večery trávil porůznu, často byl zván k některému ze služebních přátel, jinak dost četl, soukromě si studoval historii a babral se i v přírodovědě. V pozdních hodinách poslouchal muziku z desek nebo z rádia. Když měl starost, vyhýbal se každému mimo kolegy ze služby. Zvyky starého muže jsou železná košile. Ačkoli se sám pokládal za duševně pružného, měl těch zvyklostí habaděj. Každá věc měla u něho své místo a dodržováni denního rituálu zjednodušuje život. Zvyky ovšem nejsou totéž co duševní náplň. Duševně byl kapitán skutečně velice čilý, že by mu byli mohli mladší závidět. A na starého mládence nebyl egoista, což je symptom výrazné osobnosti. — K některým zvykům přibyly v poslední době další. Vašátko se někdy v pozdní hodinu vydal na nádraží, aby se nalokal vzduchu a poshováral se trochu s lidmi. Leckoho zde už znal jménem a jeho tu také znali jak falešný pětník. Tomu nemohl zabránit a bylo mu to jedno. (Přirozeně, že,měl v akci i mládence, kteří se dovedli seznámit s lidmi a hlavně s ženami. Tahali rozumy kdezkoho a prováděli to šikovně, bohužel s výsledkem prozatím nulovým.) Prošel se po nádraží, snědl párek v nádražní restauraci, prohodil pár vět se starým zřízencem Nečáskem, navštívil dámy, pečující o toalety, věnoval také zamyšlený pohled odjíždějícím vlakům… a šel domů. Se spaním to nebylo nejlepší. Jakmile popustil uzdu fantazii, zmocňovala se ho úzkost.

„…Stojí to blbě,“ řekl příteli majoru Chládkovi, kterého navštívil, když uplynul nový týden. Před Chládkem neměl tajemství. Chládek byl výzkumný kriminologický pracovník, teoretik, jenž stál poněkud stranou toho mumraje. Měli se rádi a znali se spolu léta. Seděli spolu v Chládkově příjemné pracovně v jeho letenském bytě a popíjeli visku Wild Cat. Chládek byl překvapen, jak Vašátko špatně vypadá … „Blbě…? Tak pořád ještě nic?“

„Nic.“

,Jak je to sakra možné? Máte přece okolo jen pár lidí.“

„To je pravda, ale mám právě obavu, že to nevzali. Mně se začíná rýsovat, že to někdo šloh na peróně, a řeknu ti, že mi z toho není dvakrát do zpěvu.“

„Z pytle …?“

„Nebylo to v pytli.“

„A při vyložení to tam ještě bylo?“

„Vždyť jsem ti povídal, že to jeden z nich odškrtal, a seznam štymoval,“ řekl Vašátko. „Co ti mám vykládat víc…! Ono to jasně ukazuje na ně, ale já ti řeknu, že nám to není nic platné. Co z toho budu mít, co si na nich vezmu!“

„A je to vůbec prakticky proveditelné, myslím sebrat jim něco pod nosem?“

„Je. Sám jsem se o tom přesvědčil. Ostatně tam byl tehdy nějaký cvrkot, mám tu zajímavé svědectví od personálu,“ řekl kapitán horečně. Oči měl hluboce začervenalé a zrudlé, známka nespavosti. Chládek na něho pozorně hleděl.

„Představ si,“ pokračoval Vašátko, „lidi se mi shodují na tom, že se tehdy kolem motala skupina… totiž naskytli se prý na peróně dva mladíci a holka, ta holka prý chodila sem a tam, a kluci prý měli kameru a jeden ji filmoval.“

„To je nějaká volovina.“

„Jistě, ale přece… Oni tam někomu vykládali, že jsou z FAMU, ale nenašli jsme je, zřejmě to byla lež. Ten s kamerou dělal cizince, odpověděl jednomu anglicky. Dělal prostě, že nerozumí, když ho někdo tento, aby nepřekážel.“

„To je zajímavé. A nefilmovali jenom, že filmují?“

„Je to fuk, stejně je nemám,“ řekl Vašátko ponuře. „A hlavně nemám zdání, co za tím může být.“

„Jedině omyl, a chceš-li, lidská blbost, příteli drahý. Někdo myslel, že hmátne léky, a léky se dají střelit. Jiná možnost prakticky není.“

„Že ne…? Nic si nepředstírejme, může se tím dostat někomu do ruky strašná zbraň. Stačí, aby to byl blázen.“

„Bože můj, proč hned blázen. U nás se krade všechno, a co se nehodí, to se zahodí. Uvažuj reálně. Že nemáte až doposud hlášenou žádnou otravu toho druhu, může znamenat jen to, že ten tvůj neznámý pachatel piksly neokoštoval a nejspíš je vyhodil rovnou. Možná že už ten prevít spláchl do záchodu a ohrozí tím pražské krysy. Bez legrace, mluvil jsi už o tom s chemiky od kanalizací?“

„Mluvil, přirozeně. Na ten přísun jsou připraveni, ale zatím do kanálů nic nepřišlo.“

„Možností likvidace je povícero. Já bych hledal v popelnicích, na smetištích, kdekoli, kam se vyhazují staré piksly s pochybným obsahem. A neruinoval bych se jako někdo. Jak už je to dlouho…? Čtrnáct dní? No tak vidíš.“

„Co mám vidět?“

„Že čas míjí. Čímž roste pravděpodobnost, že to pokračování mít nebude.“

„To je to… že ty tomu věříš, ale já ne.“ Vašátkův hlas zněl poněkud chraptivě. „Čerti vědí, já žádnou teorii nemám. Já mám jenom strach. Na mou čest, Zdeňku… já ti nemůžu vidět lidi, abych si nepředstavoval, co se může stát. Nemohu vidět děti… u zmrzlinového stánku. Můžeš se mi smát, ale tuhle mě napadlo, že je ten chlap, co to má, vidí taky. Rozumíš mi přece. Už ten pohled by ho moh k něčemu vylákat, mohlo by ho to… pokoušet. Například když se lidé mačkají v bufetu. Včera jsem byl v Koruně. Mají tam dva kotle s polévkou. Ať jsem zatracený, jestli na ně ta frajle dává pozor.“

„Ty ses docela zbláznil.“ Chládek na něho hleděl poněkud zaraženě.

„To není zdaleka všechno. Já třeba… nemůžu vidět melouny, totiž ty půlky melounů. On si to kluk nakrojí a nechá ty půlky válet navrch, chodí se kolem a… Melouny mají přece tak výraznou chuť, a kdyby je někdo trochu pocukroval…“

„Co blbneš, člověče,“ řekl Chládek drsně. „Nesmysl, není důvod.“

„Není důvod, když má někdo doma kilo strychninu a po půl kile něčeho, co by toho stačila hrst na vraždu několika desítek lidí! Co povídám desítek, stovek! Kdyby se mu to podařilo správně umístit…“

„Předpokládáš naprostého šílence, k tomu sadistu.“

„Nevíme, jestli není.“

„A to podezříváš ty tři s kamerou?“

„Těžko říci… ale copak víme, do čích rukou se to dostalo. A co housky, pečivo, koláče,“ řekl Vašátko. „Při tom, jak se to vozí, se nezachovává nejmenší opatrnost. Chlap zajede s auťákem k chodníku, otevře to, a kdyby někdo chtěl, moh by na to hodit… je to ostatně bílé… nikdo by to nerozeznal od cukru, až podle chuti. A víš, že by bylo pozdě?“

„Nevěděl jsem, že to tak prožíváš.“

„Já tě zas obdivuji, že můžeš být tak klidný. Víš, doufám, jak probíhá otrava strychninem.“

„Uznávám, že je to nepříjemné.“

„Je to hrozná smrt.“

„Snad hrozná na pohled, ale člověk se může nadít, že upadne do bezvědomí,“ řekl Chládek.

„Ne tak brzy. Scopolamin je v tom milosrdnější, má silné narkotické účinky. Při otravě strychninem se člověk vlastně zadusí a to po náramně nepříjemných záchvatech křečí.“

„Uznávám, že je to škaredé… Chceš se ještě napít?“

„Ještě jednu bych si vzal.“

Kapitán do sebe hodil nový ohnivý doušek, whisky byla dobrá a cítil, jak ho to zahřálo v útrobách. Postavil skleničku a pomalu se zvedl z křesla. „Hodina udeřila… čas, abych šel.“

„Nemusíš spěchat, ještě tu něco máme a jak víš, já tak brzy spát nechodím.“

„Nezlob se, ale já už dneska vypil svoje. Ostatně je se mnou veselo jak v márnici. Děkuju ti za dobré slovo a… pojď mě vyhodit.“

„Když sis postavil hlavu, co s tebou.“ Major Chládek se zvedl v celé výši a položil menšímu Vašátkovi ruku na rameno. „Doufám, že se nedovím až úřední cestou, jak to s vámi vypadá.“

„Spolehni se, že nakráčím. Ke komu mám taky jít, sakra.“

„Já vím, žes opuštěnej sirotek. Především se nenič. Ono se něco najde, co tě už jednou zchladí.“

„Na věky, amen,“ řekl Vašátko.

Chládek ho vyprovodil do předsíně. Vašátko byl v letním, měl na sobě pouze košili, šedé kalhoty a modrou balonovou bundu na zip.

„Vypadáš docela slušně,“ komentoval Chládek.

„To bych prosil.“

Za čtvrt hodiny kapitán nasedal na jedenáctku směrem do vnitřního města, ale vystoupil o stanici dříve, než měl, přešel u Repre a za nějakou další chvíli vstupoval do dvorany nádraží Praha-střed. Naskytl se mu pohled, který je zbytečné popisovat; znají ho dopodrobna cesťáci a lidé přespolní, často cestující po naší vlasti. Osvětlená dvorana, nástupiště, modré uniformy, kmitající sem a tam. Povely, vzadu na kolejišti nějaký cvrkot, a dutý hlas s ozvěnou, oznamující, že rychlík Štírovo-Brno-Praha přijede na druhou kolej.

Kapitán si prošel nádražím jako kterýkoli cestující, nicméně ho pozdravil výpravčí (chlapík, jenž připomínal pergamenovou tváří filmy Union-Pacific). Kapitán měl k ajznboňákům sympatie, pokud měl vůbec sympatie k nějaké skupině lidí. Dalo se těžko říci, že měl sympatie k lidem vůbec. V každé skupině se našli ti a ti, různé exempláře téhož druhu, ale mezi lidmi od železnice byla většina těch přímočarých a chlapských, takových jednoduchých lidí z jednoho kusu, jaké měl rád. „Má dneska službu soudruh Ezro?“ zeptal se výpravčího. Posunovač Ezro tam byl; to už ho Vašátko zahlédl a zamířil kamsi dozadu.

„Míšo!“ zavolal výpravčí. „Héj, Míšo!“

Služba posunovače je jak známo služba nebezpečná, ale ani tito lidé, vydávající se v nebezpečí života, nejsou prosti lidských slabostí. Vašátko měl s posunovačem jednačku, byl mu totiž dlužen rozmluvu a napadlo ho to zrovna v tramvaji. Z kolejiště před ním se zjevil mladý, kučeravý cikán s knírkem. „Dobry děn, čest práci, súdruh kapitán.“

„Dobrý večer, soudruhu Ezro. Vzkazovali mi tady, že chcete se mnou mluvit, o čem to?“

Ezro upřel na kapitána čokoládové oči a usmál se. „Řeklo se mi, že něco víte, co byste mi chtěl sdělit osobně. Co by to bylo, jestli jste to nezapomněl?“

Ezro odpověděl, že je to těžké, když člověk ví, že mu není sympatický.

„Jděte do háje. Proč byste mi nebyl sympatický?“ Proč tedy vyšetřovali jeho — a jeho rakle, když je trol, proč ji poděsili tak, že málem potratila? Proč jeho a ne Jakubca?

„Kterého.“

„Jakubca Ondreja.“ Načež ze sebe Ezro vysypal svou stížnost, že čističe výhybek, Jakubca Ondreja, nechali s pokojem, kdežto jemu přehrabali byt a poděsili jeho těhotnou ženu. „Kde jste to vzal, že jsme Jakubce nechali s pokojem? Byli jsme u něho stejně jako u vás,“ řekl Vašátko. „No ně tak dlho,“ zněla námitka.

„To jste si to snad poměřovali? Ujišťuju vás, soudruhu, že jsme tam byli přesně tak dlouho, jak bylo potřeba.“ Černovlasý výhybkář namítl, že u ženatého a slobodného je „rozdielna situácia“.

„To je pravda, ale za to my nemůžeme, že je svobodný. Máte snad ještě něco jiného? Kdybyste měl něco na srdci, navštivte mě. Na shledanou.“

Ozval se sílící hřmot, byl to rychlík Štúrovo-Břeclav-Brno-Havlíčkův Brod, jenž vyjížděl právě na druhou kolej. Za nějakou dobu mohl být kapitán viděn v nádražní restauraci, kde dostal zázrakem pivo, ačkoli už končili; paní vedoucí ho totiž poznala a pozdravili se. Ale nebyla to jen ona, koho tu znal. Hezká dívka, která tu pracovala jako servírka, se na něho přátelsky usmála.

„Já vám řeknu, soudruhu kapitáne, že jsem hrozně nervózní. Od té doby, co ukradli nějakej strašlivej jed,“ řekla paní Krausová, zdejší vedoucí.

„Hlouposti. Kdopak vám to povídal?“ Kapitán odfoukl pěnu a napil se.

„Vždyť to ví pomalu každej. Že prý hledáte nějakej balík se strychninem, a to je přece jeden z nejhorších jedů.“

„Možná, ale nikoli ve sloučenině. To nebyl čistý strychnin, ale jeho sloučenina, která není životu nebezpečná.“

„Tak proč ho hledáte, div se nezblázníte?“

„Někdo vás zbytečně vystrašil, paní Krausová. Musí se to hledat, když jsou v tom peníze. Taková zásilka není zadarmo, uvažujte laskavě.“

„To jsem sama ráda. Já už jsem měla strach, že by nás tu mohl někdo otrávit.“

„Nesmysl. Ujišťuji vás, že žádné nebezpečí nehrozí. Mimochodem, neznáte toho malého černého posunovače?“

„Ten cikán? To je Ezro.“

„Nemá on něco s pucmajstrem výhybek?“

,Jo počkejte, to je ten kluk, jak ho Míša nenávidí,“ řekla plavovláska. „A pročpak?“

„Já nevím… že má maturitu.“

„Tak vida, Míša. Dejte si na něho pozor, Martičko, to je frajer a k tomu. má těhotnou ženu. Děkuju… a dobrou noc,“ pravil kapitán.

„Počkejte… ukažte, vy jste se umazal,“ a vzápětí pocítil náramně živě, jak se ho dotýkají dívčí ruce. Moc toho v životě zanedbal, moc, a těžko už to dohoní.

Před definitivním odchodem z nádraží prohodil pár slov s jistou paní, pečující o toalety. Oslovila ho — pane majore, a zeptala se, jestli už to našli. Byla to podle řeči dáma vzdělaná, melancholická a s kulturními sklony.

Kapitána ze všeho nejvíc štval pocit bezmoci a ten právě měl, sedalo to na něho poslední dobou skoro každý večer. Když si seřizoval budíka, pomyslel na tu „neškodnou, život neohrožující sloučeninu“. Odpovídal tak zpravidla každému, kdo se ptal; muselo se za každou cenu zabránit tomu, aby lidé propadali panice. Ale co dělat! Nemělo by se postupovat jinak? Vypsat vysokou odměnu na vrácení, zveřejnit věc jako ztrátu a vylákat pachatele vyhlídkou na peníze pro poctivého nálezce? Ale udělal by to někdo…? Publicita je vždycky nebezpečná. A ten člověk by se nepřihlásil, to cítil; strach by mu to nedovolil. Vašátko měl dojem, že je pesimistou jen on sám. Plukovník i oba majoři sdíleli víceméně názor Chládkův — že když se nestalo nic doposavad, už z toho nic nebude. Kdyby tomu mohl věřit. Před jeho duševním zrakem defilovaly všechny ty možné tváře mužů i mladíků, těch tří z vlakové, pak tu byli lidé ze skladu, výhybkáři, onen Jakubec Ondřej, dva mládenci od balíkové pošty, ten Ezro … A co ženy? Uklízečka? A co ti tři s kamerou, které pořád ještě neměli? Pak se jeho myšlenky vrátily opětně tam, kde začínal, proč to vůbec někdo sbalil. Aniž by si to uvědomil, Vašátko volil způsob psychologického vmýšlení se do pohnutek pachatele. V jakém hnutí mysli by člověk sáhl po něčem takovém? Omylem nebo vědomě, v sebevražedném úmyslu? Těžko říci.

*

„No tak vidíš.“ Poznámku na jeho adresu pronesl Ostřihomský, když uplynulo dalších čtrnáct dní a nic se nestalo. Setkali se jednou na chodbě, Ostřihomský na něho namířil prst a pravil… jak už řečeno. Byla to sice poznámka na jeho adresu jakožto zavilého pesimisty, ale Vašátko byl tentokrát potěšen, že neměl pravdu.

„Doufejme,“ řekl pouze.

„Teď už bude něco sotva,“ řekl Ostřihomský zvolna. „A co ty, jak se k tomu vyjadřuješ?“

,Jak bych se vyjadřoval… nejásal bych předčasně. Možné to je, že už nic nebude, ale dá se na to spoléhat?“

„Spoléhat jistě ne. Tvůj návrh akcí nebyl ovšem reálný, to za prvé.“ Narážka se týkala Vašátkova návrhu, podle něhož měli být do vyšetřování zahrnuti kompletně všichni zaměstnanci nádraží, pošty a čerti vědí ještě čeho, včetně jejich rodinných příslušníků, zkrátka akce měla něco společného s očkováním. Vašátko by byl dal provést stovku domovních prohlídek a další stovky namátkově.

„Chápu, že by to bylo drahé.“

„Drahé? Naprosto neúnosné, a stejně bys nedošel k cíli. Nemůžeš provést filcunk celé Prahy, člověče! Už dneska je to zbytečné. Ten chlap, co to vzal, to už dávno nebude mít, a kdybys na něho náhodou přišel, stejně nic nenajdeš. Přijď za mnou tak za půl hodiny, mám pro tebe něco,“ na odchodu se zarazil, „dej si říci a před lidmi nesýčkuj. Chlapci jsou taky jen lidi a sugerovat jim nějaké strachy… není to zdravé.“

„Promiň, ale teď jsem ti nerozuměl.“

„Byl jsem tuhle svědkem diskuse kolem rozsypaného cukru na ubruse. Nikdo to nechtěl okoštovat, aby zjistil, co to vlastně je,“ řekl plukovník, upíraje na Vašátka oči z masivního, zarudlého obličeje. „Sám jsem to ochutnal a vysmál jsem se jim. No ale nechtěl bych, aby se to opakovalo. Pro chlapce se to nehodí.“

„Nevěděl jsem, že si to tak přebírají.“

„Co by si to nepřebírali, ale měl bys vědět, že si zdravý člověk vůbec nemá připustit, že si něčeho lízne a rovnou pojede.“ Vašátko se mimoděk usmál.

„Tady se musí něco udělat především proti těm chýrám, proti panikaření. Nechci už slyšet, co by — kdyby. Celá aféra nestojí za to. Potřebujeme všichni víc duševního tělocviku, to je celé.“ Za půl hodiny dostal kapitán nový případ. V duchu si to kvitoval s humorem, že byl asi podstimulován.

*

Po poledni 30. září ve středu seděla paní Burghartová-Černá, pětasedmdesátiletá spisovatelka, ve svém pokoji v rodinné vile na Hanspaulce a pořádala si šuplík psacího stolu. Byla to ještě náramně čiperná stará dáma a zaměstnávala se obvykle v domácnosti vším možným, ale teď čekala fotografa a podvědomě si k tomu zvolila práci, která k tomu byla vhodná. Pořádání korespondence jí dalo značnou námahu, protože viděla dost špatně. Každý papír musela chvíli studovat, ale v zásuvce měla vcelku pořádek a korespondenci vytáhla také proto, aby se cítila posílena před nějakým cizím, mladým mužským.

Paní Burghartová-Černá měla totiž pozítří pětasedmdesátiny. Na její sedmdesátku se víceméně zapomnělo, nevydali jí k tomu nic, jenom jí písemně popřáli. Myslela si, že to bude zas totéž, ale pak se doslechla, že přece něco bude, a včera jí zatelefonoval nějaký mužský, že ji přijde vyfotografovat. Chtěl přijít hned odpoledne, ale odkázala ho na zítřek. Jsou to dneska způsoby. Všichni si myslí, že když je člověku přes sedmdesátý že asi nemá co dělat. — Ve skutečnosti dělala paní Burghartová-Černá potíže, co mohla. Řekla, že vůbec nestojí o fotografování, a ať si opatří její snímek, který dělal nějaký Veselý pro kterýsi časopis před deseti lety. O tom snímku mluvila deset minut. Dalších deset minut mluvila o jiné fotografii, která byla zvlášť podařená, ale měla ji pouze v albu a nevěděla, kdo byl autorem. Potom se delší chvíli dohadovali, kdy tedy může přijít. Paní Burghartové nebyl jeho hlas zvlášť sympatický, připadal jí nějak úlisný. Nenapadlo ji, že ten muž vaří vztekem a posílá ji právě do horoucích pekel. Důvodů měl dost — ta baba žvaní a zdržuje ho. Zaručeně s ní zabije spoustu času. Bydlí až tamhle někde na kopci. Čerti vědí, jak se tam dostane. A až udělá fotku, krk na to, že se jí nebude líbit (měl s tím bohaté zkušenosti). Byl na tom právě dosti nevalně, dík démonu alkoholu, že musel brát podobné kšefty. Takových paní Burghartových-Černých v různém vydání, věku i pohlaví nafotil v poslední dob povícero. Sotva ji uslyšel v telefonu, pojal relativně přesnou představu, co mu bude při návštěvě vykládat, a cítil se poněkud znaven životem.

Pro paní Burghartovou-Černou byl však telefonát zážitkem. Měla v posledních letech málo společenských styků a na rozdíl od něho neměla žádnou představu, jakýto mužský k ní přijde. Sotva položila sluchátko, přestala si být jistá, jde-li pouze o fotografování nebo také o rozhovor pro noviny. Mluvila o tom se snachou a se synem. Zdálo se jí, že o to nejeví dostatečný zájem, a tak hned zatelefonovala několika dávným známým, jestli snad toho člověka neznají podle jména a kdo by to asi mohl být. Její přátelé byli však toho druhu jako ona, a taková stará profesorka Hajská nemohla vědět, kteří mládenci jsou dneska u novin. Paní Burghartová-Černá se tedy na tu návštěvu připravovala duševně celý večer, radila se se synem, v noci špatně spala a ráno se chystala, že návštěvu odřekne. Naskytla se nová nesnáz. Jméno sice věděla, ale nikoli křestní a rovněž ne adresu. Byla však paličatá přiměřeně svému věku a tak přetrpěla muka, než našla v seznamu a obtelefonovala všechna jeho jména. Pro paní Burghartovou-Černou to bylo hrozné, protože nerada telefonovala a lidí se ostýchala, ačkoli vystupovala energicky. Když byla konečné u cíle, dostala totiž k telefonu nějakou zenu, jejíž manžel byl nějaký pan Hromada a fotografoval pro noviny (právě ovšem odjel), vzala svůj vzkaz zase zpátky. — — — „Ne, ne, nemusíte ho shánět, já jsem to chtěla jen upřesnit… jestli může skutečně v půl druhé. Promiňte, že jsem vás vyrušila. Na shledanou.“ Po takovém rozčilení se už nedalo, nic dělat, musela ho přijmout. Dokonce se tím uklidnila.

Po jedné hodině si sedla ke stolečku a dala se do té korespondence. Chtěla vypadat lhostejně, ani nedala na stůl vázu s květinami. Měla na sobě prosté (ale své nejslušivější) šedé šaty a u krku hedvábný šáteček. Kromě korespondence si připravila i své knížky, samozřejmě ne na stůl, ale do zásuvky, kdyby bylo potřeba. Pokoj si uklidila už ráno. Byl to hezký salónek a měla tu viset několik cenných originálů, dokonce Kubkovu grafiku, a pravé lidořezby. Ty by eventuálně mohla sundat a dát na kredenc — kdyby chtěl vyfotografovat její koutek. Moka šálky nemusejí být hned. Na stůl dala vyšívaný ubrus.

Tak — někdo zazvonil, ještě před půl druhou. To bude on. Snacha totiž byla v práci, musela jít otevřít sama. Ani si neuvědomila, jak dlouho jí to trvá, dojít dolů a stisknout bzučák. Pak ho viděla přicházet…

Tak jsem to přece našel. Dobrý den, paní Burghartová. Výborně… Dlouho vás nebudu vytrhovat, uvidíte. Máte to tu hezoučké.“

„Tudy prosím,“ řekla rezervovaně, když si s ním potřásla rukou, Zdálo se jí, že při dotyku poněkud cukl. Divný člověk.

„Račte tudy, pane Hromada. Bydlím nahoře, tak jestli chcete udělat snímek tam…“

„Třeba tam,“ řekl. Byl jen ve svetru, ne zcela čistém, a v kalhotách. Přes rámě měl řemínek fotoaparátu. Nesl si však ještě jeden svršek, citrónovou žlutou bundu, a aktovku, obojí hodil v hale na židli. Nebyl to už žádný chlapec, ačkoli proti paní Burghartové-Černé byl pochopitelně značně mladý. Mužské něco přes třicítku (ba i přes čtyřicítku) považovala za chlapce. Rozhodla, že není hezký, a že je to jakýsi chuligán.

Stoupal před ní do schodů. Byli nahoře, otevřela dveře svého budoáru a vešla první. Vpadl hned za ní, opřel se rukou o lenoch křesla a hleděl na obrazy.

„To je Slavíček,“ řekla suše. „Přejete si napřed kávu, pane Hromada?“

[Kávu…? Ani ne.“

„Kdepak pracujete?“

„Já jsem na volným… to jest, dělám pro všecky. Tak jak bychom to zpytlíkovali, abych vám tu dlouho nezacláněl, milostivá?“

„To je vaše starost.“ Nelíbil se jí výraz „zpytlíkovali“.

„Že byste si sedla do křesla? Já bych vám je přišoup k oknu.“ Což se vzápětí stalo, ale divila se, jak nešikovně to dělá — jako by je nemohl uzvednout.

„Tak, hačněte si.“ Usadila se co možná nonšalantně, jednou rukou se opřela o stolek a podívala se tu sem, tu tam, bylo jí to nepříjemné. Hromada také nebyl klidný, jak se jí zdálo. Pohleděl na ni, pak z okna, opět přes pokoj a mnul si oči. „Bolí vás něco?“

„To ne… ale světlo mě jako píchá. Není mi dvakrát tento… dobře.“

„Není vám dobře? Chtěl byste zažívací sodu?“

„No… ale nehledejte ji.“

Paní Burghartová-Černá čiperně vyskočila a šla se po něčem poohlédnout. Zažívací sodu sama užívala a tak ji našla bez obtíží v nočním stolku.

„Já myslela, že budete mít chuť na kávu, ale když vám není dobře, vezměte si sodu, a jestli si přejete, mohu vám dát kapku koňaku.“

„To bych vám byl vděčný… jste velmi laskavá.“ Nasypala mu sama sodu na lžičku a dívala se, jak ji s námahou polyká. „Počkejte, tady máte koňak.“ Podala mu koňak v broušené likérce.

„Děkuji.“ Vypil sklenku a sáhl si potom na hrdlo. „Už to bude dobré.“ Vrátil jí skleničku a usmál se. „Abych vám ji nerozbil… já měl strach, že mi upadne.“

„Jste přepracovaný?“

„Tak trochu.“

„Mám si tam zase sednout?“

„Ano, prosím vás, jen si hačněte. Takhle je to dobré,“ zřejmě to zmáčkl. ,Ještě jednou. Kdybyste si vzala něco na klín.“

„Knihu?“

„Třeba knihu.“

„Myslela jsem, jestli nebudete chtít fotografovat zvlášť některou z mých knih, myslím obálku.“

„Jakou obálku?“ Zachechtal se a znova to zmáčkl. „Sakra, on je tam strom. Máte před oknem strom a ten stíní.“

„Že bych víc odhrnula záclony?“

„To jo, ale strom nemůžete odhrnout. Odhrnujou se jiný věci a ne stromy. Dovolte, co to máte tamhle za grafiku?“ Ukázal na druhý konec salónu. Divné, že se pořád tak rozhlíží.

„To je Kubka, ale nelíbí se mi.“

„Božínku, vy máte Kubku a nelíbí se vám. Já myslel na dálku, že je to něho současnýho. Už jsem se vás chtěl zeptat, jestli to nedělal jeden můj kámoš, ten dělá taky tak tmavě. Na Kubku je mi to moc tmavé.“

„Váš přítel je malíř?“

„To víte, znám jich povícero. To je hrozný, jak mně je. Kdybyste tam měla ještě kapku…“

Vždyť on je notorik, pomyslela si paní Burghartová-Černá. Byl určitě opilý po tom jednom štamprleti. Nicméně znova vstala a nalila mu. Zachytila přitom jeho pohled, takový jaksi bezbranně dětský na tak velkého mužského.

„Já bych od vás potřebovala radu, pane Hromada. Chtěla bych poslat přítelkyni do zahraničí nějaký grafický list, ale aby to nebylo moc drahé. Něco originálního.“

„To je jednoduchý… Od těch kluků, co znám, byste platila pakatel, když si to dohodnou na Fondu, srazí vám to i poplatky, když se to posílá, rozumíte? Pošlete jí něco moderního, to venku frčí.“

„Já bych si sama došla k někomu do ateliéru, kdybyste mě doporučil.

„To já vám klidně smluvím. Například Kaďousek je výbornej. A zrovna by to potřeboval, je dosti na huntě s nervy a má i jiný problémy. Já se dneska kvůli tomu zdržel…“

„Ale vždyť jste se nezdržel,“ řekla udiveně. „Vy jste asi zapomněl, kdy mátě přijít, viďte. A víte vůbec, že chybělo málo a byla bych vás odřekla? Představte si, že jsem vám ráno zatelefonovala domů a chtěla jsem vám říci, že se mi to nehodí. Mluvila jsem ale jen s vaší páni… byla ke mně moc milá. Pozdravujte ji ode mě.“ Hleděl na ni se strnulým úsměvem, vůbec byla otázka, jestli jí rozuměl.

„Nezapomeňte ji pozdravovat. A až budete mluvit s tím panem Kaďouskem, můžete se mu o mně zmínit… ale jenom zmínit, pane Hromada. Je mladý?“

„Víte, kolik je mi let?“ zeptal se najednou. „Něco přes třicet?“

„Uhádla jste, milostivá. Už dvaatřicet. Já jsem packal, jestli jste to nevěděla.“

„Myslíte, že ten snímek nevyjde? Kvůli tomu stromu?“

„To si pište, když si sem zasadíte stromy.“

„A co na zahradě, nebylo by to lepší?“

„To jo… určitě. Máte pravdu. Sbalíme to tady a já… ještě vás párkrát zmáčknu na slunci.“

„To jsou strachy s takovou starou ženskou, jako jsem já. Že si to taky myslíte, pane Hromada?“ řekla paní Burghartová-Černá, když scházeli dolů. Byla ráda, že jdou ven, ve skutečnosti z něho byla uvnitř poněkud nervózní.

„Měl jste mě přijít vyfotografovat před dvaceti, no, ještě deseti lety. Víte, že by mě zajímalo, kdo ten snímek dělal? Škoda že jsme se k němu nedostali.“

Album měla rovněž připravené v zásuvce, ale no co… fotografii může koneckonců odlepit a poslat ji. Podepisovala na ní dětem. To se dá vystřihnout.

„Myslíte, že by v archivu neměli negativ?“ Hromada nereagoval. Dotkla se jeho ramene drobnými prsty (byla přece pořád tak křehká) a cukl jak pod elektrickým proudem. A tak divně svíral čelisti. Přejel si teď po nich rukou. „Copak vám je?“

„Mám strach, že jsem se něčím přiotrávil,“ řekl dutě. „Čím proboha?“

„Nejspíš tím… DDT.“

„To nemůže být tak jedovaté, to působí na hmyz a ne na člověka. Vám to do něčeho přišlo… do jídla?“

Neodpověděl, vypadal, že se o něho pokouší slabá závrať. V hale si nevšiml ani bundy, ani aktovky, prošel za ní otevřenými dveřmi jak automat a zastavil se až na dlážděné pěšině. „Nechcete jít radši domů?“

„Ne… ne… už to přešlo.“ V ruce stále pevně svíral fotoaparát.

„Tedy, pane Hromada, kam mám jít? Myslíte, abych se postavila ke zdi na sluníčko?“

„Ano, správně… tamhle kousek… za ty keře, ještě trochu víc ke zdi. Tak je to dobrý.“

Paní Burghartová-Černá zacouvala tedy za keře růží, obklopující vilu. Zahradu měla náramnou a pracovali na ní všichni, i ona osobně, nač byla hrdá. Růže právě kvetly, rudé, bílé, čajové. Mimoděk se dotkla rukou jednoho květu, ale hned zvedla hlavu, aby se nezdálo, že schválně uhýbá. Stál naproti ní, aparát v ruce a v jeho očích byla dětská hrůza. „Pane Hromada!“

Zvedl foťák k očím, ale vzápětí se začal třást, pustil fotoaparát a paní Burghartová-Černá spatřila, jak se ten velký, ramenatý mužský zhroutil na zem v křečích.

Stará spisovatelka byla přes svůj věk žena silných nervů — a povoláním i věkem dosti egoistická. Samozřejmě že se vylekala… hrozně se vylekala, že se jí divoce rozbušilo srdce (a myslela spíš na své než na jeho srdce, dosti pochopitelně). Neztratila rozvahu, nepokoušela se ho tahat z místa, kde ležel, vlastně na něho sotva pohlédla a běžela nazpět do haly, ale pak pomalu, krok za krokem vyšla schody pro nitroglycerin, který brala preventivně před záchvatem a měla ho v nočním stolku. Teprve když si ho vzala, počkala chvíli, pak se odebrala k telefonu, nasadila si brýle, otevřela seznam a zatelefonovala správně na číslo lékařské první pomoci pro případy ohrožující život. A hned nato zkusila číslo jedné rodiny, bydlící v téže ulici.

Když přijela sanitka, na chodníku už vyhlížel soused, a Hromada, ležící na pěšině, měl pod hlavou podstrčený vyšívaný polštář z kanape. Stará spisovatelka třímajíc Hromadův svršek stála u vrátek. Pohled na něho prostě nesnesla. Vypadal děsivě, obličej měl zmodralý a chraptivě dýchal. Do sanitky s ním naložili aktovku, žlutou bundu a fotoaparát.

„Tak co… co, pane doktore,“ zakoktala paní Burghartová-Černá. Po tvářích jí stékaly dvě těžké slzy. Nemluvila s doktorem, ale jak je známo, saniťáci jsou doktoři aspoň poloviční. „Jestli je to po DDT, dostaneme ho z toho,“ řekl muž v bílém.

„Řek, že to bylo po DDT?“

„Ano, to řekl.“

„Nevíte, kolik toho vzal? Tak jedem jedem.“ Sanitka se rozjela a paní Burghartová-Černá šla emfaticky zvěstovat sousedce, která sem přiběhla na pomoc, že ten neznámý mužský — na němž jí zcela záhadně začalo záležet, bude zachráněn. Zmýlila se ovšem, jako se mohl snadno zmýlit kdokoli a koneckonců i lékař. — Hromadu odvezli na resuscitační středisko nemocnice na Františku, kam se obvykle vozí podobné naléhavé případy, a kde už doktoři nejednu duši stáhli z nebe na zem. Hromadu dostal do práce jakýsi asistent Pařízek; říkalo se, že sotvaže na něho sáhl — což vyvolalo křeče, prohlásil, „to je houby DDT, to je strychnin. Ale propánakrále, kde to vzal?“

Píchl Hromadovi okamžitě thiopental, a jakmile záchvat pominul, vypláchl mu žaludek. Hromada byl však mezi záchvaty obluzen, zmocňovaly se ho postupně milosrdné mrákoty, které nebylo možné přes všechno úsilí rozehnat. Byl to zase Pařízek, který usoudil z rozšířených zornic a celkového stavu, že jde o kombinovanou otravu ještě nějakým alkaloidem; napřed ho napadl atropin, ale pak — pochopitelně s údivem, pomyslel na scopola|min. Jak je pravidlem, současně s přijetím pacienta se provádějí chemické rozbory krve a dalších tekutin. Když zavolali z Kateřinské ulice výsledky, mohl si Parízek vlastně gratulovat, protože jeho diagnóza — přes první špatnou informaci — byla správná. Jenže na to neměl náladu, Hromadův stav se nápadně zhoršil, konečně se dostavilo druhé koma a po páté zemřel v hlubokém bezvědomí. Asistent Pařízek, jenž se právě kvůli němu nadřel jako blázen, ale setkal se s mocnějším nepřítelem, se odebral do pokoje, kam mu sestra přinesla kávu. „Poslouchejte, Janča, zavolal už někdo bezpečákům,“ zabručel najednou. ,Já nevím, pane asistente.“

„Když to nevíte vy, jak to mám vědět já,“ zamumlal. Vtom na ni vyvalil oči, jako by se na něco rozpomněl; opravdu si na něco vzpomněl, na cosi, na nějaký zatracený oběžník, jenž se týkal… ano, sakra, možná že je to ono. Zvýšená bdělost a ostražitost ohledně některých otrav… jako by se nehlásil stejně každý takový případ! Zbytečné. Ale proč, hergot, z jakého důvodu? Samozřejmě že zapomněli napsat proč.

„Čím on byl?“ pronesl, když si míchal kávu. (Prozatím ještě nic nevyplňoval, až dosud byl pro něho Hromada pouze neznámý pacient.)

„Prý nějaký fotoreportér. Ale musela to být nešťastná náhoda, pane asistente, když si myslel, že se otrávil DDT,“ zahovořila sestra.

„Ale jděte. Vy jste nějaká přemýšlivá,“ řekl s odporem… Byl to ovšem výborný chlapík, jako jsou na nejrůznějších místech skrytí výborní chlapíci. Konečně zafuněl, vytáhl se poněkud nad stůl, opřel se o něj mohutným břichem a sáhl po telefonu.

*

Ať už byl kapitán Vašátko jakýkoli, nepatřil k těm lidem, kteří se při špatné zprávě zaradují, že na jejich slova došlo. Naopak, po krátké poradě u majora vyšel od něho celý bledý, že by byl každý hádal, že on jediný v celém štábu nic takového nečekal. Bylo to sakramentské. Přirozeně že dosud neměl jistotu, že strychnin pocházel z balíku, a v tom smyslu se také Mikovec vyjádřil. Ale ten člověk přece nebyl žádný farmaceut, laborant ani doktor. Šlo o nějakého fotoreportéra. (Hlášení podala příslušná úřednice těsně předtím, než se major domluvil s ošetřujícím lékařem). Ostatně tu byly nějaké zvláštní okolnosti a dokonce prý ten člověk sám řekl, že se otrávil DDT.

Když to Vašátko uslyšel — Mikovec to vyslovil jen tak mimochodem, nemohl věřit svým uším. Jak na to mohl přijít, proboha! Podle toho by mělo jít o nešťastnou náhodu! Ale tady přece nebyla záměna vůbec možná! Ten, kdo otevřel balík, musel vědět, že o žádné insekticidy nejde. Kdo to otevíral?! Kdo se jen podíval na obal svrchu. DDT se totiž běžně prodává; tuto látku — dichlordifenyltrichlorethan — obsahující různé přídavky proti hmyzu, dostanete normálně v drogerii buďto ve formě prášku, nebo tekuté emulze. Není to nic, po čem by někdo bažil. A že by byl někdo ukradl tu strašnou zásilku v domnění, že jde o prostředek proti hmyzu? Nad tím mu zůstával stát rozum.

Za sedm minut po poradě u Mikovce seděl v autu s mladým Tomáškem a jel osobně na František. Přirozeně že nemusel; při jeho stáří a dlouholeté specializaci nebylo úkolem pro něho zajet do nemocnice pro doklady a svršky mrtvého. Mikovec navrhoval, aby jel na František někdo jiný a aby on eventuálně zajel za rodinou, anebo by pro něho bylo vůbec vhodnější počkat, až budou informace pohromadě. Místo toho se Vašátko vydal tam, kde byl Hromada, byť mrtvý. Klel, když pojížděli, překopanou Prahou v dopravní špičce. Revoluční, nábřeží, nemocnice na Františku. Nebyl na resuscitačním poprvé a tak vešel jako domácí, ostatně bílé osazenstvo je v této poslední štaci sebevrahů na orgány Bezpečnosti zvyklé. Nechal Tomáška, aby si šel vyřídit formality s předáním, a sám se vydal na oddělení. Ten chlap přece nezemřel hned, snad s někým mluvil… něco řekl. (Potřeboval si také promluvit se saniťákem — sanitka však právě odjela. Adresu paní Burghartové-Černé získal samozřejmě bez nesnází, její hlášeni bylo zapsáno.)

Od dvou sester se dozvěděl dosti podrobně, v jakém byl ten muž stavu, když ho přivezli. To bylo špatné… nepromluvil, nebo mu neporozuměli. Sestra klidně otevřela dveře a ukázala mu ho… kapitán na něho dlouze pohlédl a div nemávl rukou. Předávání svršků mrtvého se konalo tam, co obvykle; když stiskl kliku a vešel, naskytl se mu pohled na zřízence v bílém, jenž držel ještě nějaké části oděvu v rukách, na Tomáška, jenž stál u otevřeného kufru, a na jednu paní (znal ji jménem, sloužila tu léta páně, Housková se jmenuje), která horlivě psala na stroji. „Píšete teprve seznam?“ ozval se otráveně.

„Já za to nemohu, ty věci přišly teprve teď,“ řekla paní Housková pokojně. „Jen mi diktujte, pane Bláha. Co tam ještě máte. Fotoaparát jsem už napsala. Teď svršky.“

„Balónová bunda žlutá,“ řekl zřízenec. „Jak se to říká, sportovní kazajka?“

„To je přeci jedno.“

„Dejte si přeci šaty zvlášť a ostatní taky zvlášť,“ zabručel Vašátko. „Prosím vás, soudruhu, nepleťte mě,“ řekla Housková. .“Dál prosím. V aktovce je co?“

„Řekla jste napřed svršky.“

,,Bože, ty jsem chtěla dát až naposled. Buďte tak laskavý a nechte mě psát, nedělám to poprvé,“ pravila dotčeně. „Vždyť já vím, já vím, paní Housková.“

Pokračovala v psaní, a zatímco seznam svršků narůstal, přibývalo věcí v kufru.

„Boty by se měly do něčeho zabalit, pane Bláha,“ ozvala se z ní praktická žena.

„Nestarejte se, já už to zařídím,“ pravil mladý Tomášek. V tom okamžiku se stala podivná věc… Jak Tomášek převzal od zřízence boty — a byly to polobotky s prolamovanou podrážkou, kapitán se k nim náhle vrhl a vzal je Tomáškovi z ruky. Obrátil je podrážkami k sobě a prohlížel je s pocitem, že sní. Prolamování bylo totiž plné hlíny, ale tam, kde hlína odpadala, uviděl něco bílého … špinavě bílého. Dělalo to dojem, jako by byl ten chlap chodil v nějakém cukru. Až ho to zbavilo dechu… Stál zde s polobotkami v rukou bez poznámek a bez hnutí. „Nedotýkej se toho!“ zařval na mladého Tomáška, jenž vyndal z kufru svetr s úmyslem uložit dospodu boty. Tomášek svetr pustil s výrazem ustrnutí.

„Tak rychle rychle, dopište to, paní Housková. Já si ty věci uložím sám,“ dodal mírněji.

„Pane Bláha, podejte soudruhovi nějaké noviny. Propána, co máte na těch botách,“ zeptala se.

„Nic zvláštního. Vytírá se tady pořádně podlaha?“

„Ovšem, každý den, to je přece samozřejmé.“

„Tak ji dejte pořádně vytřít. Jen tak pro všechny pády… je tu na místě opatrnost. Vy byste si měl, pane Bláha, hned umýt ruce.“

„Co nám to povídáte, vždyť jsme zdravotníci,“ pronesla paní Housková s profesionální nadřazeností.

„Pane Bláha, jděte se umýt,“ opakoval bez úsměvu. „Povídám, že na těch botách může být trochu tento… můžete si to přenést do úst.“

„Na botách?“

Paní Housková na něho pohlédla a zavrtěla hlavou. Měla dojem, že se zbláznil, a on to nevylučoval. Nicméně upíral na pana Bláhu oči tak dlouho, až si dal říci a pravil, že se tedy umyje. „A ty jdi s ním a rychle, je to příkaz,“ poručil mladému Tomáškovi, jenž zrudl… ano, má na něho vztek.

Když to bylo všechno skončeno, aktovka ve Vašátkově ruce, věci v kufru a seznam podepsán, Vašátko pozdravil a vyšel za Tomáškem, doprovázen poznámkou paní Houskové sotva byli venku,

„Ježíši, co blbne, to jsem neviděla.“ Byl si jistý, že si Tomášek myslí totéž…

Zaparkovali v Bartolomějské ulici. Kapitán si dal odnést kufr k sobě, a než se rozhodl zasvětit do své domněnky majora, podrobil věc pečlivé prohlídce. Pečlivě vyškrábal obsah prolamování nožem na čistý papír a vzal na pomoc lupu. To bílé byly skutečně jehličkovité krystalky, ale ne pouze krystalky; hmota připomínala krystalický cukr smíšený s práškovým. Všechno dohromady sešlapáno utvořilo jakési těsto, ale když svrchní vrstva odpadla, bylo jasné, že si napřed našlapal toho bílého… ale co to bylo, probůh? S bušícím srdcem odložil boty na připravený papír a začal ohledávat bundu, bílý vlněný svetr, kalhoty. Na rukávech svetru objevil lupou rovněž to bílé; na první pohled nebylo potřísnění patrné, ale krystalky se zachytily ve vlně. Ponožky; měl to v obou chodidlech, jako když si našlapete při malování a pak si navlékneme ponožky naruby. Dokonce i dole na kalhotách… To už nevydržel, zaklel nahlas. A dodal si v duchu… copak se v tom válel?!

*

Bylo by snad zbytečné líčit všechny akce Bezpečnosti, k nimž došlo po Vašátkově návratu — a po jeho objevu krystalické látky na Hromadových svršcích. Mezitím už jel kdosi za Hromadovou manželkou; bylo tu zapotřebí jak prohlédnout byt, tak pořídit podle její výpovědi seznam osob, které připadaly v úvahu, že je Hromada dopoledne navštívil.

Se starou spisovatelkou si Vašátko zajel večer pohovořit osobně. Seděl proti ní v křesle na témž místě, na kterém seděl Hromada. To už věděl dost, aby se mu při pohledu na rozsypaný cukr dělaly mžitky. Teď tu seděl a jak se zdálo, zbytečně. (Pomocí psa se podařilo zjistit jen to, že Hromada přijel autobusem — a to už máte jednu proti stu, že zjistíte odkud — většinou v dopravním prostředku stopa končí.)

Stará dáma povídala a povídala. (Dokázala přitom mluvit nepřetržitě o sobě a svých pocitech, což bylo svým způsobem pozoruhodné.) Vašátko poslouchal s očima upřenýma na koberec. Otázek už se vzdal, nemělo to cenu. Až náhle něco zaslechl a div nevykřikl: „Pardon. Co jste říkala?“

„Ze jsme spolu mluvili o grafice. Račte se podívat, prosím… ten malý obraz za vámi, to je Kubka.“

„Ano… sakra… promiňte, u koho že byl?“

„U toho malíře, jak mi ho doporučoval? Já jsem se ho zeptala, ovšem ze zdvořilosti, jak to mám udělat, když mám přítelkyni v zahraničí, což je Margit Christiansenová, Dánka, je ovšem původem Francouzka a my si velice…“

„Jak jste řekla, že se jmenuje?“

„Christiansenová.“

„Ne ta dáma, ale ten malíř, jak měl od něho přijít,“ řekl kapitán, zvedaje se z křesla. „Kaďousek se jmenuje. Mluvil o něm uznale, ačkoli přiznal, že mi ho doporučuje hlavně ze soucitu. Je snad v nějaké osobní těžké situaci.“

„Nepřeslechla jste se ve jméně?“

„Ne, určitě ne,“ řekla s jistotou. „Výslovně o něm mluvil… měl obavu, že se snad kvůli němu zdržel. Víte, ta jeho dochvilnost mě až… děsí. Nevím, jestli si to umíte představit, ale zdá se mi, že… že jsme se snad museli setkat. Vy už chcete jít? Snacha totiž chystá nějaký zákusek…“

„Děkuju mockrát, mám naspěch.“ Vstal, maně si upravil sako.

„V tom případě vás nemohu zdržovat, ale jsem velmi ráda, že jsem vás poznala.“

„Ještě maličkost. Nemáte tu malé děti?“

„Nemáme. Vnukovi je šestnáct.“

„Tím lépe. Musím vás totiž upozornit na to, že není vyloučeno, že sem ten muž zanesl… trochu toho čím se otrávil.“

„Zanesl?“ zeptala se paní Burghartová-Černá bez dechu.

„Vytrousil,“ zabručel Vašátko. „Mám na mysli ovšem nepatrné množství. Ale protože jde o látku s letální dávkou značně… malou, je tu na místě opatrnost. Je nutné vyluxovat koberec a polstrovaný nábytek, především kvůli náhodným návštěvám malých dětí. Ale neznepokojujte se,“ když uviděl její oči. „Nemáte se čeho bát. Prozatím… děkuji vám, paní Burghartová.“ Podala mu malou, drobnou ruku a mdle se na něho usmála. Sotva se octl na schodech, zaslechl její zaječení, při němž se zastavil, hotov jí přispěchat na pomoc, ale stará dáma pouze volala svou snachu. S její snachou se potkal v hale a krátce jí sdělil, co řekl právě její tchyni. Byla to rozumná mladá žena a nevypadala, že by ji to nějak vyděsilo.

„Jenom jste to měl říci pouze mně a ne mamince,“ řekla paní Burghartová mladší. „Ona se z toho zblázni. Šíleně se o sebe bojí —“

„To je pochopitelné.“

„Jenomže se neuklidní, i když koberec vydrhnu. Bude myslet, že to má všude. Musíte nám sem někoho poslat na revizi, už jen proto, abyste mě zachránil.“

„Pochopte laskavě, kdybych si myslel, že vám hrozí nějaké nebezpečí, nenechával bych to na vás. Vaši paní máti uklidněte, nic se jí stát nemůže.“

„To se vám řekne.“

„Dovolte.“ Vzal se stolu nedbale telefonní seznam a nalistoval pod písmenem K… Kaďousek Dušan, malíř, jiný tu není, snad je to on, uvidíme. Zapsal si oboje čísla a adresu bytu a ateliéru. „Na shledanou, paní Burghartová.“

Za moment nasedal do auta s poznámkou, „jedem do Tróje, u Hercovky, to bude někde poblíž Rokosky, jestli víš, kde je to.“ To byla adresa Kaďouskova bytu, kdežto ateliér měl ve Veletržní ulici. Když zahnuli od Strossmayerova náměstí, dal Vašátko náhle příkaz odbočit na Veletržní a někde poblíž zaparkovat. Vystoupil, kráčel podél bloku domů, nalezl číslo, které hledal, a bezprostředně nato vyjel výtahem až nahoru. Zazvonil, po chvíli uvnitř zaharašilo, ozvaly se kroky a někdo otevřel. „Dobrý den. Pan Dušan Kaďousek?“

„Ne, tak moment.“ Mladík se zrzavým bíbrem a poněkud jurodivýma očima udělal pohyb, jako by chtěl zavřít, ale pak si to rozmyslel. „Dušane! Máš tu návštěvu.“

Odněkud se vynořil menší, také štíhlý, ale starší chlapík v černém roláku. „Já jsem Kaďousek. Prosím, s kým mám…“

„Dobrý den… jsem od Bezpečnosti, pane Kaďousku.“

„Pojďte dál, prosím. To je můj přítel Jaroslav Mertl.“ Podali si ruce. Mertl měl zvláštní způsob, podával ruku jako kus hadru. Kaďousek otevřel před Vašátkem další dveře a kapitán vešel do ateliéru. Nevěnoval však pohled kuriozitám, hleděl pouze na podlahu, která byla z pévécé a vypadala jako nedávno umytá. „Račte se sednout. Cigaretu?“ řekl Kaďousek. „Ne, děkuji, právě jsem kouřil. Znáte se s Vladimírem Hromadou?“

„Znám, ovšem… a vím… zrovna jsem se dozvěděl,“ Kaďousek zachraptěl a odmlčel se.

„Promiňte… vy jste už mluvil s paní Hromadovou?“

„Ano. Já jsem ještě tak trochu… bylo to dost náhlé.“

„Chápu… tím spíš, když jste se dnes spolu viděli, viďte. V kolik se u vás stavoval?“

„Dneska…? To bude nějaký omyl.“

„Omyl? Ale mluvil jste s ním, či ne?“

„Nesmysl,“ řekl Kaďousek. „Nevím, kdo vám to napovídal, ale já ho viděl naposled minulý týden. Dnes jsem se nehnul z baráku, až na to, že jsme byli ráno tady s tím na snídani. Jardo…! Pojď sem. Kdys viděl naposled Mirka?“

„Nevím přesně… ale nějakej pátek to bude,“ pravil Mertl. „Tady soudruh někde slyšel, že byl Mirek u nás.“

„A od koho, jestli se taky my smíme něco zeptat?“

„Je to dosti vážné svědectví.“

„Copak ho někdo viděl? Že by nás byl hledal, když jsme byli na „polívce?“

„Těžko, vážení. To skutečně těžko… jde přímo o návštěvu u vás.“

„To už je nějaká telepatie!“ řekl Mertl. ,Já si na něho zrovna dopoledne vzpomněl. Fyzicky se tu ale nestavoval.“

„Nechcete skleničku koňaku?“

„Ne, děkuji. Budu vás muset požádat, abyste šli se mnou. Ale nebojte se, dlouho vás nezdržíme.“

„To bych nerad, mám práci,“ řekl Kaďousek. ,Je to bohužel nutné… Máte tu pěkný fíkus. Čímpak ho postřikujete?“

„To není postřik… to bude od sádry,“ pravil Kaďousek udiveně. Vašátko vstal a prohlížel si list fíkusu, na němž zaznamenal jakýsi bílý poprašek.

„No nic… vy nepoužíváte DDT?“

„Ne, proč? Štěnice tu naštěstí nemáme.“

„Prozatím ne,“ poznamenal Mertl. „Ale on má slabost pro starožitníky. Štěnice, jak je známo, mohou přežít léta bez potravy. Nicméně… pročpak se Bezpečnost zajímá o naše štěnice?“

„Vůbec tedy nepoužíváte insekticidy,“ řekl Vašátko nedbale.

„Nevlastníme bohužel žádné ovocné sady,“ řekl Mertl. „Zbytečně mluvíš,“ pravil Kaďousek.

„Proč zbytečně? Mně se jevil dotaz v přímé souvislosti s polnohospodářstvím.“

„Paní Hromadová vás zavolala sama, nebo jste volal vy?“ obrátil se kapitán ke Kaďouskovi. „Ona mě zavolala.“

„Do bytu, nebo sem…?“

„Sem, přirozeně. V bytě nebývám k zastižení, jsem totiž rozveden.“

„Pan Mertl tu bydlí.?“

„Ne, bydlí u svých rodičů.“

„Co vám řekla paní Hromadová?“

„Co by mi řekla… chápete přece, zrovna se to dozvěděla… byla zdrcená. Moc jsme toho nenamluvili, jenom mi řekla, že Mirek umřel v nemocnici na Františku a že se otrávil. Víc nevěděla.“

„Neptala se vás, jestli nebyl u vás…?“

„Ale ptala, a řekl jsem jí, že ne. Já nechápu, co s tím pořád máte. To je nějaké pekelné nedorozumění.“

„Hm… hm… a co vy o tom soudíte?“

„Co bych o tom soudil. Člověk nikdy neví, co se v tom druhém děje.“

„A vy…?“

„Je to sebevražda. Moje další názory stran toho vás nemusejí zajímat,“ řekl Mertl.

„Proč ne? Jaké máte další názory v té věci?“

„Můj názor je, že děláte chybu, když někomu, kdo chce odejít, v tom bráníte.“

„Poslechni, Jardo, nech toho,“ řekl Kaďousek unaveně. „Mě jenom překvapuje, že jste přišli v tuhle hodinu. Copak je to tak naléhavé ?“

„Svým způsobem jistě. Je to také váš zájem, aby se okolnosti co nejdříve vyjasnily.“

„Samozřejmě,“ řekl Kaďousek.

Kapitán povstal, Kaďousek se šel ještě převléci, kdežto Mertl prohlásil, že půjde tak, jak je, ačkoli měl na sobě pouze jakousi podivnou teplákovou bundu, džíny a tenisky. Za chvíli byli připraveni a vyšli ze dveří. Kaďousek vytáhl klíč a zamkl.

„Má ještě někdo klíče?“ zeptal se kapitán.

„Klíč od mého kvelbu? Nikdo.“

„Ale pan Mertl je má.“

„Pravda… pokud je neztratil,“ řekl Kaďousek. „Stejně byste nám měl vysvětlit, co to všechno znamená. Obviňujete nás z něčeho…?“

„Ovšemže ne.“

Sešli se schodů, nato z domu, Mertl kráčel po chodníku jakoby ostentativně, poněkud se klátil a rozhlížel se. Nasedli do auta, Vašátko si sedl tentokrát dozadu ke Kaďouskovi a dal příkaz do Bartolomějské ulice.

*

Slečna Šindelářová, která měla garsonku těsně vedle Kaďouskova ateliéru, byla pětašedesátiletá, velmi jemná dáma. Živila se hodinami angličtiny, takže v denních hodinách byl odtud často slyšet její pomalý hlas s výraznou výslovností. Mluvila pomalu a nahlas, což přivádělo její sousedy do varu, kdežto ona sama si nikdy na ně nestěžovala. Byla to dobrá, křesťanská duše. Neměla tušení, že když se občas zastaví s tím malířem na chodbě nebo mu přinese něco na zub, Kaďousek přemáhá chuť vyskočit z okna. Sama byla snášenlivá, a když vedle tropili hluk, sice o tom povídala, ale vždycky připojila, že jsou to mladí lidé a člověk to musí pochopit. Dneska právě se cítila unavená, což bylo asi počasím. Počasí se jí nikdy nezavděčilo, zavinovalo u ní nejrůznější potíže. Byla po večeři, umývala zrovna dlouho a pečlivě jeden talíř, jednu pánev a šálek od kávy, když někdo zazvonil. „Dobrý večer… copak, dušinko, pan Kaďousek není doma?“ Poznala okamžitě dívku, která patřila k panu Kaďouskovi. Slečna Šindelářová sice věděla, že má Kaďousek ženu a dvě děti, a je to přirozeně neštěstí, když se takový člověk rozvede, ale jeho slečnu tu vídala často a měla dojem, že se ta dívka snaží k ní být milá. Neměla tušení přirozeně, že slečna Tomšíková o ní neřekne jinak než „ta stará kráva“.

A teď tu stála a celá jektala jakoby zimou. „Není doma. U vás náhodou nebyli?“

„Kdo prosím? Ale pojďte dál, dušinko.“

„Já jsem je potkala. Chtěla jsem se pouze zeptat, jestli nebyli také u vás.

„Já nevím kdo, slečno. Nechcete jít na chvilku dál?“ Slečna Tomšíková vešla za slečnou Šindelářovou. Mezi nimi dvěma byl značný rozdíl, a nejen věkový, ve skutečnosti dítětem tady byla slečna Šindelářová, kdežto slečna Tomšíková, zjevem na pětadvacet a podle legitimace třiatřicet, byla duševně mnohem starší. Sedla si na okraj židle a přemáhala nervózní chvění. „Božínku, chudáčku malý, vždyť se celá třesete. Já vám hned udělám horký čaj. Jestli se tam nemůžete dostat, počkejte chvilku u mě.“

„Což o to.“ Slečna Tomšíková se přirozeně dovnitř mohla dostat, měla přece klíče. Pohlédla nerozhodně na starou slečnu. „Vy jste hrozně laskavá… skutečně nevím, jestli vás mohu obtěžovat. Spíš půjdu domů.“

„Jak myslíte, drahoušku. Ale ten čaj vypijete, že ano.“

„Pan Kaďousek mi totiž zatelefonoval, abych přišla.“

„Ano, ano,“ řekla stará slečna nejistě. „Ale kdo … koho jste říkala, že jste potkala?“

„Já myslím, že tu byla Bezpečnost.“

„Skutečně? To snad není možné.“

„Opravdu. Ale ne SNB v uniformě, od kriminálky.“

„Od kriminálky? Vy jste blázínek.“

„Nemáte tu sklenici vody?“

„Božínku vody. Čaj bude v minutce. Načpak chcete vodu?“

„Mě šíleně rozbolela hlava, musím si vzít prášek.“

„Jděte k šípku s těmi prášky!“ řekla stará slečna důrazně. „To je mi nějaká móda! Jděte, jděte… a máte vůbec prášek? Chcete acylpyrin?“

Slečna Tomšíková se však už odebrala do koupelny, kde si posloužila sama. Slečna Šindelářová by byla asi užasla, kdyby viděla, co všechno ta rozkošná dívka konzumuje. Slečna Tomšíková byla skutečně velice a nápadně krásná, i když nalíčená jako klaun. Její krásu mohla stará slečna těžko posoudit, protože na to neměla to pravé oko, ale když slečna Tomšíková někam přišla, všichni přítomní muži změnili poněkud výraz. Byla to krása štíhlého těla s dlouhými údy, překrásných ladných pohybů. Žádný muž se na ni nemohl podívat, aniž si ji představoval nahou. — Zavřela vodu, postavila na skleněnou poličku sklenici na čištění zubů a vyšla z koupelny celá jako oživená.

„Čaj už bude. Už je vám lépe, milánku?“ zeptala se stará slečna.

„Za chvilku to bude lepší.“ Slečna Tomšíková se nyní usadila pohodlně na kanapi a upřela na slečnu Šindelářovou jakýsi vnitřně šťastný, rozhořelý pohled. „Vy jste strašně hodná. Já se na vás někdy přijdu podívat, smím?“

„Že se ptáte.“

„Měla jsem někdy pocit, že se na mě zlobíte.“

„Ale božechraň, pana Kaďouska já mám ráda, to je takový gentleman.“

„Ten bíbráč, já nevím, jestli ho znáte, ten je taky hrozně moc fajn.“

„Toho pána já tolik neznám,“ řekla slečna Šindelářová. Uvařit čaj pro dva byla pro ni namáhavá práce. Po praktické stránce byla neuvěřitelně nevýkonná.

„Neviděla jste tu někdy náhodou toho… takového štíhlého hezkého mužského? Měl dost nápadně vysoké čelo, spíš jako kouty?“ řekla slečna Tomšíková. Neodolatelně se jí chtělo mluvit, nepatrně se přitom usmívala.

„Možná že jsem ho někdy viděla, ale nevím, slečno.“

„To byl moc dobrý přítel Dušana, Mirek Hromada… jmenoval se vlastně Vladimír a dneska umřel, představte si to…“

„Božínku a jak starý?“

„Dvaatřicet.“

„A co se mu stalo?“

„Já nevím… nějaký neštěstí, spáchal asi sebevraždu. Já mám o Dušana strach. Dovedu si představit, co to pro něho je…“

„To je mi ho líto. Chudák pan Kaďousek. Kdybych to byla věděla, byla bych se aspoň zeptala, jestli něco nepotřebuje. Jako umělec je jistě citlivý.“

„To je. Je mimořádně citlivý.“

„Ano, ano… já když ho někdy potkávám a on sebou tak cukne, já to cítím, že není šťastný. Nezlobte se na mě, slečno…“

„To víte, že není šťastnej, a kdo taky je,“ řekla slečna Tomšíková. „Prosím vás, smím se malinko natáhnout?“

„Jen si udělejte pohodlí. Čaj bude v minutce.“ Slečna Tomšíková vyklouzla ze střevíců, vtáhla nohy pod sebe a schoulila se na gauči jako kotě.

„Vyšetřovali někdy vás, slečno Šindelářová?“ zeptala se mazlivým tónem.

„Mě? Nikdy, proboha. Jak vás to mohlo napadnout?“

„To já se nad tím zase nepohoršuji. K tomu stačí, aby vás někdo udal a vezete se. Jardu Mertla, víte toho bíbráče, už vyšetřovali, a proto se o něho bojím. Ten je opravdu nešťastnej, to je nešťastnej kluk,“ zahovořila slečna Tomšíková.

„Já lituji pana Kaďouska. Musíte mu ode mě vyřídit mou soustrast. Přála bych si pro něho něco udělat. Čte anglicky?“

„Čte… vy byste mu chtěla něco půjčit?“

„Ano, mám jeden překrásný kriminální román, ale půjčila jsem ho zjara jednomu svému žákovi. Myslím ovšem, že jsem ho přecenila, on ještě nebude tak daleko.“

„Prosím vás, Dušan má tolik anglických detektivek, a všechny si nechala jeho žena. A obrazy po jeho otci… jeho otec byl ten známý očař Kaďousek, tak si umíte představit, co asi měl. Léčil umělce zdarma, to byla móda, a tak měl od každého dar, od Filly, Tichého, od Trnky, Čapka měl, Zrzavého, Baucha, aspoň dvacet originálů. Víte, že o tom nesmíme spolu mluvit, jinak mu tečou slzy?“

„To nechal všechno svým dětem?“

„Dětem, ale hlavně jí. Dušan teď nemá vůbec žádné peníze a na zařízení jsem mu musela přispět já. O všechno, co měl, přišel. Vy si možná myslíte, že jsem zaujatá, ale kdybych já se rozváděla, styděla bych se mužského tak vysát.“

„Ale jak se to může stát, slečno? To není spravedlivé. Byl jistě hodný otec.“

„To je, pro děti by udělal všechno, obětoval by i život, kdežto ona, a to se říká, že matky jsou v každém směru lepší. Ta si chodí po vinárnách s cizinci,“ řekla slečna Tomšíková. Oči se jí leskly, hovořila se zvláštním rozechvěním.

„Po vinárnách — s cizinci!“ Stará slečna byla skutečně pohoršena. „A matka! To je hanba.“

„Vy byste mohla klidně vodit cizince, umíte anglicky jistě lépe než ona, a těch dárků co by vám posílali. Dušan říkal, že nikdy nechtěla chodit do zaměstnání, kde by musela odsedět osm hodin jako každý. Ano, dělá průvodkyni jako zaměstnání, ale třeba čtyři dny za sebou není ani jeden večer doma.“

„To jsou děti ubohé,“ řekla stará slečna s důrazem namířeným i proti slečně Tomšíkové. „Já říkám vždycky — ubohé děti. Hlavně ty děti, které za nic nemohou.“

„Nejubožejší je on … takového tátu jsem já neměla. Když byla jeho holka nemocná, a přitom jí dohromady nic nebylo, byl tak nervózní, že to nebylo ani lidské. A když já jsem ležela v nemocnici, myslíte, že dal něco doktorům? To jsem všechno musela sama… i lept jsem z něho musela vytáhnout a ještě mi tvrdil, že je ho škoda. Já jsem. kráva, slečno Šindelářová. Kdybyste věděla, jaká já jsem blbá… ale já vám nejsem sympatická, viďte?“

„Mně jste sympatická a pan Kaďousek je mi také sympatický. Tu je ten čajíček. Budete si přát mléko?“

Slečna Šindelářová se konečně zmohla na konvici čaje a začala chystat sušenky. Její pohyby byly neobratné, nešikovné. Dokonce byla dojata návštěvou a celkově trochu rozrušená. Obvykle v tuto hodinu už chodila na kutě.

„Já nikoho nesoudím. Zásadně nikoho neodsuzuji,“ řekla — neúměrně pohnutě na to, že se jí to všechno netýkalo. Sedla si a nalila třesoucí se rukou čaj. Vycmrndala přirozeně kolem. ,Já každého lituji, kdo… kdo, ale je to tak těžké, viďte slečno, abychom vždycky viděli, co je pro nás nejlepší.“

„Já jsem blázen, že si to nechám všechno líbit.“

„Slečno… to musíte snášet… nehněvejte se, že vám to říkám, ale když se kvůli vám rozvedl a opustil děti, řekněte si to, já si totiž vždycky říkám, že když jsem si něčeho vědoma…“

„Ale já si nejsem vědomá ničeho. Rozvedl se, dobře, ale jeho žena na něho zahrála habaďůru, ta to s ním sehrála, slečno Šindelářová, že byste tomu nevěřila. To je podařená mrcha, kam já se na ni hrabu. Napřed mu nechtěla dát souhlas k rozvodu a chtěla se věšet, div se z toho nepominul, a sotva jí podepsal, co chtěla, rozvedla se a už zas s někým žije. To víte, že ho měla v záloze, ale hrála si na ctnost. A on se může užrat k smrti, že jeho děti vychovává někdo jinej. Nebudete se na mě zlobit, když vás požádám o trochu mléka?“

„Bože můj, ráda, dušinko, ráda.“

Zatímco slečna Šindelářová manipulovala s hrnečkem mléka, slečna Tomšíková si vzala ještě posilující dávku. „Už vás ta hlava tolik nebolí?“ zeptala se stará slečna soucitně. „Vy jste chudinka. Trochu si odpočiňte, hajejte.“

„Já vás mám tak ráda… je mi tady tak krásně.“ Což byla — alespoň v jednom smyslu, čistá pravda. Slečna Tomšíková vypadala, že zadřímala, ale byla přitom duševně nesmírně čerstvá, a kdyby byla slečna Šindelářová měla tušení o představách, jaké se jí honily hlavou, byla by užasla. — Míjely linuty. Bylo půl, tři čtvrtě na devět. Vtom obě uslyšely několikeré kroky, dupající s ozvěnou po schodech, výše… výše až docela nahoru. A nyní je uslyšely bezprostředně za dveřmi. „Bože, bože, někdo k nám jde,“ řekla stará slečna způsobem, jenž zamezoval hřích braní Božího jména nadarmo. Slečna Tomšíková se posadila naslouchala. Ano, Kaďousek se vracel, ale ne sám. Zdálo se, že s ním přišlo deset lidí. Ozývaly se kroky, hovor.

„Teď tam nemohu jít, ale Dušan na mě asi bude čekat,“ řekla slečna Tomšíková. „Co si počnu?“

„Počkejte tady, až odejdou.“

„A co když to bude dlouho trvat? Co si počnete vy?“

„Já už to nějak vydržím,“ pravila slečna Šindelářová. A šla si pro acylpyrin.

Jak to slečna Šindelářová vydržela, bylo záhadou, ale našla v sobě sílu sedět do půl jedenácté v křesle. Samozřejmě že jí hlava padala na prsa, a samozřejmě že si mezi dřímotou přála, aby už slečna Tomšíková byla pryč. Konečně usnula jako špalek a probudila se, když jí slečna Tomšíková poklepala na rameno. „Už odešli… děkuju vám tisíckrát.“

„Za málo, na shledanou, slečno,“ řekla slečna Šindelářová, která ospalostí sotva vládla jazykem. Slečna Tomšíková zmizela. Ach bože… to jsou mi věci. I když by ji bylo mohlo hřát, že vykonala dobrý skutek, rozklepala se zimou. A šla si lehnout. Zatím slečna Tomšíková přeběhla chodbu a odemkla dveře. Chtěla se rovnou vplížit do koupelny a dát si horkou koupel. Vzpamatovala se obvykle brzy. Pokud nebrala prášky a nepila přes míru, měla dokonale zdravý organismus, do pětadvaceti dělala gymnastiku, výborně lyžovala, plavala. (Dušan o m\říkal, že je jako pták Fénix, někdy lehne popelem a potom vstane co ohnivá bytost.)

„Olino…?“ ozvalo se zevnitř. Na mou duši, to je divné, zhasl a seděl v obýváku potmě. Myslela si, že je v ateliéru. „Dušane,“ stiskla kliku a objevila se na prahu. „Já bych se šla vykoupat. Jsi v pořádku?“

„Jakž takž.“ Vstal, pokročil k ní. Vzal ji do náruče. „Olino, já jsem tak nešťastnej. Všechno je tak blbý…“ Líbal ji, objímal ji. Měl rád její tělo, věděla, že je má rád. „Tak jsem se na tebe těšil.“ Zvedl ji jako za starých časů, kdy byl ještě ženatý a dokazoval jí, že je přesto frája. Položil ji na válendu. „Počkej, zmačkáš mě.“ Měla na sobě letní kalhotový komplet, moc hezký, ale mačkal se. Svlékla si sáčko, podprsenku, s ostatním jí pomáhal. Potom si ji vzal…

V tom směru si seděli, oba byli dobří, oba byli třída. Jenom on byl snad trochu příliš přímočarý, na to, kolik měl zkušeností… Je to ale zvláštní, pomyslela si, když ležel u ní a ještě těžce oddechoval, že žádný mužský nepozná, že s vámi něco je. Jakživ nepoznal, kdy něco brala, pokud mu to sama neřekla. Snad by ani nepoznal, kdyby byla mrtvá, pokud by se neposadila a neřekla mu to.

„Dušane.“

„Co říkáš, drahá?“

„Ty mi ani neřekneš, co se dělo. Proč přišli zrovna na tebe?“

„Jak to víš?“

Držel přitom ruku na jejích ňadrech.

„Prosím tě, vždyť já vím, že tu byla kriminálka. Kvůli Mirkovi, viď.“

„Tak se netrap.“ Řekl to tónem, jakým to říkal vždycky, když se trápil sám. Ano, měl Mirka rád, muselo ho to sebrat. „To ti řekla jeho manželka, že se otrávil?“

„Ne, moje.“

,Jak to, že Marcela? Jak ta to mohla vědět?“

„Prosím tě, co hned máš… Chudák Lenka nevěděla dohromady nic… někdo jí jenom zatelefonoval z nemocnice, že umřel, aby si přišla pro svršky, tak jsem hned zavolal Marcele, aby to zjistila, a hned potom tobě.“

„A proč jsi vůbec volal Marcele? Mělo to cenu?“

„Asi mělo, když tam někoho má.“

„Čerta starého má, asi tak jako ty nebo já.“

„Až na to, že jí hned řekli, že umřel na otravu, kdežto Lence řekli houby.“

„A na Bezpečnosti už vědí, jak se mu to stalo?“

„Čerta vědí, miláčku, oni se pouze domnívají, že to vzal s nějakým jídlem. Já sám nevím. Poslední čas se mi nesvěřoval, tak nevím, jestli se nepropad do nicoty. Ale na mou duši, neřek bych to do něho.“

„A proč přišli k tobě?“

„Musel si na mě nějak vzpomenout. Jarda bude mít pravdu s tou telepatií, že to opravdu zvláštní. Divný to je.“ Když se na delší dobu odmlčel a přejela mu rukou po tvářích, zjistila, že slzí. Slzel potichu, zatímco svou ruku nechával u ní… byl na tom blbě, zřejmě trpěl.

„Víš, že Mirek na mě bral?“ ozvala se.

„No… nepřeháněj.“

„Jednou, když byl zkalený, mě málem dostal v autě.“

„Co žvaníš: málem? Co se mi to snažíš namluvit?“

„Níc se ti nesnažím namluvit. Chci jenom, abys věděl, že nemáš zrovna proč brečet.“

„Proč mi to vykládáš? Ze jsem telefonoval s Marcelou?“

„Povídám ti jenom, že po mně jel. Tys to nikdy nechtěl vidět, tobě jeho sprostota imponovala.“

„Nikdy jsem nepozoroval, že by se k tobě choval sprostě.“

„Tahat mě do auta nebylo asi sprosté.“

„A nemáš hubu?“ řekl drsně. Mezitím se od ní odtáhl a zůstal sedět strnule jak nahá socha. Měla chuť se dát do smíchu, cítila nutkání k hysterii.

„Nač mám mít na všechno hubu? Proč se ti má všechno polopaticky vykládat, když jsi vždycky inteligent ty a já jsem kráva?“

„Stejně lžeš… byla bys tehdy něco kvákla.“

„Proč bych kvákala, když sis seděl na očích a pořád sis myslel, že vás chci rožeštvat?“

„Já věděl, že jsi schopná všeho, ale nevěděl jsem, že jsi tak nevkusná.“

„Měla jsem to s ním udělat, teď lituju, že jsem to neudělala.“

„Tak mluv. Udělal ti to, nebo ne?“

„A já ti povídám, vyber si,“ a propukla v záchvat smíchu. V mžiku byl u ní a fackoval ji. Z jedné strany, z druhé strany, pořád se smála, znova ji bil, najednou měla obličej plný krve, udeřil ji totiž do nosu a spustila se jí krev. Nevydržel to, přestal, sám se vyděsil. Obrátila se z válendy tak, aby krev stékala na podlahu. Válendu by nechtěla umazat ani za nic…

Ležela tak a nemyslela na nic. Před očima jí běhaly různobarevné kotouče, krvácela z nosu… ani to zvlášť nebolelo. Ale rty jí asi otečou…

„Olino.“ Stál nad ní s mokrým ručníkem. Padl na kolena, snažil se jí přiložit ručník na obličej. „Olino… proboha, nedělej to se mnou. Já pak nevím, co dělám. Olino… slyšíš, řekni… bylo něco, nebo ne?“

Viděla, že prosí na kolenou o to „ne“, aby bylo zas všecko v pořádku a aby zítra mohl malovat. Na tom mu konec konců záleželo víc, než aby věděl pravdu. Na ní mu nezáleží vůbec. Sehnal by si jinou snadno. Ale bral by to jako další prohru. Ledaže by ji vyměnil za nějaké jméno, za nějaké eso, třeba za nějakou známou herečku. Nebo za svobodnou holku z šíleně nóbl rodiny, aby ta jeho mrcha viděla. Jedině na té mu záleží, jinak je mu všecko jedno. Ano, je mu všecko jedno, i když teď brečí. Byla si tím jistá, ačkoli ho neslyšela. Ale proč brečí? Sám nad sebou. Ani ho nenapadne ji politovat. Ale ona jednou skončí v blázinci… ba, může se jí to stát.

Zaslechla chraptivý vzlyk, nemýlila se. Klečel tu, držel se za hlavu a plakal.

„Ty troubo,“ řekla konečně. Vzala si od něho mokrý ručník a přitiskla si ho na zátylek. Cítila, že pořád čeká na to slovo, ale neřekla mu nic. Nebylo to poprvé, co ji bil. Jednou se chytli kvůli jeho dětem. Řekla mu, že z té malé stejně nevyroste nic lepšího než její máma, taky taková zatracená… a on ji uhodil. A s ní děti mít nechce. Dřív by byla chtěla, a teď už také nechce.

Ale co dělat? Dělat se nedá nic. Hlavou se jí honily myšlenky, které by ji byly kdysi vyděsily, ale teď na ně byla zvyklá. Z očí jí přitom stékaly slzy jedna po druhé.

*

„Tak prosím. Jak přeložíte větu: Přijedete-li náhodou do Anglie, nezapomeňte, že se jezdí vlevo?“

,,Hm… hm. If you come…“

„Náhodou. Zapomněl jste ‚náhodou‘,“ řekla slečna Šindelářová důrazně.

„If you should happen to come…“

„Žádné ,should‘. Samé by jsou chyby. Ještě jednou od začátku.“

„If you happen to come… jak to bylo? Do Anglie?“

„Do Anglie.“

„To England. Jak jste to říkala?“

„Nezapomeňte, že se jezdí vlevo — tedy doslovně, že doprava se pohybuje vlevo.“

„Doprava… to je traffic. Nezapomeňte… nač teda? Že se jezdí vlevo? Jezdit — to je ,drajv‘.“

„Do not forget that the traffic…,“ a slečna Šindelářová doplnila větu správně a tak zvýšeným hlasem, že se mohli poučit i sousedé. „Vidím, že neovládáte větu podmínkovou. Jak byste přeložil ,kdybych přijel do Anglie, nerozuměl bych‘?“

„If I come…“

„Preterite, prosím.“

„If I should come…“

„Právě to je chyba, která se obvykle dělá!“ ozvala se slečna Šindelářová. „Každý ji dělá. Uvědomte si, že v hlavní větě, která znamená splnění, klademe přítomný kondicionál, mluvíme-li o přítomnosti, a ve vedlejší větě preterite pro přítomnost a pre-preterite pro minulost. Kupříkladu, kdybych byl přijel do Anglie, nebyl bych rozuměl. Jak byste to přeložil?“

„Asi blbě.“

„Vy jste se ale vůbec nepřipravoval na hodinu.“

„Máte pravdu… chtěl jsem včera večer, ale… hm, nebylo mi ňáko valně.“

„To já chápu, že jste se nemohl učit, jestli vám nebylo dobře, ale neměl jste odkládat přípravu na poslední chvíli,“ řekla slečna Šindelářová. „Musíte se trochu víc snažit. Podívejte se… vy si třeba myslíte, že jste nenadaný, dobře… někomu to jde lépe… někdo má horší paměť, někdo lepší… ale nesmíte hned házet flintu do žita. Minule jste nepřinesl domácí cvičení. Dnes cvičení máte, ale zase jste se nepodíval na přípravu. Musíte se snažit vy, budu se snažit já a společně to někam dotáhneme.“

„Máte docela pravdu.“

„Vidíte. Takový mužský, a vždycky mi přijde s nějakou výmluvou. Vidíte, dnes vás bolela hlava. Minule vám přišla návštěva.“

„Na mou duši, že si to pamatujete.“

„Co bych si to nepamatovala. Já vám vidím až do žaludku,“ řekla slečna Šindelářová radostně. Peskování žáků bylo totiž jednou z jejích nemnohých životních radostí. Tento žák byl náhodou dospělý muž, ba v jeho vlasech byly už mnohé šedivé nitky, ale tvářil se provinile jako kluk. Dojem slečny Šindelářové z něho byl, že je skutečně dosti nenadaný, ale hodlala do něho vpravit aspoň přiměřenou dávku světového jazyka. Jinak bylo pravda, že se s ním slečna ráda vybavovala, ačkoli neměla ve zvyku zkracovat hodiny. Vždycky se snažila každou ztracenou chvíli nahradit. „Vám nebylo včera dobře a vidíte, mně musí být dobře, i když jsem včera v noci nezamhouřila oko.“ Což nebylo doslova pravda.

„Špatně jste spala?“

„Vlastně vůbec ne. Ale co se dá dělat, nesmím si to připouštět. Až vám bude pětašedesát, nebudete se smět ohlížet na nějaké bolení hlavy. To můžete dokud jste mladý.“

Chlapecky se zasmál. „Já už jsem prohnilej, slečno Šindelářová.“

„Vy máte co mluvit. Takový mužský v nejlepší síle. Vy toho musíte ještě hromadu vykonat.“

„Já? Teď jste mě rozesmála. To je předsudek, že mají něco vykonat chlapi. Mužští jsou dnes odrovnaní. Leda některá žena, jako jste vy.“

„Vám se dělá legrace… vám se to směje. Já jsem se dříve také ráda smála, ale když se podívám kolem sebe a vidím, jaké mají lidé starosti… ano, jak hrozné mají starosti… a jak tím trpí…“

„Hm? To je možné.“

„Člověk by neměl být lhostejný k tomu, co se děje kolem něho,“ řekla stará slečna s přesvědčením. „Vy… nezlobte se na mě, ale vy si žádné starosti nepřipouštíte, viďte.“

„Snažím se.“

„Ano, to je na vás vidět. Vy se rád zasmějete, zažertujete, jdete si do hospody, ale každý takový není. Mezi lidmi je dnes tolik… tolik utrpení.“

Slečna to vyslovila mimoděk dojatým hlasem, pod dojmem včerejších zážitků.

„To je fakt… dneska kdekdo marodí,“ zabručel. „Ano… ale také se. lidé rozvádějí. To je hrozné neštěstí, skutečně. Jedno z největších neštěstí. Všichni tím trpí… i děti. Vzájemně se podezřívají. Já jsem si uvědomila právě včera, že jsem někoho podezřívala, ale když jsem s ní promluvila, viděla jsem, že tím trpí a… snad bychom neměli být právě k takovým věcem tak… lhostejní.“

„Do takových věcí je líp se neplést,“ poznamenal s nepatrným úsměvem.

„To říkáte vy, ale z pohodlí,“ řekla slečna Šindelářová poněkud dotčeně. „Já se nikdy do cizích věcí nepletu. Ale někdy se stane, že někdo potřebuje pomoc, a kdyby říkali všichni, co říkáte vy, jak by to dopadlo? Já jsem trochu rozrušená, ale kdybyste věděl, co se tu včera dělo. Já vám to nemohu říci, ale kdybyste vy slyšel o tolika hrozných věcech, nedivil byste se, že mě to rozrušilo.“

„A kde se něco dělo? Tady v domě?“

„Přímo vedle,“ řekla bolestně. Celou dobu ji včerejší zážitky svrběly na jazyku. Ačkoli byla slečna Šindelářová křesťanská duše, byla také žena. „Představte si, že tu byli od kriminálky… u sousedů, jak mají vedle ateliér… dělali tam prohlídku.“

„Skutečně? Kvůli čemu?“

„Já nevím… že prý nějaký přítel pana Kaďouska… snad se otrávil. Prý sem dokonce i chodil… nějaký pan Hromada, a tak mám strach, aby nepřišli také ke mně…“

„K vám? Proč? Copak jste ho znala?“

„Ne, ale mohli by se sem taky přijít podívat. Vy myslíte, že je to vyloučeno?“

„Hm… já myslím, že si děláte zbytečné starosti.“

„Když vy jste takový… vám na lidech nezáleží!“ pravila stará slečna s citem. Od rána v ní pracovalo dojetí, při pouhé vzpomínce se jí tlačily slzy do očí. „Vy si prostě řeknete, že to není vaše starost. Ale já nemohu. Já mám o ně takovou úzkost.“

„O koho?“ zamumlal.

„O pana Kaďouska. Dnes ráno tak špatně vypadal. Takový talentovaný člověk, a tolik musí mít starostí. Ale pokračujme. Musíme si vzít znova podmínkové věty. Jak byste přeložil: Jedete-li vlakem, nezahazujte lístek.“

„If you… if you went…“

„Chyba!“ pronesla stará slečna vítězně. „Tu to máme. Vy jste užil préteritu, což znamená ,kdyby‘ a nikoli ‚jestliže‘. Kdybyste chtěl vyjádřit, že kdybyste jel vlakem, nezahodil byste lístek, tak byste…“

Někdo zazvonil. Stará slečna se zvedla od stolu tak pomalu, že než došla na chodbu, ozvalo se to podruhé. Otevřela… na prahu stál kdosi v civilním plášti, ale přesto v ní hrklo. „Co si přejete, prosím,“ zašeptala.

„Ničeho se nelekejte, slečno Šindelářová… moje jméno je Vašatko, kapitán Bezpečnosti. Potřeboval bych se vás zeptat na několik maličkostí… je to možné?“

„Nene… mám právě hodinu. Za chvíli… za chvíli skončíme. Kdy… kdy to potřebujete?“ vyhrkla víc mrtvá než živá.

„Mně je to jedno, třeba až skončíte. Kdy mám tedy přijít?“

„Za… pět deset minut.“

„Dobře, tak za nějakou tu minutu se zastavím. Prozatím na shledanou.“

Slečna Šindelářová prudce zavřela a vrátila se do pokoje. Sedla si a její dobrosrdečná tvář nabyla mroucího výrazu. Její žák (jenž asi právě přemýšlel, jestli by, jeda vlakem, neodhodil lístek) k ní obrátil chlapecký obličej. Jeho oči na ni působily jako balzám.

„Představte si, že to byla Bezpečnost… kriminálka.“

„No a co. Budou se vás ptát, jestli něco náhodou nevíte, a vy nic nevíte.“

„To je právě tak hrozné, že se mě budou ptát. Já už jsem teď popletená… já se absolutně na nic nepamatuji.“

„Tak řeknete, že se nepamatujete.“

„Ano — ano. Musíme to bohužel dnes skončit,“ ze staré slečny promluvila bývalá učitelka. „Honem vám nadiktuji věty, které přeložíte za domácí cvičení. A příště přijďte na hodinu lépe připravený, prosím. To bychom nebyli kamarádi.“ Úsloví, které mívalo účinek na děti — a zřejmě se neminulo účinkem ani na něho. „To by mě moc mrzelo.“

„Napište si to na papír. Pak si to v klidu opište do sešitu,“ řekla slečna. „Ale proč?“

„Vy moc škrábete. Tak pište: Kdybych se byl narodil v Anglii, nebyl bych se musil učit anglicky. Kdybyste byl náhodou kuřák, mohl byste si koupit cigarety v této trafice. Byli bychom rádi, kdyby v Praze byla vystavěna podzemní dráha. Kdybych mohl pít více whisky se sodou, vypadal bych lépe. Kdybyste nebyl Čech, nebyla by čeština vaším mateřským jazykem. A teď honem, honem jděte.“

Její úzkostný pohled ho doprovázel, když vstal a sáhl si na kapsy, jestli má všechno. „Cigarety,“ a vzal je se stolu.

„Vy taky musíte pořád něco dudlat. Abych nezapomněla, mohl byste mi vrátit ,The Trap-door’ od Thomsonové? V případě, že jste to přečetl…“

„Zatím ne, ale máte pravdu, že bych to čet do důchodu. Vrátím

vám to.“

„Tedy… zase za týden, ale přesně.“

„Ano, děkuju a na shledanou.“ Za nějakých deset minut usedl na jeho místě kapitán Vašátko. Zatímco čekal, až slečna Šindelářová — celá rozrušená, vyjde z koupelny, jeho pohled padl na jakýsi popsaný papír na stole, jehož rukopis mu byl jaksi povědomý.

‚Kdybych se byl narodil v Anglii, nebyl bych se musil učit anglicky‘, přečetl s mírným údivem a vtom rukopis poznal. Ten rázovitý, umělecký rukopis mohl patřit jedinému člověku na světě. Konec konců byla pravda, že kdyby Horác nebyl Čechem, nebyla by čeština jeho mateřským jazykem.

*

Horác vždycky dělal dojem člověka, jenž má životní filozofii a dokonce že zaujímá originální i pevné názory i na jednotlivosti, ale jaká ta filozofie je, se jeho různým známým — a zvláště jednomu příteli z pražského kriminálního oddělení Bezpečnosti nepodařilo stanovit, protože se Horác osobním otázkám vyhýbal. (Ačkoli spolu občas diskutovali na různá témata, byly to diskuse spíš akademické. Právě pro jeho přítele bylo u něho stále ještě ledacos těžko pochopitelné. Horác ho překvapoval v momentech, kdy uvažoval, i v momentech, kdy se „utrhl“. (Ve skutečnosti měl Horác celou řadu vlastností, které se dají vystopovat u výtvarníků vůbec. Výběr jeho oblíbených knih byl roztodivný. Znalec by si s tím nevěděl rady. Dalo se tu mluvit stejně o snobismu jako špatném vkusu, ačkoli byl Horác dalek obojího. Jestli pro něho bylo něco typické, pak jistá bezohlednost — ne ovšem v sociálním smyslu. Bezohlednost někoho, kdo si žije na vlastní vrub, neohlíží se v nejmenším na cizí mínění. Může to být prostá paličatost nebo skutečná bezohlednost naivního egoisty, ale vždycky to být nemusí. V mezilidských vztazích Horác našlapoval měkce a dokonce s jakousi úzkostí. Životní zkušenost člověka může buďto obrnit, nebo může vzniknout alergie, a Horác byl spíš to druhé. Práce byla sloupem jeho života; výrok, který jednou pronesl před těmi rošťáky výtvarnými redaktory a vzbudil hlasité veselí. Bralo se to od něho jako dobrý vtip. Právě od něho, protože bylo o něm známo, že se živí dosti všelijak a to i výtvarnickou řemeslnou prací, kterou by renomovaný výtvarník nebral, a že má na kontě i různé blbiny (nikoli ovšem jen ty, jakými se malíři chlubí, ale jakými se nechlubí). Co všechno stvořil a vyrobil za ta léta, by byl dlouhý výčet a stejně by bylo dosti složité vylíčit jeho umělecký vývoj. Bylo pravda, že na sebe čas od času upozornil, ale vždycky to bylo v delších intervalech a úspěch se ho nedržel. Snad — ale ne jistě mohlo být jednou z příčin, že ho rychle přestalo bavit, v čem dosáhl úrovně a měl naději na úspěch, a začal zkoušet něco jiného. Nebylo to ovšem u něho přesně totéž jako u Picassa (což byl také jeho výrok). Přestal totiž brzy bavit sám sebe. Neměl potřebu se opakovat, šel si na nervy. V době, kdy některé jeho věci vzbudily uznalé reakce, nemohl je už ani cítit. Právě tehdy, kdy ho uznal renomovaný kritik za typ výtvarníka… mimořádné citlivosti, nicméně nepostrádajícího smyslu pro vnitřní napětí, obracel se mu z té vlastní citlivosti žaludek. Chyba byla v něm a musel si to koneckonců přiznat. Málokdo si mohl tak za všechno sám jako právě on, a na výtvarníka byl dosti nebo příliš inteligentní, ze si to přiznával.

Ale nedávno dostal „fajnovou“ práci (a pámbu požehnej těm rošťákům, co mu ji dali). Dělal grafickou úpravu, obálku a ilustrace k prózám od Barbey d‘Aurevillyho, kterého měl v mládí velice rád. Pochopitelně mu na věci záleželo. A byla to kvaltovka, prve se to zdrželo, jak ani není jinak možné, a teď na to spěchali. Kudy chodil, tudy přemýšlel, z jakého konce by na to šel. Abstrakce se k d‘Aurevillymu pochopitelně nehodí, nějaké ty rámečky taky nejsou to pravé, mělo by to být temné, zvláštní, ale srozumitelné, k tomu bude muset dělat figury, ta věc je epická, dějová. S ilustracemi měl už dost zkušeností, dnes už konečně ilustroval, ačkoli nepatřil k těm vyvoleným a známým. Tím spíš mu na tom záleželo a dokonce mu začalo překážet trochu trémy. V takové náladě není člověk zvlášť k mluvení a potřebuje všechen čas pro sebe, třebaže celý čas nedělá. K tomu Horác nebyl z těch, kteří pracují rychle. Dovedl sice některou práci strhnout, ale to neodpovídalo jeho gustu. Jsou věci, které uděláte rychle, a jsou takové, s kterými se mazlíte. U některých musíte mít pocit, že na ně máte neomezenou dobu, jinak vůbec nezačnete.

Proti svým ženatým přátelům měl Horác mnohé výhody, ačkoli nikdo není tak osamělý, aby nebyl vyrušován. V jeho životě byly pochopitelně ženy, ale nepatřil k mužům, kteří o tom vypravují, takže tyto záležitosti zůstaly čistě jeho soukromou věcí a dokonce byla řada lidí, kteří pochybovali, že by něco takového existovalo. Momentálně byl volný, jeho poslední záležitost odcestovala s mužem na dva roky a nedělal si iluze, že by jejich vztah trval. — Ačkoli Horác společenský život nevedl, určité styky udržovat musel a jeho okruh známých byl dosti rozlehlý. Měl pochopitelně přátele dobré i méně dobré ve svých kruzích, i takové přátele, kteří ho nemohli ani cítit. A k tomu ke všemu měl ještě žáka. Žák se jmenoval Zbyněk Hons a byl synem jednoho člověka, který pro Horáce ledacos vykonal. Byl to architekt Hons, nikoli architekt-technik, ale architekt-absolvent Umprumu a odborník ve výstavnictví. Horác mu byl zavázán, a tak neodmítl, když ho Hons požádal, aby Zbyndu připravoval ke zkoušce na Umprum. Bylo to ovšem beznadějné, ačkoli Zbynda nebyl bez talentu. Bylo by poněkud obtížné líčit všechny peripetie Horácova vývoje jakožto učitele, adoptovaného svým žákem. Pokládal se za pedagogický antitalent, jímž také byl. Nestál o popularitu u mladé generace. Jak je známo, žádný osmnáctiletý nechodí nikam trvale sám, ale tahá za sebou boy či girl-friends. Přes všechno úsilí nebyl Zbynda přijat a Horác doufal, že půjde na vojnu. Nešel; vojenskou službu mu odložili pro nějaké deprese se sebevražednými sklony. (Zbynda mu líčil své zkušenosti s nerváky v kruhu přátel jako obrovskou psinu, ale Horác měl oprávněné tušení, že se neléčil jen kvůli vojně.) A tak zůstal Zbynda doma — a jemu na krku. Otec mu opatřoval příležitostné aranžérské práce, jinak Zbynda maloval, filozofoval, chodil nepořádně do večerní lidové školy umění, o které říkal, že člověku zkazí styl. Kvůli Zbyndovi, přesněji kvůli jeho lajdáctví se Horác seznámil s jeho učitelkou angličtiny. Byla to historka spíše komická. Zbyněk vynechával hodiny, a protože měl ze staré slečny nahnáno, navyprávěl jí horrory o svém nervovém stavu. Slečna, protože nechtěla plašit rodiče, se jednou obrátila dopisem na jeho druhého učitele, jehož jméno a adresu jí Zbynda přirozeně dal; byl, co se týče druhých lidí, velmi sdílný. Horác slečnu navštívil a odkázal ji na rodiče; vyřídil jí však podle Zbyndova přání, že se Zbynda nechce rozptylovat a že na hodiny chodit nechce. Stará slečna však byla tak smutná, že Horác v náhlém impulsu projevil sám zájem o světový jazyk, z něhož znal pouhé základy a jakousi historku o štěňatech. Výsledkem bylo, že ho slečna adoptovala a už rok neměl to srdce, aby jí do hodin přestal chodit. A při poslední hodině se dozvěděl tu dosti podivnou zprávu. Hromada nebyl pro něho zcela cizím člověkem, ale také ne kamarád, náležel k tomu typu známých, které člověk všude možně potkává, a když se už s nimi setká, přátelsky si s nimi promluví, ale bez potřeby se s nimi opět vidět. Byl fotoreportér, takový společenský, čiperný chlap. Honosil se tím, co všechno o kom ví, jaká esa patří k jeho kamarádům, a že má vědomosti o pražských štětkách. Krom toho měl snad.ženu a dítě. — Horác neměl ve zvyku plýtvat slovy lítosti, ale nebyl lhostejný, jak soudila slečna Šindelářová. Naopak, kdo ho znal blíže, vědě! by, že je velkým pesimistou ohledně našich lidských věcí a že je poměrně snadno deprimován. Co mu připadalo neuvěřitelné, že kvůli Hromadovi vyšetřují Kaďouska. S Kaďouskem se neměli rádi, aspoň Kaďousek Horáce shazoval, kudy chodil, což mělo asi příčinu v Horácových slovech, pronesených kdysi před jednou známou, že by se,měl podepisovat aspoň ze zdvořilosti Kaďoustichý nebo František D. Kaďousek. (Známá se jmenovala Danica Kozlová, byla sochařkou a neštěstí spočívalo v tom, že se stýkala s nimi oběma, a byla k nim oběma upřímná — až příliš. Od té doby se oba změnili, Kaďousek se dokonce oprostil od svého velkého vzoru, ale cítit se nemohli stále.)

Nicméně divné, že se to tím způsobem vyšetřuje. A stejně ho překvapovala sebevražda u chlapa jako Hromada. Ovšem, proti tomu nejsme pojištěný nikdo.

Ale ve skutečnosti Horác věnoval celé záležitosti jen okrajové myšlenky. Myslel mnohem víc na svého Barbey d‘Aurevillyho. Nazítří se pustil do prvních skic a pracoval intenzívně několik hodin. Když na něho před polednem někdo zazvonil, neměl vůbec v úmyslu otvírat, až na to, že si uvědomil, že ho návštěvník musel slyšet, jak nahlas zasakroval. Nevydržel to a otevřel. Za dveřmi stál Jarda Mertl, hodný kluk, učitel na lidovce, zkrátka takový nešťastník… a úhlavní přítel Kaďouskův.

„Tak co, Horáci, ještě žiješ? Vzchop se a zanech toho zlozvyku,“ pravil Mertl. Byl ještě ke všemu vtipálek.

„Pojď dál, Jardo, ale upozorňuji tě, že jsem protivný… dělám totiž.“

„Tak ty děláš. Spolupracuješ na přecpávání galérií nebo knižních skladů? Tedy knížka…? Víš, kolik bylo vyrobeno knih od vynálezu knihtisku?“

„Kolik tedy?“

„Pár tisíc miliónů.“

„Jenom? Já bych řek, že toho mělo být víc,“ řekl Horác. Cifry ho totiž zajímaly. „K pití nic nemám, jen kafe.“

„Ale na Dejvické v hospodě mají. Pojď se mnou a nech toho, ty domácí kutile. Umění bude dobře živo bez tebe.“

„Máš pravdu, Jaroušku, ani nevíš jakou. Ale teď nepůjdu, nechce se mi.“

„Chybuješ, jsi jednou nohou v hrobě a zbytečně kazíš papír. Bez legrace, Horáci, já jsem v takovém stavu, že když půjdu sám, může to se mnou vzít špatný konec. Tak mě nevyháněj.“

„Copak tě vyháním? Udělej si pohodlí a setrvej, jak ti libo.“

„Ty… pod jakým hříchem je člověk povinen přispět bližnímu v nebezpečí života? Pod těžkým nebo lehkým?“

„Nejsem teolog.“

„To je věda, co mě vábí. Mě fascinují vypracované morálky. Například všechny ty nuance s opominutím lepšího pro dobré, to je přece fantazie. Kam se hrabeme s našimi mezilidskými vztahy, když nemáme vlastně důvod se nevraždit, kromě strachu z kriminálu. A předsudků, zvyků, samozřejmě. Víš, nač jsem také přišel? Že křesťanství se netváří, že jsou vůbec možné mezilidské vztahy, kladné myslím, kromě v Bohu. Člověka pro člověka nemůžeš absolutně snášet, ale můžeš ho absolutně nenávidět. Nemáš tu něco k jídlu? Já jsem dneska ještě nežral.“

„Zvláštního nic, ale otevřu ti konzervu. Nevěš hlavu, člověče, máš to za jedny prachy, jestli se žereš nebo ne,“ řekl Horác. „Mirek Hromadu je po smrti,“ pravil Mertl bez přechodu. Usedl mezitím Horácovi na postel. „Slyšel jsem.“

„Vážně tu nemáš nic k pití?“

„Vážně nemám. Nevíš, co se mu stalo?“

„Důvody neznám, ale otrávil se. Já jsem úplně daun, člověče. Víš, že asi přijdu o místo?“

„Na té lidovce? Říkáš to, jako kdyby to souviselo.“

„Však to taky souvisí. Je to tak divné, že mi nebudeš věřit, ale já v tom vidím zřetelně určité vlivy … měl jsem vlastně čekat, že se to_ stane.“

„Čí vlivy? Hází ti někdo klacky …?“

„To bych ti těžko vysvětloval. Já totiž věřím na druhý svět, člověče.“

„Hází ti někdo klacky z druhého světa?“

„Směj se jak chceš. Já bych ti mohl vykládat historky, při kterých by se ti ježily vlasy, a všechny pravdivé, jako že tady sedím. Ty jsi blázen, ne já.“

„A víš, že se ti nesměju? Zajímá mě to,“ řekl Horác. „Když mi umíral otec, potkal jsem ho na ulici,“ řekl Mertl tiše. „Přísahám, že se to stalo. Těžko říct, jestli to byl on nebo bytost, která na sebe vzala jeho podobu, ale sakra… byl to on. Já nevěděl, že umírá… nemluvili jsme spolu. Žil jsem tenkrát v Brně u jedné… telegram jsem ještě nedostal. Poznal jsem ho naprosto… šel jsem k němu přes ulici, viděl jsem ho, jako vidím tebe. Až na to, že nemluvil a ruku mi nepodal. Hned potom jsem jel do Prahy.“ — Horác na něho pohlédl. „Myslíš si, že jsem blázen?“ řekl Mertl.

„Ne… taky se mi stalo v životě něco podobného. Ale dá se z toho těžko něco vyvozovat.“

„To si říkáš, protože ti chybí odvaha. Většina lidí je takových. Vidíš, o mně si kdekdo myslí, že jsem zbabělec, protože se při každý nepříjemnosti rozklepu. Ale v tom mám kuráž a vždycky jsem ji měl. Ovšem zadara to není.“

„Ty, Jardo… neznič si nervy. V Bohnicích to není dvakrát příjemný.“

„Ty máš tedy strach z Bohnic. To já zase nemám… Prosím tě, o nějakou tu nepříjemnost víc nebo míň… mně vždycky stálo za to riskovat.“

„Vždyť jsi říkal, že jsi daun z toho, že tě vyhazují.“

„Ještě mě nevyhazují, ale vyhodí mě. Já to tuším, už jsem dostal zgrávu.“

„Řekli ti snad něco?“

„To ne… myslel jsem jinou zprávu, zcela jiného druhu.“

„Aha, předtucha.“

„Zpráva,“ řekl Mertl klidně. „Podívej se, hošíčku, já nevěřím na náhody. Kdybych ti to vyložil všechno, nevěřil bys tomu, protože jsi zaslepený svou aktivitou… svou pseudoaktivitou. Jsi trotl jako všichni, i když jsi měl asi taky jisté předpoklady.“

„Můžeš mít pravdu,“ řekl Horác. „Ale neměl bych nic proti, kdybys mi řek něco věcného. Proč vyšetřují kvůli Hromadovi Kaďouska?“

„A mě, nezapomeň. Důvod je ten, že si na něho Hromada vzpomněl před smrtí a jako by ho navštívil, ale vykládej to těm chytrákům. A víš, kde Mírek dostal první záchvat? U staré literátky Burghartové, kterou šel fotit k jejím pětasedmdesátinám.“ Mertl se náhle rozchechtal, k čemuž se Horác nepřipojil. „To je divné. Čím se otrávil?“

„To mi neřekli, ale myslím, že to bylo něco dost speciálního, že to hledají jak šílenci. A přitom, podrž se, sebrali u Kaďouse plavenou křídu a sádru a kdeco, jako kdyby se to vyskytovalo v kilech. A k tomu vedli řeči o DDT, na to jsem jim ovšem neskočil. S tím jsem je dohřál. Zeptal jsem se jich, proč se Bezpečnost zajímá o Kaďousovy štěnice.“

Horác zavrtěl hlavou. „A sebevražda je to určitě?“

„Není to náhoda, opakuju. To je fatální událost, fatální i pro mne. Pro mě je to tak jasné, jako že jsem se dnes ráno probudil a věděl jsem, že půjdu za tebou. A že se rozejdu s Kaďousem.“

„Ty ses pohádal s Kaďousem?“

„To nechme stranou. Olga je jeho neštěstí, to mi bylo jasné dávno a on vyskakuje, protože to ví rovněž.“

„Ale řekni mi už konečně… co to má všechno co dělat s tebou? Ze přišli za Kaďouskem, mě nepřekvapuje, budou se asi chodit ptát všech jeho známých.“

„Za tebou přijdou taky, nemyl se.“

„To bych se divil. Já bych v tom ale nehledal fatální úkaz.“

„Uvidíš. Co se mě týče, jdu znova na řadu. Dostal jsem áčko, že se na mě byli ptát ředitelky.“

„No tak se byli ptát ředitelky. Co jim může říct?“

„Ty blázne, já se to dověděl od kolegyně, vlastně to nesmím vědět. Začínají se o mě sakramentsky zajímat a já ti řeknu, že mám v kursu jednu holku, která mi zaručeně zatopí. Je to idiotka, která si už jednou na mě stěžovala. Se mnou je konec, milánku.“

„Myslím, že zmatkuješ předčasně. Pokud ti rozumím, ještě se to nestalo.“

„Ty jsi racionalista, Horáci… jsi slepý jak krtek. Co se stalo, se stát muselo. Bezpečáci si myslí, že něco vyšetřují, a zatím jdou tudy, kudy musejí. Řek jsem ti už, co mi předváděli? Pornofotky. Ano. Uvidíš, že se tě taky přijdou zeptat, jestli ten objekt náhodou neznáš.“

„Prosím tě,,řekni mi to zrovna. Co ti předváděli za fotky? Dostali snad jeho film?“

„Vida, už se ti jasní. To je úžasné, jaké máte vy rozumáři dlouhé vedení. Jestli to potřebuješ polopaticky, tak Mirek měl u sebe apec a v něm film, a řeknu ti, že lituju, že jsem nebyl při tom, když to dostali na stůl.“

„Moment, kdy ti ukazovali ty fotky?“

„A je to tak důležité? Ale když to mermomocí chceš vědět, jdu k tobě rovnou od nich.“

„Jak to?“

„Ty blázne, vždyť ti povídám, že jsem to dnes ráno věděl. Hned jak Kaďous vypadl, zazvonil telefon, no a tak jsem se s nimi poshováral, byli jsme na sebe medoví, rovnou jsem k nim naklusal, odbyli jsme to náramně kulantně, a od nich jsem šel k tobě. Spokojen?“

„A co je na těch fotkách?“

„Co by bylo… dáma.“

„A je to skutečně jeho poslední film? Chci říci, dá se z něho soudit, kdy ty fotky dělal?“

„Nejspíš,“ řekl Mertl pomalu. „Aspoň se myslí, že je nasekal v úterý.“

„Pak je to jednoduché… To se snadno zjistí, kde byl, když mají něčí fotku.“

Mertl se zaklonil dozadu a hlasitě se rozesmál. „Čemu se směješ?“

„Kdybys ty věci viděl, mluvil bys jinak, holenku. Tu dámu bys moh hledat leda podle stehen. Náramná žena, ti řeknu, sic poněkud přezrálá, ale co on z ní vyvedl, to je… jak bych ti to přiblížil, Céline hadr. Fantazie sexu. Jak bych ti to vylíčil…“

„A co obličej?“

„To je právě ten horror, že má přes něj vlasy. Ale ne rozpuštěné, spíš kudrnaté, takže vzniká dojem, že jí hlavu vidíš vždycky zezadu, ačkoli jinak tu dámu vidíš zpředu, se vším, co k tomu patří. Horror, co ti mám povídat.“

„Paruka…?“

„Paruka, vidíš, to mě nenapadlo. Ty jsi přece geniální. Měl jsi ale slyšet, jak do mě gravírovali, která z mých známých by to mohla být.“

,Jardo… nemá cenu, abys jančil. Neznáš ji a hotovo.“

„Ale vykládej jim to, když se dopídili, že jsme s Mirkem dřív dělali spolu. Třeba při těch jeho reportážích o mládeži, já mu vybíral typy, já mu navozoval situace a on jenom mačkal.“

„Ale kdy jste to dělali, to už je nejméně rok, tuším.“

„A myslíš, že jim to vadí? Já s ním spolupracoval, já ho vodil ke klukům a holkám, já musím vědět, co měl za kšeft.“

„Když to nevíš, co si na tobě kdo vezme…?“

„Ach člověče… kdybyste nebyli všichni takoví slepouši. Vy se všichni držíte toho, co ten řek, co tamten řek… ráno se probudíte, sáhnete si semhle a tamhle, zjistíte, že ležíte v posteli a jste spokojení jak dvorní radové. Co to děláš? Otvíráš konzervu?“

„Nejsi náhodou vegetarián?“

„Byl jsem, ale poznal jsem, že mi požívání masa nevadí, a tak jsem se k němu vrátil.“

„Na žaludek ti nevadí?“

„Ne na žaludek, ale při rozvíjení duchovních schopností. Nepleť se, má je každý, i ty je máš, jenže zasuté.“

„A jak je rozvíjíš,“ zeptal se Horác — dokonce ne ironicky. „Jak, teď nemám zrovna náladu ti to vyprávět,“ řekl Mertl. „Je to… životní běh, dějiny. Jenom ti povím, že jsem měl právě poslední dobou tolik zážitků… tolik úspěchů, že jsem začal pátrat, odkud to, a dnes to začínám tušit.“

„Co začínáš tušit?“

„Ze ty úspěchy nebudou zadarmo. Ale tomu ty nemůžeš rozumět.“ Odmlčel se a upřel na něho pohled tak zvláštně pronikavý, že to bylo až nepříjemné. „Víš co, najíme se a pak bychom šli na frťana.“

„Ty jsi lidumil. Ale žádnou charitu od tebe nepotřebuju.“

„Tak mi vlez na hřbet.“

Horác to vyřkl přátelsky. — Ke slovu přišel guláš s chlebem a Mertl se na jídlo vrhl s docela zdravou chutí. Po jídle se zdálo, že se uklidnil a že jeho myšlenky nabraly normálnější kurs. „Stejně je to s Kaďousem zvláštní. Je altruista až do momentu, kdy ho chytne rapi, a pak nestačíš valit oči. Ale nemysli, že jsem ho štval na Olinu, zastával jsem se jí.“

„Před chvílí jsi říkal něco jiného.“

„Pardon, řek jsem, že je Olina jeho neštěstí a na tom trvám. Rozumíš, některá ženská, pokud neřeknu vůbec každá, zbavuje člověka umělecké potence.“ Horác se usmál.

„Věř tomu. To není výmysl,“ řekl Mertl. „Krom toho, že probouzí v člověku ty nejnižší pudy. Ješitnost, mstivost, krutost, sebemrskačství, tady ti působí ženský element jak katalyzátor.“

„Ale jdi.“

„Podívej se, Olina třeba nenávidí jeho manželku a jeho děti. Kaďous je nenávidí rovněž, ale nepřiznává si to, a ji nenávidí, že ho k tomu přiměla.“

„Nepřeháníš náhodou? Proč by nenáviděl svoje děti?“

„Ty děti nemáš, tak o tom nemáš představu.“

„Ty taky ne.“

„Pardon, já mám,“ řekl Mertl divným hlasem. „Vážně?“

„Zcela, mám syna, ale nevychovávám ho. Svého času mě to žralo, ale dovedu si představit, jak by mě žralo, kdybych ho vychovával a pak dopadl jako Kaďous.“

„Moc psychologizuješ… Poslechni, Jaroušku; mě by ale nejvíc zajímalo, proč ta prohlídka. Že by se u vás hledal jed, mi připadá absurdní,“ zamumlal Horác.

„A proč ne?“

„Za prvé k jedům má přístup omezený okruh lidí, to máš doktory, farmaceuty, zaměstnance některých laborek nebo chemiček, nebo s nimi musíš mít aspoň styky. A za druhé, že by se otrávil DDT, to je přece směšné. Tak co se to sakra hledá…,“ a vtom se Horác zarazil. Zůstal sedět ztichlý, jenom si v zamyšlení třel bradu. Vzpomněl si totiž právě na cosi… na něco, o čem se mluvilo u Fleků asi před třemi týdny. Nějaký přiožralý chlapík vykládal na celou hospodu, že prý se ztratil na překladovém balík strychninu a že z toho mají bezpečáci zamotanou hlavu, a že prý to provedla náramně fikaná parta. Chlapík rozvíjel různé úvahy, co by z toho mohlo vzejít. Horác to nebral zrovna vážně a ani teď si nebyl jistý, jestli se strychnin smí vůbec posílat. Ale teď si na to vzpomněl a znova to zvážil.

„Co ses tak zadumal,“ řekl Mertl.

,,Ty… čistě náhodou, neměl Hromada ještě jiné takové fotky,“ pravil Horác, jemuž přeskočily myšlenky k dalším možným souvislostem.

„Chceš vědět, jestli přece jen o někom nevím, že ano.“

„A nevíš?“

„Ty jsi za všechny peníze. Přesně na to se mě zeptali oni. Jim jsem to neřek, ale tobě to povím. Víš, koho taky dělal? Olinu.“

„Nesmysl. Nekecáš náhodou?“

„Co bych si vymýšlel, vždyť jsem ji poznal. Udělal z ní prima kýček“

„Doufám, že Hromada zničil negativ.“

„Buď bez obav, jestli ti jde o tohle. Stejně jsi zvláštní. Tváříš se, jako by bylo normální, že se ženská dá fotografovat nahá.“

„Pro některou to třeba normální je.“

„Pro ni je normální jít na ulici a vyspat se s prvním, koho potká, když má na Kaďouse náhodou vztek.“

„A neodmrštila tě náhodou?“

„Mě? Říkala ti něco?“

„Že vedeš svalnaté řeči. Člověk by řék, že tebou zhrdla.“

„Olina… ? Víš, co o ní jednou řek Kaďous ?“

„Mě nezajímá, co o ní řekl. Je stejný blbec jako ty,“ řekl Horác. Nebyl mravokárce, ale naštval ho Jardův úsměv. „Prosím, prosím, ale třeba by tě zajímalo, že si myslí totéž o tobě.“

„Mně je fuk, co si o mě myslí. A ty jsi sketa, Jaroušku, že špiníš ženskou, kterou mimo jiné vyžíráš.“

„To sem nepleť. Já jsem nevděčník a nevděčníkem zůstanu, jako Bloy,“ řekl Mertl.

„Pánbu s tebou. Předpokládám, že teď půjdeš a zdrbeš mě u Kaďouse.“

„A víš, že jsi odporný? A víš, že jsem docela rád, žes mi řek, žes mě vždycky nenáviděl?“

Měl na jazyku, že mu za to nestojí, ale pronesl pouze — „to jsem neřek“. Měl vztek, ale neměl chuť v hádce pokračovat, nemělo to cenu.

„Ach bože, jen se za to nestyď,“ řekl Mertl posměšně. „Lidí, co mě nenávidí, je většina, a o jednoho víc nebo míň…“ Horác však nereagoval a Mertl se konečně zvedl k odchodu, ale neodpustil si, aby mu s posměšnou okázalostí nepoděkoval za oběd. Vem ho čert…

Za nějakou chvíli však z něho vztek vyprchal a zlobil se na sebe, že se dal vyprovokovat; Jardu přece znal, věděl, jaký je podivín a že se nedá brát vážně. Co se týkalo jeho sdělení, že Hromada vyfotografoval Olinu Tomšíkovou jako akt — nedá se říci, že by ho to zrovna šokovalo (a stejně byla otázka, jestli je to vůbec pravda). Olinu Tomšíkovou zkrátka znal, či spíše vídal, ještě než začala žít s Kaďouskem; byla prostě jednou z těch hezkých dívek, motajících se kolem výtvarníků — zvláště těch pohledných a renomovaných. Ukazovat krásu těla může být pro někoho dost běžnou věcí — a tak to myslel, když to řekl, že je to pro některou normální. A ta holka byla skutečně moc krásná… měla nádhernou figuru, pokud si všiml.

Za hodinu Horác zkazil a roztrhal dvě skici. Byl rozptýlen, poněkud otráven a jeho elán do práce byl tentam. — Když se konečně v pozdějších hodinách vydal z domu, nalezl ve schránce korespondenční lístek, na němž byla známou rukou napsána jediná věta a místo podpisu klikyhák. Přelétl lístek očima a dal jej do kapsy. Věc byla jasná… Vašátko ho žádal, aby se u něho zastavil buďto v kanceláři, nebo dnes večer v bytě.

*

V sedm už byl kapitán doma a čekal ho poněkud netrpělivě. Horác zazvonil až k osmé, nikdy nechodil dříve, ačkoli bylo pravda, že nemaje co dělat, proseděl hodinku u piva. „To je dost… dlouho jste se nedal vidět,“ řekl Vašátko, když mu otevřel.

„To je fakt, ale dneska bych vás byl asi stejně volal, i kdybyste mi byl nenapsal,“ řekl Horác, užívaje maně podmínkového souvětí. „Kdybyste byl náhodou kuřák, mohl byste si posloužit cigaretami z této trafiky,“ řekl kapitán potutelně.

Horác na něho zaraženě pohlédl a pak se zasmál. „Mně se tak zdá, že kdybych mohl mít více whisky se sodou, vypadal bych lépe,“ připojil.

„To není vyloučeno, ale mně se něco zdá, že jste si někde zapomněl domácí cvičení, Horáci. Neměl jsem potuchy, že se učíte anglicky.“

„Já taky ne, totiž neměl jsem potuchy, že se budu učit.“

„Jak to, copak nechcete?“

„Ale chci, co bych nechtěl. Ta stará paní je ohromně fajn.“

„Odkud ji znáte?“

„No… od jednoho svého žáka.“

„A vy máte žáky, Horáci? To jsem nevěděl.“

„Žáka,“ zabručel. „A co ho učíte?“

„Hlavu,“ řekl Horác otráveně.

„Hlavu, jak to hlavu?“

„Kreslit hlavu. Před zkouškou na Umprum, ale už jednou odpad. „Jenže dneska by nevzali Chagalla nebo koho chcete, kdyby se jim hlásil,“

,,Proč myslíte?“

„Prosím vás, vyberte ze dvou stovek lidí deset. Z toho máte stovku slušných, šedesát vysloveně dobrých a takových pětadvacet jasných talentů. To už máte líp si hodit korunou. Když nemůžete vzít všech pětadvacet, můžete jim dát užší soutěž třeba ve skoku dalekém. Ale kvůli tomu jste si mě nepozval.“

„A nemýlíte se,“ řekl Vašátko ležérně. „Whisky se sodou zrovna nemám, ale mohu vám nabídnout myslivce. Máte něco proti…? No tak si sedněte.“

Horác se usadil. Vašátko přinesl láhev, sklenky, nalil do obou a jednu mu podal.

„Předpokládám, že máte pojem, o čem s vámi chci mluvit,“ začal.

„Ne tak docela. Částečně snad… Dohaduju se, že se mě chcete zeptat na Kaďouska, ale já o něm nic nevím.“

„Nepředbíhejte. To víte, že na něho dojde, ale zatím se s vámi potřebuji o něčem poradit.“

„To zní slibně.“

Vašátka jeho ironický tón zamrzel.

„Jak vás znám, předpokládal jsem, že vám bude příjemnější si napřed popovídat se mnou, než si vás zavoláme.“

„Tak, jak se tomu má rozumět? Že to má být něco jako předvýslech?“

„Čerta starého… toho Hromadu jste přece znal…? Aspoň to bylo řečeno.“

„Znát to znal, ale jen od vidění. Moc vám asi nepomůžu, bohužel.“

„A malíře Kaďouska znáte?“

„Rovněž, ale nejsme na sebe zrovna zvědaví. Vy si taky představujete, že všichni malíři v Praze jsou jedna rodina.“

„A co Jaroslava Mertla?“

„S tím jsem zrovna dneska mluvil. Což je celá má účast při věci.“

„Pojďte se na něco podívat.“

Horác se zvedl, zatímco Vašátko vylovil z obálky a potom rozložil na stole několik fotografií, a první pohled ho přesvědčil, že Jarda nepřeháněl. Bylo to skutečně velice drsné. „Co tomu říkáte,“ ozval se kapitán. „Co bych říkal… neznám ji.“

„Vyrazilo vám to dech, co?“

„Proč,“ řekl Horác.

„Inu…,“ kapitán fotografie opět zastrčil do obálky, „bylo by dobře, kdybyste zapřemýšlel… nejen vy, ale vaši přátelé, kdo by to mohl být.“

„Povídám vám, že nevím.“

„Dobrá, teď nevíte, ale vy a vaši známí přece občas potřebujete modely.“

„Fotografický a malířský model jsou dvě věci. A dneska…? Mně se zdá, že o tom máte představy z filmu Moulin Rouge.“

„Netvrďte mi, že neexistují modelky. Podle čeho se v malířských školách učí akt?“

„No tak ve škole, jinak dělá podle skutečnosti sem tam některý sochař, ale z mých známých nikdo. To je přece hloupost… tím způsobem to nikdy nemůžete najít,“ řekl Horác bez rozmyslu.

„Vida. Mně se zdá, že jste dobře informován. Od koho?“

„Od Fleků. U Fleků se totiž před časem mluvilo o nějakém balíku strychninu, co ho ukradla nějaká parta na nádraží. No… já jsem si myslel, že se strychnin nemůže vyskytovat v balících.“

„Také nemůže, člověče.“

„Můžete mi odpovědět upřímně na jednu otázku?“ zeptal se Horác. Uvnitř totiž začínal vařit.

„Podle toho, nač se chcete zeptat.“

„Kvůli čemu jste prohlíželi Kaďouskovi ateliér?“

„To bylo nutné… jde tady o sebevraždu, která není zcela objasněná,“ řekl kapitán rozvážně.

„Copak se kvůli sebevraždě, co se stala nota bene jinde, dělá u někoho filcunk? Můžete mi říci, čím se Hromada otrávil?“

„To už je druhá otázka. Myslím, že je teď na mně řada, abych se vás něco zeptal. Například ten Mertl, je oblíbený?“

„U koho?“

„U svých žáků.“

„Víte co… já vám tady nebudu dělat vola. Bude lepší, když to odložíme na oficiální pohovor,“ řekl Horác — ne nahlas, ale dost důrazně.

„Když chcete jít, prosím, ale nechápu, proč se rozčilujete,“ řekl kapitán.

„Že ne? Tak proč mě taháte za šos? Dal jsem vám snad důvod? Proč neřeknete, blbče, stalo se to a to, tedy sakra potřebuju tohle a tohle, jako by to řek každý? To jsou medy, že by se člověk zbláznil… na shledanou.“

„Na shledanou.“

Oba dva se změřili a najednou zničeho nic se kapitán zasmál, sice chrchlavě, ale od srdce. „Ale sedněte si zase,“ zabručel. „To máte těžké… člověk nepatří sám sobě. Chcete-li, je to tak, jak jste asi uhádl, ale doufám, že si uvědomujete…“

„Na mě se přece můžete stoprocentně spolehnout.“

„To předpokládám.“

Pohlédli na sebe a náhle se Horác zeptal: ,Jaká je u strychninu smrtelná dávka?“

„Asi padesát miligramů, spíše méně, u dalších alkaloidů je to přibližně stejné.“

„Kolik toho bylo?“ zeptal se Horác prostě. „Cirka dvě kila.“

„Ale to…,“ vyhrkl Horác s výrazem úžasu, „ono by to mohlo stačit na takových… čtyřicet tisíc lidí.“

„Nu… nejspíš jste počítal správně,“ zabručel kapitán. „Máme zatím jednoho mrtvého. Dejbůh, aby to tím skončilo.“

„Já slyšel, že se to ztratilo vlakové poště. Kde mohli stát…? Na Praze-střed?“

„Vy jste inteligent, Horáci, ale proboha vás prosím… nevykládejte mi tu teorii, že si nějaký práškař spletl obsah. Nemám chuť to slyšet po stopatnácté.“

Kapitán si protřel dlaněma oči, které ho bolely; trpěl občas neuralgickými bolestmi. „Člověče… to je taková smůla, že nám ten člověk exnul!“ řekl náhle, s beznadějí v hlase. „No… co dělat! Ale jen si to představte, že už jsme to mohli mít…! To jsem vám neřekl, že jsem mu jed našel na podrážkách?“

„To je šílenství,“ zašeptal Horác. „Copak v tom chodil…?“

„Čerti vědí, co se dělo… Někdo má to celé množství, člověče, a na to nemusíte mít zvláštní fantazii, abyste si představil, co může ještě nastat.“

„Jak byl balík označen?“

„Podle předpisů, zelenou nálepkou smrťáka, rámcem ze čtyř červených pruhů, kromě výstražných nápisů ve dvou řečech. Tady je omyl téměř vyloučen… někdo to ukradl s vědomím, že jde o jed. Proč… to je otázka. Obsah je totiž neprodejný… krom toho, že je smrtelně nebezpečný.“

„Nemoh si někdo myslet, že jde o insekticidy?“

„Podle obalu určitě ne. Máte tu ovšem dva problematické body,“ a kapitán ho stručně informoval o rozmluvě Hromady s paní Burghartovou. „Možná že se skutečně domníval, že se otrávil DDT, ale je otázka, jestli ten, kdo mu jed podal, nevěděl náramně dobře, oč jde. Ať jde o muže nebo o ženu.“

„Ale vy už přece víte, že u Kaďouska nebyl,“ řekl Horác napjatě. „Inu… dosvědčili si to s Mertlem a zatím nemáme důvod o tom pochybovat. Ano, Horáci, nejspíš můžeme podezřívat tu ženu… dá se totiž důvodně předpokládat, že ty fotografie pořídil téhož dne, co byl otráven.“

„A co adresář?“

Kapitán se jen usmál a mávl rukou — podle adresáře se jelo. „Co když je to nějaká jeho známá štětka?“

„Bez obav, Horáci… dříve či později ji najdeme. Vám jsem chtěl říci to… vy přece jen patříte k tomu okruhu, Mertl má rovněž hromadu známých, zvláště mezi mladými, ostatně s Hromadou spolupracoval atakdále… tu ženu by znát mohl, ba dokonce měl.“

„Nezná ji.“

„To říká on. Podle mých informací je to člověk… poněkud vyšinutý.“

„To nepopírám.“

„Rozumíte, není zcela jisté, že je v tom ta žena sama. Od někoho to musela dostat. Já nevím, jak bych to řek… ale já cítím v kostech, že Mertl o tom něco ví, a tady byste mi měl pomoci vy.“

„Nevím jak.“

„Jak myslíte… já vás nenutím. Uvědomte si ale, že někdo má v ruce strašlivou zbraň, a každá informace, kterou byste třeba pokládal za nicotnou, může pomoci zabránit dalším případům,“ řekl Vašátko poněkud upjatě. „Kromě toho jste vázán mlčenlivostí… to vám snad nemusím připomínat.“

„Samo… spolehněte se,“ opakoval Horác spěšně. „Nu… a nezlobte se, jsem dneska nějak unavený,“ řekl kapitán, jenž si s ním krátce stiskl ruku. „Myslím, že půjdu do postele.“ Za okamžik se rozloučili a kapitán tak učinil.

*

Paní Eva Pešková byla elegantní, plnoštíhlá, dosti temperamentní dáma a jejím zaměstnáním bylo vodění, eventuálně vození cizích turistů po pražských (občas i mimopražských) památkách; byla zaměstnána řadu let v Pražské informační službě a vytvořila si za tu dobu znamenité renomé. Její zaměstnání mělo své klady a zápory jako každé; jak se říká, kladlo na ni občas značné časové nároky. Není dvakrát příjemné, když si vás třeba zavolají v pátek (a to se jí často přiházelo, že si ji známi cizinci zajišťovali předem) a celou sobotu a neděli, ba i celý týden máte na krku Rakušany, Nory, Finy, eventuálně Indy nebo skupinu vědců z Barmy. Paní Pešková poznala za svůj delší pohnutý život, že lidé jsou všichni stejní až na zanedbatelné rozdíly. Všichni mužští se chtějí dobře najíst a nechtějí se příliš uondat. Všechny starší ženy — a zvláště Němky, chtějí toho vidět co nejvíc a ochotně vám polezou na rozhlednu a večer půjdou ještě do divadla. Všechny mladé dívky jsou obtížní tvorové. Všichni mladí muži jsou praktičtí (ba odpudivě věcní), kdežto vzdychání na Karlově mostě je vyhrazeno starším. Zkrátka paní Pešková znala dokonale život. K tomu měla vyslovený talent na řeči, které zvládala dlouholetou praxí i temperamentem; dva světové jazyky uměla od dětství a další se naučila při svém pobytu s prvním mužem v kterési exotické zemi. Dnes byla téměř polyglotka a volali si ji na pomoc, kdykoli se vyskytla obtíž s turisty, s kterými se nedomluvil takřka nikdo. Jednou onemocněla průvodkyně, znalá maďarštiny, a paní Pešková převzala od ní Maďary. Navštívila s nimi Karlštejn, zajeli se podívat na Hlubokou, strávila s nimi několik večerů, a když bylo po všem, Maďaři byli mocni několika českých slov, kdežto paní Pešková měla migrénu a breptala ze spaní „Ertem“ (rozumím). Tuto sobotu spadla paní Peškové do klína turistická výprava západních Němců odněkud z malého hnízda poblíže Düsseldorfu. Včera a předevčírem je vodila jiná průvodkyně, ale o víkendu dostala samozřejmě zápal švindlů a tak Němce převzala paní Pešková, která byla náhodou volná. Skupina, vedená rezolutní profesorkou na penzi, měla do puntíku připravený program, který dostal každý účastník na papíře a vedoucí výpravy jej doplnila hned po příjezdu programem společných obědů, večeří a návštěvy v divadle. Většina účastníků byly ženy různého stáří, penzistky, vdovy, manželky bez mužů, úřednice, které si vyjely na dovolenou, rovněž několik manželských párů, povětšinou starších, a tak jim přesný program vyhovoval. Paní Pešková se s nimi sešla ráno v hotelu Flóra, kam dorazili na minutu další, umístění v hotelu Paříž. Následovala společná cesta německým autobusem na Karlštejn, oběd v tamější restauraci, po návratu dostaly účastnice tři hodiny volno a na večer byla naplánována společná večeře U labutí — tedy v hradčanské staroslavné „Konírně“. Jak je známo, „Konírna“ neboli U labutí je podnik první třídy a normální člověk by tam stačil sotva na dvě decinky. Při příchodu se paní Pešková rozčilila, protože se ukázalo, že se všichni lidé nevejdou, ačkoli byla večeře s počtem míst zamluvena dva dny předem. I taková věc se přihází — někdo se asi přeslechl. Paní Pešková tam vtrhla jako velká voda a společně s německou profesorkou vyložily vedoucímu svůj názor ve dvou řečech. Účastnice výpravy zatím čekaly, žádná si nesedla, jen kroutily hlavami a obracely oči v sloup. Konečně učinila profesorka rozhodný krok, sešla totiž po dvou schodech do zadního salónu, kde na ně čekala kompletně prostřená tabule se svícny a jednohubkami a mikrožemličkami a samozřejmě talíři a talířky s dvojím příborem na předkrm. Posedali, kolik se jich vešlo, a se zbytkem yýpravy se vydala paní Pešková do Oživlého dřeva. Cestou své vyhnance ujišťovala, že Oživlé dřevo je nejen stejně romantické, ale že jídelní lístek skýtá podobné rozkoše jako slíbený obložený steak v Konírně.

Mezitím Frau Brauer, jak se profesorka jmenovala, pozvedla skleničku aperitivu, pronesla ,Prosit‘ a po každém polknutí hluboce zapřemýšlela, jestli je to to pravé. Pak popřála svým svěřenkám Guten Appetit, vzala si malou žemličku z mísy a pustila se do výborné polévky ragout, kde plavaly hrášky, kousky různé zeleniny a kuřecího masa. Nálada byla znamenitá. Mezi polévkou a předkrmem přišly k chuti jednohubky; bylo vidět starší dámy, jak po nich co chvíli sahají, dávají si je celé do úst s výrazem požitku a kladou pak krátké špejle vedle talíře. Dokonce byl vznesen dotaz na servírku, jak se to jmenuje, a servírka ochotně vykládala německy, že je to — doslova přeloženo — Einmundstück, český recept. Kousek toho a kousek onoho, zkrátka jednou do huby. Dámy nešetřily chválou. Jak je známo, Němky projevují chválu i hanu nahlas, s mnohým Och a Ach. Po hlavním jídle, které se skládalo ze steaku na rožni, pomfritů, sázeného vejce a další oblohy, se zhasl lustr a salón zůstal osvětlen pouze svíčkami ve svícnech. „Wie romantisch,“ ozvaly se výkřiky. Pilo se pivo a víno podle chuti, takže počet decibelů v místnosti přiměřeně vzrostl. Konečně nejsou to jen Němci, kteří se na turistickém zájezdu rádi smějí. Lidé téměř všech národů chtějí mít za své peníze co nejvíc a byli by sami proti sobě, kdyby neocenili, co se jim podává. Jak řečeno, najedli — ba naprali se znamenitě a bavili se ještě lépe, až se přihodila jakási maličkost. Jedna žena, pětatřicetiletá úřednice továrny na svítidla (přirozeně na dovolené), ukázala na něco na stole a vykvikla. Tím něčím byl hmyz, brouk jistého odolného druhu, jemuž se v Praze na různých místech dobře daří (na rozdíl od štěnic).

„Was ist das?“ zakvičela úřednice továrny na svítidla. Bylo docela dobře možné, že v továrně na svítidla šváby neměli, ačkoli zase nebylo pravděpodobné, že by byla v životě neviděla švába. „Mein Gott, es ist ja eine Schabe!“ ozvala se Frau Brauer tónem nikoli děsu, ale pohoršení. Někdo rozsvítil. Šváb, jako by zareagoval na své biologické jméno, se dal do klusu. Než stačil dorazit na konec stolu, jeden z přítomných mužů ho přimáčkl sklenkou a zneškodnil.

„Herr Ober! Herr Ober!“ vykřikla Frau Brauer pronikavě. Lidé si mezitím zamáčklého švába zvědavě prohlíželi. Dokonce ho brali do ruky. Jedna stará dáma ho zvedla za nožičku a prohlížela si ho se směsicí zvědavosti a hnusu. Ten šváb prý musel žít někde v mouce nebo cukru; ano, její prohlášení mělo jádro, protože šváb byl všecek zamoučněn, obalen či vyválen v něčem bílém. Ovšemže se octl na stole při večeři, a je to víc než pohoršlivé, je to hrozné, schrecklich. Jak se tam mohl octnout? Odkud, z čeho vylezl? Přímo do pohnuté diskuse přišel vrchní, servírka, mrtvý šváb byl předložen… následovaly stejně vzrušené omluvy. Nikdy, ano, nikdy se nic podobného nepřihodilo, šváby v podniku nemají a nikdy neměli, mají dokonce podezření, že to způsobil někdo… snad chuligán, zkrátka některý z hostů. Podnik nemá samozřejmě možnost zjistit, nevyskytne-li se mezi hosty nějaký pochybný živel. Profesorku samozřejmě vysvětlení neuspokojilo, tvrdila — a ukazovala při tom onomu pánovi na prsa, že je mnohem pravděpodobnější, že tu švábi jsou, vždyť má ještě na sobě nějaký prášek proti hmyzu. Nato vrchní prohlásil, že to žádný takový prášek nemůže být; svědčí o tom okolnost, že šváb byl „lebendig“. Byl ovšem ochoten dát vyměnit ubrus. — Dobrá, ale kdybychom na chvilku zhasli, drahý pane, řekla profesorka německy, to byste něco viděl, jak by se to tady hýbalo. — Pan vrchní, o něhož se pokoušel infarkt, poslal pro čisté ubrusy a moučníky. Než tomu stačil zabránit, někdo zhasl. Lidé zhášeli a sfukovali svíčky, někteří s projevy hecu, jiní s projevy pohoršení. „Ne prosím, to není možné… není to správné. To je zakázáno,“ zachraptěl vrchní do všeobecné vřavy. „Es ist verboten … wir werden dadurch an der Ausfiihrung unserer Dienstpflichten gehindert.“

Konečně se rozsvítilo. Stůl byl čistý, další švábi se na ubruse nevyskytli, nicméně… kterási účastnice zájezdu ukázala do rohu na stěnu nízko nad podlahou. Promenoval se tu šváb stejně zamoučněný jako ten mrtvý.

„Na, sehen Sie!“ řekla Frau Brauer se zadostiučiněním, ale kupodivu její vítězství ji naladilo smířlivé. „Und was Sie uns hier über Halbstarke erzählt haben, sind Märchen.“

Švába chytila servírka do papírového ubrousku a vynesla. Pan vrchní zamumlal novou omluvu, zavrtěl hlavou, pronesl dušené, že to přestává legrace, a odešel. Přes to, co se přihodilo, lidé neztratili chuť na dorty. Téma k hovoru bylo bohaté a stejně bohatá byla pařížská kostka, po níž už nikdo dál jíst nemohl. V půl jedenácté se platilo. Frau Brauer přitom nezapomněla poznamenat, že by byli tento podnik nenavštívili, kdyby byli dostatečně informováni o… zkrátka o nedostatečné hygieně a kdesi cosi. Společný účet však zaplatila.

Lidé se sešli v půl jedenácté u autobusu a ještě nějakou chvíli čekali na paní Peškovou se zbytkem výpravy, která sem měla dorazit též přesně v půl. Paní Pešková se přihrnula s malým zpožděním a její svěřenci obého pohlaví vyprávěli o… och, krásné vyhlídce na Prahu a znamenitém výběru jídel. Když se paní Pešková dozvěděla o švábech, nemohla věřit svým uším. Ujišťovala profesorku, že je to absurdní… neuvěřitelné, nedovede to pochopit… ano, hned zítra zavolá na ředitelství a hlavní správu a informuje se, jak se to mohlo stát. K telefonátu na ředitelství však nedošlo. V půl jedné v noci zazvonila spolubydlící paní Brauerové na hotelovou službu a žádala okamžitě lékařskou pomoc; z jejích přerývaných, třebaže rozhodných vět se dalo rozumět jen tomu, že se paní Brauerová asi náhle pomátla na rozumu. Do pokoje se okamžitě dostavila zdejší služba, vyzbrojená lékárničkou a znalostmi sestry Červeného kříže, a našla starou dámu skutečně ve velmi divném stavu, chodila totiž po pokoji, mluvila z cesty a byla zřejmě krajně rozrušena. Zdravotnice nechala moudře lékárničku lékárničkou a zavolala pohotovost. Bylo by zbytečné líčit všechny další peripetie noční scény; celá výprava byla vzhůru, lidé chodili v nočním úboru po chodbě, žádali si prášky, radili, chodili navštěvovat paní Brauerovou, která dělala dojem, že se náhle zbláznila. Ani ne za půl hodiny tu byl lékař a naštěstí pro paní Brauerovou pojal podezření, že jde o narkomanku, která to přehnala se svou dávkou narkotik. Učinil pro ni hned na místě, co se dělá v podobném případě, a zařídil okamžité převezení do nemocnice. — Ráno někdo zatelefonoval na pražskou kriminální, že jim na to a to oddělení psychiatrické léčebny v Bohnicích přivezli v noci případ otravy některými vzácnými alkaloidy, z nichž jmenoval scopolamin a strychnin. Jde o jistou Gertrudu Brauerovou, příslušnici NSR, narozenou 1906 v Düsseldorfu. Stav pacientky je vážný, ale koná se vše pro její záchranu.

Ještě téhož dne se podařilo zjistit bezpečně nositele jedu, totiž šváby. K objevu nedošlo přirozeně rovnou cestou, ačkoli se pozornost vyšetřujících orgánů nutně obrátila i k podniku, kde paní Brauerová naposledy večeřela. Pan Tvrdý, vedoucí podniku, byl v dopoledních hodinách vyrušen návštěvou tří příslušníků Bezpečnosti, jimž podal o večeři zevrubnou informaci. Dostali pochopitelně odpovědi jednoznačně negativní, ba rozhořčené — co se týká jídla. Pan Tvrdý se zapřísahal, že se to u nich stát nemohlo, jídlo bylo všem společné, všichni je jedli, samozřejmě že bylo bez vady. Jestliže jedna dáma onemocněla, muselo se to stát jindy (uvažujte, soudruzi, že jed mohla mít při sobě). Nicméně pan Tvrdý s orgány VB nasedl do auta a společně odjeli do podniku, jenž byl v neděli zavřen. Následovala vzrušená debata nad použitým nádobím, které už v noci všechno umyla umývačka (jakási paní Jiranová), a nad potřísněnými ubrusy, které kriminalisté zabavili kompletně a nacpali je do dvou kufrů. Nato pan Tvrdý odemkl místnost vpravo z průjezdu a ukázal jim dovnitř. Sotvaže vešli všichni do zadního oddělení a pan Tvrdý otočil vypínačem, naskytl se jim pohled na několik prchajících švábů, kteří se jim bleskově ztratili z očí. „To není naší vinou,“ zamumlal pan Tvrdý v rozpacích. „Ujišťuji vás, soudruzi, že tu žádné šváby nemáme.“

Někdo odkašlal. „Proboha, věřte tomu, to je lumpárna,“ načež jim pan Tvrdý přerývaně opakoval, že to musel udělat nějaký chuligán. Ano, když výprava odešla a servírka sundala ubrusy, uviděla náhodou pod stolem papírový pytlík… takový větší pytel jako na housky, a v něm si sedělo ještě pár švábů. To musel udělat jedině nějaký gauner… nejspíš jim sem vnikl nějaký rošťák. Místnosti jsou — jak sami vidí, přístupné rovnou z průjezdu a jakmile se v sedm otevře, může sem vejít kdokoli. Samozřejmě že dávají na hosty bedlivý pozor, ale nemohou mít oči všude. Nejspíš se to přihodilo hned po otevření, když paní Urbanová chystala vzadu tabuli a občas si od toho odběhla. „To nám někdo udělal na vztek,“ pravil pan Tvrdý temně. „Lidi jsou gauneři… Ale já jsem to včera v noci nahlásil na Bezpečnost, soudruzi, a mám na to svědky. Já nejsem blázen, abych si to nechal na sobě, že ano… ta sranda by mě mohla stát místo.“ V tom okamžiku jeden z vyšetřujících orgánů, náhodou postarší, prošedivělý kapitán, sebou mrskl na zem, a když se opět zvedl, držel v ruce hýbajícího se švába. Zatímco se kolem živě hovořilo, prohlížel si hmyz s bušícím srdcem. Šváb vypadal jakoby v něčem vyválený, jako by byl právě vylezl z pytle cukru. Kapitán Vašátko zavřel oči, pokoušela se totiž o něho slabá závrat. Hmyz však nepouštěl, cítil, jak ho škrábe v dlani. Kdosi na něho promluvil, ale nevnímal. „Já jsem stejně toho názoru,“ řekl mu mladší kolega do ucha, „že se to stalo až v hotelu. Večeřeli přece všichni totéž a…“

„Ne v hotelu,“ zamumlal kapitán. „V hotelu ne.“

*

Odborníci z kriminalistické laboratoře potvrdili fakt, že nositeli jedu byli švábi, a že to byl jediný šváb, který stačil roznést částečku jedu po ubruse. Pachatele však nikdo neviděl a papírový pytlík, na němž se jedině mohly zachovat otisky, servírka v noci spálila nad svíčkou i se šváby.

Nazítří měly vyšetřující orgány plné ruce práce, hovořilo se s členy personálu, znovu se prohlížela místnost. V úterý čekal kapitána další šok. Dopoledne zatelefonovali z podniku U labutí, že brigádnice — ta stará umývačka nádobí, včera večer nepřišla a že prý zrovna kdosi telefonoval, že se v bytě nehlásí. V kapitánovi hrklo; Jiranová… ano, paní Jiranová, někdo se o ní zmiňoval, ale zapomnělo se na ni. Poznamenal si adresu a neprodleně tam poslal praporčíka Marešku. Dopadlo to strašlivě… Mareška se ozval už za hodinu, že tu paní našel v bytě mrtvou.

Vašátkovy pocity v dalších dnech lze sotva vypsat. Němku sice zachránili, ale byla tu další oběť, Češka, ubohá ženská, která umřela následkem otravy docela sama, nikoho nezavolala, nikdo o ní nevěděl. Vyčítat si neměli co — ukázalo se totiž, že zemřela už v neděli ráno, tedy dříve, než dostali první zprávu. Soudní pitva prokázala otravu alkaloidy a opět šlo o jed z téhož zdroje. Vyšlo to najevo příliš pozdě… Ta žena si totiž tajně vzala domů všechny zbylé houstičky z mísy. Pečivo, které dostala Bezpečnost k prozkoumání, bylo pouze připraveno a na stole se vůbec neoctlo. Paní Jiranová si tedy zbylé houstičky odnesla na přilepšenou. Bylo to skutečně vynikající, i vzhledem vábivé pečivo, jaké se podává jen v exkluzivních podnicích. Ale právě mezi zbylými houstičkami, které se našly v jejím bytě, byla naležena jedna intoxikovaná, což bylo důkazem, že šváb vnikl do mísy s pečivem. Paní Jiranová — jak referovali její spoluzaměstnanci, snědla prý několik houstiček v noci při práci a náramně si je pochvalovala.

*

Ve středu navečer zůstal kapitán sedět v kanceláři v pozici spícího, což byla jeho podvědomá obrana proti nepříjemné závrati, kterou trpěl, když byl nervově vyčerpán. Vtom ho zavolali z vrátnice, že je tu soudružka Pešková, která ho hledala už včera, když nebyl přítomen. Pešková… to bude přece ta ženská z Informační, která jim tu včera tvrdila ty zatracené nesmysly. Vzala si prý do hlavy, že útok platil ausgerechnet na ni a ne na její Němce, a marně se ji snažili přesvědčit, že by to bylo stejné, kdyby tam byli seděli třeba Finové. Nota bene, vzpomněl si přitom, ona snad převzala vůbec tu výpravu po někom jiném a původně s nimi ani neměla jít. Lidé však mají strach především o svou váženou osobu…

Byl dost překvapen, když paní Pešková vešla, a ještě víc ho překvapilo, když promluvila. Měl před sebou roztomilou, světa znalou ženu, která od první chvíle nasadila přátelský, kamarádský tón — s ženským podtextem přirozeně, který kapitána odzbrojoval. Byl zvyklý vyhýbat se přímým odpovědím, ale klást přímé otázky. Narazil však na bystrého protivníka, paní Pešková se rozhodně nedala.

„Co to na mě filmujete, soudruhu kapitáne. Já jsem slyšela, že umřela další osoba, a tak bych ráda věděla, jestli už je máte. Pokud si nechcete počkat, až umře někdo další,“ řekla paní Pešková. Měla příjemný hrdelní hlas s nepatrným pepickým přízvukem, který kupodivu odkládala, jakmile promluvila cizí řečí. „Vy se domníváte, jak jsem slyšel, že je pachatelem někdo z vaší blízkosti.“

„Starou belu… promiňte, ale to jsem neřekla. Jen jsem se divila, že se to muselo stát zrovna předtím, než jsme tam přišli my, já a moje výprava, a to je snad dosti reálné, či ne?“

„Ale není to pravděpodobné, že se to stalo kvůli vám,“ řekl Vašátko s jemnou ironií.

„Předpokládám, že kvůli mně ne, ale tak kvůli komu?“

„Vy si myslíte, milá soudružko, že si pachatel vybíral?“

„Máte mě za absolutního imbecila, že ano. První, co mě napadlo, když jsem se dozvěděla o těch švábech… je to přece úžasné, absurdní… morbidní, soudruhu kapitáne, viďte… první, co jsem si pomyslela, že je to nějaká lumpárna. Ale neuvědomila, jsem si do důsledků, co to může znamenat. Víte, když mi Frau Brauer vykládala v autobuse, že jsou v Konírně švábi, řekla jsem si, těpic, to bude skandál jako hrom. S Němci se totiž dá náramně dobře vyjít, ale jakmile mají důvod ke stížnosti, neznají bratra. No a když volám v neděli do hotelu, centrála mi povídá, že měli v noci rodeo a že odvezli Frau Brauer. Neumíte si představit, jak jsem se lekla. Povídám si, že snad ta večeře byla příliš opulentní… ale já kecám.“

„Snad vás potěší, když vám řeknu, že se té Němce daří lépe a že je velká pravděpodobnost, že bude zachráněna.“

„Prosím vás, to vím také… vy si myslíte, že mi povídáte nějakou novinku? Novinka by pro mě bylo, kdybyste mi řekl, že už ty grázly máte.“

„Co vy všechno nechcete najednou.“

„A co bych nechtěla, já mám s chuligány bohaté zkušenosti. Naši jsou ještě houby proti švédským nebo holandským, ačkoli Holanďani jsou jako turisti nejnóblejší.“

„Holanďani jsou evangelíci?“ prohodil kapitán.

„Bývávalo. To je blbost, myslet si třeba o Seveřanech, že jsou evangelíci. Já jsem se například seznámila se Švédem, co vypadal jako pastor, ale byl to šílenec… Bergmann hadr, v každé zemi měl ženskou a přitom trpěl depresemi, ačkoli měl peněz jako slupek.“ ‘

„To je jistě příjemná okolnost, ty peníze myslím.“

„Peníze? Jestli chcete něco vědět, já neletím na prachy, ale na deprese,“, řekla paní Pešková nevinně. „Pro mě, když je nějaký chlap depresivní, tak má u mě šanci.“

„Jste tedy charitativní typ.“

„Ale jen pro někoho, soudruhu kapitáne. Mně musí muž současně imponovat.“

„Ten Švéd byl jinak imponující?“

„To bych řekla kam se na něho naši lidi hrabou. Jedna přítelkyně mi napsala ze Švédska, že prý se upíjí k smrti, ale mezitím se mu narodil druhý syn, tak snad zase začne makat. S cizinci je legrace… ale já vás unavuju, viďte.“

„Nikterak. Máte děti?“

„Mám jednu dceru, dvacítku. A máte vy děti?“

„Nemám… nejsem ani ženatý.“

„Ale děti můžete někde mít, ani o tom nemusíte vědět. Do vás by totiž člověk neřekl, že jste starý mládenec. Svobodní muži nad padesát jsou většinou…“

„Jen to řekněte.“

„Přinejmenším trochu ausšůsoví, a vy nevypadáte jako ausšůs.“

„Děkuju za poklonu.“ Kapitán se popravdě řečeno srdečně bavil. „Ale s tím Švédem se nemohu rovnat, viďte. Nemám ani prachy, ani deprese.“

„To říkáte vy, ale je otázka, jestli je to pravda. Na nějaké prachy si musíte přijít, a deprese… já bych se vám podívala na ruku, dovolíte.“

„Mám je tam značené?“ zeptal se kapitán, jehož ruce nebylo nejhůře v jejích dlaních.

„Něco tu je… neuralgie a sebevražedné sklony. Vidíte, že jste mi lhal.“

„Já? V životě jsem neměl chuť na sebevraždu, to přenechávám jiným. Kdepak to vidíte?“

„Co vy byste všechno nechtěl vědět, to je celá věda. Vám se kupříkladu nespojuje životní čára se srdeční.“

„A co to znamená?“

„Že se míjejí. To a tvar srdeční čáry ukazuje na sebevražedné sklony, vážený.“

„Jaký tvar přesně?“

„Inu tak se sem podívejte a uvidíte to. Chcete mi ještě zapírat, že trpíte neuralgií?“

„Co bych to zapíral, jen bych rád věděl, kde jste to vzala.“

„Vy jste nějaký puntičkář. Co bych vás poučovala, když tomu stejně nevěříte.“

„Nevěřím, ale zajímá mě. jak tomu vůbec může někdo věřit.“

„Prostě mužský… omezený mužský,“ řekla paní Pešková s potěšením.

„Podle vás jsou muži omezení?“

„To víte, že ano… všichni muži jsou omezenější, ješitnější a smyslnější než ženy.“

„Ženy jsou podle vás dokonalé?“

„Ale coby… dokonalé. Jsou jenom méně citové, kdežto muži jsou snůšky citů.“

„Chtěla jste asi říci — pudů.“

„To jste řekl vy, ne já,“ řekla se smíchem.

„Máte asi bohaté zkušenosti.“

„Já? Ale jděte do háje, neurážejte mě.“

„Nezlobte se, vy jste mě na to sama přivedla.“

„Typicky mužské. Řeknete ženě impertinenci a hned to na ni svalíte, že si za to mohla sama.“

„Promiňte… vážně jsem to tak nemyslel. Nikdy bych vás schválně neurazil… jen jsem žertoval.“

„U vás se totiž nepozná, kdy žertujete. Tváříte se pořád tak smrtelně přísně.“

„Skutečně? Abych vám řekl pravdu, do zpěvu mi není, ale předtím jsem žertoval.“

„Copak si to tak berete? Dejte pokoj, tomu bych nevěřila. Vy to přece musíte brát čistě neosobně.“

„To si myslíte vy, vážená… Copak vy, vy si doma přetáhnete peřinu přes hlavu a jste ráda, že dýcháte. Řekněte, že tomu tak není.“

„To je zvláštní, jaký vy jste. Proč bych měla být zrovna já ráda, že dýchám? Co o mně dohromady víte? Pro vás já jsem tady jen průkaz, a tím to pro vás končí.“

„A náramně se mýlíte. To můžete stejně vyčítat doktorům, že jste pro ně záznam v kartotéce.“

„Taky že jim to vyčítám. Kdo se o nás stará, o takový plebs, jako jsme my. Měl byste vidět Němce, jak ti se rozkřiknou, když se jim něco nelíbí.“

„Je to snad pro vás ideál?“

„A jsem já snad nějaká idealistka, abych měla ideály? Já jsem ráda, když s holkou žijeme, a jen si přeju, aby už něčím byla nebo aby se vdala, to je můj ideál.“

„Jak je stará?“

„Jednadvacet.“

„Inu, to má ještě čas na vdávadlo.“

„Vdávadlo!“ řekla paní Pešková s komickým důrazem. „To máte z Raise… ,Pro kravičku‘ ne?“

„Pro kravičku… to napsal Baar, tuším.“

Paní Pešková se hystericky rozesmála. „Asi si o mně myslíte, že jsem ignorantka.“

„Vůbec ne, jste vzdělaná žena.“

,Já si totiž s těmi cizinci vykládám o všem možném, dokonce se nesmím předvést jako ignorantka v jejich vlastní literatuře, na to já si potrpím, abych znala z jejich autorů víc než oni. Českou literaturu znám, nemyslete si, ale Baar není zrovna můj autor.“

„Neomlouvejte se… mně totiž udělalo dobře, že jste se spletla.“

„Proč vám to udělalo dobře, když už jsem tak zvědavá?“

„Inu, bylo to… milé. Aspoň jsem se zasmál.“

„To bych do vás neřekla. Muž ve vašem postavení a taková hloupost… Vy se asi hrozně málo smějete.“

„V tom máte pravdu.“

„Stejně bych ráda věděla, co si myslíte. Jaké máte kupříkladu pocity, když se přihodí zločin a vy ho máte vyšetřovat, kladné nebo záporné?“

„Co to má znamenat, kladné pocity, když jde o zločin?“

„Kladné… já myslím, že vás to baví, zajímá, či snad ne? S těmi šváby je to přece absurdní. Nepřipadá vám to jako fór?“

„Ne, bohužel.“

„Já nemyslím vtip, ale zlý fór, zlý… démonický, ale přece jen fór. Vám to tak nepřipadá?“

„Jen do jisté míry… samozřejmě, dá se soudit, že pachatel je abnormální. Pokud jich ovšem není více.“

„Proč myslíte, že je jich víc?“

„Já to netvrdím, ale existují činy, ke kterým se lidé vyhecují. Těžko to někdo provede bez potlesku, aspoň dodatečného. Tady je potřeba nějaká forma… povzbuzování, vzájemnéhp vytahováctví, rozumíte?“

„To je úžasně zajímavé, co říkáte.“

„Opakuji, že to netvrdím, mluvím jen obecně, řekněme teoreticky o činech, které se vymykají normálu. Zločin, který máte na mysli, se normálu vymyká, to není tajemství a mohu to klidně říci.“

„Jaký vy jste hned úřední, když se vás člověk něco zeptá. Mám přece rozum a vím sama, že je to blázen, vždyť přece nemoh absolutně vědět, co se stane.“

„To je jisté, vážená. Ale máte pravdu, že to pachatel mohl sám u sebe pokládat za frajeřinu. Až ho dopadneme, bude tvrdit, že myslel, že se nic stát nemůže.“

„A víte jistě, že to musel vědět?“

„Vy jste naivka. Šlo o naprosto evidentní pokus ohrožení zdraví a života lidí, vědomý pokus, chci říci.“

„Já jsem si řekla, když jsem se to dozvěděla, jestli to někdo neudělal z nenávisti k Němcům.“

„To není pravděpodobné, ale tento motiv by naprosto neomlouval zločin,“ řekl Vašátko prudce, jako by s někým polemizoval. Jakým právem by směl někdo ohrozit pokojné turisty a k tomu profanovat ideu vlastenectví? To by byla přitěžující… přitěžující, ne polehčující okolnost.“

„Propána, vždyť já se s vámi nehádám. Ale tak proč,“ řekla paní Pešková a upřela na něho oči. „Proč?“

„To nevíme… podle mě jde o projev… sadistických sklonů, anarchismu, zřejmě jde o duševní úchylku,“ zamumlal kapitán. „Já si nemyslím, že jste v tom vy byli důležití.“

„Ale proč si vzali na mušku zrovna moji výpravu?“

„Pochybuji, že si vzali na mušku zrovna vaši výpravu.“

„Myslíte, že jim šlo spíš o místo, kde jsme byli, než o nás?“

„Vy jste tam, vážená, ani neseděla, ale o to nic.“

„Za to jsem ovšem nemohla. Kdyby byli připravili dost míst, seděla jsem tam také a mohla jsem být mrtvá, podotýkám.“

„Což by byla velká škoda. Nezlobte se už zase, prosím vás… já vaše nebezpečí nezlehčuji. Opakuji jenom, že o vás nešlo.“

„Podle vás šlo o Konírnu?“

„To je těžko říci, vážená, ale relativně tu jistě znamenala vinárna víc než vy. Kdybyste si vybrali Vikárku, nebylo by se vám nic mohlo stát.“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Inu, ve Vikárce mají šatnu hned proti vchodu. Leckde mají vrátnici, vážená, což je instituce, ne zcela zanedbatelná.“

„Myslíte, že si vybrali Konírnu, protože nemají vrátnici?“

„Nebo že se jim líbil štít U labutí. Je pěkný, nezdá se vám?“

„Jak o tom můžete žertovat. Vážně myslíte, že jim šlo o Konírnu a ne o nás? Možná o někoho z personálu?“

„Ale čerta starého, promiňte… to jsou všechno plané dohady. Vy si s tím nelamte hlavu, starejte se radši o dceru… co dělá?“

„Co by dělala, starosti své mateři.“

„Od toho jsou mateře, aby jim dcery dělaly starosti. Studuje něco?“

„Filozofii, sem tam vezme nějakou práci, to víte, já bych ji sama neuživila. Jde jí to slušně, ale původně chtěla jít na Umprum.“

„To je zvláštní, že dneska chce pomalu každý na uměleckou školu. Za mých časů to nebylo, každý si pořádně rozmyslel, jestli se na to cítí nebo ne. Ono to mohlo znamenat, že bude člověk třít bídu. Buďto jsou dneska mladí talentovanější, nebo nezodpovědnější, jedno z toho.“

„Já to uznávám, že chce být dnes každý umělcem, a také s tím nesouhlasím, ale ve školách se tak nádherně maluje. Skutečně. V té ,lidušce‘, kam chodila naše Hanka, se kreslilo opravdu vynikajícně. I na obecných děti krásně kreslí. To máte dobový úkaz. Dřív se říkalo, co Čech, to muzikant, a dnes můžete říkat, co Čech, to malíř.“

„Liduška, to je lidová škola umění?“

„Ovšem, tak se jim říká.“

„Mimochodem, do které chodila vaše dcera?“

„Hanka chodila do dvou, na Žižkov a pak ještě někam.“

„Čistě náhodou… neznala nějakého učitele Mertla?“

„Nevím, ale mohu se jí zeptat. Měla učitelů více podle toho, který kurs se jí časově hodil.“

„Ptát, to se jí neptejte, není to důležité.“

„Já bych vám ale ráda vyhověla… Hanka zná odtud některé mládence, kteří ho určitě budou znát. Kdybyste chtěl, jistě by za vámi přišli…

„Ne, ne… není to důležité,“ zamumlal kapitán a přejel si rukou čelo. „Udělejte mi něco k vůli, vážená, pusťte to z hlavy. Mně šlo o to ze soukromých důvodů, mám totiž adeptku malířství v příbuzenstvu. Je to tatáž situace jako u vás… chtěla by se časem dostat na odbornou školu. Ale v zásadě to nehoří a já s tím stejně dvakrát nesouhlasím. Nuže, paní Pešková…“ Pohlédli si do očí a Vašátko z jejího pohledu cítil takovou míru ženskosti, že to bylo pro něho… těžko říci, jestli osvěžující nebo znepokojující, ale rozhodně zážitek. Paní Pešková vstala, vstal také — byli asi stejně velcí, vnímal z ní jakousi nevtíravou voňavku, která zesílila dojem, že mluví s ženou. Podala mu ruku. „Na shledanou, soudruhu kapitáne,“ řekla prostě. „Na shledanou a nedělejte si starosti.“

„Vy také ne. Pomyslete na to, že máte deprese… jenom nezapírejte.“

„A kdybych měl, s tím se stejně nedá nic dělat,“ zabručel. „Máte si sem tam posedět s přáteli.“

„To činím, pokud to lze.“

„A zavolat vám se smí, nebo je to zakázáno?“

„Co by to bylo zakázáno, ale nedoufejte, že vám poskytnu informace. Buďte ráda, že vaše Němka žije, a hlavně že žijete vy… ostatní přenechte nám.“

„To víte, že vám to přenechám, a s gustem. Vám bych svěřila řízení vždycky, vy byste neztratil hlavu.“

„Děkuju, děkuju, nemám náhodou drobné. Nuže paní Pešková… nesetkali jsme se zrovna za veselých okolností, doufejme tedy, že naše příští rozmluva bude příznivější.“

„Taky doufám, že až se příště uvidíme, budeme mluvit jenom o příjemných věcech.“

„Nebo o počasí.“

„Nezkoušejte mě, já dovedu mluvit o počasí ve čtyřech jazycích.“ řekla vesele. Zapjala si svůj jásavý plášť, a teprve když byla u dveří, kapitán poznamenal: „Moment, ještě mě na něco potřebujete. Musím vám podepsat propustku, jinak vás nepustí z budovy.“

„To by bylo neštěstí.“

„Snad ani ne tak velké. Na shledanou ještě jednou, paní Pešková.“ Když osaměl, posadil se ke stolu a chvíli přemítal. Nevyčítal si svůj neslužební tón. Byl natolik profesionálem, že měl hranice služební povinnosti v krvi a nehrozilo mu nebezpečí, že by něco řekl, co by neměl, ani v opilosti. Rozmluva mu svým způsobem pomohla, jednak se poněkud uvolnil… byl unavený jako pes, a potom ho během rozmluvy ledacos napadlo. Samozřejmě že se už předtím zabýval problémem adresnosti zločinu. Ačkoli došel k závěru, že o německé turisty v žádném případě jít nemohlo, problém se mu během rozmluvy vrátil. Motiv neexistoval, a přece se nedal vyloučit, když se člověk zeptal, proč právě ten den a právě to místo. Náhoda… ano. Případ byl toho druhu, že kdyby byl jen trochu pověrčivý, měl by potravy víc než dost. Podíval se na hodinky, bylo už pul sedmé a v sedm slíbil Chládkovi, že k nim přijde na večeři.

Večeře u Chládkových byla pro kapitána většinou příjemným odpočinkem, trochu pojedli, popili a hovořili od plic, což je v nervovém vypětí nejlepším lékem. Tentokrát však návštěva nevyšla, ačkoli večeře byla jako obvykle výborná. Chládkova manželka s nimi seděla po jídle příliš dlouho, takže se Vašátko musel nutit do společenského tónu a značně se tím unavil. Sotva je opustila, podívali se se Zdeňkem do láhve koňaku, a místo aby si vykládali anekdoty, mluvili o případu. Zdeněk, jenž byl o věci informován, třebaže ne zcela, co chvíli na něho zaútočil, že se něco opominulo nebo že se zvolil špatný postup. Podivoval se, jak je to možné, že ještě nemají Hromadův model. Jak to, že ještě nepochytali tolik chuligánů, aby bylo jisté, že mezi nimi někdo promluví. „Nechceš náhodou, abychom sebrali všechny pražské šváby?“ řekl Vašátko temně.

„To se ti to žertuje, když je o čem,“ řekl Chládek. „Myslíš?“

„Já na tvém místě, bych dobře nespal. To přece nemůžete posuzovat jako obyčejnou grázlovinu, ale jako akci, po které může následovat další. To není běžný zločin. Vy jste přece selhali už při vyšetřování,na nádraží.“

„Tak seber všechny a drž je v base, hlavně ty nevinné,“ řekl kapitán. Chládka totiž popudil jeho vtip o švábech, takže se projevil zcela jinak než obvykle; obyčejně ho varoval, aby se neruinoval, ale v dané situaci nepoznal, že v něm drnčí nervy jako dráty.

Mně by na tom momentálně nezáleželo, kdybych měl pod zámkem padesát nevinných, ale vyčítal bych si, být tebou, kdyby na to doplatil ještě někdo. Vy jste zatraceně ztratili čas, to je můj názor.

Zapomněl ovšem na to, že to byl on, kdo měl obavy od první chvíle a rozhodně čas neztrácel.

„Máme kontaktů dost. O moje lidi se nestarej, vědí, co mají dělat.“

„Než se rozhýbáte, budou švábi po všech hospodách Prahy.“

„Už dávno tam jsou, nečiň si starosti,“ řekl Vašátko chladně. „Neber to osobně, ale prozatím jsi mě neinformoval, co ty vlastně chceš dělat.“

„Spát,“ pravil Vašátko.

„Nebuď na mě nasýřený, člověče,“ řekl Chládek, jenž přece jen asi zaregistroval, že Vašátko vypadá jako mrtvola. „Konstatuji, že jsem tě asi naštval, ale pochop… mám taky děti, chodí mi to do menzy a potlouká se mi to po hospodách.“

„Já tě chápu… máš koneckonců pravdu.“ Opět si k nim přišla přisednout Chládkova manželka a roztomile se jich zeptala, oč se hádali. Neměla o věci nejmenší tušení. Kapitán poseděl jen tak dlouho, aby nebyl nezdvořilý, a jak to bylo možné, vstal a loučil se.

„Mně stejně vrtá hlavou, jak to, že strychnin na šváby nepůsobil,“ podotkl Chládek, když s ním scházel se schodů. „Je přece zatraceně toxičtější než DDT.“

„Inu, DDT působí na hmyz jako dotykový jed. Účinkuje skrze chitin, kdežto alkaloidy tu vlastnost nemají. Je to zvláštní, ale je tomu tak,“ pravil kapitán.

„Je to všechno absurdní. Absurdní,“ řekl Chládek s omluvou v hlase.

„Bermež to tak, jak to je.“

„Dávej na sebe pozor.“

„Nač… vždyť mi nic nehrozí.“

Chládek ho přátelsky udeřil přes záda a zamkl za ním. Chládkovi bydleli ve Vinařské ulici na Letné, a když se Vašátko octl u tramvaje, rozmýšlel se, nemá-li se trochu projít a dát se třeba procházkou přes letenskou pláň k Vltavě. Ale pak jelo kolem taxi a neodolal pokušení. Neměl zkrátka chuť učinit něco pro své zdraví a dojel domů vozem.

Sotva se doma jen trochu rozhlédl, vzal si okamžitě ze zásuvky dva prášky pro spaní, zapil je v koupelně vodou a pak se teprve začal svlékat. Nebylo to jeho pravidelným zvykem, ale přes koňak, který vypil, jeho myšlenkový stroj pracoval naplno a měl obavu, že neusne. Ve stavu duševního napětí směl sebou praštit do postele až tehdy, když měl jistotu, že v minutě usne. Konečně se kýžený stav přihlásil. Několikrát si zívl a cítil, jak se natažený stroj jeho myšlení zpomaluje… příjemně ho mrazilo; to už měl na sobě pyžamo, ulehl do postele, přikryl se pokrývkou a zhasl.

Sotva zavřel oči, zazvonil mu na stole telefon. Po dvou zazvoněních vstal, šel sluchátko zvednout a na jeho — haló! se mu ozval Horác.

„Nezlobte se, že vás vyrušuju tak pozdě večer. Volal jsem vás několikrát, ale nebyl jste doma. Nespal jste náhodou?“

„Ještě ne. Copak je?“

„Nic zvláštního, jenomže jsem dostal takovou ideu… smím vám ji říct?“

„Ovšem, Horáci, mluvte.“

„Jak bych vám to řekl… mně ty fotky připadají dosti strašidelné, jenže to je právě znehodnocuje jako zboží, chápete? A tyhle fotky přece zboží jsou. Já fakt nevím, jak bych vám vysvětlil ten pocit…“

„Prosím vás, stručně.“

„Co když ji nefotografoval s obličejem, protože to prostě nešlo,“ ozval se Horác z dálky.

„To je přece evidentní, že nechtěla být poznána.“

„No dobře, to si myslíte vy, ale štětkám je to fuk… Já viděl hromady fotografických aktů, na kterých byly ženské k poznání, a co si z toho dělaly… Mně to zkrátka nepřipadá stoprocentní, že to muselo být jenom tak a nejinak. Co jestli měla u správky protézu?“

„Vy jste se zbláznil.“

„…nebo byla oteklá? Nedalo by se to nějak zjistit u zubařů?“

„K smíchu. Vymýšlíte jiný důvod tam, kde je důvod zřejmý.“

„Ne tak docela. Pornofotky mají být kýčky, prostě to k nim patří. Tyhle by Hromada těžko prodával, věřte tomu. Tak mě napadlo, že snad její obličej nebyl právě… Já netvrdím, že mám pravdu. Co si myslíte vy?“

„Že jste mě nemusel kvůli tomu budit.“

„To jsem nevěděl… promiňte.“

„Dobrá… dobrá.“

Oteklá…! Kapitánovy city k němu byly přiměřené situaci. Chvíli se převaloval na posteli, myšlenkový stroj už zase pracoval, věděl, že neusne. Sotva zavřel oči, vybavila se mu ta žena na fotografii, ta strašná, podivná postava s parukou přes obličej. Hleděl na ni upřeně. Viděl ji v nějakém bytě, kde nahoru po stěně lezla spousta švábů. Ležela v posteli, měla přes sebe pruhovanou peřinu, a jak se na ni podíval, spatřil, že má místo obličeje klobouk. Byl to kulatý černý klobouk, buřinka. Věděl, že jí ho musí sundat, aby se nezadusila. Zmocňovala se ho však dětská úzkost, měl žízeň, ale věděl, že se nesmí napít, ačkoli tu stály kolem samé hrnečky a sklenice. Najednou pohlédl na postel a viděl, že už si klobouk sundala. Jenže pod ním neležela žena, ale panák, přesně ten, kterého viděl kdysi v jednom anglickém filmu s břichomluvcem. (Kapitán ani nevěděl, jak nesmrtelný dojem na něho ten panák udělal.) Byl to panák — kluk, s velkou hlavou a širokými ústy, za něhož mluvil břichomluvec a vlastně se do něho převtěloval. Vašátko cítil, že ho zalévá pot, vykřikl, ale pak ta vize zmizela a nastoupila jiná. Stál u přepážky na jakési poště a kontroloval balíky, které sem lidé nosili k vážení. Konečně sem někdo hodil celý rozlezlý balík, z něhož se něco sypalo. „To jsou insekticidy,“ povídá mu pošťák u váhy. „Podívejte se, je to napsáno na průvodce.“ S úmyslem dokázat mu, že se mýlí, jaksi proti své vůli natáhl ruku, nabral trochu toho bílého a lízl si. Pošťák spráskl ruce a nějak divně se na něho podíval. V ústech měl okamžitě vyprahlo a hořko. Věděl, že za pár hodin umře, což ho zanechalo klidným, a nařídil, aby přes balík nalepili široké lepicí pásky, a dohlížel, jak se to činí. Pošťák chtěl jednu z pásek olíznout, ale strhl ho nazpět.

Potom se to všechno zamíchalo a kapitán usnul.

*

Když paní Pešková vyšla z budovy v Bartolomějské ulici, napadlo ji, že ta holka určitě nekoupila nic k večeři a že u Lipperta nedostane ani mléko, ani chleba. Zašla tedy pěšky na Václavské, kde měli v potravinách ještě otevřeno, stihla nákup a všecka znavená nastoupila zpáteční cestu. Rozhodně milovala svou dceru, ale když vešla do bytu a zjistila, že je všechno na svém místě, tedy neumyté nádobí ve dřezu a k tomu se bytem šířily hudební zvuky, popadl ji spravedlivý hněv.

Paní Pešková byla žena impulzivní a své schopnosti — zvláště diplomatické, uplatňovala pouze mimo rodinný kruh. Kdyby bývala schopna chladně uvažovat, byla by musela přijít na to, že důvodem jejího roztrpčení není neumyté nádobí, ale její pocity vůči Hance, které byly dosti složité.

Zkrátka Hanka měla lásku a své matce se vzdálila; kdyby ovšem ten chlapík nebyl ženatý, ale sakra aspoň rozvedený, byla by paní Pešková nádobí umyla a ani by nemrkla. Kdyby byla měla lepší paměť, byla by si musela vzpomenout, kolikrát Hance řekla, že o takovou, jaká je, do smrti žádný kluk nezavadí. Pomalu do dvaceti let ta holka nechodila vůbec s nikým. První kluk, kterého si přivedla, byl úplný blbeček. Holka ho hájila, ačkoli sama musela vidět, zač stojí. Potom ho šťastně nechala, ale její ostatní „boy-friends“ byli toho druhu, že jim po dvou mejdanech zakázala přístup do domu. (Ano, bylo to tehdy, když Hanka začala vášnivě chodit do „lidušky“ na kreslení a málem školu pověsila na hřebík.) Teď už sice s uměním přestala bláznit, ale zato měla poměr se ženatým mužským — prý s nějakým dvaatřicetiletým inženýrem, a dokonce jí sama řekla, že už to trvá delší dobu. No… a co můžete dělat, nic.

Dá se ale říci, že když se jí Hanka poprvé svěřila, paní Pešková jako matka projevila víc než pochopení. Dokonce její dcera v jejích očích drobátko vyrostla. Myslela si, že se tím holka osamostatní, nabude zkušeností, mužského časem pošle k vodě, až se naskytne někdo svobodný nebo se koneckonců ten Valeš rozvede. Ale láska plála a ten člověk si dával náramný pozor, aby se s ní veřejně nekompromitoval. Holku by byl utáhl na vařené nudli, kdykoli měl čas, tak za ním běžela… spustila se s ním, to je bez debaty. Několikrát si kvůli tomu něco řekly a paní Pešková cítila s nervozitou, že se Hanka proti ní obrnila, ačkoli byly vždycky jako přítelkyně, všecko si pověděly… i ona jí, Hance. K nervozitě měla paní Pešková řadu důvodů. Ten člověk na Bezpečnosti… mimochodem docela zajímavý mužský, jí sice nic nového neřekl, ale stačilo jí to, aby si doplnila další. Včera navštívila kolegyni z Informační, kterou tenkrát také volali a chybělo málo, vlastně o chlup tam mohla sedět s Němci ona… a kolegyně se jí zmínila o tom, že vyšetřovali jejího bývalého muže a nějakého malíře Mertla, který učí na „lidušce“. Divné, neuvěřitelné… Přece nemohou mít v podezření dospělé lidi, to mají na svědomí jedině mladí. A tehdy si paní Pešková vzpomněla na ledacos, o čem si myslela, že by se o tom měla na Bezpečnosti zmínit. Mezi kluky z „lidušky“, kteří sem chodili, by se našel leckdo, kdo to neměl v hlavě všechno v pořádku. Na mejdanu jí jednou někdo rozstříhal záclony. Chtěla z toho vyvodit důsledky, ale Hanka ji uprosila a přinesla jí peníze na nové. Ale přece jenom… měla by to tomu člověku na Bezpečnosti říci. Tady přestávají ohledy… může jít o život a ta holka si přiletí domů jak do úlu, na všecko se vykašle a jde si pustit gramofon. Za těch okolností nebylo divu, že se paní Pešková cítila v právu, a vlastně se tak cítila vždycky. Ať se to obracelo jak chtělo, vychovala Hanku sama, pokládala se za dokonalou matku a myslela si, že Hanka musí pochopit, jak těžký — i když zajímavě pohnutý měla život. Pochopitelně se ještě dávno necítila životem poražená. Říkala o sobě, že je rváč a dovede si to s životem rozdat, což bylo nakonec i pravda. Pořád ji těšilo, když na ni muži reagovali. Co se týkalo jejího styku s muži, měla vzácný dar vypít si svou číši, kterou jí život podával, s pocity nevinnosti, měla zkrátka dojem, že na ničem, co kdy dělala, nebylo nic špatného. Poslední čtyři roky žila s právníkem, mužským o pár let mladším, který měl Haničku náramně rád a dobře jim to klapalo. Přesto si byla paní Pešková podvědomě jistá, že by se stále ještě dovedla sblížit s každým, kdo by se jí líbil, a že jí život neřekl poslední slovo.

A teď aby ke všem nezaslouženým starostem myla nádobí. Jak ten otrok, když se to vezme.

Schválně v kuchyni lomozila, aby na sebe upozornila. Samozřejmě že se slečně neuráčilo přijít. Pokrývky sice z kuchyňského gauče odnesla, ale gauč neurovnala, to se rozumí. — Hanka spala v kuchyni, ale bylo to bydlení poměrně pěkné, kuchyň měli obrovskou stejně jako pokoj. Byt ve starém činžáku na krok od Arbesova náměstí skýtal mnohé výhody, ale jednopokojový byt je pro tři lidi malý, třebaže pokoj vydá za dva byty na sídlišti. Jenže co naděláte, musíte brát věci, jak jsou. —

Přestože paní Pešková brala věci, jak jsou, sotva otevřela dveře pokoje a spatřila Hanku v křesle u gramorádia, zaječela „tak ti pěkně děkuju za to nádobí!“ a dveře hlučně přibouchla. Někomu by byla Hanka skýtala pohled vábnější než zrovna své matce. Byl by viděl dívku, trochu robustní, pravda, ale hezkou nebo přinejmenším zajímavou, schoulenou v obrovském ušáku jako dítě, ale i ušák se ztrácel v tom velkém ponurém pokoji. Byla docela zabraná do poslouchání hudby, koupila si totiž právě dnes novou desku. Na matčiny vpády byla zvyklá, a ačkoli se chtěla hájit, že by to nádobí umyla, a že přišla teprve před chvilkou, nechala ji zuřit a dohrála desku do konce. Konečně se zvedla…

„Hele, mami,“ ozvalo se za paní Peškovou, „můžeš to nechat. Vždy já bych to…“

„To bych se načekala,“ řekla paní Pešková, umývající nádobí závodní rychlostí. „Kdes byla?“

„Ve škole.“

„Ve škole, tak dlouho?“

„Skoro. Pak jsem byla s Břeťou v kavárně.“

„A pak šel domů na večeři, co?“

„No… dneska musel.“

„Ty víš, co si o tom myslím,“ řekla paní Pešková. (O Břeťovi Valešovi nebyla řeč poprvé). „To je u tebe taktika, že mi to klidně vykládáš… nemysli si, že to nevím. Já ale kvůli tomu svůj názor nezměním, aby bylo jasno.“

„Jaká taktika, vždyť jsi to chtěla,“ řekla Hanka tiše. Vzala utěrku a začala utírat nádobí.

„Ještě řekni, že jsem s tím někdy souhlasila.“

„Říkala jsi, že je sympaťák.“

„To jsi mi špatně rozuměla, Haničko. To snad ze začátku, jak jsi mi ho líčila, ale teď už to má u mě rozlité. Kdy s ním zase půjdeš?“

„Já nevím… zavoláme si,“ řekla Hanka zasněně. „Tak ty nevíš a zavoláte si. Kristapána, ty jsi blbá… Podívej se, Haničko, já myslím, že jsme se o něm namluvili už tolik, že je zbytečné, abych opakovala pořád totéž,“ řekla paní Pešková jemným tónem, za nímž to vřelo. „Nech toho, stejně to jen šmidláš, a oškrábej radši pár brambor. Mně je to jedno, holka… je to tvůj život, ne můj, ale pak mi nechoď brečet.“

„Kolik brambor…?“

„Půl hrnku, víc ne. Ty si myslíš, že já nevím, co je to být zamilovaná. Možná že je chyba, že jsem k tobě tak tolerantní. Kdybych tě místo řečí naplácala na zadek, ušetřila bych tě hromady malérů. Kam spolu chodíte?“

„K němu,“ řekla Hanka vážně. Byla to zvláštní, nepříliš hezká tvářička, ale zajímavá, s velkýma očima pod kulatým, přemýšlivým čelem. Kaštanové vlasy, lehce hozené do zrzavá, nosila ostříhané na krátko.

„Chceš pár facek…?“ zareagovala paní Pešková. „Víš co, ani mi to nepovídej. Ani mi to nepovídej!“

„Vždyť jsi chtěla, abych…“

Vtom zarachotil klíč v zámku, vracel se domů Hančin nevlastní — a do jisté míry nedávný otec, nicméně člověk v zásadě přijatelný a Hance docela milý. Bohumil Chvojka, právník a zaměstnanec jistého vědeckého ústavu, byl sice o několik let mladší než její matka, ale zdál se na pohled starší, protože byl poněkud přitloustlý.

„Nazdar, Evinko,“ ozval se bodře, přistoupil k paní Peškové a políbil ji. „Konstatuji s potěšením, že jsi ještě živá,“ zažertoval. „Ahoj, Haničko. Byla jsi v Bartolomějské, Evy?“

„To víš, že byla, ale dohromady mi nic neřekli.“

„A co jsi chtěla, aby ti dohromady řekli? To máš z toho, že mi nevěříš. Já bych ti byl dal slovo od slova, co ti povědí. Byli k tobě slušní?“

„Ale ano. Prosím tě, Boďo, tady se mi nezouvej. Představ si, že je to všechno doslova pravda.“

„A tvrdil jsem snad já, že to není pravda?“

„Prosím tě, cos ty všechno netvrdil… Hlavně že ses podivoval, že si z toho člověk něco dělá.“

„A dá ti někdo něco za to, když si z toho budeš něco dělat?“

„Bože, to je laciné… Buď tak laskav a aspoň o tom nemluv, když nemáš nic jiného, co bys mi řekl.“

„A co jiného mám mít, Evinko, vždyť já čekám, co mi řekneš ty.“

„Mluvili jsme o tom dopodrobna, ale tobě neřeknu ani slovo, tebe se to přece netýká.“

„Tebe se to snad týká, blázínku.“

„Ovšem. I na Bezpečnosti mi potvrdili, že jsem byla v nebezpečí.“

„Propánakrále, když jsi seděla v Oživlém dřevě a papala šunku a telecí řízek,“ řekl Chvojka se smíchem. „Možná že tu nebezpečí bylo, například ti hrozil záchvat žlučníku. Měj rozum, drahoušku. Uznávám, že kdybys bývala byla seděla U labutí, pak bys bývala byla…,“ schválně dával důraz na „bývala byla“, „možná v nějakém nebezpečí, ale tím, že ta situace vůbec nevznikla…“

„Poslouchej, Haničko, znáš nějakého Mertla?“ zeptala se paní Pešková Hanky.

„Mertla? Jako Jardu Mertla? Toho úču?“

„Znáš ho, nebo ne?“

„Trochu.“

„Jak to trochu? Jak tomu mám rozumět, trochu? Učil tě, nebo ne?“

„Učil, když chceš, a chodili jsme dohromady s ním a s klukama na pivo,“ řekla Hanička.

„Ta Hanička, to je pivařka,“ řekl Chvojka. „A mluvíš ještě s nimi?“

„Vždyť jsi je nechtěla,“ namítla Hanka.

„Nechtěla, ale stěžovat si na mě nemůžeš. Dělali jste si tu mejdany, nebo snad ne? Kdo ti tady po nich uklízel, co?“

„To bylo jen dvakrát. Ještě řekni, že jsem neuklízela,“ řekla Hanka unaveně.

„Co do ní pořád rýpáš? To už je dávno,“ řekl Chvojka. „Heleď se, vidíš se ještě s nimi? Co ten vlasáč… přece ten malíř, syn architekta, jak on se jmenuje?“

„Zbynda Honsů? Ten chodí s Blážou.“

„S jakou Blážou?“

„S jednou holkou z Damu.“

„A co dělá jinak?“

„Já nevím… je nemocnej.“

„Propánakrále, proč se jí vyptáváš,“ řekl Chvojka. Seděl u kuchyňského stolu s rozhalenou košilí, kravatu si právě sundal a pod stolem si zul boty. „Proč tě to najednou zajímá?“

„Tys tam o nich něco povídala, mami?“ zašeptala Hanka s jakýmsi podivným, úzkostným přízvukem.

„Ale houby. Houbeles jsem o nich mluvila,“ řekla paní Pešková íystericky. „Co se dá dělat, Haničko, ty máš buďto takové přátele, nebo žádné. Jedno, nebo druhé. Já si jen lámu hlavu, čím jsem si to zasloužila.“

„Jak můžeš o nich mluvit, když je neznáš,“ ozvala se Hanka zúželým tónem.

„Má pravdu, Evy… prosím tě, přestaň. Co bude k večeři,“ pravil Chvojka.

„Já vím, že tobě je to jedno, ale mně to jedno bohužel není. Podívej se, Haničko… já ti věřím, ale pokud bys s nimi ještě mluvila, žádám tě… já tě prosím, abys mi to řekla!“ pronesla paní Pešková zvýšeným hlasem.

„Co blázníš, Evinko… copak má na to Hanka čas? Vždyť randí, nebo je ve škole.“

„Nepleť se do toho. Haničko, tady přestává legrace. Znáš můj názor. Řekla jsem ti o nich už tenkrát, že jsou na hranici normality.“

„Prosím tě, nepřeháněj. Stejně nevidím důvod, proč…,“ řekl Chvojka.

„Ty už se nepamatuješ, jak mi ten kluk rozstříhal záclonu?“ řekla vzrušeně.

„A tys jim to povídala?“ zeptala se Hanka s úžasem. „Ale jdi… Nechte toho, děvčata, kdo vás má poslouchat,“ zabručel Chvojka.

„Myslíš, že mě těší se o tom bavit? Já už o tom neřeknu ani slovo, jenom chci mít jistotu, že s nimi Hanka nemluví. Žádám snad příliš?“

„Proboha, Evy, když má šamstra, tak chodí s ním a ne na mejdany,“ řekl Chvojka s významným pohledem, aby už mlčela. „Co si je bereš do hlavy? Pánbu s nimi, jejich věc.“

„Jejich věc a tvoje věc to taky není, uznávám. Jenom pochop, že mi není zvlášť příjemně při pomyšlení, že si Hanka vybírá buďto zvrhlé mladé grázly, nebo…“

„Jsou to fajn kluci,“ ozvala se Hanka.

„A musíš mi tady kouřit?“

,Jsou prima, jsou prima a já vím, že jsou prima,“ a Hanka náhle propukla v pláč, vyskočila, utekla do pokoje a zabouchla za sebou.

„Tys tomu dala, gratuluji ti,“ řekl její nevlastní otec.

„Někdo jí to říct musí, když jí to neřekneš ty, a to bych asi mnoho žádala,“ zahovořila paní Pešková, která náhle ochladla. „O Mertla se zajímá Bezpečnost, ale to náhodou nevím od nich… řekla mi to Kaďousková. Krom toho se nikdy nechoval jako učitel, on se s těmi Hančinými grázly opíjel a Kaďousková si myslí, že může být úchylný. Ty se ovšem podivuješ, proč mě zajímá, jestli se s nimi Hanka ještě nestýká.“

„Co bych se podivoval, ale tak se od ní nejen nic nedozvíš, ale docílíš pravého opaku. Mohla bys ji dohnat k něčemu, co by tě mrzelo.“

„K čemu konkrétně?“

„Že bude loyální k nim a ne k tobě.“

„Loyální k nim? Myslíš, že s nimi ještě táhne?“

„Ale ne, když má naštěstí známost. Relativně naštěstí. Já tím nejsem nadšený, abys mě zas nechytala za slovo. Ale mohla by je chtít například varovat, to tě nenapadlo?“

„Nesmysl, já jí to vysvětlím,“ řekla pafff Pešková. „Není padlá na hlavu, musí přece pochopit, že tu přestávají kamarádšafty a že může jít o kriminál.“

„Pročpak hned o kriminál?“

„Kristapána, no tak ne, když se prý otrávil Mertlův přítel a Mertl je podezřelý, že mu to dal.“

„To ti řekli na Bezpečnosti?“

„Chraň pámbu, jen se na něho zeptal, když jsme mluvili o ,liduškách‘, a já věděla hned, kam bije. To je evidentní, že ty kluky budou vyšetřovat taky, a toho bych ji chtěla ušetřit.“

„Jestli ji toho chceš ušetřit, jak jsi začala, docílíš jen toho, že za nimi poběží,“ řekl Chvojka.

„A proč mi to povídáš? Proč mi to stavíš imervére jen z té nejhorší stránky, zrovna když jsem tak unavená?“ Cítila se opravdu unavená, strašlivě, k smrti unavená.

„A proč jsi o tom vůbec začínala, když jsi unavená? Měla by sis jít lehnout.

„Lehnout, lehnout, ty nic jiného nedokážeš, než člověka posílat si lehnout. Stejně jsi to způsobil ty, žes do mě zaryl. Nebýt toho, vůbec jsem o tom nezačala.“

„Máš pravdu, Evinko, máš pravdu, za všechno mohu jen já. Neplač, ono se to spraví,“ zabručel, když spatřil, že začíná slzet. Paní Pešková plakala poměrně snadno, ale spíše slzívala z dojetí než z pocitu beznaděje, špatné situace v ní spíše vyvolávaly reakci hněvu nebo vzteku, ale právě nyní si nemohla pomoci, cítila se zoufale opuštěná. Ale koneckonců, nečekala vlastně od Bodi podporu, byl jenom mužský a těžko by mu byla vykládala o svých tušeních — zkrátka ten sympaťák na Bezpečnosti jí nevymluvil, že ti grázlové, kteří to propašovali do vinárny, měli spadeno na ni, a že vyvázla jen šťastnou náhodou. — Nevydržela se však poddávat beznaději dlouho, byla tu večeře, maso měla hotové od včerejška a brambory se rozvářely… chtěla vlastně ještě udělat šlehaný krém, který Hanka ráda… musí ji donutit, aby něco snědla. Přesvědčila o tom samu sebe, že ji donutí, ačkoli podvědomě věděla, že dnes Hanka jíst nebude, a dala se s vervou do konečné fáze vaření. Chvojka si konečně našel trepky a šel se převléci. Za chvíli paní Pešková otevřela dveře a uviděla Hanku, ležící na válendě obličejem dolů. „Hanko…! Budeš jíst?“

Dívka se pohnula, jen zavrtěla hlavou, ale nezměnila pozici. Paní Pešková odešla.

„No tak si pojď něco sníst, Haničko. Dělám krém,“ pronesla nedbale. Žádná odpověď, Hanka ležela schoulená v klubíčku, nohy pod sebou… možná, že je jí zima. I tentokrát paní Pešková odolala svému nutkání, vrhnout se k ní, zaslzet a otevřít znova debatu.

„Nech ji prosím tě, najíme se a pak bych ještě něco dělal,“ řekl Chvojka. „Sedni si už jednou a neblázni. Nádobí mi nech, později je umyju.“

„To bych se načekala.“

Večeře proběhla bez Hanky, a když ji přišla paní Pešková ještě jednou vybídnout, aby se přišla najíst, dokonce jí tam chtěla večeři přinést, uviděla, že Hanka mezitím usnula. Sundala z křesla vlněnou přikrývku, rozložila ji a hodila ji Hance přes nohy. Však dostane hlad, až se trochu prospí… stejně se bude chtít učit. V deset hodin probudil dívku Chvojka, že jaksi tento… chtěli by si jít lehnout. Hanka na něho zamrkala opuchlýma očima, jako by nevěděla, kde je, ale ochotně vstala. Paní Pešková zatím myla nádobí.

„Jemine… mami, mělas mi to nechat,“ řekla Hanka, když vešla do kuchyně celá ještě v tranzu, ale odstínem jaksi zvláštním, rozhodně ne pokorným, jak došlo paní Peškové. „Už jsem ti odestlala… večeři máš v kastrolu.“

„Děkuju mockrát.“

„Krém máš v lednici. Já jdu spát, už nevidím na oči.“

„Já půjdu taky… dobrou noc.“

Za chvíli paní Pešková skončila práci, na Hanku se ani nepodívala, a sotva se trochu umyla v koupelně, odebrala se na lože. Téměř okamžitě začala usínat s knihou v ruce, ani nevěděla, kdy Boďa zhasl.

Chvojka si mohl gratulovat, že přesně vystihl Hančinu psychologii. Sotva deset minut ležel, zaslechl, že Hanka vychází z kuchyně. Telefon měli na chodbě vedle domovních dveří… ano, samozřejmě, jde telefonovat. Se zafuněním vstal z postele a potichu se odebral ke dveřím, kde se zastavil a poslouchal. Samozřejmě, že telefonuje, ale s kým? Namáhal sluch, až zaslechl její „Zbyndo“, a byl doma. Udělala přesně, co od ní čekal. Bylo to tak jisté jako podmíněný reflex. Poslouchal ještě chvíli, ale byly to nějaké kecy, kromě toho mu začaly stydnout nohy, vrátil se tedy do postele a ulehl.

*

Přestože Horác Vašátka vytrhl svým telefonátem ze spaní, nedá se říci, že by ho byl problém zvlášť zaměstnával; prostě ho to napadlo, když si v duchu srovnával různé podobné kreace a fotografie, o které šlo, mu začaly připadat jako horrory, nikoli jako kýče, kterými měly být. Vašátkovi sdělil svůj nápad sice nepřesvědčivě, ale v zásadě vyčerpávajícím způsoben. Opravdu si myslel, že z obchodního aspektu jsou ty fotky zcela nevyhovující, a že na to Hromada přistoupil, mohlo mít důvod ještě jiný, než že si chtěla modelka zachovat anonymitu, a že v tom mohla hrát roli nějaká vada krásy. Byl to ovšem jen nápad, udal ho na pravé místo, třebaže v nepravou chvíli, a tím pro něho věc zhasla. Měl jiné starosti, především s ilustracemi pro Barbey d‘Aurevillyho. Snad je třeba dodat, že mentalita umělce se přece jenom poněkud vymyká normálu, a že myšlenka na různé možnosti ohrožení veřejnosti v Horácovi nevyvolávala tytéž reakce jako ve Vašátkovi; — v určitém rozpoložení by byl nevěnoval valnou pozornost tomu, kdyby mu někdo řekl, že je ohrožen on sám. Tak se přihodilo, že celou řadu dní si žil v nádherné izolaci, až ho příští čtvrtek navštívil Mertl. Zazvonil u něho dopoledne jakoby nic, což Horác ocenil, že se objevil přes jejich minulou hádku, ale choval se přesně, aby bylo znát, že je nad to povýšen.

„Ty jsi vytrvalec. Vytrvalost především,“ řekl, když se tu rozhlédl.

„Pořád stejný bordel,“ řekl Horác.

„Intaktní bordel. Ty jsi vůbec intaktní. Já tě vlastně obdivuju, ačkoli bych s tebou neměnil.“

„To ti chválím, člověče.“

„Ale ty nevíš proč. Čet jsi ,Mrtvou farnost‘ od Bernanose?“

„Četl.“

„Inu tak já si myslím vzhledem k tobě na pana Ouina, o němž je řečeno, že se vrací po smrti sám do sebe.“

„Jak rukavice obrácená naruby,“ zabručel Horác. Znal totiž Bernanose velmi dobře, v mládí byl též Bernanos jeho oblíbeným autorem.

„Tedy to znáš. To je žravá kniha. Ty máš rovněž něco ze žravého intelektu. To je pěkná scéna.“

„Myslíš tu, jak se Ouine zjeví po smrti?“

„Baže, milánku, jenže už si nevzpomenu, co praví.“

„Vracím se navždy do sebe, dítě,“ zamumlal Horác, jehož paměť do sebe pevně pojala mnohé, s čímž se obvykle nechlubil. „Ale nerad bych byl tak potrefen. Myslím, že bych se nudil.“

„Pan Ouine se rovněž nudil. Nemyl se, člověče, že se po smrti změníš víc než ta obrácená rukavice. Vy si všichni myslíte, že buďto zběláte, nebo zčernáte, a obojí je omyl. Zůstanete, jací jste, čímž myslím, že určitý druh intelektu se může chovat jako černá díra ve vesmíru. Je to svým způsobem totéž jako v hmotném světě gravitační kolaps.“

„Chceš něco jíst?“ zareagoval Horác.

„Něco mi dej, abychom zachovali tradici,“ řekl Mertl se smíchem, „ale tak vyhladovělý jako minule nejsem. Doufám, že zas nemáš nic k pití?“

„Tentokrát mám.“

Horác měl tentokrát vodku a bez okolků sundal závěr a nalil průhlednou tekutinu do dvou nepříliš čistých sklenic od hořčice. Jídlo bylo venku, všechno se válelo na stole ještě od snídaně. Mertl vodku vypil, vzal do prstů kolečko salámu, prohlédl si je a vstrčil je do úst.

„Co si to prohlížíš?“

„Doufám, že tu nemáš šváby,“ řekl Mertl s úsměškem. „Šváby? Štírky ti mohu posloužit, ale symbiózu se šváby zatím nepěstuji.“

„Tak ty neznáš poslední novinky…? Víš co, zkus vykládat před svými přáteli od Bezpečnosti o švábech a něco zažiješ. Ba, ba, příteli, já nežertuji. Ale vždyť ty to víš a blbneš,“ a upřeně mu pohlédl do očí.

„Nic nevím, co bych měl vědět.“

„Bylo mi řečeno, že u nich někoho máš.“

„No tak mám, ale vážně nic nevím.“

„Tak se podrž… V sobotu se totiž otrávily dvě ženské, jedna Němka a jedna Češka, a příčinou jsou švábi. Ano, co se na mě tak díváš, já opravdu nežertuju. Němku zachránili, ale ta druhá umřela. To se stalo náhodou, ale jak víš, já na náhody nevěřím. Šlo prý tu zas o ty záhadné jedy, ale co bys tomu řek, že je švábi roznesli po stole,“ Mertl se začal potichu smát, „při nóbl večeři… při nóbl konverzaci a najednou šváb.“ Natáhl k němu ruku s prázdnou sklenicí.

„Kde se to mělo stát…?“ zeptal se Horác, nalévaje z láhve.

,,U labutí.“

„Ty kecáš.“

„Nelžu, co bych lhal, ty blázne. Já ti řeknu, že mě to fascinuje, je to sice absurďák, ale já cítím, že je to současně ,boží žert‘.“

„Absurďák to je… a chytli už někoho?“

„Pochytali už pár švábů, a možná že jich nachytají časem po hospodách víc,“ řekl Mertl se zvláštním úsměvem. „To je teda peklo,“ mumlal Horác, jenž začal vzrušením přecházet po ateliéru, pokud místo dovolovalo. Jarda zatím klidně jedl, bral si z papíru kolečka salámu a zapíjel je vodkou.

„Něco bližšího o tom nevíš —“ zeptal se Horác konečně.

„Bližšího nic krom toho, že tam byli švábi doneseni… dodáni v papírovém obalu, aspoň se tak praví. Já jsem ti říkal vždy, že je to fatální. Náhoda potvrzuje fatum.“

„Aspoň je Kaďous z obliga,“ pravil Horác. „A ty také.“

„Víš, že se Kaďous vrátil k rodině?“

„Skutečně?“

„Jak ti pravím. Pro Olinu je to ovšem rána. Přešpurtila to holka… no a Kaďous šel tuhle navštívit děti a odtamtud jí zatelefonoval, že se s ní rozchází a že zůstane s Marcelou. Převoz, co? Nejlepší je na tom, že jsem s Marcelou zrovna den předtím mluvil a vyjadřovala se o Kaďousovi dosti škodolibě. Náramně ji těšilo, že nemůže dělat a že se s Olinou hádají.“

„Tys jí to samozřejmě vyřídil.“

„Proč samozřejmě. Ty jsi dalek lidských slabostí, ale také nemáš útěchy, co mám já. Nejsi milován, příteli.“

„To tedy ne.“

„Ty myslíš ovšem jenom na nízké vášně, ale já mám na mysli oddanost duší,“ řekl Mertl, jenž právě dojídal poslední kolečko salámu. „Mezi mými kluky se najdou takoví, co by pro mě šli do pekla a třeba dá kriminálu… klidně.“

„Proč by měli jít do kriminálu…?“

Mertl se zachechtal. „Vždyť ti povídám, že jsou to blázni, ale mají mě rádi. Kdybych já ti řek, čeho jsou pro mě schopní… Například přišli na to, že jedna holka mě shodila, a tak jí zamotali šišku, že by v tom mohli lítat.“

„V čem by mohli lítat…?“

„Tak si trochu namáhej mozeček. To víš, že bych nerad, aby dotyčnou děvu převáželi způsobem, co by nám přived na krk bezpečáky, a taky jsem jim to řek.“

„Víš, že ti nerozumím?“ řekl Horác a poněkud svraštil obočí. „Co se jako děje?“

„Ale nic — pábení,“ Mertl zavrtěl hlavou a s úsměvem natáhl ruku, měl dopito.

„Já na to nejsem všetečný, ale jen maličkost, co dělá Zbynda Honsů?“

„Tebe mrzí, že se ti odrodil?“

„Vůbec mě to nemrzí, jen bych ho docela rád viděl.“

„Myslím, žes ho poněkud znavil kreslením hlavy podle tvého modelu.“

„To je možné, že se na mou hlavu nemůže ani podívat, ale řekni mu, až ho uvidíš, že bych s ním chtěl mluvit.“

„Já ho uvidím zrovna dneska, milánkové mi tam přijdou, tak co se mu má říct?“

„K vám přijdou, do ateliéru?“

„Ke Kaďousovi, Kaďous mě tam nechal až na další, ale sám se tam nechce ukazovat, aby se nesešel s Olinou. Je to prekérní situace, Horáci… Člověk by se z toho zbláznil,“ řekl Mertl klidně.

„Holka se totiž chová, jako by se nic nestalo… chodí tam spát a tváří se, že se Dušánek co chvíli vrátí.“

„A Kaďous by nenamítal, že mu tam polezou…?“

„Bože, jemu je to jedno, má jiné starosti. Ostatně chce, abych Olinu odtamtud vypudil, a to ji možná vypudí.“ Horác na něho pohlédl… cosi se mu dralo na jazyk. Jarda opětoval klidně jeho pohled a usmíval se mu do očí. „Víš, co si myslím, Horáci? Ze vy charakteři neznáte život.“

„Ty… já mám dneska u vás vedle hodinu, tak mohl bys Zbyndovi vyřídit, ať se tam zastaví?“

Horác až do té chvíle neměl v úmyslu jít k slečně Šindelářové. Nechtělo se mu prostě a zajisté nejen z toho důvodu, že si zapomněl domácí cvičení a že si neopakoval, ačkoli bylo u něho možné, že i ten aspekt hrál roli. Nebyl by k ní šel, ale náhle se rozhodl, že tam půjde a pohovoří si se Zbyndou.

„Samozřejmě že to vyřídím. V kolik má přijít, v pět, v šest?“

„Já to mám dřív, ale počkal bych na něho. Anebo se s tím neotravuj, já si na něho zazvoním. Kdo tam bude?“

„Ani sám nevím.“ Vstal ze židle a bylo znát, že něco vypil, mírně zavrávoral, chytil se Horácova ramene a druhou rukou mu drapl po ruce. „Podej mi aspoň pracku, ty… nádivo nadívanej. Člověk by ani nevěřil, že tohle je malíř.“

„Zatím ahoj.“

„A ty si opakuj angličtinu, jinak slečnu rozpláčeš.“ Mertl mu přátelsky pokynul a poněkud rozevlátým krokem šel ke dveřím.

Po jeho odchodu Horáce napadlo, že si možná Jarda případ se šváby vymyslel, zkrátka pábil. Celou řadu Jardových vlastností, i zálibu v mystifikaci považoval Horác za zastydlou pubertu. Věděl, že se Jarda nemusí nijak nutit, aby byl s mladými kluky mladý. Horác se s nimi cítil starý, a v čem se také od Mertla lišil, nestál o to, aby byl milován (kromě zcela určitých případů a to výhradně ženského pohlaví).

*

V osm ležela Hanka, už značně udělaná, na podlaze s hlavou na polštáři. Vedle ní ležel Kála a hladil ji po ňadrech. Myšlenky, které jí vířily hlavou, byly popletené, ale dá se říci, že převážně těžké a deprimující. Kála byl fajn, ale bylo to jedno, všechno bylo jedno. „Tak to uděláme,“ zaslechla Kalu.

„Co?“

„To.“

„Aha… to. Ty chceš taky?“

„Jo.“

Kdyby byl někdo poslouchal jejich rozhovor, byl by soudil, že se mluví o jediné určité věci, a byl by na omylu. Hovořilo se o smrti, o sebevraždě.

„Ale ty nechceš, když miluješ,“ řekl Kála. „No jo, Břeťu. Ale už ho nemiluju.“

„Proč ne?“

„Já nevím.“

„Že je ženatej?“

„Já nevím. On je Břeťa fajn… ty jsi taky fajn, ale já nevím,“ řekla Hanka těžkým jazykem. „Ale jak to chceš udělat, je tady plyn?“

„Plyn, to nejde, to by bylo cejtit.“

„Tak jak to chceš udělat?“ opakovala.

„To uvidíš.“

„Jéžiši, ty se chceš otrávit. A nebude tě to bolet?“ zabreptala Hanka. Ležela naznak a dívala se nepohnutýma očima do stropu.

„Že prej ne, ale na to já kašlu.“

„Jak to, že prej ne?“

„No tak budu ňákou chvíli v bezvědomí, to je toho.“

„A co křeče?“

„O těch se už neví.“

„A jak to víš ty?“

„No heleď, já vím pozitivně, že toho stačí olíznout, a když toho spolkneš dost, pak to nebolí.“

„Jdi, vždyť to nemůžeš vědět.“

„Ale jo, vím to.“

„A ty vážně musíš?“

„Musím, nedá se nic dělat.“

„Kvůli tomu, že se otrávila ta ženská?“ zeptala se Hanka a pozvedla se na lokti.

„Ale jdi, to už je jedno,“ zahovořil Kála. „Musím a hotovo. A ty už nechceš?“

„No jo… ale já mám strach.“

„Máš strach?“

„Ba ne, už ho nemám.“

,,Nemáš?“ A znova ji začal hladit po ňadrech. Poněkud se odtáhla, ale nechala se hladit. — Kdyby byl někdo teď vešel, byl by se mu naskytl poetický obraz: pět roztomilých mladých lidí, dva chlapci a tři dívky, leželo potmě na zemi, hlava u hlavy a paže na paži. Turecký sedánek: měli tu na koberci všechno pohodlí, polštáře, skleničky, pilo se víno a vodka. Ale kdyby byl někdo vyslechl, o čem se baví, byl by se asi zděsil. Na zemi vedle vodky stála totiž plechovka od kávy, ale neobsahovala kávu. Byla naplněna asi do čtvrtiny nějakým hrubým, bílým práškem. Co chvíli ji někdo vzal do ruky, otevřel ji, čichal k ní a manipuloval s ní, až mu ji druzí vzali. Hanka také občas natáhla ruku a dotkla se té věci. Cítila v prstech její chlad, přitom jí v hlavě zněla rytmická hudba — kluci pouštěli desku za deskou. Ale bylo rozhodnuto… už se na tom dohodli, že „to“ udělají… a ona se musela také rozhodnout, musela… ano, ano, něco jí říkalo, že ano. Ještě před chvílí byla jako „bacená“, ale teď už byla klidná.

„Blbče, nedotýkej se toho,“ ozval se Kála, když se plechovka octla v rukou Zbyňka. Zbyněk Hons, všecek nervózní, odložil plechovku a pak se odkulil od ostatních a zaujal pozici spícího. Jakási velmi hezká, dlouhovlasá dívka mu začala páčit ruce, aby se dostala k jeho obličeji. Byla to Bláža Sobotová, studentka Damu, a Hanka ji znala jen málo — stejně jako tu druhou obrýlenou holku (náhodou dceru renomovaného právníka). Přivedl si ji Kála a ta holka ho milovala, ale Hance to bylo jedno. Ležela si pokojně, v uších jí cinkalo, maminka… Boďa… teď už za ní nikdo nemohl přijít a s křikem ji přivléci zpátky. Bylo vlastně rozhodnuto od chvíle, kdy se jí Kála klidně přiznal, že „to v tý hospodě“ vykonal on a řekl jí, že v plechovce je jed, na což reagovala výbuchem hysterického smíchu. Chtěla si líznout, ale Kála jí vytrhl plechovku z ruky. Hanka potom ztichla a během doby se dostala do limbu. Při další diskusi měla pocit, že už to někdy slyšela a že někdy… kdysi ležela zrovna tady, a teď se to opakovalo. A pak ji Kála začal přemlouvat, aby „to“ udělala s nimi. Jinak je prý všechny zavřou… nemá cenu čekat. Jarda prý o tom ví a sám to někde skoncuje… nemusí mít strach, že by se tím někomu ublížilo. Odejdou všichni spolu… jeden po druhém… ale napřed se budou milovat. — Někomu to snad připadá příliš neuvěřitelné, příliš morbidní, ale anály Bezpečnosti dokazují, že k takovým příhodám dochází a.že hry se smrtí nejsou u mladých tak mimořádné, jak by se zdálo. Střílení do hlavy se šancí jedné ku pěti patřilo v minulosti k oblíbeným zkouškám odvahy. A musí se říci, že se o sebevraždě nemluvilo u nich poprvé a že ta myšlenka Hance nebyla cizí. Takové nálady mívala už ve dvanácti, ano, jako docela malá školačka.

Kdybychom měli objasnit vzájemné vztahy těchto „dětí“, bylo by to poněkud složité. Parta nebyla jednolitá, jako to nebývá nikdy. Čítala původně více párů a jen Hanka tu byla „singlová“. Vedoucím živlem tu byl Kála, Zbyňkův nejlepší přítel, a Hanka na něho trpěla skoro celý loňský rok… napřed na něho a pak na Zbyňka, ačkoli se k ní nechovali dvakrát lidumilně. Původ a situace těch dětí byla různá a pojily je, jak to bývá v mládí, silné společenské averze a vášnivé citové vztahy, nejen mezí chlapci a děvčaty, ale také mezi kamarády navzájem. Kála a Zbynda si občas dívky prohodili a na jejich vztazích se nic nezměnilo. Naopak, dávali najevo, že jejich vzájemná láska je to první, kdežto sexuální vztahy jsou přechodnou záležitostí. Lpěli na sobě navzájem a jejich společným idolem byl zase Mertl, kterého zase Hanka nikdy ráda neměla. Mertl ji shazoval a vysmíval se jí, ale o Kálu a Zbyndu vždycky stála. Ve skutečnosti… osudnou středu, když její matka začala proti nim soptit, Hanka poslechla náhlý impuls a zavolala Zbyňkovi. Neřekla mu ale všecko, co se dozvěděla od matky, prý až ústně, a tak následovala schůzka u Kály v bytě, zatímco jeho rodiče odjeli na chatu. To bylo v sobotu; předtím šli společně do bijáku, ale protože mládenci měli s sebou své dva protějšky. Hanka odmítla mluvit. A včera jí Zbyněk zatelefonoval, aby přišla k Mertlovi do ateliéru malíře Kaďouska, že prý je tam nikdo nebude rušit. Hanka by byla přišla kdykoli kamkoli a dostavila se podle adresy do Kaďouskova ateliéru, kde ještě nikdy nebyla. Zprvu neměla potuchy, že se bude něco dít. Seznámila se tu s nějakou cizí, moc hezkou ženskou, která tu zřejmě bydlela a ze začátku se s nimi kamarádsky bavila. Mertl se na ně tvářil, ať si tu dělají, co chtějí, ale za půl hodinky odešel a krátce po něm ona. Potom se začalo pořádně popíjet a všichni se uložili na zem. Musela se tak smát, když Kála prohlásil, že je tu večer najdou všechny mrtvé. Ale potom se smát přestala. Přestala se i bránit… asi to muselo být. Minuty míjely. Hudba ztichla, nikdo se nezvedal, aby pustil novou desku. V koutě se objímala Bláža se Zbyndou, kdežto Kála se na svou holku vykašlal a věnoval se jen jí… Hance, pořád se o ni pokoušel, ale ona nemohla… odstrčila ho.

„Co blázníš,“ zabreptal. „Vždyť já půjdu první…“

„Proč ty první?“

„Proto… protože já jsem vás do toho dostal.“

„Ale nemluv… vždyť je to jedno.“

„Ty jsi fajn holka.“

„Tak co se bude dělat?“

„To… jak jsme si prve řekli.“

„Aha… tak jo.“

Původní nápad byl, aby se dala plechovka kolovat a každý si nabral lžičkou. Nápad byl však opraven a přijata rafinovanější varianta. Situace se vyvíjela zvolna, ale hrozivě. Za chvíli se pět mladých hlav sklánělo nad hromádkou nějakých papírků, rozstříhaných na osmerky (obrýlená dívka rozstříhala k tomu účelu sytě oranžový leták Aerolinií). Pět párů očí sledovalo, jak Kála v pokleku nabírá kávovou lžičkou prášek a klade jej na pět papírků a jak každému přidává, aby bylo všude stejně, pokud nebyla plechovka prázdná. Papírků však ještě zbývalo a po krátké, pohnuté diskusi Kála poslal obrýlenou dívku pro práškový cukr. Nabral z pytlíku cukr a naložil na zbývající papírky stejné hromádky, načež se všichni zúčastnili balení a mačkání papírků na způsob hašlerek. Jako způsob hromadné sebevraždy to byl jistě způsob velice divný, ale odpovídal momentální náladě všech, nechat na osudu, kdo se otráví první. Ostatně složitá práce s přípravou byla vítána, všichni se zúčastnili, horlivě balili psaníčka, nato je pět párů rukou míchalo poslepu jako při nějaké hře. Konečně to bylo hotovo, promícháno, připraveno, Bylo dusno, svíčky hořely. „A teď se budem milovat,“ řekla Bláža.

„Všichni.“

,Jo,“ řekla Hanka, „všichni.“

„Až do smrti.“

„Hele, tak mi to už dejte,“ ozvala se Hanka a v náhlém impulsu natáhla ruku.

„Ty chceš doopravdy?“ řekl Kála.

„A ty nechceš doopravdy?“

„Chci.“

„Proč ty chceš?“

„Protože tu nechci bejt,“ Kála zavřel oči, sáhl do hromádky, která čítala těch hašlerek snad jedenáct, dvanáct, a nasypal si prášek do dlaně. „Kdyby něco, tak ahoj,.“ Nespouštěje jednu ruku z Hančiných ňader, hodil si prášek z dlaně do úst.

„Cukr… tak musím znova.“

„Počkej, teď já,“ Bláža se vrhla ke Zbyndovi, který se k nim nyní točil zády, padla na něho, vášnivě ho začala líbat, pak si vytáhla hašlerku a rozbalila ji. „Já mám strach, já nemůžu.“

„Tak toho nech, nech toho,“ řekl Kála.

„Co to bylo…?“ ozvala se Hanka. Bláža si však nasypala na dlaň, slízla ho a zavřela oči.

„Tak co?“

„Cukr. Musíme toho nechat, lidi, já cejtím, že to nemá bejt,“ vyhrkla Bláža emfaticky, ale dosti upřímně.

„Dejte to sem… já musím,“ zašeptala Hanka a sevřela dlaň, do níž jí vložil Kála papírek. Klekla si, psaníčko jen natrhla a nasypala si prášek přímo do úst.

*

Dneska se Horác u slečny zdržel, zčásti proto, že sám přišel o dost později, a také proto, že mu slečna vyprávěla o svém pobytu v Anglii. Zatímco si povídali, u Kaďouska zněla hudba. Jarda je dobrý, pomyslel si Horác na Mertlovu adresu, že zve omladinu do cizího aťasu, Jardovi bylo vždycky jedno, co je čí, pro něho to asi bylo boží. Je otázka, jestli Jarda Zbyňkovi vyřídil, že s ním chce mluvit, spíš je pravděpodobnější, že na to zapomněl. Čas míjel, Horác sice nikam nespěchal, ale zděsil se, když zjistil, že už je skoro osm. Při rozchodu se slečna mimochodem zmínila o tom, že jí teče vana (což by se v Anglii těžko mohlo přihodit). Taková maličkost jako vana může zapříčinit mnohé a Horác, jenž byl hrdý jako pravý mužský na to, že na drobné opravy stačí, stačil právě na to, že objevil prasklou trubku. Stejně s tím nic nepořídil, když neměl nic při ruce, a tak to musel odložit na později.

„Nechcete trochu čaje?“

„Ne, děkuji, slečno Šindelářová. Už je nejvyšší čas, abych výpad, vážně nemůžu.“

„Aspoň jeden šálek.“

Horác znovu s díky odmítl a právě si bral své věci, když se ozval zvonek. Napadlo ho, že by to mohl být Zbyněk, a spěchal otevřít. Byl to skutečně Zbyněk, ale zarazilo ho, jak se tvářil, byl rozcuchaný, vyjevený, táhlo z něho jak ze sudu. Na Horácova první slova reagoval jaksi zmatečně, zřejmě ho tu nečekal. Co chtěl… další překvapení; potřeboval něco na srdce, že prý ta paní možná něco bude mít…

,Já ale zásadně prášky neberu,“ řekla stará slečna. „A vy byste taky neměl. Jste mladý a…“

„Tobě je zle?“ zeptal se Horác krátce.

„Ne… jedna holka se udělala a je jí ňák špatně. Ale to nic… to bude zas dobrý,“ zabreptal.

Jeho vyděšený výraz však Horácovi stačil, hodil na sebe bez dalšího svůj svršek a vyběhl s ním. Sousední dveře byly otevřeny, v okamžiku se octl uvnitř (na koberci stály nějaké skleničky, div do nich nešlápl, a ležely tu rozházené polštáře). Jeho pohled padl na děvče (takové děvčátko), zmítající se na válendě. Nad ní stál kluk (Zbyňkův přítel, kterého mu jednou jeho žák přivedl), rozpačitý, také stříknutý. Odkudsi vylezla dlouhovlasá dívka s očima jako když bouchnou kamna.

„Co se jí stalo,“ zabručel a přistoupil k děvčeti. Viděl okamžitě, že má vlasy na hlavě zbrocené krví, obličej všecek sinalý, z očí viděl bělmo, ale dýchala přitom rychle jak lapené zvířátko. Vzal ji za ruku a hledal puls, byl nitkovitý, sotva patrný.

„Hele … my doopravdy nic nepotřebujeme, mockrát děkujem,“ řekla dívka se začerněnýma očima. „To jsou u ní nervy.“

„Nervy? A co to má na hlavě?“

„Upadla.“

„Omdlela?“

„Ale ne… Ty jseš vůl, Zbyndo, že sem někoho vodíš. To bude za chvíli dobrý,“ řekla ta dlouhovlasá.

„Zkusili jste ji omýt vodou? A volali jste pro pohotovost? Ne…? Vy jste chytráci.“

„To je zbytečný… ona je Hanka hysterická.“

„Ale vidíte, že je jí zle. Co vás bolí,“ zabručel, obraceje se k té sinalé tvářičce. Zdálo se mu, že je dívka při vědomí, ačkoli vypadala dezorientované, v obličeji jí škubalo, chtěla mu něco říci… Snažil se jí pomoci sednout, takže ji na chvíli držel v náručí.

„Já… já se otrávila“ zaslechl s úžasem a viděl, jak jí tělem proběhla křeč. Cítil přitom, jak mu ledová ruka sevřela srdce. „Telefonní seznam, rychle.“

„Ne, vážně,“ Zbyněk mu zastoupil cestu, „doopravdy… já vám to vysvětlím, Horáci. Ona si to jenom myslí, že se otrávila, ale je to nesmysl, povídám vám.“

„Ale jak na to přišla, vzala si něco?“

„Dohromady nic, jenom nějakej vicedrin a algenu. My jsme si z ní jenom udělali srandu a ona…“

„Tak?“ řekl Horác hrozivě.

„Poslouchejte, nedělejte z toho aféru. Hele, po tom jí nemůže absolutně nic bejt. Já vám ukážu, co to bylo,“ a strkal mu před nos cosi na papírku, jak Horác viděl, nějaký bílý prášek. „Co to má být?“

„To je rozšmelcovanej vicedrin, acylpyrin a všecko dohromady. Já to před vámi spolknu, jestli chcete.“

Horác ho praštil přes ruku, že mu papírek odletěl. Nato šel rovnou k telefonu a vytočil číslo lékařské pohotovostní služby. Zatímco telefonoval s pohotovostí, vnímal jen okrajově, že na chodbě vrzly dveře a že Zbyněk jde příchozímu naproti. Dívka se začerněnýma očima rovněž zmizela, i ten pomenší Zbyňkův kamarád vzal roha.

„Kampak?“ zahřměl Horác. „Zůstanete tady …,“ a vtom spatřil Olinu Tomšíkovou. Byla to ona… dlouho ji neviděl… pořád mu připadala tak hezká. Byla už bez pláště, měla na sobě černé kalhoty a pochopitelně se tvářila zaraženě.

„Nazdar, Horáci. Propánakrále, co se tady …“

„Ta holka vzala v sebevražedném úmyslu nějaké prášky. Jen se na to podívej,“ ozval se vzrušeně, sbíraje se země ty prapodivné hašlerky. Sebral jich snad sedm, osm.

„Ukaž. Co v tom je…?“ Natáhla k němu ruku, chřestíc náramky, a ovanula ho její voňavka. Na to, co se tu stalo, byla dost flegmatická.

„To bych taky rád věděl. Kluci jí namluvili, že je v tom jed.“

„To snad není možné.“

„Už jsem zavolal pro pohotovost.“

„Bože můj, to je hrozný… ale ty jsi chudák, Horáci,“ zahovořila.

„Tohle ať si vyřídí Jarda.“

„Vždyť tu není.“

„Ale je… my jsme se setkali před domem, přišel se mnou, nevím, kde zrovna je,“ řekla Olina klidně. „Přebral jako obvykle… tak co, kočinko, copak?“ přistoupila k válendě a začala na dívku povzbudivě hovořit. Vešel Mertl a ve skutečnosti nedělal dojem, že by byl opilý, jeho výraz byl jako obvykle arogantní, dokonce se usmíval.

„Milánku…! Ty jsi hotová charita! Mockrát ti děkuju… ale nemusíš hned ztrácet hlavu,“ oslovil Horáce, jenž tu stál rozčilen na nejvyšší míru. „Neboj se… náhodou vím, oč jde, a všechno bude zase dobrý.“

„Pro tvou informaci, za chvíli tu máš pohotovost a já bych ještě zkusil Bezpečnost.“

„A není to zbytečný?“

„A víš ty, co je v tom za svinstvo?“ řekl Horác, pokládaje zbylé hašlerky na stůl. Mertl je začal okamžitě zvědavě prohlížet, zamyšleně je rozbaloval a prášek si sypal na dlaň. „Ujištuji tě, Horáci, že děláš zbytečnou paniku. Pokud jsem já zaslech, kluci si z ní vystřelili, toť vše.“

„Nech toho. Co děláš,“ ozval se Horác, ale Mertl si najednou rychlým pohybem nasypal obsah dlaně do úst, zašklebil se a vzápětí odkvapil.

„Ty si myslíš, že to spolkl?“ řekla Olina posměšně. „Šel to vyplivnout… je to šašek. V životě by nespolk něco, o čem si není jistý, co to je.“

„Myslíš?“

„Olino, víš přece… tady lítá ve vzduchu aféra s jedy a chápeš, že mám nahnáno.“

„Nic si z toho nedělej, já taky.“

,Já jsem tě slyšel, ty jsi ale zatracená mrcha,“ poznamenal Mertl, když se vrátil.

„Ale nespolkl jsi to, drahoušku, vyplivl jsi to do záchodu,“ řekla Olina klidně.

„Nevěř jí. Jestli tu ještě něco najdu, zbaštím to před tvýma očima.“

„Co se vytahuješ. Přede mnou nemusíš.“

Vtom se ozval zvonek, Olina se vrtila otevřít a za okamžik Horác zaslechl cizí hluboký hlas, byl to zřejmě lékař. Horác zamířil na chodbu, kde se s ním minul, jen se pozdravili, ale doktor, starší zkušený muž, se na něho ani nepodíval, šel za Olinou. Cestou domů se Horác zastavil na pivě — měl toho zapotřebí. Nazítří se probudil až po desáté opětovným drnčením zvonku, ale nebyl to budík. Mrkl na hodinky, natáhl si tepláky, a když otevřel, spatřil za dveřmi svého vlastnoručního žáka. Byl to Zbyněk, což Horáce nepřekvapilo, byl si totiž už včera jistý, že za ním kluk přijde dříve, než by se on mohl objevit u nich. „Pojď dál, Zbyňku,“ řekl Horác klidně., Jak vidíš, právě vstávám. Rač se odebrat dál a sedni si, kam chceš. Udělej si pohodlí… zapal si,“ když Zbyněk usedl na volnou židli. „Tak copak…? Přišel jsi mi něco říct?“

„Hele, mě to mrzí, ale vážně za to nemůžu,“ zahovořil Zbyněk, ale netvářil se přitom nijak kajícně. „Chtěl jsem vás jen informovat, že to dopadlo dobře… doktor Hance jen vypláchl žaludek a dal jí ňákou injekci… potom ji Olina odvezla domů taxíkem. Tak jen abyste to věděl.“

„Výborně… děkuju ti za informaci,“ pravil Horác sladce. „To je vše…?“

„Já teda nevím, co chcete,“ řekl mladík zvysoka. „Jestli teda chcete, aby se to řeklo našim, ujišťuju vás, že to pro ně není žádný překvápko. Mámě jsem to řek.“

„A byla nadšená?“

„To ne, ale náhodou nás chápe… vy byste se asi divil.“

„Dobrá, vylič mi to, abych vás taky pochopil,“ řekl Horác. „Je tu zima, myslím, že zalehnu,“ a vzápětí si lehl do postele. Jako postarší malíř za starých časů udílel žáku rozmluvu, uložen přitom v posteli. „Obtěžuj se a vyklop to. Proč jste to provedli té holce?“

„Poněvadž… to je těžký vám to vykládat.“

„Tak se laskavě namáhej. Naštvala vás něčím?“

,,To je tak… Jarda přišel na to, že ty různý řeči o něm… jako ve škole… no zkrátka, že ho shazovala.“

„Vida. Nuže pokračuj. Jak jste na to přišli, že shazuje?“

„Jednoduše, vylučovací metodou. Je to kráva, co vám mám povídat. My už jsme ji v partě nechtěli, ale ona za námi pořád lezla,“ zahovořil Zbyněk, s rozmyslem: „My už jsme se jí jednou zbavili, ale potom… no minulý týden jsme s Kalou… ona mě sama zavolala a Kála přišel na to, že… a tak jsme si na ni vymysleli to… že ji převezem.“

„Výborně, ale já ti přesně nerozumím. Co jste si na ni vymysleli?“

„Přece to,“ zabručel mladík. „Bylo to blbý, ale kdo to moh vědět, že ji to tak vyděsí.“

„Moment, moment, proč vlastně měla spáchat sebevraždu?“

„My jsme to měli udělat taky, totiž… smluvili jsme se jako, že to uděláme všichni. V tom byl ten převoz,“ vysvětloval Zbyněk, zlého netuše. „Vždyť vám povídám, že si o něco koledovala… byla úplně blbá… pořád chtěla vědět, jestli v tom nelítáme, a tak jsme ji nechali při tom, že jo.“

„Aha, už začínám zabírat. V čem že jste měli lítat?“

„Přece v tom, jak byl kvůli tomu vyšetřovaný Jarda, jak se otrávil jeho kamarád a teď nedávno zas někdo. Rozumíte, Hančina máma vodí cizince a otrávila se zrovna její Němka, a Hanka kvůli tomu…“

„Jak se jmenuje to děvče?“

„Pešková. Jestli k nim chcete volat, bydlí v Kořenskýho ulici. Mně je to fuk… můžete pro mě za mě.“

„Nehodlám tam volat. Tak ona za vámi lezla a vy jste se jí chtěli zbavit? Zvláštní způsob.“

„Povídám, že Kála řek, že je naprosto jasný, že nás chce do něčeho dostat.“

„A nechtěla vás kupříkladu varovat? No nic… Vy jste ji tedy vyzvali, aby spáchala sebevraždu s vámi či jak to bylo?“

„Já vám to všechno řeknu, ale samozřejmě předpokládám, že si to necháte pro sebe,“ řekl Zbyněk suverénně. „Předpokládáš správně, pokud je to pravda — že už je ta holka v pořádku.“

„Ale ano, to je jistá věc.“

„No tak mi to vylič, mě to zajímá.“

Mládenec mu začal podávat stručný referát, a ačkoli se vyjadřoval co nejúsporněji, Horácovi to stačilo a sotva se přemáhal. Pohlédl na Zbyňka nevyzpytatelným pohledem, přitom pokuřoval a odklepával popel na krabičku od cigaret.

„Že tě přerušuji, to jste si z té hromady tahali všichni, nebo jen ona?“ zasáhl Horác konečně.

„Všichni samozřejmě.“

„A jak přišla na to, že jed je v tom jejím?“

„Že to bylo hořký.“

„Hořké? Copak ty ostatní nebyly?“

„Ale taky, jenomže my jsme jí řekli, že my jsme měli cukr.“

„Aha… do některých jste dali skutečně cukr?“

„Ale ne, jedlou sodu. Hořký to bylo všecko.“

„A jak zareagovala?“

„No… napřed dělala géroje, ale potom…“

„Potom co?“

„Heleďte se, já jsem jí to chtěl říct na mou duši hned a taky jsem jí to potom řek, jenže jsem nemoh vědět, že mi nebude věřit.“

„Kdo si to vůbec vymyslel?“

„Bláža,“ vyhrkl Zbyněk.

„Která Bláža?“

„Hele, jestli ji chcete do něčeho zatahovat, provedu něco, že toho budete všichni litovat,“ ozval se Zbyněk hystericky.

„S tím na mě nechoď, příteli. Můžeš mi sem podat popelník.“

Zbyněk mu skutečné podal popelník.

„Jestli chcete něco vědět, Bláža dělá Damu a nemůže si dovolit absolutně žádnej průšvih, absolutně žádnej, opakuju.“

„Nech Blážu stranou. Kdy jste té holce vlastně řekli, že to byl jen fór?“ zeptal se Horác. „Brzo, fakt.“

„Od čeho měla krev na hlavě? Nepraštila snad náhodou sama hlavou do zdi?“

„Jo…,“ vyhrkl užasle.

„A vy jste ji nechali?“

„Ona to… že se najednou vyděsila, že to nejde dost rychle,“ zabreptal Zbyněk, zaražen Horácovým tónem. „Napřed nám řekla ahoj, a pak šla do koupelny, ale potom… potom…“

„Jste gauneři,“ procedil Horác. „Idioti a gauneři.“

„Hele, já jsem zaprvé taky ujetej s nervama a byl jsem namazanej. Vy mně nemůžete nic udělat,“ ozval se Zbyněk útočně. „Ta holka je cvok, a jestli z toho budete chtít něco dělat, mně je to jedno, já tu taky bejt nemusím.“

„To už jsi řek jednou.“

„Vy mě prostě neberete vážně, a Jardu taky neberete vážně, ačkoli stojí výš než většina. Mně je úplně jasný, jak se na něho díváte, jen proto, že se nenamáháte a spokojíte se…“

„Moment, co sem pleteš Jardu?“

„Jardy se to ovšem týká, i když vy to nechápete,“ opakoval Zbyněk důrazně. „Vy ho podceňujete jako všichni, co si dělají kšefty, i Kaďous.“

„Odbočuješ od tématu.“

„Neodbočuju od žádného tématu. Povídám vám, že Jardovi jednou lupne v bedně a provede něco… a vy se budete ptát proč. Někdo je se vším spokojenej, ale ujišťuji vás, že každý být nemusí.“ Zbyněk zrudl, hodlal se přít, Horác ho však umlčel gestem. „Víš co, diskuse nechme na jindy. Teď poslechni, Zbyňku. Jak víš, s tvým otcem jsem kamarád, a jestli ho nechám neinformována, beru si to na triko. Co udělám, to si ještě rozmyslím. Zatím běž… mám dneska moc práce.“

Mládenec vstal, poněkud udivený Horácovým urážlivým chováním — byl zřejmě zvyklý na jemnější způsoby. „Tak já jdu … no dobře… jak chcete.“ Očekával vzájemné usmíření, ústup, ale Horác mu dal jednoznačně najevo, že je audience u konce.

Když Zbyněk odešel, Horác zůstal ležet a pokuřoval. Nebyl moralista a neměl iluze — ani o mladých ne, takže se dá říci, že nebyl příhodou tak šokován, jak by někdo předpokládal. Divné mu to ovšem připadalo… divné a zatraceně kruté. Nějakou chvíli si přebíral v hlavě, jestli je nezbytně nutné jít s tou historií k Honsovým. Honsovi měli sami hromadu starostí. Věděl, že se budou stydět… Zbyňkova matka to bude brát jako osobní urážku, určitě se na něho naštvou, ale buďsi. Ale k tomu by měl mít informace také od toho děvčete, ano, určitě — a náhle se mu vybavilo, jak ji držel v náručí. Bylo to takové mladé, robustní stvoření… neuvěřitelné, jak ji mohli k něčemu takovému přimět. Mohl by jí aspoň zavolat, jak se jí daří; za zeptání se nic nedá. Konečně Horác vstal z postele, oblékl se a vydal se na opožděnou snídani. Jakmile spatřil první telefonní budku, vstoupil do ní a vzal si k ruce seznam. Pešek… to bude dlouhé hledání, pravda, Pešků a Peškových tu měli skoro plné dvě stránky, což ho otrávilo, takže toho brzy nechal. Po vydatné snídani se vrátil domů a pracoval řadu hodin, ale jenom se uondal jako pes a soustředění se nedostavovalo, musel zahánět neodbytné myšlenky, vtírala se mu jeho plánovaná rozmluva s Honsem, s Vašátkem, myslel i na to děvče. Kolem páté se vzdal marných pokusů, vyšel do ulic a chvíli bezcílně coural, než se rozhodl, ale pak nastoupil na tramvaj a za půl hodiny se octl na Arbesově náměstí. Číslo domu nevěděl a musel se tedy zastavit na poště, kde opět hledal v seznamu pod jménem Pešek a konečně našel adresu pod jménem Pešková. Krátce nato vystupoval po schodišti starého činžáku, prohlížel vizitky na dveřích, konečně to našel a zazvonil. Kdosi otevřel. „Dobrý den,“ Horác zamumlal své jméno.

„Je doma paní Pešková?“

„Dobrý den, pane… hm,“ před ním stál obtloustlý muž a hleděl na něho, ale ne nepřátelsky. Odněkud se linula hudba. „Paní Pešková přijde až později. Mám jí něco vyřídit?“

„Chtěl jsem se jen zeptat, jak se daří slečně Peškové.“

„Naší Hance… leží, ale je to lepší. Myslím, že je jí slušně. Chcete ji navštívit?“

„To bych rád, ale nechtěl bych vyrušovat.“

„Já se jí zeptám.“

Někam zmizel, ale po chvíli se vrátil. „Máte tam jít. Prozatím na shledanou.“

Horác zaklepal na dveře, za kterými se hrálo. Octl se ve velkém, reprezentačním, neútulném pokoji s hromadou křesel, skleníků a čertvíčeho; v jednom rohu stála válenda a na ní, vlastně na půlce z ní bylo lože a v něm leželo děvče v červeném pyžamu, jak si všiml. Musel si totiž všimnout její bledé tvářičky v kontrastu s tou červenou.

„Dobrý den, slečno, tak co… jak se daří?“ zahlaholil, když přistoupil k posteli. Ale sakra, holka se na něho bude těžko pamatovat, včera byla na tom přece tak bledě, že by byl zázrak, kdyby si na něho vzpomněla. „Vy se na mě asi nepamatujete…“

„Ale ano.“ Upřela na něho oči a rozpačitě se zasmála, vzpomněla si na něho.

„Nevadí vám, že jsem vás přišel navštívit?“

„Ne… sedněte si někam.“

Přitáhl si křeslo a sedl si. „Přišel jsem se jen pozeptat, jak se vám vede. Už je vám dobře? Co pan doktor… nenaplácal vám?“

„Ne… poslal mě ještě do střediska,“ řekla dětsky. „Nu a tam…?“

„Já tam nešla.“

„To jste měla,“ řekl strýčkovským tónem. „A co … mně už je dobře. Jen se mi chce pořád spát.“

„Tak spěte, to je myslím nejlepší.“

„Jenže já se vždycky zas probudím.“

„To se stává,“ řekl se smíchem. „Mně se to zatím stalo pokaždé, že když jsem usnul, zas jsem se probudil.“

Hleděla na něho nejistě, chuděra, nemá valný smysl pro humor.

„Máte co číst, abych nezapomněl?“

„Mám, ale já spíš nečtu. Spíš poslouchám muziku.“

„A co posloucháte?“

„Všechno možný… ale já to vypnu.“ Právě teď měla zapnuté rádio, odkud se šířily hudební zvuky. Odhodila přikrývku a v pyžamu přešla k rádiu a vypjala je. Nemohl si pomoci, hleděl na ni a projelo mu to v nervech.

„Už se netrápíte,“ pronesl bez rozmyslu, když opět hupla do postele.

„Ne… byla jsem blbá.“

„Spíš bych řek, že jsou to darebáci.“

„Já jsem byla blbá,“ opakovala, což ho dojalo. „Já jsem jim to neměla zbaštit… ale když já měla strach,“ pohlédla na něho zpytavě a ztišila hlas, „Byla jsem tak zoufalá.“

„Ale proč… Hanko?“

„To vám nemůžu říct.“

„Já to náhodou vím, vy bláznivko,“ řekl Horác způsobem, jako se mluví k dítěti. „Nemusíte se bát mi to říci, ale nechtěl bych vás otravovat, chraňbůh.“

„Vy to víte, co se stalo mamince?“ zeptala se tiše. „Já se jen dohaduju, co se stalo vaší mamince. A vy jste podezřívala kamaráda… nebo kamarády.“

„Prosím vás… neřek jste to nikomu?“ zašeptala.

„Komu jsem to měl říct?“

„Mamince.“

„Copak jsem shazovač…? A myslíte si, že o tom včerejšku neví?“

„Neví… já jsem jí nic neřekla.“

„Copak to na vás nepoznala?“ pokračoval v otázkách, ačkoli cítil, že by ji měl šetřit.

„Ne… já jsem jí řekla až ráno, že mi bylo zle, a že jsem upadla.“

„Ale proč vás vůbec napadlo, že v tom lítají vaši kamarádi?“

„Protože Kála chodí dělat do pivovaru a tam mají šváby,“ řekla s pláčem na kraji. „Aspoň to povídal.“

„Panebože…! Kvůli švábům! Pracuje v tom pivovaře pořád?“

„Ne, jen někdy v neděli… a taky mě napadlo, ale neřeknete to nikomu?“

„Přísahám.“

„Kála totiž dělá ze psiny všechno možný… taky krad, hlavně pomeranče, a jednou ukrad sako.“

„Sako, že je neměl?“

„Ale ne, jeho rodiče jsou prachatí. Zkoušel si to a ňák s ním zdrhnul. A jednou nám tady rozstříhal záclonu.“

„Je snad blázen?“

„Není, je fajn… někdy to s nimi bylo moc fajn. Ale já měla strach, že právě,“ přestala mluvit a zamračila se, jako by to bylo příliš složité.

„A proto jste chtěla zemřít…?“ zeptal se vážně.

„Já nevím… neptejte se mě proboha… měla jsem blbou náladu,“ řekla se svraštělým obočím. „Nechtělo se mi žít prostě.“

„A to vám nebylo podezřelé, ten způsob myslím, že jste si měli vytáhnout jed z hromádky?,,

„Ani ne. My jsme už dřív prováděli všelijaký blbosti, například jsme jedli nafouklou konzervu a taky jsme čekali, že se otrávíme. Ale bylo nám jen trochu špatně, hlavně Zbyňkovi, ale mně nic.“

„A proč jste to dělali?“

„Já už nevím.“

„Řekněte mi, jste moc nešťastná?“ vyhrkl otázkou, kterou neměl v programu.

Dívka zavrtěla hlavou, ale Horác viděl na její bledé tvářičce ještě stín agónie, ostatně odpovídala jako dítě, které chce mít dospělé co nejdřív z krku, a tu si k ní přisedl a natáhl k ní ruku. „Poslouchejte… nerad bych se vnucoval, ale zkuste mi slíbit, že už se to nikdy nebude opakovat,“ řekl. Vložila svou ruku do jeho. „Slibte mi to rukoudáním, a já vám za to taky něco slíbím.“

„A co?“

„Ze vám třeba s něčím píchnu… například bych vás moh naučit nějakou techniku.“

„Jakou techniku?“

„Třeba suchou jehlu. Bavilo by vás to?“

„A co to je?“

„To je taková technika. Ale nezamlouvejte to… slibujete?“

„Slibuju.“

„Tak ujednáno,“ řekl, když pustil její ruku. „Měla byste se jít někdy podívat do marodince, jak se taky žije, aby vás přešly mouchy. Ono to zní blbě, že jo, ale vy máte maminku, chodíte s někým… nebo snad ne?“ Vážně přikývla.

„Že tomu vašemu vzkazuju, aby vám naplácal na zadek.“ Horác vstal. „Ale co jsem vám slíbil, platí. Telefon nemám, ale nechám vám tady svou adresu.“ Učinil, jak řekl, vytrhl z notesu list, napsal na něj tužkou svou adresu a podal jí ho. Pak už se na ni ani nepodíval a vyšel, ve skutečnosti mu situace působila nemalé rozpaky. Chtěl samozřejmě nepozorovaně zmizet, což se mu nepodařilo. Z nějakých dveří mu vstoupila do cesty odbarvená, hezká žena, asi její matka.

„Dobrý den, paní Pešková.“

„Dobrý den. Tak vy jste přišel navštívit naši pacientku… nechcete se moment zdržet?“

„Děkuju mockrát, až jindy. Doopravdy musím. Srdečně děkuju, že jsem se tu směl zastavit, ale teď bohužel…“ Paní Pešková si ho pátravě prohlédla. „Nevykládala vám náhodou, co se jí včera stalo…? Byla na návštěvě a vrátila se taxíkem.

„To vám sama zavolala nebo jak jste se dozvěděl, že je nemocná?“

„Náhodou, ale hlavně, že už je jí líp,“ řekl v nesnázích. „No nic, já to z vás netahám. Na viděnou.“

„Na shledanou, paní Pešková.“

Bylo mu po čertech nepříjemně. Holka neřekla skutečně nic, byla svým způsobem kurážná — tím spíš, že poznal její matku. Ta holčička byla milá… pomyslel si, ale pro něho to nebylo nic, byl by se musel narodit o něco později. Musel se sám sobě usmát.

*

Přibližně v téže době se prodírala jiná žena mezi nakupujícími a obhlížejícími davy v Bílé labuti. Stála dlouho u koberců a vypadala, že si něco znamenitého pro sebe vybírá. V oddělení konfekce si vyzkoušela několik plášťů a prohlédla se před zrcadlem. Byla to asi padesátiletá žena, pěkně urostlá, trochu kostnatá, mezi lidmi naprosto nenápadná. Měla na sobě jasně červený flaušový plášť, červenou kabelku, a kdo by si byl pozorně všiml jejích rukou, byl by viděl, že má ve stejném odstínu nalakované nehty, ale ruce že má poněkud špinavé a za těmi nalakovanými nehty že má smutek. Obličej měla zvláštně baculatý, pokrytý vrstvou pudru, vůbec byla nalíčená jak paňáca, ale vlasy měla pěkně upravené. Při bližším pohledu by bylo ovšem zřejmé, že je to paruka. Prohlížela si zboží s potěšením, ptala se na ceny a sem tam pronesla poznámku. V jednom oddělení si koupila gumu do kalhotek a v nejvyšším patře párek s chlebem, což snědla na místě s dětinským požitkem. Nákupy doplnila rozdělaným sýrem, dvěma houskami, půllitrovkou Prostějovské a nejmenším parfémem. Za hodinu kráčela od Bílé labuti a zahnula do ulice starých činžáků ve starodávné poříční pražské čtvrti. Zamířila Biskupskou do Petrské ulice.

„Tak co, paní, už jste chlapík?“ oslovila ji na rohu Petrské nějaká stařenka, přesně taková, jakými se to zde hemží. Dosti ubohá, nicméně čiperná. Žena v červeném flaušáku se ochotně zastavila.

„No tak se koukněte.“

„No vidím, vidím, a nic nevidím,“ řekla druhá. „Tak se podivte pořádně.“

„Dyť už na vás nejni nic vidět. Po čem jste to měla?“

„Po těch práškách, jak mi je předepsali proti revma. Bože, jak jsem vypadala. Viděla jste, jak jsem vypadala? To bylo přece hrozný…“

„Ale už jste zas pěkná.“

„Proti tomu jsem pěkná, ale pořád mám ještě tohle nalitý,“ sáhla si přitom na tvář. „Vždyť já neviděla na oči, pani, co vám mám povídat. Hubu jsem měla jak ten černoch a nos jako bambuli… já vám pořád čekala, kdy se zadusím.“

„To je s doktorama. V něčem pomůžou a v něčem zas uškoději.“

„Byla jsem na nákupech, ale to je hrůza, co je všude lidu.“

„Já bych ani nenakupovala, jak mně to jde na nervy. Stát nevydržím a lidi člověka nepustějí, kdybych padla.“

„Já dneska asi padnu na noční. Ve dne jsem vůbec nespala, něco jsem si šila, a teď jak vydržím do rána, to ví pámbu.“

„Ale vydržíte, vydržíte, vy jste silná.“

„To já jen tak vypadám, ale nervy mám špatný.“

„Na shledanou, musím ještě stihnout zeleninu.“

„Tak utíkejte, na shledanou.“

Po tom zcela obyčejném rozhovoru se obě ženy odpoutaly, jedna spěchala na Poříč a druhá do Petrské ulice. Za nějakou chvíli otevřela domovní dveře a šla chodbou a pak do dvora. Dvory mezi činžáky jsou zde jak před sto lety, a jediným rozdílem proti dřívějšku jsou snad popelnice z umělé hmoty. Zena přešla dvůr, vešla někam do dveří, pak po schodech dolů a za okamžik odmykala vlastní byt. Jakmile rozsvítila, dalo se v kuchyňce kvapně na ústup několik švábů. Nevěnovala jim pozornost. Svlékla si plášť, pověsila ho do skříně v pokoji, nato si sundala paruku a oddechla si úlevou. Měla pod ní krátce ostříhané, splihlé, odbarvené vlasy, jejichž kořeny u hlavy ukazovaly původní tmavou barvu. Zula si střevíce a vklouzla do bačkor. Ach, to bylo tak příjemné… byla spokojená. Byt to byl však strašný a někdo by se byl divil, jak mohou také lidé bydlet a dokonce být spokojeni. Nesl stopy chudoby, špíny a neschopnosti jeho majitelky něco na tom změnit. Někoho by překvapoval její slušný vzhled, že totiž mohla chodit v elegantním červeném flaušáku a v mondénní paruce, a vracet se do díry, kde žila v symbióze se šváby, a spala v posteli s potrhaným ložním prádlem. Při dalším ohledání by se zjistilo, že jedna židle má nohu spravovanou leukoplastí a koberec na podlaze že je vhodný ještě tak na přikrytí brambor na zimu. Máme-li už pokračovat v popisu toho divného bytu, nechyběl tu televizor. Bedna obšťastňuje život takřka každého vyděděnce. Byl to přístroj starý, buďto zakoupený v bazaru nebo darovaný zadarmo, a skutečně, když byl za okamžik puštěn, objevilo se cosi jako obraz. Šlo to docela dobře, jenom musela několikrát bouchnout na svrchní desku. Přitom se trochu zamazala o něco bílého, co tu měla nasypáno proti těm prevítům. Otřela si ruku do kapesníku, měla totiž na sobě docela slušné šaty, a šla se posilnit.

Za chvíli seděla u kuchyňského stolu a jedla housku s rozdělaným sýrem. Sýr jí však přestal chutnat, schovala si zbytek na ráno a otevřela Prostějovskou. A zase nějakou minutu tu vážně seděla, popíjela z láhvinky a pokuřovala. Bylo jí veselo. Její oči dostávaly živý výraz, vstala, sem tam si něco pronesla, udeřila se do čela a řekla, — ty káčo! (Její svačina se však povalovala na papíře v tom bílém. Na podlaze už prášek nebyl k rozeznání, už dávno se smísil se špínou a prakticky zmizel.)

Hodila do sebe úžasně rychle celou láhvinku a hleděla kolem sebe opojenýma očima. Něco se rozběhlo po stole, zase sviňka. To nic; nenamáhala se, aby ji zbavila života, pouze ji napadlo, že je to zvláštní. Ano, bylo to divné. Zvláštní, skutečně je to zvláštní. Občas jí sem ze záchodu lezly krysy a nedávno tam objevila jednu krysu pošlou. Jak to, že proti krysám je to dobré a taková sviňka si v tom leze jakoby nic? Nejspíše to zvlhlo a ztratilo to účinek. Bude to muset opakovat, vždyť toho ještě má… dala to přece do piksly od cukru. Půl piksly toho je.

Na obrazovce se míhaly jakési obrazy, byly to záběry z demonstrací někde v zahraničí. Byly to němé obrazy, zvuk uplaval. Objevovali se tu lidé s vytřeštěnýma očima, policajti, pendreky. Se zájmem se na to podívala, ale nevěděla, oč jde a kde to je. Musí si dát bednu spravit. Jen co vydělá zase nějaké peníze, zaplatí dluhy, dá si spravit televizor a koupí si punčocháče. Jen aby zas nepřišli ze sociálky nebo nějaká kontrola. Příbuzných se nebála. Věděla, že nepřijdou — ledaže by je sem někdo přivlekl za límec. Mohla by třeba znova pronajmout pokoj. (Ale to by musela uklidit, a když tu někdo je, dělá to potíž, když si sem člověk přivede zákazníka. Možná že by mohla nabídnout někomu z baráku, že jim dá komoru za kuchyní, aby si tam dával věci, ale to by mohlo znamenat, že by jí tu čmuchali a ještě by jí poslali na krk sociálku.) Je stejně otázka, kolik by jí za to dali. Ostatně v komoře nájemníka měla, a ten byl hodný, moc hodný, ani sem nechodil, ba už tady dlouho nebyl. Ani tu vlastně nespal, jen si tu občas něco kutil. Možná že už nepřijde. Otázka klíčů ji neznepokojovala, nebylo to poprvé, co někomu svěřila klíče a on jí s nimi utekl. Vadila jí pouze myšlenka, že by si sem někdo vodil ženské a nezaplatil by jí za půjčení bytu. Ale Ondrásek na to nevypadal. Měl přece tu žábu z expedice, hajali spolu v kuchyni na gauči, ale nevyhovovala mu. Nakonec přišel k ní, když dostal chuť.

— Ale věci tu má, zkonstatovala, když otevřela dveře komory a rozsvítila. Byla to další sklepní místnůstka, víceméně neobyvatelná (jako ostatně celý byt). Věci tu měl — ba hromadu všelijakých věcí, a přitom se u ní ani neukázal. Stůl byl plný nějakých papírů, lepení, barev, byl tu i popelník, neumytý šálek od kávy. Chudinka ubohá, napadlo ji soucitně. Ze ale k ní nepřijde spát. Co takové fóry najednou… lidé jsou potrhlí. Dívala se po piksle. Nechala ji tu stát za dveřmi a vida, zmizela. Za chvíli ležela v posteli jen v kombiné. Rozhodla se, že dnes na expedici nepůjde, ale zítra určitě. Neměla sice právě doma ani haléř, ale měla ještě na ráno housku a v poledne se uvidí. Třeba by jí Frýbová, kterou dnes potkala, půjčila dvacku. Nebo později ještě vstane, bude mít štěstí, chytne někoho a vydělá si najednou stovku nebo dvě. Zatím nikam nespěchala, bylo jí blaze. Z postele se dívala na televizor, na obrazovce se míhaly jakési postavy, až se jí myšlenky pomíchaly a zdřímla si.

*

V sobotu odpoledne Horáce vyrušili; vstal od stolu se zaklením, ale když otevřel, za dveřmi stálo to děvče. Po pravdě řečeno, vyrušení mu sice vhod nebylo, ale dojalo ho to a krom toho jeho mužskou ješitnost hřálo, že tak brzy. „Pojďte dál, Haničko, vítám vás. Našla jste to bez obtíží?“

„Bydlíte hrozně vysoko.“

„To víte, aťas. Už je vám lépe?“

„Ještě něco beru a jsem po tom unavená, ale už to jde.“

„Vědí vaši, kde jste?“

„Já jsem vlastně ani nevěděla, že sem půjdu. Šla jsem k Líbě, a když už jsem byla tady blízko, napadlo mě, že se podívám, jestli jste doma.“

„Udělala jste dobře. Můžete se chvilku zdržet…? Mám vám udělat kávu?“

„Já nevím… kafe ani ne.“ Vešla poněkud mdle a na prahu se zastavila. „Jé, vy to tu máte legrační.“

„Nedívejte se na ten nepořádek… občas to uklízím.“

„Ty obrazy jsou všechny vaše?“

„Přirozeně… pár jich mám od kamarádů, ale většina je mých. To rozvěšené není zdaleka všechno. Mám je postrkané, kam se vejdou.“

„Musí to být báječné.“

„Tohle dělat…? Já nevím… snad ano.“

„Myslela jsem to, že jste tady sám a že si můžete dělat co chcete,“ řekla překvapivě.

„Máte zvláštní názory na svůj věk,“ řekl se smíchem. Polila ji červeň, opravdu se začervenala a velmi jí to slušelo. „Nemusíte se červenat, neřekla jste nic špatného. Já jsem taky svobodymilovný člověk. Tak co uděláme? Budeme si povídat, nebo si chcete napřed prohlédnout obrazy?“

„Napřed mi je ukažte. Mě to baví.“

„Nerad bych vás unavoval, upřímně řečeno. Malíři jsou nesnesitelná sorta lidí, jestli to nevíte. Jakmile začnou předvádět svoje veledíla, nevědí, kdy přestat.“

„Mě to fakt baví,“ opakovala.

„Vy jste taky chodila do kursu, tuším? K Mertlovi?“

„Napřed, a potom k Vodinské.“

„Tu neznám. A co jste tam dělali?“

„Všechno možné, figuru… plakáty… ale pak jsem už na to neměla čas tam chodit.“

„Kvůli škole? Kterou fakultu děláte?“

„Filozofickou. Češtinu, angličtinu.“

„To je prima. A líbí se vám tam?“

„Docela… jenomže teď nevím, jestli nebudu muset přerušit.“

„Že marodíte?“

„To ne… ale chybí mi z loňska jedna zkouška.“

„Která?“

Upřela na něho velké pátravé oči. Chuděra, má strach, že to snad na ni píchne.

„Bože, nebojte se mě,“ řekl se smíchem. ,Já nemám nejmenší potuchy, co tam máte za zkoušky. Jsem jako hrob, můžete se mi klidně svěřit. Jestli jste jednou pukla, nic si z toho nedělejte. To se vám stane ještě víckrát a vůbec, jaký byste byla študák, kdyby vás někdy nevyrazili od zkoušky. Tak prosím… předvedu vám svůj movitý majetek. Vlastním asi stovku obrazů, ale nebojte se, já vám z nich jen některé vyberu.“

„Vyberte, které chcete, já počkám.“

„Vy jste hodná. Co abych vám zatím pustil muziku?“

„Máte gramík?“

„No tak mám, ale spíš je to taková psina.“ Horác mluvil pravdu, když řekl, že jeho gramík je spíš psina než gramofon; nešlo totiž o stereo, ale o starodávný exemplář, výrobek z rané doby první republiky, který si koupil v bazaru z okamžitého popudu a spíše pro potěchu zraku než sluchu. Hromadu desek získal levné v obchodě hudebninami v Myslíkově ulici.

„Co byste chtěla pustit?“ zeptal se, když otevřel bedýnku svého hudebního zařízení a začal je natahovat. Gramofon byl na kliku. ,Je vám to jedno? Správně, vy jste můj člověk… mně je to také jedno.“ Ateliérem se rozlehl baryton, přerušovaný skřípěním jehly v poškozených místech. Pohlédl na děvče, Hanka tu seděla se soustředěným, až bolestným výrazem, že se mu nad ní sevřelo srdce. „Vy vypadáte, jako by vám zrovna chtěli trhat zub, chudinko. To vás hudba tak rozesmutnila?“

„Mě? Ani ne.“

„Tak nač jste myslela?“

„Na nic.“

„Vy byste si měla dát heslo ,Vždy s úsměvem‘ a zkoušet si to před zrcadlem,“ zažertoval.

„Já se přeci taky usmívám.“

„Ale málo. Vy byste se měla chechtat od rána do večera. Tedy… dáme se do těch pokecaných pláten?“

„Jak myslíte.“

„Bože… jak myslíte vy, já je přece znám,“ řekl se smíchem.

„Tak mi ukažte, na čem děláte teď.“

„Dobrá, ukážu vám ty poslední.“ Rozestavěl několik posledních pláten u stěny, a když byl s tím hotov, pohlédl na ni poněkud plaše. „Nemusíte říkat, že se vám to líbí,“ poznamenal. „Ale malíři, co každému napřed řeknou, že je nemá chválit, jsou odporná sorta lidí, ještě odpornější než chlapi, co si rovnou řeknou, že je máte pochválit. Vy můžete zvolit zlatou střední cestu a říci, že už jste viděla hromadu horších věcí. A lepších taky, přirozeně.“

„Co je to,“ ukázala na jeden obraz. „To je prostě žluť. Něco jako život, ale je to žluté.“

„Proč žluté?“

„Cítil jsem to tak,“ řekl. „To vedle je taky žlutá, ale zase trochu z jiného konce.“

„Proč neuděláte taky modrou?“

„Nač… to musí mít u mě smysl, víte.“

„A jak moc malujete, kolik hodin denně?“

„To je různé.“

„A myslíte na to hodně…?“

„No dost. Já si ale myslím, že by vám byla bližší grafika. Chcete se v tom pohrabat, nebo vám mám něco vybrat?“

„Já bych se na to podívala, jestli mi to chcete ukázat,“ řekla s mdlým úsměvem.

„Buďte ke mně upřímná, Haničko. Nemáte už toho po krk?“

„Ne, opravdu ne. Jsem ráda, že… že jsem to viděla.“

„A já jsem zase rád, že vy jste ráda. Nebude mě vaše přítelkyně proklínat?“

„Ne… já tam asi nepůjdu.“

„Půjdete tam jindy, co byste se štvala. Musíte žít spořádaně, aspoň pokud jste nemocná.“

„Ale já nejsem nemocná. Maminka to vůbec neví.“

„Smíte být nemocná, jen když vám to dovolí?“

„Coby…,“ zareagovala bez úsměvu. „U nás je to složitý.“

„Všude je to složité, člověk si nevybere.“

„Já bych šla radši dělat,“ řekla vážně, jako by reagovala na svůj vlastní myšlenkový pochod.

„Raději, než byste studovala? Jděte.“

„To ne…,“ odpověděla jako poslušné dítě. „Vždyť vám to přece jde, nebo ne snad?“

„Ale ano. Ale nějaký kšeft bych dělala… kdybyste věděl o nějaký výstavě třeba.“

„O výstavě?“ zasmál se. „A co byste přitom chtěla dělat?“

„Aranžérku nebo cokoli. Nesmějte se, já už jsem to dělala… aranžovala jsem s jednou holkou po matuře tři měsíce.“

„Víte, milánku, aranžérek je jako psů, spíš takhle úklid bych věděl.“

„To já už mám,“ vyhrkla a podívala se na něho způsobem, že se opět rozesmál.

„Tak vy uklízíte, a kde?“

„V Tyršáku, ale jen někdy, ne nastálo.“

„To já vám přijdu někdy pomoct. Jsem na to odborník.“

„Vy jste to někdy dělal?“

,,…si pište, a taky jsem byl u funebráků a myl jsem okna a ledacos jiného. Úklid, to je moje. Co tu vidíte, vás nesmí mást.“

„Ale jednu mou známou holku vzali za aranžérku bez školy,“ podotkla tónem, že pochopil, že je to její touha. Zvláštní holka to je… dětinská, a přitom hádanka. A vůbec všechny ženy jsou hádanky. „Umíte vařit?“ zeptal se bez přechodu.

„Co vařit?“

„Nebojte se, nic složitého, jen bych uvařil vuřty. Mám totiž hlad, vy ne?“

„Docela mám.“

Postavil kastrolek s vodou na plyn a komentoval žertovně svou činnost hospodyňky. Otevřel láhev, nalil víno do dvou sklenic a udělal na ně místo. „Pojďte si sem sednout. Napijte se a nermuťte se,“ vyzval ji. Poslechla a za chvíli seděli vedle sebe, pro nedostatek místa tak těsně, že se každou chvíli dotkl jejích nohou, až mu to projíždělo páteří. Ale ona si zřejmě holka ničeho nevšimla… ano, musí mít rozum. „Už nejste smutná?“

„Ani ne, proč?“

„Chutná vám to?“

„Docela. Mně to bylo dlouho odporný. Do takových čtrnácti jsem nepila vůbec.“

„Byla jste tedy spořádané dítě. Byli na vás doma přísní?“

„Já nevím… maminka vždycky říkala, že jsem lempl.“

„Spíš lemplice, lempluška. Ale.na to nevypadáte. Proč vám to říkala?“

„Protože jsem dlouho neměla žádnýho kluka. Ale jak jsem je mohla mít, když se s nima vybavovala sama.“

„A kdy? V tanečních?“

„To ne… jednou o prázdninách.“

Srdečně se zasmál. „A pak jste to radikálně vzala do ruky. Nebudete se náhodou vdávat?“

„On chce, ale musel by se rozvést,“ řekla tiše. „Aha… promiňte. To jsou složitosti.“

„Já… já nevím, proč jsem vám to řekla.“ Setkal se s jejím bezedným pohledem a trochu ho píchlo u srdce. „Můžete být ke mně naprosto upřímná. Já vám rozumím… Na jednu stranu je člověk šťastný a na druhou stranu se žere.“

„Když je to tak hrozný,“ poznamenala opatrně. „Co je hrozné?“

„Všechno. Lidi… Každý se chce jen nacpat a mít plný kvartýr věcí.“

„A vy nechcete mít plný kvartýr věcí?“

„Nechci. Já nevím, jak bych vám to řekla… mně je někdy strašně úzko. Myslím si, že to snad ani nevydržím.“

„Ale vydržíte. Myslete si, že je na to škoda vašeho mládí, zbytečně se žrát. Taky jsem to dělal.“

„Opravdu?“

„Na mou duši. Probil jsem na tom mládí. Vy se aspoň učíte, ale já, když jsem se žral, jsem nedělal vůbec nic.“

„A co teď…?“

„Teď se tomu bráním zuby nehty. A vůbec, pro ženu se nehodí trpět vlastní existencí. Až budete mít děti, budete se tomu usmívat.“

Hodil do kastrolu vuřty a jal se krájet chleba. Slyšel, jak se zasmála, poprvé, co tu byla, a přitom mu ukázala na nápis nad plynem s vytištěným upozorněním „Požární pomůcky použijte v případě požáru“, který tu měl viset. „Líbí se vám to?“

„Samo.“

„Měl jsem ještě ,Pozor nebezpečí vybuchuj ale jeden rošťák mi ho ukradl. Teď už mám jenom ,Kuřte víc‘, ale to mají v každém středisku.“

„To… čeká na vás hostinský — lékař — hrobník?“

„Přesně. Vy máte takové věci ráda?“

„To má rád každý.“

„Hlavně ty výstražné, ty jsou nejlepší,“ prohodil, zatímco nakládal vuřty na talíře. ,Já znal kluka, co měl nad postelí ,Sklad rakví‘ každý večer pod tím spal a díval se na to. Říkal, že ho to povznáší.

„A jiného už nemáte nic?“

„Nic, jak vám povídám, měl jsem všelicos, ale jeden rošťák mi to sebral. Já už to z něho nemohl vyrazit, protože to mezitím do něčeho zamontoval.“

„Do čeho?“

„Inu, byl to kluk výtvarnická, tomu se hodí všechno,“ pravil mezi sousty, a náhle přestal jíst. „Nač myslíte, pane Horác.“

„Na nic… na nic zvláštního.“ Horác se okamžitě vzpamatoval a obrátil pozornost k večeři. „Musíme jíst, abyste nepřišla pozdě domů.“

„Budu už muset jít,“ řekla smutně a její tón ho potěšil.

„Snězte to rychle a já vás potom doprovodím.“

„To nemusíte. Já se nebojím.“

„Nebudete bita?“

„Ale ne, jim je to jedno.“

Dojedli, dívka s povzdechem vstala a oblékla si přes kalhoty krátký módní kabát. Byla vlastně velmi hezká.

„Co to děláte?“ Horác se totiž náhle natáhl ke stěně a opatrně sundal ,Požární pomůcky‘ z hřebíčků. „Tumáte… na památku. Jestli vám to udělá radost…“

Hleděla na něho, jako by tomu nemohla věřit. „Vy mi to vážně chcete dát?“

„Přirozeně, jestli si to chcete vzít.“

„Mockrát… mockrát, vám děkuju.“

„Naopak, já vám děkuju za milou návštěvu.“ Pomyslel přitom se sebeironií, že měla z té blbiny mnohem větší radost, než kdyby jí byl dal některou ze svých grafik.

*

„Tak pojďte, Horáci, pojďte, ale za chvilku vás vyhodím,“ řekl Vašátko, když mu otvíral. Na stole měl totiž rozloženy služební výkazy svých podřízených, které musel zkontrolovat, a jak už je to normální, vždycky se na tom musí cosi opravit a doplnit. Byla to práce, kterou neměl pochopitelně v lásce, a hodlal to mít co nejdříve z krku. „To mě mrzí, chtěl jsem vás vytáhnout někam na víno.“

„Dnes to bohužel nejde, ale na moment se posaďte. Tak co vás tíží?“

„Tížit to netíží, jen jsem dostal takovou ideu,“ řekl Horác, sedaje si.

„Opět! No nic… za to vás chválím, že jste si to nenechal, až budu spát. Tak povídejte, poslouchám.“

„Mě prostě napadla dosti reálná možnost, proč to někdo ukrad.“

„Co?“

„Ten balík. Ono totiž nemuselo jít vůbec o vnitřek.“

„Jak to myslíte?“

„O obsah, chci říci. Mě napadlo, jestli to někdo neukrad kvůli obalu,“ řekl Horác, zvedaje k Vašátkovi oči.

„Kvůli obalu? Co to povídáte?“

„Kvůli balení… myslím kvůli těm tento… nápisům a nálepce.“

„Výborně. A tomu říkáte reálná možnost?“

„Ale vždyť se to sbírá,“ řekl Horác spěšně. „Uvažte to. Zelený smrťák a nápis ,Pozor jed‘ a k tomu ty štemply, to by mohlo někoho zlákat. O obsah tady vůbec nemuselo jít.“

„Bohužel asi šlo, jak plyne z dalšího,“ řekl kapitán suše. „Nicméně vám děkuji, Horáci… uvážíme to.“

„Vám to připadá tak nemožné? Vždyť je to prakticky jediné možné vysvětlení,“ řekl Horác nervózně. „Je to přece mnohem pravděpodobnější, nežli že to ukrad travič. Copak měl někdo čas si prostudovat, co v tom je? Ten balík mu přece pad do oka svrchu.“

„Výstražně označen.“

„Právě. Jen si trochu představte, jak vypadal. Vždyť to řvalo.“

„Tak vy jste toho názoru, že pachatel nechtěl ukrást jed, ale pikslu,“ řekl kapitán. Mávl rukou, když ho chtěl Horác upřesnit. „To je zajímavé. Chtěl ukrást pikslu a byl v ní náhodou jed. Mimochodem se nálepka dá snadno opatřit, je úředně předepsaná pro zásilky se zdravotně nebezpečným obsahem. Já nic předem nezamítám, pochopte… ale řekněte mi upřímně, jak jste na tohle přišel?“

„Chcete říci, že se vám to nezdá.“

„Asi tak.“

„Musí vám to připadat jako nesmysl, když se na to podíváte z hlediska těch dvou případů. Ale to se všechno stalo až potom. Nevíte, co se stalo mezi tím. Když se na to podíváte docela jednoduše, že někdo sebral balík, musíte přece uvážit, proč se mu líbil. Sám jste řekl, že ta krádež jedů je v zásadě nesmyslná.“

„Ale co povídáte, je nesmyslnější. Co jste se zbláznil, Horáci… pro cár papíru! Nač by to kdo potřeboval, co by s tím dělal!“

„Pozor jed, a smrťák? Černý nápis v červeném rámečku se smrťákem? Víte vy, jak mají lidi rádi takové věci?“

„Leda děti.“

„Nevěřte tomu. Balení bylo podle mě atraktivní. Já nepřísahám, že mám recht, ale uvažte to… Mně to připadá pravděpodobnější než…“

„Tak váš zločinec je zároveň sběratel.“

„Nemusel to být zločinec.“

„Podle vás si chtěl dát ten papír pod sklo, co?“

„Pod sklo zrovna ne, ale dá se to použít na ledacos.“

„Například?“

„Dát si to do alba, vmontovat to do koláže nebo to jen tak mít. Vy náhodou nemáte fotky těch lidí, co v tom lítali?“

„Vy byste si troufal uhádnout pachatele podle fotografie? Sebevědomí tedy máte.“

„Čerta starého… samo, že bych si netrouf. Jen bych se chtěl na ně podívat,“ řekl Horác poněkud dotčen.

„Ovšemže je nemám, a kdybych je měl, neukázal bych vám je. Proč byste je chtěl vidět?“

„Víte, podle mě by to měl být určitej typ,“ řekl Horác temně. „Hodně zelenej… krátce typ.“

„Vida. Jaký určitý typ?“

„Někdo, kdo má blízko k výtvarničině nebo má aspoň sklony… prostě takové nějaké záliby,“ řekl Horác nezřetelně. „Vy si mně se zdá pletete nádraží s galerií.“

„Ono nemusí jít ani o malování, ale o nějaké blbnutí… a nějaký druh fandovství,“ řekl Horác. „Co bych vám řek… dřív každý druhý na něco foukal a dnes každý dělá do výtvarničiny.“

„Jak si to vysvětlujete?“ zeptal se Vašátko ironicky. „Ze jsme nadaný národ. Někde se to vyrazit musí.“

„Řek bych, Horáci, že jste mluvil o dvou případech, jste už asi informován,“ hodil mu Vašátko ledabyle. „To je pravda… o té hospodě vím.“

„Od Mertla, že ano. Pramen své informace vám patrně nesdělil.“

„Prosím vás, mohl se to dozvědět přímo od někoho z vinárny. Taková věc se nedá utajit.“

„Buďto, nebo od Kaďouskovy rozvedené manželky. Ona je také průvodkyní cizinců a Mertl se s ní stýká, může mít tedy informaci od ní. S těmi průvodkyněmi je to za všechny peníze, každá si myslí, že to bylo namířeno ausgerechnet proti ní.“

„Paní Pešková si to myslí?“

„Copak ta,“ Vašátko se při vzpomínce na tu zajímavou ženu usmál. „Pešková ty Němce skutečně vedla, kdežto Kalousková o tom jen uvažovala. To vám je neuvěřitelné, jak málo lidem stačí, aby se začali bát o svou ctěnou osobu. Vy paní Peškovou znáte?“

„Ne, ale seznámil jsem se s její dcerou. Znám ji od jednoho žáka. Chodila také k Jardovi do kursu,“ podotkl Horác, rozmýšleje se, nemá-li Vašátkovi vylíčit nedávný „happening,“ ale pak od toho upustil.

„Já vím,“ zabručel kapitán Vašátko tónem, jímž dával najevo, že celou Mertlovu partu dobře zná. „Koneckonců, Horáci, teď to nevyřešíme. Bohužel… musíme to nechat na jindy.“ Horác se okamžitě zvedl. „Tak se na mě nezlobte, že jsem vás zdržel, už padám.“

Když Horác odešel, Vašátko zůstal sedět s nespokojeným výrazem, který míval, když se nepatřičné žertovalo o vážných věcech. — Že by byl někdo ukradl tu věc (tak smrtelně nebezpečnou a po finanční stránce nesmírně cennou) pro balení, pro papír, který měl cenu padesát haléřů! Pro nálepku! Bylo sice pravda, že se vůbec ta krádež vymykala zdravému rozumu (stejně jako oba případy). Ale že by někdo hmátl zásilku toho druhu pro papír, to byla vrcholná pitomost. Odfrkl… a pak pokračoval v kontrole pracovních výkazů.

*

Jak daleko se Horác dostal ve svých úvahách, je otázka, a po pravdě řečeno, jeho nápady, ať už se zabýval výtvarničinou nebo psychologií, byly často jako plácnutí do vody, objevily se, Horác se pro ně na chvíli nadchl, ale pak z nich nic nezůstalo. Ostatně neděle je pro umělce většinou den pracovní, a to i pro ty na volné noze.

V neděli tedy Horác pracoval, až v pondělí se mu přetrhla nit, našel totiž ráno ve schránce dopis od slečny Šindelářové. Byl krátký a vyjadřoval pouze zdvořilou prosbu, aby se u ní co nejdříve, ba co nejrychleji zastavil, jak mu jeho práce dovolí; úpěnlivý, naléhavý tón ho znepokojil, napadlo ho, že se jí něco stalo. Dopis byl z pátku. Jakmile se naskytlo něco rušivého, nebyl už schopen nic dělat; mělo to za následek, že se během dopoledne za ní vydal, takže u ní zazvonil kolem jedenácté. Čekal dokonce s obavou, ale uvnitř se ozval čilý cupot a slečna se ukázala. „Pane Horác, vy jste tak laskavý. Dostal jste můj dopis?“

„Pravdaže. Copak se stalo?“

„Představte si, já jsem si právě v pátek uvědomila, že mi některý den přijede příbuzná z Brna a že se jí budu muset věnovat, a dostala jsem takovou úzkost, jak to s vámi udělám. Považte, kdybyste přišel a nenašel mě doma. Ostatní žáky mám na telefonu a mohla bych jim hned oznámit, až by přijela, ale vás nemám. To je právě ta velká nesnáz, že mi přijede tento týden a nevím přesně kdy. Já jsem si vůbec nevěděla rady, jak to mám udělat. Rozumíte mi trochu, pane Horác? Na kdy já vás mám přeložit, „když nevím přesně, kdy mi přijede?“

„Inu… tentokrát to necháme a je to,“ řekl s úsměvem v koutcích úst.

„Ani zdání, co vás napadá. Hodina nesmí odpadnout ani za nic. Vždyť já mám jinak spoustu času. To je právě ta obtíž, že nevím…“

„Nedělejte si s tím starosti, slečno Šindelářová. Stejně nejsem připravený a do příště to spíš stihnu.“

„Kdepak, vy byste to všechno zapomněl. Ale odložte si, sundejte si to. Něco spolu vymyslíme. Dáme hlavy dohromady a přijdeme na to, jak to s vámi uděláme. Hned vám uvařím kávu.“

„Děkuju, kafe bych si dal líbit,“ řekl Horác. Vzápětí zalitoval, že pozvání přijal, protože při jejím tempu to znamenalo hodinu. Pro ten dopis se na ni nezlobil, mělo ho napadnout, že o nic nejde.

„A vy jste v pořádku, slečno Šindelářová?“

„Já jsem, bohudík, ačkoli to víte v mém věku, ale já si toho nevšímám. Řekněte mi upřímně, moc by vás obtěžovalo, kdybyste mi občas zatelefonoval?“ Pořád si lámala hlavu s přeložením jeho hodiny.

„Ovšemže ne. Někdy bych se vám ozval.“

„Někdy, ale je na vás spolehnutí? Já si právě nejsem jistá, jestli je na vás spolehnutí.“

„Ale ano, je… v něčem jistě.“

„Jenom jestli právě v tom, pane Horác, to je otázka! Já vás podezřívám, že jste spolehlivý, jenom když se vám zachce, a že máte hlavu jak řešeto.“

,,To nepopírám.“

„Tak vidíte. Ale já už na vás něco vymyslím. Máte raději turka nebo anglickou kávu, myslím cezenou?“

„Turka.“ Měl sice raději pařenou kávu, která přešla varem, ale neodvážil se věci komplikovat.

„Vidíte, já mám raději anglickou. Dnes jsem kávu ještě nepila, tak si ji vypijeme společně. Sobě bych udělala zvlášť a vám turecká. Mám takovou speciální konvičku pouze na kávu a teď nevím, kam jsem ji uklidila. Ale vy tolik nespěcháte, viďte.“

„Jak se to vezme. Já vás zdržuji, myslím.“

„Ne ne, mně je milé, že mám dopoledně hosta. Jestlipak víte, že tato hodina je u Angličanů rovněž návštěvní — spíše u dam než u pánů. Kromě odpoledního „tea“… my u nás tomu říkáme „five o‘clock“, ale není to přesné, pátá hodina přesně neodpovídá, Angličanky přijímají návštěvy dopoledne. Káva se obvykle nepije, protože se podává už ráno, ale jedí se sendviče a pije se podle chuti džus nebo čaj. Některé dámy jedí jen ovoce.“

„To je přece lanč a mělo by to být v poledne.“

„Mělo by to být, mělo by to být. Já jsem zažila v Anglii, že se lanč právě řídil podle dopoledních návštěv. Jakmile jsme půl hodiny seděli, už služebná prostírala na stůl.“

„Copak Angličanky nevaří?“

„To je různé, abych vám řekla pravdu, ale kde já jsem byla, tak nevařily. Spíš dohlížely v kuchyni nebo podávaly hotová jídla. Vidíte, měla bych vám nabídnout aspoň topinku.“

„Ne… nejsem hladový.“

„Klidně si zapalte, vy dudlo,“ zahrozila na něho prstem, když sahal po cigaretě. Hleděla na něho, když si zapaloval, a viděl, že o něčem přemýšlí.

„Nenahulím vám tu moc?“

„Na to jsem právě nemyslela, pane Horác. Chtěla jsem se vás zeptat… ale to je asi zbytečná otázka, jestli jste náhodou… vy jste náhodou nemluvil se slečnou Tomšíkovou?“

„Ne, šel jsem rovnou k vám.“

„Mě napadlo, jestli jste se tam nestavoval.“

„Ne… proč?“

„Měla jsem dojem, že nevypadá dobře,“ řekla slečna opatrně. Byl to pochopitelně jen zlomek jejího pozorování. „Vy jste s ní mluvila teď někdy?“

„Ano… v sobotu tady byla a chtěla něco číst, nu a já jsem jí půjčila nějaké anglické časopisy, co jsem tu měla, sice starší, ale řekla, že si je ráda přečte.“

„A co Jarda Mertl?“

„To je právě, že mu pan Kaďousek dovolil… ale já se o to nestarám,“ řekla slečna Šindelářová. „Myslíte to, že ho tu nechal i nadále?“

„To jsem nechtěla říct, pan Kaďousek jistě ví, co dělá, ale mně to připadá… z jeho strany poněkud… vůči slečně Tomšíkové,“ řekla úzkostně. „Olina tady je?“

„Právě, že tu je.“

„To je mu podobné,“ řekl Horác. ,Já nevím, co tím myslíte. Je to od něho přirozeně laskavé, že… že…“

„Že ji nevyhodí.“

„To by nebylo lidské, ale tohle také není dobré. Já jsem si myslela, kdyby někdo známý časem promluvil s panem Kaďouskem v tom smyslu…

„Těžko. To jsou zatraceně těžké věci.“

„Ano, ale když se lidé nemohou domluvit, co potom? Vy byste, pane Horác, nemohl…“

„Fakt ne, ani se s ním tak neznám, ostatně bych tedy rád věděl, co by se mu mělo říct.“

„Já bych mu řekla, že má přece zodpovědnost,“ řekla stará slečna vzrušeně. (Došlo konečně v rozhovoru na věc, která ji tlačila a o které neustále přemýšlela.) „Já jsem toho názoru, že přemrštěná laskavost může být lhostejností… Ano… lhostejností k druhým. A tak čestný, tak nadaný člověk, jako je pan Kaďousek…“

„No ale proč? Děje se tam snad něco?“

Stará slečna na něho pohlédla úzkostnýma očima. Sice se mu toužila svěřit, ale takt jí v tom bránil. Připadalo jí to strašlivé. Co chvíli se od nich v noci ozýval hovor, dokonce křik, pláč. Jednou vyběhla slečna Tomšíková v noci ven a pan Mertl za ní, a přivedl ji. zpátky. Stáli tady venku u dveří a někdo hlasitě plakal, ale potom poznala, že to on. Nikdy nevěřila, že by mužský dokázal tak plakat. Bylo by jí ho bývalo líto, kdyby zas hned potom na ni takovým způsobem neřval. Copak se tak dá žít…?

„Já vám to nemohu říci, pane Horác,“ řekla slečna plaše. „Ale já myslím, že by měl pan Kaďousek vědět, že… že by se měl pan Mertl odstěhovat. Možná že nemá slečna Tomšíková kam jít…

„To nevím. Tak dalece nejsem informován. Jarda je podivín a s Olinou se nikdy neměli v lásce.“

,Já mám strach, že pan Mertl pije,“ řekla v rozpacích. „Chodí domů opilý a pak… ale propánaboha, nemyslete si, že jsem nějaká klepna,“ a vtom někdo zazvonil. „Okamžik, promiňte na moment.“ Stará slečna spěchala otevřít a Horác zaslechl ke svému překvapení, že mluví s Jardou. Rovnou ho ovšem napadlo (a také se nemýlil), že ho Jarda tady slyšel a přišel sem záměrně. Zaslechl, že Jarda cosi vykládá o nějakých časopisech. „Ale ano, přirozeně že si je můžete ještě nechat, leda až mi přijede návštěva a chtěla by je vidět, samozřejmě bych vám to řekla,“ slyšel slečnu hovořit. „Je tu právě pan Horác, já mu zrovna vařím kávu.“

„Nazdar, Horáci,“ pravil Mertl. Vypadal nápadně špatně, ale u něho byla sinalá barva dosti obvyklým zjevem.

„Nazdar, Jardo,“ řekl Horác chladně.

„Nechceš pak přijít na moment ke mně?“

„A víš, žes to uhád…?“

„No nic, chtěl jsem jen s tebou mluvit, ale když nechceš, nechceš.“

„My si jen vypijeme kávu a pak by k vám pan Horác zaskočil,“ řekla stará slečna spěšně. „Já ho mám tady ráda… oba vás mám ráda.“

Mertl se zasmál.

„Opravdu, pane Mertl. Jsem ráda, když se tu zastavíte.“ Ze slečny mluvilo špatné svědomí.

„Vážně? Tak mu řekněte, ať se sebere a navštíví mě.“

„Pan Horác k vám zaběhne, určitě, když už je tady. Už jenom ty schody…“

Teď se zasmál Horác. „No dobře, zastavím se.“

„Tedy na viděnou. Děkuju za ty časopisy… pocvičíme se.“

„Jen hodně čtěte, tak se jedině udrží řeč, číst a jenom číst,“ pravila slečna Šindelářová.

Mertl odešel. Jeho příchod a odchod ji znejistěl a Horác pozoroval, že je celá nervózní. „Tak tu konévku… Kdo by to řekl, viďte. To je zvláštní náhoda.“

„Náhoda snad ani ne,“ zabručel.

Konvička se konečně našla a za chvíli v ní bublala voda. Příprava kávy se odbyla rychleji než obřady s čajem. Dostal turka a vypil ho dříve, než stačila uvařit kávu sobě (samozřejmě ji nechala překypět) .

„Bože, a my jsme si nesmluvili, jak to uděláme. Zavoláte mě zítra?“ řekla slečna, když se loučili. „Zítra nebo pozítří.“

„Zítra nebo pozítří, já jsem to věděla, že z toho nebude nic,“ řekla tak procítěně, že přislíbil napevno, že se jí zítra ozve. Za další okamžik otvíral dveře u Kaďouska, nemusel ani zvonit, Mertl je za sebou nedovřel.

„Hele, Horáci, vidím, že jsi na mě naštvaný,“ prohodil, jakmile Horác vstoupil. „Něco bychom si měli vysvětlit, jestli nejsi proti.“

„Už jsme o tom mluvili.“

„S tebou je řeč jak rozprávka. Já jsem vážně nevěděl, co té buchtě chtějí provést. Skutečně. Copak jsem nějaký saďour? Dozvěděl jsem se to až potom od Zbyňka, jak to všechno vzniklo. Chceš to slyšet?“

„Vlastně ani ne.“

„Chceš se tedy napít?“

„Nechci, děkuju.“

„Tak si zapal.“

Mertl mu připálil. Stáli v obýváku a Horácův pohled padl na neustlanou válendu, kde spala Olina. V prvním okamžiku ho napadlo, že se Kaďous vrátil, ležely tu totiž dva polštáře a dvě deky, vůbec bylo na první pohled zřejmé, že tu spali dva.

„Pardon, já jsem svou deku ještě neodnes,“ zabreptal Mertl. Nestačil jsem uklidit… jsem bordelář jako vždy.“ A usmál se způsobem, který člověka nenechal na pochybách. „Ani jsem ještě neumyl nádobí. Páni, my jsme to tu zvelebili,“ poznamenal Mertl. Horác měl vědět, že s Olinou pařili. „Tady je moje sklenice, možná že je Olinina, ale to je jedno.“ Na polici nad válendou stály dvě sklenice od vína, Mertl přinesl láhev a nalil si.

„Já jsem v tom skutečně nejel,“ prohodil. „Ty si myslíš, že jsem lhal, když jsem ti předtím řek, že se Olině vyhnu. Jestli se divíš tomu, že jsme přišli společně…“

„Co bych se divil, mně je to jedno.“

„Víš, abys to u mě pochopil, musel bych ti ledacos vyložit, co bys zatím nebral. Ono to bylo všechno jinak, jak pravil rabín.“

„A záleží na tom, co já si myslím?“

„Věř si nebo nevěř, mně na tom záleží.“

„Já o tom pochybuju. S tebou je to zatraceně dvojaké.“

„A co není dvojaké? Tím ale nechci říct, že s tebou nemluvím upřímně. Jestli s někým, pak s tebou. S Kaďousem jsme měli mezi sebou dlouho čistý stůl, ale pak do toho ledacos přišlo, co jsem mu měl za zlé, a pak byl nádiva… co jsem si myslel, jsem mu nikdy říct nemoh.“

Horác se usmál.

„Ty jsi stejně prohnaný,“ řekl Mertl. „Nemusíš se usmívat. Tenkrát o mě a tu jistou nešlo. Už jsem ti řek, že si to Olina zavinila sama tím, že tak nenáviděla jeho manželku, což jsem jí říkal už tenkrát, ale holka si nebyla schopná poručit. Dnes je přirozeně jiná situace.“

„Víš co, nemusíš se mi svěřovat.“

„Nehodlal jsem se ti svěřovat, chtěl jsem ti jen říct, že je změněná situace pouze v tom, že zas Kaďous trpí, protože Marcela nenávidí Olinu,“ řekl Mertl a zachechtal se.

„Což je zákonité.“

„Zákonité snad, až na to, že Kaďous řek, že je to u ní pořád horší. Víš, co si Marcela vzala do hlavy? Ze Olina otrávila Mirka.“

„Vida… jak na to přišla?“

„To ještě nic není. Představ si, že má Kaďous pořád na talíři, že by se mohlo stát něco jemu, nebo dětem.“

„To mě podrž.“

„Dušan je chudák, ale já mu povídal, že to tak dopadne,“ řekl Mertl filozoficky, nalévaje si bikaver z láhve. „On je ti svým způsobem podobný a já ti řeknu, že vy charakteři napácháte nejvíc svinstva. Vy chcete zůstat čistí, ať se špiní někdo jiný.“

„Kvůli mně se snad špinit nemusíš.“

„Špinit snad ne, ale dělat šaška a baštit prášky, to ano.“

„Co mluvíš, což jsem tě snad nutil?“

„Nutil nenutil, nevzpomínáš si náhodou, žes na mě chtěl zavolat kriminálku?“

„Ne na tebe… víš přece, z čeho jsem měl nahnáno.“

„A řekni, nepřevezl jsem tě?“

„Rád bych věděl v čem.“

„Že jsem to svinstvo spolk. Docela vážně, že ty bys nebyl schopný to zbaštit, kdybys měl procento nejistoty, že v tom něco je?“

„Tys ale o všem věděl, tak jsi zrovna moc neriskoval.“

„To si myslíš ty. Což mi právě připomnělo, že jsem ještě něco hodlal… počkej, kam jsem to dal.“

„Co hledáš,“ zeptal se Horác, a vtom se Mertl začal šacovat, hledal po všech kapsách, až nalezl, co hledal, a se slovy „pozri, ty somár,“ vytáhl jednu z těch oranžových hašlerek. „To jsem si schoval pro tebe,“ prohlásil.

„Chceš, abych se ti tu pajcoval chininem? Děkuji.“

„Nikoli ty, leč já,“ pravil komicky a začal papírek rozbalovat. „Doufám, že to oceňuješ.“

„Pro mě si zbašti co chceš, ale budeš se potit.“

„Nemám nic proti, jsem nějaký nastydlý.“

Mertl si vsypal obsah papírku do úst a napil se vína, načež papírek odhodil a zašklebil se na něho. Ale v tu chvíli nebo snad o okamžik později se na jeho obličeji objevil výraz údivu, ba úleku. Sklonil se a odhozený papírek zvedl.

„Copak je?“

Neodpověděl, pohlédl na ten papírek, dokonce si ho přiblížil k nosu. Pak ho smačkal do kuličky a znova ho odhodil, tentokrát do koše.

„No, co je? Ty jsi nějak nervózní.“

,,Co jsi říkal… nervózní?“ Pohlédl na Horáce nepřítomným pohledem a sáhl po sklenici. Dopil a hned si naléval další. „Člověče, ty to bereš nějak kvaltem.“

„Kvaltem, ani jsem si nevšim,“ zabreptal a upřeně se na něho podíval.

„Ty… Horáci, dokaž, že nejsi naštvaný a napij se semnou.“

„Ale já na tebe jsem naštvaný,“ řekl Horác, ne zle, spíš jako věcné konstatování. „Kromě toho nechlastám, když dělám.“

Mertl místo odpovědi už zase pil víno a pil je rychlým způsobem, který Horáce přesvědčil, jaký to bude mít průběh… Jarda se stříkne a předtím bude zatraceně nepříjemný; na to neměl chuť si počkat a zvedl se.

„Ahoj, Jardo… měj se jak chceš a na viděnou.“

„Vážně chceš jít?“

„Musím, člověče, a promiň, že tě tu zanechávám samotna… napiju se s tebou jindy.“

„Tak sbohem… ďáble,“ řekl Mertl.

Ať už byl kluk neřád, občas měl dobré fóry a kvůli tomu byl Horác ochotný ho vzít na milost.

*

Kolem šesté hodiny (jak je zvykem u Angličanů) si slečna Šindelářová připravovala k večeři míchaná vejce s topinkou, což jí dalo spoustu práce a dokonce měla s jedním vajíčkem nesnáz; jakmile je jen naťukla, objevilo se, že je uvnitř černé… božínku, bylo zkažené a co teď s ním. Svízel komentovala nahlas a pět minut bezradně pobíhala, než ji napadlo vajíčko zabalit do papíru a hodit do odpadků. Když sedala k večeři, měla pocit překážkového běžce, jenž se dostal k cíli. Začala jíst — a vtom se ozval zvonek. Vstala od jídla a než došla na chodbu, zazvonilo to podruhé jak na poplach. Otevřela, za dveřmi spatřila slečnu Tomšíkovou a ulekla se… dívka, oblečená jak na vycházku, tu stála s prstem v ústech a hleděla na ni, jako by se zbláznila. „Slečno Olinko…“

„Jarda si pustil plyn,“ vyhrkla dívka. „Co… co?“ —

„Je tam,“ ozvala se slečna Tomšíková hlasem, který stará slečna sotva poznávala. „Chcete… chcete… někdo by tam měl jít se mnou.“

„A… a… doktora… chcete si ode mě zavolat?“ Slečna Šindelářová byla celá popletená, úplně zdrcená, ale už už chtěla jít k telefonu.

„Ne… ne.“ Přitom slečna Tomšíková zavrtěla hlavou a slečna Šindelářová to najednou pochopila. Pan Mertl už nežil… ten nešťastník… ubožák… (a spáchal hřích). Do očí se jí vhrnuly slzy, rozepjala náruč a přitiskla slečnu Tomšíkovou na svou hruď. Dívka se nebránila, ale neplakala, zatímco staré dámě už tekly slzy proudem.

„Já tam musím jít. Otevřela jsem jen okno,“ pravila slečna Tomšíková, když se jí vymanila z náruče.

„Ano… okno, to jste udělala správně, ano, ano, dušinko.“

„Nešla byste tam se mnou, prosím vás? Nemusíte až dovnitř… stačí, když mě vyprovodíte.“

Slečna Šindelářová chtěla odmítnout, že nemůže, ale přesto šla s ní, jak jí velelo dobré srdce. Ze všeho nejvíce ji udeřil do nosu plyn, pravda, něco odpoledne cítila a pořád větrala, ale neuvědomila si, co by to mohlo být; plyn byl cítit pronikavě, že se jí až motala hlava. Další zážitek byl na její citlivé srdce příliš… Vkročila za slečnou Tomšíkovou do jejich obývacího pokoje, kde měli zařízen v jednom rohu kuchyňský kout, a tam právě spatřila ležet pana Mertla. Ležel naznak na zemi s pokrčenýma nohama a nemohla si pomoci, pohlédla na jeho hlavu a spatřila jeho vousy, nos, rozevřené oči a ten strašný úsměv… bože můj. Dušené vykřikla a couvla na chodbu.

Další události byly pro ni jak ze zlého snu. Vrátila se do svého bytečku, ale nechala si otevřené dveře, za ně si dala židli a čekala na slečnu Tomšíkovou. Dívka se nevracela, ale zato tu bylo brzy živo, přišli sousedé z domu, tu jeden, tu další. Jen bylo zvláštní, že slečna Tomšíková lidem neotevřela. Před jejími dveřmi se sešel skoro celý dům, ale pořád nic, až konečně slečna Šindelářová uviděla přicházet dva mladíky, takové dva mládence v uniformě. Přišli, zazvonili, ozvala se hlučná výzva — a slečna Šindelářová zmizela ve své garsonce, dopadla na židli a začala se potichu modlit. Ach ano, nevěděla ani přesně, co se děje, pořád slyšela dupot kroků a hlasy, ale nehnula se ze svého místa, byla jak ohromená a možná že z rozčilení i zdřímla.

Konečně se vzpamatovala a na hodinkách uviděla, že už je osm hodin. Ach bože, bože. Dojedla studenou večeři a právě se chystala na lože, když na ni slečna Tomšíková zazvonila opět, byla to ona, tak tedy neodešla domů, chudinka ubohá. „Prosím vás, nemohla bych u vás počkat, než si pro něho přijedou?“ řekla dívka kupodivu klidně.

„Ale ovšem, dušinko… pojďte, pojďte, můžete u mě i spát, ano, můžete, to bychom nějak vyřešily.“ Bylo to sice obtížné řešení, ale slečna měla rozkládací gauč, ačkoli ho rozkládala jednou za dlouhý čas, jedině když k ní někdo přijel. „Ne, slečno Šindelářová… jste moc laskavá, ale já se tam vrátím, jen co… jen co tam budu sama.“

„Ví to pan Kaďousek?“ vyhrkla stará slečna. „Ví. Představte si, že s ním Jarda v poledne telefonoval.“

„Jak to… jak to v poledne, a co mu řekl?“

„Přirozeně že nic. Dušanovi jsem to zavolala já, a možná že sem přijde. Já s ním ale nechci mluvit. Kdyby zazvonil u vás, neříkejte mu, že tu jsem.“

„Božínku, ne, když si to nepřejete. Ale co se to stalo… takové neštěstí. Co pan Mertl tak najednou… co se mu stalo?“

„To právě já nevím.“

„Nebyl snad nemocný?“ zeptala se stará slečna. „Také je to možné, ale já o tom nevím. Mně nic neřekl.“

„Prosím vás, hačněte si, nebo si lehněte. Vůbec si mě nemusíte všímat, děťátko, jen si trochu odpočiňte.“

Slečna Tomšíková se skutečně natáhla na gauč, opřela si hlavu o lokty a zavřela oči. Slečna Šindelářová ji litovala, ano, ale nemohla docela zapomenout, co se tady dělo… ten člověk to snad udělal kvůli ní… tím to musí být pro ni hroznější. Jen ať spí, jen ať si zdřímne.

Za půl hodiny slečna Šindelářová spala u stolu a Olina ležela na jejím gauči se zavřenýma očima, ale podle chvění víček bylo znát, že nespí.

A tak se spolu dočkaly té chvíle, stejně nutné jako smutné v historii každého lidského života, kdy se objevili čtyři muži a za chvíli bylo slyšet jen povely na schodech. Nato slečna Tomšíková odešla domů a stará slečna se odebrala na lůžko.

Co se dělo dále, je snadné si domyslet… Zatímco ty dvě spaly, mlýn na poslední věci člověka pracoval volně nerušeným tempem. Mertlovo tělo, označené a zaregistrované, se octlo v čistě umyté, vydlaždičkované a podchlazené márnici, kde čekalo spolu s jinými na soudní pitvu. Kromě zaměstnanců sem nevešel nikdo; tito mrtví tu leží jako věci, v prostředí úředně střízlivém a věcném, zatímco pozůstalí už objednávají věnce, které se objeví až při kremaci. Vašátko se na Mertla podívat nešel, měl tu nahlášenou sebevraždu plynem a jak se ukázalo, o zločin tady vůbec jít nemohlo; Mertl byl evidentně v bytě sám, a než si plyn pustil, utěsnil papírem okna a dveře, nato otevřel kohouty a plynovou troubu a lehl si přímo ke zdroji. Barva obličeje byla prý též typická, takže neměl důvod o tom pochybovat, ačkoli bylo pravda, že náhlá sebevražda člověka, kterého si vedl mezi podezřelými, signalizovala — pozor. —

Mertl měl přijít na řadu v úterý v odpoledních hodinách a předtím se Vašátko telefonicky domluvil s docentem Hauschildem — žádal o mikroskopii a rozbor obsahu žaludku, ale spíše z pouhé důkladnosti, než že by jeden či druhý měli nějaké podezření — příčina smrti byla u Mertla mimo pochybnost. A v pět hodin odpoledne přišla jobovka, která měla za následek, že se u Mikovce konal okamžitě malý aktiv. V Mertlově mrtvole se totiž našel strychnin a další dva vzácné alkaloidy, z čehož se dalo bezpečně usoudit, že jed pocházel z osudného balíku. Podle stavu žaludku se zjistilo, že požil masivní dávku jedu už nějakou dobu, snad i půl hodiny předtím, než si otevřel plyn. Bylo by snad zbytečné líčit, o čem se na aktivu hovořilo, jak se sestavoval jmenný seznam zúčastněných osob, jak byl domluven plán vyšetřovacích akcí. Vašátko byl zdrcen, vyčítal si, že toho chlapa podezříval, de facto ho měl, ale vyčkával a nechal ho chodit… léta se mu nestalo, že by se dopustil tak hrubé chyby. Spojitost s Hromadou byla zřejmá… měl to vzít do ruky jinak, měl předpokládat, že ti dva — Kaďousek a Mertl lhali, když si vzájemně dosvědčili alibi. Jeho dojem byl, že všichni ti lidé byli narušení, měli mezi sebou jakési velmi divné vztahy, Kaďouskova družka byla také individuum značně vyšinuté… ale co bylo nejdůležitější, Mertl měl k jedu přístup, měl ho u sebe, možná že měl zbytek někde ukrytý a to všechno jim uniklo… Jakmile aktiv skončil, Vašátko si vzal vůz, tři mládence a volha se rozjela do Veletržní.

*

Se slečnou Olinkou si stará slečna užila i druhého dne, a po pravdě řečeno, byla z toho celá nesvá. Ačkoli byla přesvědčená, že člověk může být velmi smutný a nedávat to najevo, přece jen jí bylo poněkud úzko, když odtamtud slyšela už od rána nějakou muziku, slečna Olinka si tam pouštěla desky. Když se slečna Šindelářová vrátila z nákupu, slyšela to ještě, a tu jí to nedalo (někdo by jí to měl říci, že se to nesluší, aby ji lidé nepomluvili), a zazvonila. Dívka se objevila v jakémsi čínském županu, rozcuchaná, s matným pohledem.

„Já jsem si říkala, že se na vás musím podívat, zlatíčko. Máte vůbec doma něco k jídlu? Nechcete… koupila jsem vám housky a pribináček. Jedla jste něco?“

„Děkuju…“ Slečna Tomšíková si to ochotně vzala. „Nebudete se na mě zlobit, když vám něco řeknu… ? Mám totiž obavu, aby se lidi v domě nedivili, že… chápete, dušinko, oni musejí slyšet, že si tu vyhráváte.“

„Tak ať to slyší,“ řekla slečna Tomšíková.

„Ale přece jen, uvažte, že to není vhodné.“

„Proč. Ať mi vlezou na záda,“ dostala odpověď. Dívka se otočila na patě a stará slečna ji následovala dovnitř, a uviděla, že se asi slečna Tomšíková právě válela v posteli… měla tu rozložené její časopisy, desky… gramofon byl otevřený. Dívka k němu přistoupila a v okamžiku pustila novou desku. „Tak to já zase půjdu. Ne… ne… to byste neměla dělat.“

„A proč ne,“ dívka na ni upřela zvláštní oči. „Co je komu do toho?“

„Nezlobte se na mě, slečno, ale lidé si z toho vyberou, že je vám to jedno. Vy byste tu neměla být tak sama,“ řekla mírněji. „Co vaše rodina, proč se o vás nestarají?“

„Já nechci… já jsem s nimi na špatný noze, ale stejně tam budu muset… no nic, já na to zatím nemyslím.“

„A vědí už, co se tady stalo?“

,,…si pište, že jim to už Dušan řek. Ten bude mít hlavu ve smutku, ale já s ním nechci mluvit, slečno Šindelářová, já půjdu k vám a vy řeknete, že jsem někam odešla, ano?“

„A kdy má přijít?“

„Já nevím… nejspíš tu bude každý moment.“

„A co abyste se oblékla a šla si někam na procházku?“

„Máte pravdu, to bych mohla.“

Dívka si před ní sundala župan, stála před ní jen ve spodním prádle, a pak se klidně oblékala. (Velmi krásné ženy se ukazují druhým ženám klidně, a Olině to rovněž nepřišlo, byla ostatně napráškovaná.) Celou dobu, jak se oblékala, hluboce o něčem přemýšlela.

„Slečno Šindelářová… až přijde Dušan, mohla byste mu něco říct?“

„Ale ovšem, ovšem.“

„Řekněte mu, že ho líbám na čelíčko a že na něho budu na Pankráci myslet.“

„Proboha… to ne, to jsou ošklivé žerty, tak nesmíte mluvit. Nic takového mu říkat nebudu.“

„Ale já vás o to moc a moc prosím. Jen mu to řekněte a já vám za to něco ukážu. Chcete to vidět?“

„Copak?“

Dívka, už oblečená v černých kalhotách a v něčem bílém, se k ní otočila zády a něco vyndala ze zásuvky. Byl to pruh, takový cancour papíru, na němž bylo napsáno velkým, roztřeseným písmem jediné slovo — Sbohem. „Co je to,“ zeptala se stará slečna úzkostně. „To mi tu Jarda nechal… našla jsem to ležet na stolku. Ještě jsem to nikomu neukázala, ale možná, že jim to budu muset dát, když mě včera otravovali, jestli Jarda nenechal dopis. Chcete to ukázat Dušanovi?“

„Jak myslíte… jak myslíte.“

„Řekněte mu, že to napsal Jarda, a já že se k tomu připojuju. Vyřídíte mu to?“

Stará slečna neodpověděla; nad tím papírkem, jí vyhrkly slzy. Rozmluva ji neminula, slečna Tomšíková si opravdu někam odešla a kolem poledne u ní zazvonil pan Kaďousek. „Pojďte dál, pane Kaďousku… slečna Tomšíková si musela odejít něco vyřídit a požádala mě, abych ji u vás omluvila.“

„Ne, dál nepůjdu, děkuji, nevíte náhodou, kdy se vrátí?“

„Snad až trochu později.“

„No nic… nezlobte se, že vás vyrušuji. Máte toho jistě sama dost.“

„Ale ne, pane Kaďousku… já vás vždycky ráda vidím. Jak se daří vaší rodině?“

„Děkuju, děti jsou zdravé, manželka taky.“

„To je dobře…“

„Slečno Šindelářová…,“ vypravil ze sebe. ,Já s ní musím mluvit. Jak to nese…?“

„To víte, že ji to sebralo, ale nese to statečně.“

„To jsem si myslel.“

„Má ale… možná, že má nějaké obavy,“ zašeptala stará slečna. „To snad ne… není proč… tady snad není co vyšetřovat, kristapána. Jarda byl vždycky nervák… mně je tak líto, že jsem,“ přerušil se, „no co dělat… kdo to mohl tušit. Vy asi nebudete vědět, jestli něco někomu nenapsal?“

„Ano… ano… mám vám to ukázat, chtěla jsem vám to vlastně ukázat hned, ale… nevěděla jsem… je to tak smutné,“ s těmi slovy mu stará slečna podala ten cancourek. Kaďousek ho od ní vzal a pevně stiskl rty.

„No jo… co se dá dělat… to je ale u něho zvláštní,“ ozval se konečně. „To si mám vzít?“

„Ne ne, prý se to musí odevzdat.“

„Tak tumáte… vy nevíte, kdy s ním Olina mluvila naposled?“

„To nevím…, pane Kaďousku. Naposled s ním mluvil jeden můj žák, náhodou také malíř, ale vy ho jistě budete znát… pan Horác.“

„Znám,“ řekl upjatě. „Prosím vás, vyřiďte Olině, že se stěhovat nemusí, ať tu zůstane a ať nedělá hlouposti. Vyřídíte jí to?“

„Ano — ano.“

,,A až se uklidní, že s ní potřebuju mluvit. Ostatně se zas někdy zastavím… prozatím vám mnohokrát děkuji, slečno Šindelářová, na shledanou.“

Když pan Kaďousek odešel, stará slečna si musela jít lehnout, tak z toho byla vzrušená a srdce jí bilo jak na poplach. Když se odpoledne vzchopila a zazvonila na sousední dveře, otevřela jí nějaká zubatá osoba, byla to asi nějaká příbuzná nebo přítelkyně slečny Oliny, a tak odložila rozmluvu na jindy. Navečer ji čekalo nové rozčilení… ke slečně Olince přijeli znova páni… byla to jistě zase kriminálka a slyšela odsud kroky a hovor. Seděla u stolu nad knihou a nemohla ani číst, vzpomněla si totiž na to, co slečna Tomšíková povídala o té Pankráci. Bože, bože, jak ji to vůbec mohlo napadnout. A za nějakou dobu zazvonili také u ní a přišel jí sem ten starší muž v civilu, kterého už znala… seděl jí tu dlouho a vyptával se jí na všechno, kdo sem chodil, co se tu dělo, jak slečna Tomšíková a pan Mertl spolu vycházeli. Nemohla si pomoci, ačkoli neřekla zdaleka všechno, něco povědět musela. A najednou jí do rozhovoru zazvonil telefon, a když ho zvedla, poznala hlas svého žáka.

„Ano… ano, jste hodný, pane Horác, že voláte, ale já… já jsem právě hrozně zaneprázdněná… ne, návštěva mi nepřijela, ale něco se přihodilo. Ano, něco hrozného. Pan Mertl totiž…“

„Víte co, dejte mi ho,“ zabručel muž od kriminálky překvapivě a převzal od ní sluchátko.

*

Tentýž den v pět hodin procházel Bílou labutí vyčouhlý, asi devatenáctiletý mladík v železničářské uniformě. Ačkoli měl úctyhodnou míru, jeho výraz byl dětinský a na rtech měl jakýsi duchem nepřítomný, zasněný výraz, ale když do něho někdo z davu strčil, prudce zareagoval, bylo vidět, že sotva ovládá hněv. Stál dlouho v oddělení obuvi, potřeboval si totiž nutně koupit boty, ale vždycky ho někdo předběhl. Prodavačky nenáviděl, ačkoli si každou tu dívku důkladně prohlédl. Konečně si dodal kuráž, promluvil na ni, ale bylo to jako vždycky… ignorovala ho. Kráva… Co si o ní myslel, bylo až nestvůrné. Nikdo neumí tak zuřit jako nakupující mladíci. Ale neřekl ani slovo a raději odešel. Prošel všemi možnými odděleními a nakonec si koupil módní kravatu. Ale hned zalitoval, byla pekelně drahá a k jeho oblíbenému saku vlastně nešla. Nevěděl, proč si ji koupil. Nejspíš proto, že se na něho lidé zezadu tlačili a že si ji dal předložit, a pak se nepřemohl, aby řekl ne. Byl zase jednou vůl…

Vymotal se z davu obchodního domu a octl se na přeplněné ulici. Nebydlel daleko, měl to do Revoluční rychleji pěšky než tramvají a tramvaje nesnášel. Kráčel mezi chodci, kolem projížděla hustě auta (i v jejich bytě se nedala otevřít okna, jaký byl z ulice rámus, ale co, na rámus byl zvyklý. Copak kravál, z toho utahaný nebyl. Nenáviděl tu oblbovačku, říkal to vlastně denně, že je ubitý z té oblbovačky. Co tam dělal, by dovedl každý imbecil. Chyba byla, že si napsal Famu nebo loutkárnu. To byl nesmysl. A přitom se jedna holka od nich dostala na Damu.)

Mezitím se blížil k domovu. Když už stál před domem, vzpomněl si, že slíbil něco koupit Daničce. Neměl si kupovat kravatu a měl něco koupit jí. Maně si vzpomněl, jak včera vypadala. Danička byla jeho neteř a jediný člověk v kvartýru, kterého měl rád, jinak kašlal na všechny. Nikdo z nich neměl špetku mozku, a i kdyby ji měli, nebyli by si namáhali mozek kvůli němu, to mu bylo jasné.

I pro mámu je samozřejmé, že pucuje výhybky a že bude moc rád, když ho vezmou na dopravní průmyslovku, což je vrchol imbecility. Všichni na něho kašlou a on kašle na ně, ale vtom ho napadlo, že se neštovice mohou vyrazit v očích a na dásních. Přešel ulici a v suvenýrech koupil Daničce králička v igelitovém pytlíku. Cestou po schodech pomyslel na to, že ho bude švagr otravovat se stavbou, a dumal, jak se z toho vyvlékne. Byla to otrava… To mu nestačilo, že si vzali jeho pokoj, ještě ho pořád tahal na stavbu, a když se z toho ulil, ségra s ním nemluvila. Jirku… toho jejího všichni kolem dokola litují, jak se nadře. Že je blbý a sprostý, to nikomu nevadí. Hlavně když nosí prachy a staví. Ale dneska mu to bylo jedno, měl rande s jednou holkou (moc fajn, co mu ji vlastně dohodil kamarád a ta jeho. Lístky do kina měl už koupené a stejně byl všetečný, jestli přijde.)

„Ondro, jsi to ty?“

„Ahoj, mami, ale jsem hrozně utahanej.“

Vůči matce zaujímal obranný postoj, jinak by z toho byla hodinová rozprava.

„No, snad nebudeš tak moc utahanej. Taková dřina to zas není.“

„Ale je tam příšernej randál.“

„Z randálu tě snad ruce nebolí. Musela jsem si sama donést uhlí.“

„Říkal jsem ti, že je zbytečný už topit.“

„Ale Danka je nemocná. Budeš doma, nebo někam jdeš?“

„Jdu do bijáku.“

„Na co?“

„Na Spartaka.“

„Ale vždy už jsi to viděl?“

„Ne.“

,Já myslela, že jo.“

„No tak ne, když ti povídám, že ne.“

„Heleď, k Dance nechoď, nebo to určitě dostaneš.“ Věřil tomu, a přestože se trochu bál infekce — plané neštovice totiž náhodou neměl — šel k ní, dal jí hračku a chvíli u ní poseděl. Byla mrzutá, měla horečku, ale stejně ho od sebe nechtěla pustit. Bavil se s ní, dělali na sebe obličeje, a z něho to smylo část rmutu.

„Co děláš.“ Matka ho překvapila v kuchyni, jak odpojuje televizor.

„Chci jí ho tam přendat,“ odpověděl s bednou v obou rukách, oddychuje námahou.

„Okamžitě to vrať…“ Zbláznil ses nebo co. Ty jsi úplně pitomý… Jirka se bude chtít večer dívat.“

„Tak se bude dívat vedle.“

„To zrovna, když jsi odpojil anténu. Máš rozum? Danka se stejně nebude dívat, ani nesmí.“

„No tak ne,“ řekl mrzutě. Vrátil bednu na místo. Cítil se doma stísněný, už aby byl pryč.

„Ty, Ondříšku,“ matka za ním přišla do koupelny, když se šel umýt, „vyšetřují vás ještě skrze ten balík?“

„Nás už ne. Možná že někoho ještě,“ odpověděl klidně. Svlékl modrou uniformu, košili a kalhoty. Stál tu v trenýrkách a napouštěl si vodu do umývadla.

,Já jsem slyšela, že se tím někdo otrávil.“

„Blbost… To nebyl strychnin, ale jenom sloučenina strychninu, co není životu nebezpečná. Říkali to u nich,“ řekl s hlubokým přesvědčením. „Tomu nevěř, mami.“

„Ale já jsem slyšela, že na to někdo umřel.“

„Povídám ti, že to není možný… lidi kecají.“ Klidně se mydlil.

„Ale honili by vás, kdyby v tom nebyl jed?“

„Samo, když to stojí prachy. Ale tamto je nesmysl… tím se nikdo otrávit nemoh, to vím z bezpečného pramene.“

Viděl její tvář před sebou v zrcadle. Netvářila se na něho naštvaně jako obvykle a usmál se na ni, také proto, že se těšil. „Heleď, Ondříšku, ještě jsem ti chtěla něco říct. Měl by sis to svoje lepení odnést… dělej si to třeba u některého kluka, nemoh bys?“

„Vždyť už jsem si to odnes.“

„Ale máš toho ještě všude hromadu.“

„Hromadu? Copak ti překážejí hotový věci?“

„Mně ne, víš to přece, ale tatínka to rozčiluje. Víš, že by ses měl radši učit na tu zkoušku na průmyslovku.“

„Můžu si snad dělat něco pro sebe, když dělám.“

„To můžeš, samozřejmě.“

„Ty si taky myslíš, že nemůžu. Ale to je taky na zkoušku, a náhodou…,“ ale jak to vyslovil, zmocnil se ho hněv, vlastně bezedné zoufalství. Nikdy to neříkal nahlas, o jakou zkoušku se chce pokusit. Všechno mu vzali, všechno mu otrávili. A najednou zničeho nic se mu vybavil jeden zážitek. Vzpomněl si na ty študáky z filmařské, dva kluky a holku, jak sebevědomě si chodili po peróně a jak si tu holku stavěli, a všichni se na ně dívali.

„Já bych tě nechala, ale víš, že by ses měl učit,“ ozvala se matka za ním. „Nic si z toho nedělej, ale přijď brzo,“ dodala mírně. Zlobilo ho, že ho viděla, že má pláč na kraji. Nikdy nepřestala sama od sebe, vždycky až když se rozbrečel. Zaslechl, jak se vrací otec a za nic s ním nechtěl mluvit (byl trapný, nic jiného než trapný). Rychle se oblékl, vzal si novou kravatu a šel do kina.

Přišel před Alfu čtvrt hodiny před začátkem a čekal dlouho, ale když ji uviděl přicházet, měl radost. „Ahoj, Aleno.“

„Ahoj, Ondro. Nejdu moc pozdě?“

„Ale ne… to já jsem předpokládal. Nedělal jsem si iluze.“

„Ty jsi dobrej…“

Na konverzaci však nebyl čas, sešli dolů, žurnál právě končil, zasedli vedle sebe a začal film. Vlastně se mu film nelíbil, ačkoli ho poprvé silně zaujal, a snést film dvakrát, to už musí být něco. Měl rád filmy umělecké, inspirující a zvláštní, takové, jaké chtěl sám dělat. Hned na začátku ji vzal za ruku a nechala se vzít, ačkoli neopětovala jeho stisk a odtáhla se, když jí sáhl na koleno. Později, když došlo ve filmu k scénám mučení, pustil její ruku. Zlobilo ho, že cítil, že ji vzrušuje, co vidí. Byl to čistě komerční film, vypočítaný na sexuální dráždivost, samozřejmě u žen, pomyslel si. Ale pak ji znovu vzal za ruku, a když mu ji slabě stiskla a přitulili se k sobě, odpustil jí. Závěr filmu na něho opět zapůsobil. Scény vraždění, ukřižování, mučení… ano, to je pravá historie lidstva. Maně si představil sebe, jak by ho křižovali. Když rozsvítili, vstal celý zpitomělý. ,Jak se ti to líbilo?“

„Líbilo,“ řekla slabě, „A tobě?“

„Mně ne, je to velkofilm a to je svinstvo.“

„Proč by to bylo svinstvo?“

„Protože na to čumí lidi, co je jim všechno fuk a jenom se honí, aby něco trhli. Chápeš, že je to odporný, že se jim tohle předvádí?“

Vyšli ven a cestou po Václaváku se jí pokusil vyložit svou myšlenku, vlastně svůj pocit, že je film proto špatný, že se lidé, co se dnes tlačili v Bílé labuti, dívají na ukřižování Spartaka. Snažil se jí to vysvětlit a najednou chtěla domů. Neměl ve zvyku holky přemlouvat (kluci říkali, že se holky přemlouvat nesmějí, a vůbec se mladých holek trochu bál). Člověk nikdy neví, čím je naštve. Holka, s kterou chodil naposled, byla taky divná. Kráčeli vedle sebe noční Prahou, pohrával si s její rukou, a náhle se mu začalo tlačit do vědomí něco nepříjemného, až hrozivého, něco, co už bylo pryč, ale musel si znova říkat, že je to pryč, jinak… nedomýšlel co jinak.

„Ty chceš vážně domů?“

„Chci.“

„Mám tě dovést na tramvaj?“

„Jak chceš.“

Došli na Perštýn a na refýži se s ní snažil trochu žertovat, pošťuchoval ji, čuchal ji, ale odvracela se od něho. Potom se zasnila a nechtěla se dát vyrušit. „Nech mě, prosím tě…“ Snila si samozřejmě o Spartakovi.

„Tobě se líbilo, jak vyplazuje jazyk, co?“ Udělal na ni grimasu, kterou jí to předvedl. „Ty jsi odporný.“

Pak přijela tramvaj a nastoupila, ani se na něho neohlédla. (Ani mu neřekla děkuju za lístek, a to ho stál jeden čtyřiadvacet kaček.) Když odjela, stál tu chvíli nerozhodně, nešťastný, že to tak zvoral, a k tomu to na něho zase začalo jít (ale to bylo zbytečné, bylo to pryč a vůbec šlo jen o prachy). Najednou strašně zatoužil po jednom místě, po tom malinkém kvelbu, špinavém a zahmyzeném, kde mu bylo tak fajn, a po jedné náruči, v které mu bylo také fajn. Nebyl tam od té doby ze strachu, aby ho někdo neviděl, ale teď si představil ukřižovaného Spartaka a pod dojmem těla přibitého na kříž se vydal opačným směrem.

*

„Ne, kafe ne, přines mi minerálku,“ řekl kapitán přes rameno své známé, hezké dívčí larvičce, která ho vyrušila dotazem. „Minerálku?“

„Tuším, že jsem řek minerálku. Nebo už není?“

„Je v lednici… má ji tam Blaženka… totiž soudruh kapitán Bláha. Ale ty přece nikdy…“

„No tak ji vypiju Blažence. Dej ji sem.“

Jakmile osaměl, dal si hlavu do dlaní, čertovsky ho bolela, a bolel ho také žaludek, Z oběda byl schopný sníst jen něco málo, ačkoli užíval nějaké pilulky na zažívání, ale nepomáhaly, ačkoli je přesně bral. Od Mertlovy sebevraždy už uplynuly tři dny, byl totiž pátek, zas jeden den pryč. Boženka mu přinesla minerálku. Vypil ji s odporem, a zrovna se chystal balit, když ho zavolali z vrátnice. „Horác? Dobrá… ať jde nahoru.“ Za chvíli zazněly chodbou známé bystré kroky a Horác vešel.

„Vida…! Čekal jsem vás a vy nikde. Hačněte si, já si vás hned vyzpovídám.“

„Upřímně řečeno… já se přišel zeptat něco vás.“ Horác na něho upřel oči z vyzáblého obličeje. „Máte snad o sebevraždě Jardy nějaký pochybnosti?“

„Proč myslíte, že máme pochybnosti?“

„Prosím vás, nefilmujte to na mě.“

„S kýmpak jste mluvil?“

„A je nutné, abych vám říkal, s kým jsem mluvil?“

„Ale ovšem, Horáci, když chcete, abych vám odpověděl.“

Horác na něho vážně pohlédl. „Snažně vás žádám,“ ozval se konečně, „odpovězte mi přímo. Jarda se otrávil strychninem…?“

„Svítiplynem. Příčinou smrti byla otrava kysličníkem uhelnatým.“

„Proč tedy další vyšetřování…?“

„Přirozeně, Horáci… Mertl byl přece v podezření, to není nic nového.“

„Já vám nevěřím. Já nechápu, proč si se mnou hrajete na schovávanou. Za těch okolností nemohu…“

„Nerozčilujte se. Proč vy si myslíte, že se otrávil?“ zeptal se Vašátko, ale ne nazlobeně, spíše se zájmem, což Horácovi uniklo. Krev se mu vehnala do tváří.

„Jestli mi nechcete absolutně nic říci, nemohu s vámi mluvit, to se nezlobte.“

„Nekřičte… mě to zajímá. My jsme totiž udělali leccos, aby se to prozatím nerozkřiklo, rozumíte? Je to tak, Horáci, Mertl spáchal sebevraždu kombinovaně… pustil si plyn, ano, to je pravda, ale předtím se otrávil. Jde zas o starý známý zdroj, ale nemusím vám snad říkat, že jste povinen…“

„Poslyšte, já vím přesně kdy,“ řekl Horác, náhle velmi bledý.

„Jak to?“

„Jarda to spolkl přede mnou.“

„Před vámi…? Řekl vám, že se chce otrávit?“

„Ne… a já to vím, že se nechtěl otrávit.“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Rozumíte… samo, že jsem nic netušil, ale teď to vím, že to muselo být tehdy.“

„Vy jste u něho byl v pondělí v poledne. Popište mi to.“

„Co bych vám řek… kecali jsme a mezitím si nasypal do úst prášek z takového papírku, ale o tom vám budu muset něco říct. Hned jsem na něm viděl, že na to zareagoval.“

„Jakým způsobem?“

„To je těžko popsat. Jako že ho to překvapilo… jako by se i trochu vyděsil,“ řekl Horác. Mluvil pevně, s úsilím být co nejpřesnější. „Pak jsem zas měl pocit, že ho to přešlo, začal se nalévat bikaverem. Ale ten moment, jak vám ho popisuju, je podle mě průkazný. Pamatuju se na to naprosto přesně. Nevěděl, co v tom je, a spolkl to vlastně z žertu.“

„To snad ne,“ pravil Vašátko. „Z žertu, to snad ne.“

„Ano, z fóru, byl to od něho fór,“ opakoval Horác.

„Jestli říkáte sebevraždě fór, pak snad.“

„Ale já jsem řekl, že nevěděl, co v tom je.“

„To by byl těžko nevěděl, Horáci… skutečně. Sebevražda kombinací dvou způsobů vás asi překvapuje, to jistě, ale pro nás je dosti častým zjevem. Sebevrah, jenž použije jednoho způsobu, se ještě pojišťuje druhým, a kombinace třeba psychofarmak s plynem je dokonce častá.“ Kapitán se vyjádřil poněkud úředně. „V tom problém nestojí. Opakuji vám ještě jednou, Horáci, že o čem spolu hovoříme, je přísně…“

„Nejsem blázen.“ Horác si olízl rty. „Mám toho sám na krku dost, nebojte se. Ale vy jste mě nepochopil. Já myslím, že Jarda sebevraždu spáchat nechtěl a že si pustil plyn až potom… ze zoufalství.“

„Vy myslíte, že vůbec netušil, že vzal jed?“

„Nejspíš se vyděsil, jakmile to spolkl. Já myslím, že ho překvapila jiná chuť.“

„Jiná chuť proti čemu?“

„Proti chininu.“

„Co v tom tedy mělo být?“

„Rozšmelcované prášky proti chřipce. Já vám musím říci něco kolem, šlo totiž o takovou cvokárnu. Dělaly se totiž u něho pár dní předtím fóry s takovými domácně vyrobenými prášky… kluci s tím vystrašili jednu holku a namanul jsem se k tomu já,“ Horác se pokusil věc vysvětlit, ale sám cítil, že jeho výklad je poněkud zmatený. „My jsme se kvůli tomu s Jardou rafli. A v pondělí přede mnou spolkl také jen proto, aby do mě rýpl.“

„Aby do vás rýpl, jak to?“

„Kvůli tomu, že jsem se tehdy zpanikařil. Byl to fór, věřte tomu. Ale myslel si, že to nic není.“

„Horáci, vy jste rozčilený. Kdybyste nebyl, samotnému by vám muselo dojít, že je to nesmysl. Uvažujte trochu. Kdyby se stal obětí zločinu, na to přece myslíte, že ano, — a dokonce že si to uvědomil, místo aby hledal záchranu, to jest, zavolal si lékaře, pustil by si plyn? A utěsnil by škvíry?“

„To se nevylučuje. Já jsem si jistý, že to byla ta oranžová hašlerka. A mohu vám to dokázat. Jarda ten papírek smačkal do kuličky a hodil ho do koše na papíry.“

„Víte to jistě?“

„Docela jistě. Napřed ho zahodil na zem a pak ho zved a zkoumal ho. Teprve potom ho hodil do koše.“

„Byl koš plný?“

„Ne, jen asi z poloviny.“

„Výborně… podíváme se tam spolu.“

„A musí to být?“ zamumlal Horác s nevolností. „Coby ne, vždyť je to půlhodinka zdržení. Pojedete se mnou a ukážete mi, co to mělo být. Nač si zbytečně lámat hlavu, že ano.“ Vašátko vstal. „Můžete na mě moment počkat venku, než to zařídím s vozem.“

Horác vyšel na chodbu, kde přecházel a pokuřoval sotva pár minut, když se Vašátko objevil znova. Pak to šlo ráz naráz, sjeli výtahem, nastoupili do služebního vozu a řidič se rozjel do Holešovic.

„Pamatujete se na to přesně?“ prohodil kapitán cestou.

„Jsem si tím naprosto jistý.“

„No dobrá. Mládenci to tam sice prohlíželi, ale taková maličkost jim mohla uniknout.“

Horác neodpověděl, cestou se ho zmocňovala čím dál větší tíseň.

„Já jsem vám neřekl, Horáci, že Mertl zanechal lístek na rozloučenou.“

„Skutečně? Máte ho?“

„Vrátili jsme ho majitelce. Zvláštní, pravda, ale písmo je evidentně autentické.“

„Četl jste ho…?“ zeptal se Horác napjatě. „Inu ovšem… šlo pouze o jediné slovo. Přejete-li si to vidět, dám vám ho předložit.“

„To bych si přál.“

Přejeli Mánesův most a frčeli na Letnou. Nyní už mlčeli až do chvíle, kdy řidič zaparkoval.

„Padejte, padejte, Horáci, mám ještě dneska jiné věci kromě vás.“ Horác však věděl, že se Vašátka chytá netrpělivost, sám byl rozrušen. Nepochyboval, že se na papírku zjistí otisky — kromě Jardových — a že bude jakási strašná dohra. „Tak pojďte, pojďte.“

Vyšli patra až do podkroví, kde se nalézaly vedle sebe pouze dvoje dveře, kromě dveří na půdu.

„Vy se nějak bojíte.“ Vašátko zazvonil, ozvaly se kroky, někdo otevřel, ale Horác spatřil místo Oliny Kaďouska a zůstal všecek zaražen. Dlouho se neviděli.

„Dobrý den,“ Kaďousek se pozdravil jen s Vašátkem, Horácův pozdrav přeslechl.

„Promiňte, že vás na chvilku vyrušíme,“ řekl Vašátko tónem naprosté samozřejmosti, „ale nebude to dlouho trvat, potřebuji si jen něco ověřit na místě, jde o maličkost. Můžeme dál?“

„Prosím, račte.“

,Je Olina doma?“ zeptal se Horác.

Kaďousek neodpověděl, to už ho následovali do chodby a sotva vkročili do pokoje, Horác spatřil Olinu. Vypadala jak snící pierot, obličej skoro průsvitný a začerněné oči. Stála u válendy, na které ležel otevřený kufr a kolem hromádky nějakého prádla. Podívala se na něho — a otočila se zády.

„Promiňte, že vás vyrušujeme při balení. Vy někam jedete?“ ozval se kapitán bodře.

„Dovolte, já jsem vám dobře nerozuměl,“ řekl Kaďousek se svraštělým obočím. „Co jste řekl, že si chcete ověřit na místě?“

„Inu, jde o takovou maličkost. Vy se, slečno Tomšíková, nepamatujete na nějaké prášky v oranžovém balení?“ řekl kapitán.

„Ne…“

„Něco se prý tady s nimi provádělo. Nevyhazovala jste náhodou nějaký papírek… jak měl vypadat, Horáci?“

„Oranžový. Ale vždyť to víš, Olino,“ zamumlal Horác. „Co mám vědět? Řekni mi to česky!“

„Prosím vás, nerozčilujte se. Jestli ten papírek pan Mertl zahodil a vy říkáte, že jste ho nevyhodila, najdeme ho. Co koš, dívala jste se do něho?“

„Ne, ale nic jsem odtamtud nebrala.“

„No tak, Horáci, vy se na to pamatujete, tak to nejspíš najdete. S vaším dovolením, dělejte Horáci, ať tu zbytečně nezacláníme.“ Horác, všecek nemocný pocitem trapnosti, přistoupil dvěma kroky ke koši na papír a jal se prohlížet jeho obsah. Byl přesvědčen, že ten papírek vyloví okamžitě, byl přece nápadně barevný. Neviděl ho tam však, nebyl tu, ačkoli prohlédl papír po papíru. Narovnal se, pohlédl na Vašátka a zavrtěl hlavou. „Dejte si načas, Horáci, jen klidně,“ pravil kapitán, nemaje sebemenší ohled k jeho utrpení. „Nespěchejte. A co vy, slečno, co ten kufr? Kampak se chystáte?“

„Stěhuji si své věci. Nevím, proč tu zas něco hledáte. Těžko něco v tom nepořádku najdete.“

„Přesídlíte snad k rodičům? Říkala jste, že zatím nechcete.“

„Doufám, že je to moje soukromá záležitost.“

„Slečna Tomšíková u rodičů trvale bydlí a v ateliéru občas pracuje s mým svolením,“ ozval se chraptivě Kaďousek. „Ale prosím vás… já bytové otázky nevyšetřuji.“ Horác opustil koš a stál tu všecek nešťastný. „Promiňte,“ obrátil se ke Kaďouskovi, „já vám to musím vysvětlit. Naposled jsem totiž mluvil s Jardou já a měl jsem dojem…“

„Mně nemusíte nic vysvětlovat, to je věc tady soudruha,“ řekl Kaďousek chladně.

„Nic jsem z koše nebrala,“ řekla Olina, ale obracela se jen na Vašátka. „Nic jsem nespálila, nic jsem neviděla, nic jsem nevzala, tak si to tady prohlédněte a vemte si, co chcete.“

„Moment, tedy jste nenašla žádný podobný papírek? Na podlaze nebo někde jinde? Jaký přesně, Horáci?“

„Smačkaný do kuličky, oranžový, papír měl vzor,“ zamumlal Horác.

,,Nenašla jsem ho.“

„Děkuji vám. Mám k vám ještě jednu prosbu, nedala byste nám k nahlédnutí dopis pana Mertla?“

„Jak si přejete.“

Olina otevřela kabelku a podala Vašátkovi do rukou úzký pruh

papíru, na němž bylo cosi naškrábáno propisovačkou, a kapitán ho bez mrknutí oka předal Horácovi. Horác četl to jedno slovo snad zbytečně dlouho a ve skutečnosti uvnitř ledověl.

„Co na tom studujete,“ ozval se kapitán. „No nic, vraťte to tady slečně, ať si to uloží.“ Horác vracel lístek Oline, ale tvářila se, že ho nevidí, předal tedy papír Vašátkovi.

„No tumáte…,“ od Vašátka lístek přijala. „To jsou mi nějaké obřady. Děkuju vám srdečně za ochotu… já vás nebudu déle zdržovat, na shledanou. Vy ještě zůstanete, Horáci…?“

Horác ho za tu poznámku nenáviděl. Ani nevěděl, jak se dostal ven, byl všecek zmučený.

„Tak vida, nic?“ konstatoval Vašátko, když se octli venku.

Horác nebyl ani s to odpovědět.

„A jste si jistý, že to tam skutečně odhodil?“ pokračoval kapitán, nevšímaje si jeho pohnutí. Horác nic, sešli dolů.

,Je to ale docela zajímavé, že to zmizelo. Vy se na mě zlobíte?“

„Ani ne. Omluvte mě… potřebuju se z toh trochu projít.“

„Jen se projděte.“

— — —Fajnovka, pomyslel si Vašátko na jeho adresu, ale to už se Horác vzdaloval rázným krokem.

Kapitánova domněnka ohledně Horácovy psychologie byla sice správná — ale jen částečně. Horác byl především zdrcen tím, co pochopil, ale ve skutečnosti měl neblahé tušení ještě dříve, než sem dojeli. Bylo by poněkud složité sledovat pochod jeho myšlenek, ačkoli závěr byl prostý. Krom Oliny a Jardy a později Kaďouska do ateliéru nikdo nepřišel (nebyl si tím jist, ale pravděpodobně). Olina mohla papírek vyhodit mimoděk a nemusela si toho všimnout, anebo ho mohl zničit Jarda sám. Jedna věc byla jistá, že si Jarda za půl hodiny potom, co vzal ten prášek, pustil plyn a svou sebevraždou vlastně zatušoval, co se stalo. Kdyby ho byl při tom neviděl, nebyl by zapochyboval, že se otrávil úmyslně. A přece to úmyslně neudělal, což znamenalo, že mu někdo tu věc podstrčil, a musel to být někdo zasvěcený. Někdo, kdo o tom „happeningu“ věděl. Ano, Jarda mohl prášek zahodit, ale dalo se počítat s jeho povahou, s jeho absurdním slibem. Existoval jediný člověk, kdo to mohl spáchat. Jedině Olina mohla vědět, jak se Jarda zachová, najde-li někde v kvartýru či dokonce při sobě takovou hašlerku… ostatně ho sama provokovala. Co Horácovi dodalo, že pochopil, že se Jarda raději zabil, než by na ni ukázal. Musel vědět, co ho čeká, a přitom nezavolal o pomoc. Ani jemu neřekl slovo. Jestli mu v kritickém okamžiku došlo, od koho to má, byla pro něho sebevražda jediné východisko. O důvodech Horác nepřemýšlel, měl jen mlhavou představu o tom, jak se ti dva navzájem mučili. Jarda přece ty dva rozeštval nebo aspoň k tomu přispěl, že se Olina s Kaďouskem rozešli. A když ji konečně dostal do postele, holka sáhla k poslednímu a chlap, místo aby ji vydal, udělal za tím tečku. Horác šel ještě dál a řekl si dokonce, že jí to Jarda asi napsal. Rozhodoval se přece nějakou chvíli a jistě si prožil muka. Pravděpodobně předpokládal, že to bude ona, kdo ho první najde. Na takový cancour by byl Jarda nikdy nepsal, byl formalista a mluvný typ, a člověk se nezmění ani před smrtí. Neuměl si představit, že by byl chlap nevykřičel něco z toho, co cítil. Vždycky si o něm myslel, že je sketa, ale posledním činem v jeho životě nebyl podraz, ale gesto. Vždyť tu ženskou špinil, kudy chodil, a nakonec ji svou smrtí zaštítil. Ale co teď …? Co by měl udělat?

Jako vůbec kontemplativní lidé byl Horác zoufalý, když se od něho žádala iniciativa, ještě k tomu ve věci, kde se rozhodoval lidský osud. Měl samozřejmě několik možností. Jednou z nich bylo — znova vyhledat Vašátka. Nebo se mohl vrátit a promluvit si s Olinou na rovinu, ale nechtěl se setkat s Kaďouskem. A tak zvolil třetí možnost. Zastavil se cestou v Belvederu a zcela rozmyslně se zlískal. Nepil sice rychle, ale zato vytrvale a ekonomicky — vzhledem ke své kapse. Za dvě hodiny měl dost a vydal se k domovu, mohlo být něco kolem deváté. Kráčel konečně svou ulicí a blížil se k domu, když spatřil známou postavu, stojící tu jako na stráži.

„Haničko.“ Byl dojat, vzal její ruku do obou svých. „Co vy tady?“

„Čekala jsem na vás. Říkala jsem vám přece, že přijdu,“ řekla. Ruku měla studenou, asi čekala dlouho.

„Promiňte… mně se to všechno plete. Vy jste mi řekla, že přijdete?“

„Ano… předevčírem jsme přece spolu telefonovali a já jsem vám pověděla, že mám předvolání.“

„Aha… Tak to máte odbyté…? Jak jste dopadla,“ zamumlal.

„Já vám to všechno povím.“

„Já jsem ale opilý,“ konstatoval fakt.“

„Mně to nevadí.“

„Nezlobte se na mě, dívko milá, ale jsem do jisté míry… společensky odrovnaný.“

„Já vás vyprovodím nahoru,“ slyšel její hlas. Vjemy k němu přicházely zdálky jakoby clonou. Dívka si zřejmě usmyslila mu pomoci, což bylo sice od ní laskavé, ale měl by jí to vymluvit. Namísto přemlouvání však zamířil do dveří, našel je bezpečně a už stoupal do schodů způsobem opilců. Až nahoře si uvědomil, že děvče je tu s ním.

„Namotal jsem se do něčeho hrozného, holka malá,“ pronesl, sotva padl na postel. Uměl být v oslovování velmi něžný, zvláště při ztrátě zábran. „Vy byste měla vzít do zaječích a ne sedět a dívat se na mě. Běžte domů k mamince.“

„A proč.“

„Protože matka je unum necessarium. Vy tomu nerozumíte, viďte, vy jste latinu neměli. Matka je jedno potřebné. Jako víra pro křesťana. Ale my si tykáme, tak mi tykni.“

„Už je ti dobře?“ zeptala se ho opatrně .

„Jak by mi mělo být… dobře mi je, všechno je dobře, až na to, že je to zlý.“

„Co se povídá… co se stalo Jardovi,“ zašeptala.

„Co se povídá, co se povídá, jako by na tom záleželo, co se povídá. Ale ty tu neseď a nedívej se na mě, blázínku. Pročpak jsi na mě čekala, co?“

„Protože vás mám ráda,“ zněla překvapující odpověď.

„Bože, děvče, to máš koho,“ řekl dojat.

Jeho další reakce byla v jeho stavu přirozená, bezprostředně nato zdříml.

Usnout po vyznání mladé a žádoucí dívky je svým způsobem výkon, ale Horác měl v sobě značné kvantum vodky a upadl do limbu z důvodů čistě fyziologických. Nebyl by udržel oči otevřené, i kdyby na tom závisel život. Ale procitl za chvilku, což způsobila zčásti pozice nevhodná ke spaní a zčásti to, jak hned zkonstatoval, že tu dívka ještě sedí a dívá se na něho. „Ach, dívko milá,“ pronesl. „Zdá se, že si zbytečně komplikuješ život. Jdi domů, blázínku. Se mnou dneska nic nebude,“ a po těch slovech znova usnul.

Doba kolem jedenácté hodiny je nešikovná pro návrat domů, brzy vlastně už není a zas není dost pozdě, aby se člověk proplížil do postele a tak se vyhnul různým otázkám. Sotva se Hanka octla na chodbě, poznala, že je to špatné, matka na ni čekala a byla mrzutá.

Paní Pešková nebyla vlastně jen mrzutá, ale poněkud podnapilá a nervy v ní jen hrály. „Kdes byla?“ uvítala dceru.

„Přece u Líby. Nechceš s něčím pomoc? Mělas mi to nechat,“ vešla a pohlédla na ni s náznakem úsměvu. „Kde je Boďa?“

„Tak tys byla u Líby, ty lhářko prolhaná. Žes byla u něho, co? No řekni, že je to pravda!“

Po pravdě řečeno, způsob ječeni na dceru nebyl u paní Peškové něčím neobvyklým a Vašátko, jenž s ní opět nedávno mluvil, by byl užasl, jak ta jemná dáma dovede být sprostá. Ve skutečnosti paní Pešková sprostá byla, ale rychle na to zapomněla. Když začala ječet, Hanka mlčela, byla na její výbuchy zvyklá. „Ty se jdeš válet s chlapem a neráčíš mi říct ani slovo, co se děje! Jdi se válet s kým chceš, ale žádám tě, abys zachovávala aspoň minimální slušnost! Tak mluv, kde jsi byla! Jsi snad němá?“

„No tak jsem byla u něho, když to chceš vědět. V bytě a spali jsme spolu!“ vykřikla dívka hystericky.

,,A tím se chlubíš? Že za ním běháš jako děvka?“

„Propánakrále, přestaň. No tak, Evinko, co na ni křičíš.“ Objevil se Chvojka v županu.

„Zeptej se jí sám, ty… a ona ti řekne, že byla u Líby,“ ozvala se paní Pešková zlomeně; Před Boďou už nekřičela. „No tak nebyla u Líby.“

„Čím já si zasloužila, že mi tak lže? Ty jsi svědek, že jsem jí věřila, že byla u Libuše, a že jsem tam volala jen proto, že ji sháněl Hons. Haničko, máš volat okamžitě architekta Honse,“ pronesla zcela jiným, bolestným hlasem. Už plakala, po tvářích jí začaly stékat slzy.

„Ale neplač, Evinko,“ řekl Chvojka. „Uklidni se. Jak ti to měla Hanka říct, když jsi na ni začala křičet. Ona ti to poví…“

„Už je pozdě.“

„Co jsem ti měla říct, já opravdu nevím, co jsem ti měla říct,“ vyhrkla Hanka zúženým tónem.

„Přestaňte, ženské, co vás kouslo? Jako by nebylo bez toho dost malérů. Proč jsi mámě neřekla, že tě vyslýchali?“

„Byla bych jí to řekla… potom.“

„A ona mi neřekla ani slovo, ani slovo,“ opakovala paní Pešková. „A divíš se jí?“

„To si od tebe nezasloužím, Boďo, a připomenu ti to, jednou ti to připomenu.“

„Co jsem řek, propánaboha?“

„Jenom to, že se jí nedivíš, že neřekla ani slovo matce.“

„Nic takového jsem nevyslovil.“

„Ale ano, přestože víš, co mi řekla Kaďousková. Mertl se asi otrávil, Haničko, rozumíš mi česky?“

„Jak to otrávil, vždyť si pustil plyn,“ zašeptala. „Netvař se, žes to nevěděla.“

„A nechceš mi povědět, jak to má vědět,“ poznamenal Chvojka.

„Já ti pouze vyřizuji, Haničko, že máš okamžitě volat architekta Honse,“ řekla paní Pešková nelogicky.

„Hanka mu zavolá… běž mu zavolat, Haničko. Musíš k ní být opatrnější, když s ní mluvíš,“ řekl Chvojka, jakmile za dívkou zapadly dveře. „Bere přece seduxen.“

„Copak ho bere? Nebere… je tak tvrdohlavá.“

„Musíš se přece trochu ovládat.“

„A ptá se někdo mě, z čeho já se mám ovládat?“ řekla paní Pešková zoufale. Už se vzpamatovala a nyní se za svůj výbuch styděla. „Věděl jsi, jak na tom jsem, a klidně sis šel číst. Popři, že je to pravda. Dobře jsi věděl, jak na tom jsem, a nechal jsi mě. Ani napít ses se mnou nechtěl.“

„Víš, že mi to škodí. Ale bojíš se zbytečně. Ten člověk byl nepochybně blázen.“

„Ale Hanička ho znala. Tobě je ostatně fuk, že s tím svým šamstrem spí,“ řekla bez souvislosti.

„Není mi to fuk, ale co mám dělat.“

„Měl sis s ním aspoň promluvit, když tady byl. Vůbec to není inženýr, to byla zase lež, je to evidentně malíř.“

„Ale nevypadá nejhůř.“

„To ne, ale je proti ní starý. A je ženatý, i když asi žije od rodiny. A že se odvážil sem za ní přijít, není to fantastické?“

„Ani ne. Třeba se chce rozvést.“

Paní Pešková vydala opovržlivý zvuk a šla za dcerou, která právě telefonovala, sedíc schoulená na stoličce na chodbě, a postavila se jí za zády. Poslouchala každé slovo, a když Hanka skončila, vyptala se jí podrobně, co chtěl.

Hons chtěl vědět jenom, co se jí ptali, a paní Pešková s tím byla spokojená, zčásti hovor slyšela a mohla se přesvědčit, že mluví pravdu. V půl dvanácté byla domácnost už zcela tichá a Hanka se konečně vydala do spíže a hledala něco k jídlu jako dítě, kterému za trest nedali najíst. Ve spíži našla otevřený švestkový kompot a v lednici na talířku dietní salám. Chvatně snědla salám bez chleba a lovila si k němu ze sklenice švestky. Kousíček salámu byl zelený, ale snědla ho také. Za chvíli už ležela pod pokrývkou a usínala s hlavou na lokti, stejně nedotčená po návštěvě u jistého muže, jako když k němu přišla.

*

Olina Tomsíková usínala na zádech s jednou rukou lehce opřenou o hrdlo, o čemž odborníci na spánek říkají, že tato pozice svědčí o cílevědomosti. Těžko říci, jestli byla Olina cílevědomá, ačkoli spala obvykle na zádech, což je také příznakem nebojácnosti, kdežto člověk, usínající na břiše, projevuje tak svou touhu uniknout životu. Ať už to bylo jakkoli, Olina usnula a spala. Člověk si zvykne na všechno. Usne i ve vězení, někdy usne i s vědomím, že je škaredě nemocen, a usne třeba i s myšlenkou, o které si myslíval, že by ji nesnesl. Ležela tu sama, pochopitelně. S Dušanem to bylo zoufale udeřené. Přišel za ní jen proto, že se chtěl dozvědět něco o Jardovi (a nebyla si jistá, jestli snad něco netuší). Krom toho si s ní chtěl prakticky promluvit, vždyť od té doby nesáhl na práci a potřeboval sem zase chodit. Ale sklapl, zeslábl. Začal ji přemlouvat, aby tu ještě zůstala, ze soucitu, pochopitelně, ale spíš proto, že se mu při pohledu na ni dělalo nanic. A jen kvůli tomu, že si byla jistá, že je mu hrozně, usínala Olina s drobet útěšnějším pocitem než včera. Kdysi si přála jedině, aby ji miloval. A teď si přála, aby mu bylo hodně zle, hodně, hodně, jen ať trpí. Jinou útěchu neměla. Každý večer si vlastně přála, pravda, aby usnula a už se neprobudila. Ale vzbudila se a takový kratičký moment před probuzením ji to vždycky oklamalo, vždycky zapomínala, co se stalo a že je Dušan pryč, a teď zase, že Jarda. Konečně se probudila úplně, uvědomila si, že je sobota a že nemusí vstávat, podívala se na hodinky, bylo půl sedmé. Vstávat, se jí ještě nechtělo, ale cítila, že nutně něco potřebuje, třeba se začíst do nějakého románu, jak to dovedla, když byla mladší; ale copak mladší, když měla Dušana, četla, až jí červenaly uši, nebo si sem-tam něco ušila, anebo se dovedla rozvášnit a třeba dvě hodiny o něčem diskutovat. Ale teď už ji nic nelákalo, všechno ji opustilo.

Za okamžik byla z postele, napráškovala se, zapila svou dávku vodou a šla si znova lehnout. Nespala, ale to, co se přihodilo, už k ní nemohlo, byla obrněná proti všemu, myslelo jí to živě a přitom jí bylo všechno nádherně jedno.

Ležela až do deseti hodin a dokonce si řekla, že za chvilku vstane, když se ozval zvonek. Nereagovala hned, ale když ten vytrvalec zvonil dál, napadlo ji, že by to mohl být Dušan, slezla tedy z postele a tak, jak byla, v elegantním černém pyžamu si šla napřed upravit vlasy a oči. Učesala se, začernila si řasy a zesvětlila víčka. Pak teprve otevřela. A hned poznala, kolik uhodilo. Bylo to zde a ve skutečnosti to čekala. Za dveřmi stáli dva muži v uniformě, jeden s hodností, ale žádného z nich neznala (Vašátko s nimi nebyl).

„Dobrý den, slečno Tomsíková,“ řekl ten s hodností a představil se. „My jsme vás hledali ve vašem bydlišti, kde jste hlášená… tak jste se nepřestěhovala, jak jste řekla. Nejste snad nemocná?“

„Trochu… Počkejte, vezmu si něco na sebe.“

„Přijdeme tedy za několik minut… za kolik, prosím?“

„Ale co… pojďte dovnitř.“

Vpustila je, šla před nimi nedbale v pyžamu do pokoje, cítila, jak jí vlasy splývají po zádech a jak na ni ti dva hledí. Ale pocit, že dělá dojem, byl slabý proti pocitu, že se na ni něco řítí. Potřebovala se co nejrychleji vzpamatovat. Za chvilku se vrátila z koupelny v čínském župánku, který si oblékla přes pyžamo. A zapálila si. Ti dva tu pořád stáli. Ten s hodností, asi třicátník, odkašlal. Držel přitom v ruce nějaké úřední papíry… vypadaly jako vysvědčení.

„Musím vám, slečno, oznámit takovou věc… přečtěte si tady rozhodnutí státní prokuratury v Praze… Prosím… přečtěte si to, my vás nebudeme při čtení rušit.“

„Co byste mě rušili, já si to přečtu, když to musí být,“ řekla nedbale. Měla přitom intenzívní pocit, že za ni promluvil někdo jiný.

Ten s hodností — všimla si přitom, že je oholený a že má asi nazrzlé vousy, pokud není oholený, jí podal papír do ruky. Začala číst, četla i své jméno, ale při největší snaze nerozuměla smyslu, věta se jí začala plést už od prostředka. Vrátila se k začátku a znova si to přečetla, až jí konečně svitlo. „Vy mě chcete sebrat? Ale já jsem nic neudělala…“

„Počkejte, občanko, vy tomu snad dobře nerozumíte. Státní prokuratura pouze dala souhlas, aby na vás byla uvalena vyšetřovací vazba. Já bych vám to vysvětlil…“ Zahovořil zdvořile, dokonce laskavě.

„Ale proč… proč, když jsem nic neudělala?“

„Vždyť to tam stojí, vy jste to nepřečetla pozorně. Tady,“ vzal jí úřední spis z ruky a ukázal jí řádek. „Podívejte se… přečtěte si to ještě jednou.“

„Ale já jsem ho neotrávila“ vyhrkla.

Zareagoval překvapeně. „O to vůbec nejde… to tam přece nestojí. Vy máte být zajištěná pro podezření ze spoluviny na protizákonném přechovávání a manipulaci s některými látkami, na které se vztahuje zákon o jedech. Já se divím, občanko, jak jste na to přišla?“

„Já myslela, že jste mysleli,“ umlkla, ale snažila se usmát. „No prostě jsem myslela, že snad… když jsem s ničím nemanipulovala. Nemůžu absolutně za nic.“

„To všechno bude záviset na dalším průběhu vyšetřování. Jestli si přejete, já vás hned budu informovat o vašich právech. Možná že — bude nejlepší, že ano, když vám přečtu příslušný odstavec ze zákona.“

„Já chci vědět, jestli budu muset s vámi,“ řekla odhodlaně. „To budete muset… přečtěte si laskavě tohle… to vám to objasní.“

„Ale já nechci,“ vyhrkla v návalu zoufalství. Uvědomila si totiž, že tam bude sama… vezmou jí i prášky, všecko… zblázní se.

„Podívejte se, vyšetřovací vazba je časově omezena podle zákona, a když se prokáže vaše nevina, jdete domů… rozumíte, je to nutné opatření, pokud hrozí nebezpečí…“

„Ale tady žádný nebezpečí nehrozí. U nás jste už prohlídku dělali, tak já nechápu, co by mohlo hrozit.“

„Nedá se nic dělat. Váš občanský průkaz, prosím.“

Když mu podávala legitimaci, zvedla hrdě hlavu. Byla zoufalá, ale vzpamatovala se, no co, tak se zblázní… vždyť je to jedno.

„Ale já nejsem připravená.“

„Inu, tak se připravte, oblékněte, nic zvláštního si s sebou brát nemusíte, všechno dostanete.“

„Musím vám ale oznámit, že jsem nemocná. Smím si vzít s sebou léky?“

„Léky samozřejmě. Jste snad zneschopněná?“

„Ne… ale léčím se… chodím pravidelně k nervovému lékaři.“

„V tom případě můžete hned žádat o lékařské vyšetření. Ale prozatím jste uznána zdráva a my musíme jednat podle toho.“

„Chtěla bych si pak někam zavolat.“

„To můžete… řekněte mi komu a klidně si volejte.“ Napadlo ji, že by to mohla říci Dušanovi, ale pak tu myšlenku odmítla, ne, Dušanovi ne, ať mu to řeknou. Tak komu…? Komu? Když probrala svou rodinu, nenašla nikoho, komu by měla chuť volat. Rodiče byli kapitola sama pro sebe… brečeli by sami nad sebou, čím si zasloužili takovou ostudu. Brácha, švagrová….ti ji rádi neměli. Přítelkyně… ale kamarádila hlavně s muži, ženy jí připadaly vždycky falešné. Vtom ji napadla Danica. Jediná ze známých, která se za ní přihnala hned potom, co Jarda —. Danicu sice znala také od Dušana, ale neopustila ji, když ji Dušan nechal.

„Zavolala bych Danici Kozlové… je to sochařka, chcete snad adresu?“

„Kdybyste mi to laskavě nadiktovala,“ a už vytahoval notes. Řekla mu Danicinu adresu. A hned byla u telefonu, vzala sluchátko a vytáčela.

„Ahoj, Dádo. — — — Nic zvláštního, jak se máš?“ Měla přitom zvláštní a hazardérský pocit; Dada byla dost řečná, a netušila přirozeně, za jakých okolností s ní mluví.

„Co… co to povídáš. To muselo být prima. Jedeš na chatu? S kým? — — — No já nevím, kdy budu moct jet s tebou, to záleží na moc věcech.“ Pohlédla přitom na ty, kteří ji poslouchali a prozatím nedávali najevo netrpělivost. „…Sama? No právě teď tu sama nejsem. Kdo tu je… jak bych ti to řekla…“

Teď teprve se příslušník zamračil. „Sdělte jen stručně, co potřebujete, a pouze osobní a rodinné věci, prosím.“

„Tak já se s tebou loučím, Dádo… měj se dobře, drahoušku, pá, pá… ne, nic mi není, jenom tak obvykle… to se dozvíš, děvečko moje. Ahoj,“ a zavěsila.

Pohlédla na ně a znova si uvědomila, že je to pravda, ale že se nesmí za nic dát do pláče.

„Myslím, že byste se měla začít připravovat,“ pravil ten nazrzlý orgán. „Že bychom si na to sedli?“

„Ale ovšem.“

Pak si začala připadat jako ve snu. Vybrala si ze skříně šaty, nevěděla, které si vzít, pak si vytáhla černé kalhoty a teplý svetr, ale měla by mít něco, kdyby tam bylo teplo. Punčocháče, spodní prádlo, pyžamo. Odebrala se do koupelny, kde se začala mýt, ale pak toho nechala a oblékala se. Znova se česala. Hleděla přitom na sebe do zrcadla a bála se trochu, nesměla se tam zbytečně dívat. Pak se znova napráškovala, ale bála se vzít takovou dávku, aby to na ní nepoznali, a tak jich spolkla malinko, jen tolik, aby to všechno vydržela. Tuby s prášky si dala do kapes a pak horečně přemýšlela, jak to udělat, aby jí aspoň něco nechali. (Stejně s tím chtěla přestat; začala takhle blbnout, když se s Dušanem začali hádat, předtím brala jen semtam něco proti bolesti hlavy a pak mu to dělala i natruc, aby měl o ni strach.)

Konečně byla připravena, ale měla stále pocit, že jí něco chybí. Chodila po pokoji, hledala kapesníky, ale už si jich přece několik vzala. Propisovačku, dopisní papír, knihu na čtení, necesér s toaletními potřebami… všechno měla. Plášť…

„Už jste hotová? Abychom už snad šli,“ pravil ten s hodností.

„Mohla bych ještě napsat lístek?“

„Komu chcete psát?“

Dušanovi samozřejmě, ale co…?

„Jen pár řádek jednomu známému.“

„Řekněte mi jméno, adresu a my mu to předáme.“ Zavrtěla hlavou, už ne, a také nevěděla, co by mu psala. Za dalších pět minut skutečně vyšli… nevěděla dobře, jak se octla dole, ale šla se vzpřímenou hlavou, kdyby někoho potkali, a pak nastoupila do vozu. Vůz se rozjel. Seděla na zadním sedadle vedle toho nazrzlého muže, který si sedl tak, aby se jí ani náhodou nedotkl. Jeli… kolem projížděla auta, chodníky byly plné lidí… zvláštní, že je všechno takové, obchody, všimla si nějakého mladého chlapíka, který stál u chodníku, když zabrzdili před křižovatkou. A podíval se na ni… Najednou si představovala Dušana, jak mu bude, až se to dozví, jestli si ještě vzpomene na to, jak s ní spal, a jestli mu to bude jedno, až bude mít soud. Nebude mu to jedno, je citlivý. Pak si představovala v jeho objetí Marcelu, ale je taková placatá, nešmrncovná… Dušan si určitě najde jinou.

„Chcete si zapálit?“ Muž v uniformě jí přistrčil krabičku a už vytahoval sirky. Je to slušňák, nebo je to s ní tak zlé…? Ale vzala si cigaretu.

*

O Olinině zatčení se Horác dozvěděl hned v sobotu a ačkoli to vlastně čekal, deprimovalo ho to silně. Sotva se po včerejšku trochu zmátořil, zatelefonoval slečně Šindelářové, aby se jí zeptal, co se děje a jestli je Olina doma (byl by za ní asi zašel, což by nebylo sice rozumné, ale jemu dosti podobné). Slečna mu pověděla, že někdy kolem desáté byli u Oliny opět, že s nimi odjela a ještě se nevrátila. Ostatní si přirozeně domyslel.

V rozpoložení přiměřeném okolnostem zatelefonoval v sobotu večer Vašátkovi, ale kapitán byl odměřený a řekl mu upřímně, že teď by nebyla na jejich schůzku vhodná doba — a tak se Horác stáhl. Ani se nezeptal, kdy má tedy přijít. Večer probil o samotě při nějakém tom pivu. Ačkoli věděl o dívce, a dokonce — jeho milující dívce, která by tam za ním přišla, kdyby si to přál, jeho pocity byly poněkud složité. Měl přirozeně výčitky, že se tak opil, zatímco na něho oddaně čekala, ale na druhou stranu bylo snad dobře, že nebyl ve formě. Čert nikdy nespí, a holka byla přes ty tajemné kecy o nějakém poměru naprosto nezkušená. — Byl smutný jako pes, vzmáhala se v něm apatie. Při pomyšlení, že Olinu usvědčí asi jedině na základě jeho výpovědi, měl chuť se znova udělat jako včera, ale cítil, že by ho to dorazilo. Žaludek měl jak na vodě a nervy, se v něm začaly viklat, a ostatně mu to nechutnalo.

Neděli skoro celou proležel s obličejem obráceným ke stěně. Byl tak apatický, že neměl ani sílu vstát a připravit si něco k jídlu. Nebyl to stav mu neznámý, v návalu deprese proklimbal někdy celé dny a bylo to s ním zkrátka škaredé. Jeho známý psychiatr, k němuž se občas dokopal, ho náramně vážně varoval a rozebíral mu jeho nemoc vědecky; tvrdil mu, že nechá-li to být, onen číhající nepřítel, kterého si nosí v mozku, ho jednou zahubí, ale Horác nebral vůbec doktory příliš vážně a tyhle zoufalé návaly u sebe nepokládal za nemoc.

Musí se říci, že zatímco Horác ležel doma v posteli, Vašátko byl právě ve finiši, a když se v úterý pozdě večer vracel domů do Michalské, byl zas poprvé za celou dobu pátrání klidnější: zahlédl totiž v bezpečné vzdálenosti cílovou pásku.

Bylo by patrně na místě podat zasvěcený nástin orgánů Bezpečnosti, ale to je právě věc velmi složitá. Vašátko přece jen patřil už k těm starým pánům, kteří si vysloužili privilegium dostávat materiály na stůl a zatrhávat v nich červenou tužkou (jak se o tom někdy vyjadřují ti mladší, kteří informace dávají poctivě dohromady). Nemusel se třeba zdržovat ověřováním faktů, od toho jsou zde jiní; nemusel vést všechny výslechy osobně a mohl si z nich vybírat. Jenže Vašátko byl dříč a kromě toho ho pálila chyba, které se dopustil s Mertlem. Nesmělo se dál riskovat, a tak bylo rozhodnuto o vazbě pro Tomšíkovou, ale nikoli pro podezření z vraždy, ale pro podezření ze spoluviny.

Co se týká té zvláštní — a krásné mladé ženy, jak musel uznat, nebyl s ní zdaleka hotov. Ano, Horácova výpověď byla povážlivá, ale Vašátko nebyl tak zbrklý, aby stavěl na něčím subjektivním dojmu, třebaže šlo o přítele. Tomšíková samozřejmě zatloukala všechno, jako by si byla jistá, že proti ní zatím nemohou nic mít. Co se Vašátkovi rovněž nelíbilo, byl ten cárek papíru s Mertlovým písmem, a byl si skoro jist, že ostatní ztopila, to však mohlo být z důvodů ryze soukromých. Někdy si říkal, že se snad jedu zmocnil pouze Mertl a udělal kolem své sebevraždy notný povyk, aby namočil i další.

Je snad zbytečné říkat, že mu byl Mertl nesmírně nesympatický a že podle všeho, co o něm slyšel, ho pokládal za rozkladný, protispolečenský element, a přitom za člověka s histrionskými sklony. Jed se ovšem nevyskytl jen v jeho případě, měli tu přece dva případy další a zatím nebylo možné zjistit, jestli byly v souvislosti nebo dokonce jestli mohl být Mertl pachatelem. Ale v úterý večer si kapitán zasloužil svůj doušek. Jak už to chodí, pomohla mu vlastně náhoda (ale byla to náhoda, že mezi tou záplavou informací z terénu vybral jednu, a byla to náhoda, že si za tím šel?). Informace pocházela od jisté štíhlé, melancholické dámy, střežící dámské toalety na nádraží Praha-střed, a týkala se nějaké ženy, která se tu občas zastavovala a bavila se s ní, vypadala prý náramně slušně a dobrosrdečně, až na to, že z ní jednou vytáhla pod záminkou, že si zapomněla peněženku a potřebuje nutně tetě koupit jízdenku do Olomouce, padesát korun a od té doby se neukázala. Byla to tedy běžná, všední příhoda, taková, jakých orgány VB zaznamenávají týdně desítky a která by vzhledem k padesáti korunám nestála ani za ten čas. Vašátko však tuto zprávičku vylovil. Došel si za melancholickou paní na nádražní toaletě osobně a dozvěděl se něco, co jí tenkrát vypadlo z hlavy či nač si vzpomněla až nyní — že ta žena měla paruku. Popis, který mu dala, souhlasil s tím, co bylo známo o ženě, kterou Hromada tehdy vyfotografoval: byla asi padesátiletá, robustní, ale ne tlustá, ramenatá, dosti velká. Měla na sobě červený flaušový plášť, béžově plavou paruku, vůbec příjemný zevnějšek a celkově prý dělala dojem, že je hodná… snad trochu jednoduchá. Vykládala jí, že má muže učitele, tři děti a sama že je ošetřovatelkou (má prý zrovna dlouhé volno mezi službami, kdy si musí obstarávat všechny nákupy. Do toho jí přijela samozřejmě ta teta. Tvrdila jí, že pracuje na dětské chirurgii na Karlově náměstí).

„Poslouchejte, drahá paní, proč jste nám to neřekla všechno hned,“ řekl kapitán nakonec.

„Božínku, jak jsem mohla vědět, že by vás to zajímalo,“ řekla melancholická dáma. „Dobrá, dobrá, ale co ta paruka, proč jste neuvedla v popisu hned, že měla paruku?“

„Prosím vás, to přece není dneska nic výjimečného, já si nevzpomněla,“ řekla vážně. „Nemyslete si prosím, že jsem hamižná… já bych to byla ani nehlásila… rozumíte mi přece, mně nešlo o těch padesát korun, kolikrát já je sama někomu dám… ale mě mrzelo, že mě tak obelhala. Řekla mi, že se vrátí nejdéle za dvě hodiny a přinese mi to zpátky, a vidíte, nepřišla. Mně vám to připadalo tak divné… tak zvláštní. Řekněte mi upřímně, pane majore, je to vůbec možné?“

„Ale je.“ Byl vzrušen.

„Vy si myslíte, že byste ji mohli najít…? Podle toho, kde pracuje?“

„To jsou všechno lži, drahá paní… pomoci nám můžete jedině vy. Víte co, dnes po službě přijdete ke mně a pokusíme se ji najít spolu. Poznala byste ji podle fotografie?“

„Myslím, že ano.“

Domluvili si hodinu a paní Weidenhofferová, jak se jmenovala, se dostavila přesně (velmi elegantní, s mondénní parukou na hlavě), a pracoval s ní skoro do devíti. V kartotéce však hledanou ženu nenašli… O fotografiích z Hromadova filmu, které jí rovněž ukázal, prohlásila paní Weidenhofferová pouze, že je to ohavné. Odmítla si je vůbec prohlédnout, protože ji to uráželo. V půl desáté kapitán večeřel u Šuterů talián s křenem a vypil k tomu dvě plzně. Věděl… ano, byl si jistý, že tu ženu najdou a že je to otázka dvou tří dnů. A cítil v kostech, že je to ona… Když mu v pozdní hodinu zatelefonoval Horác, Vašátko zkonstatoval, že má zastřený hlas, jakoby o tóninu hlubší. „Ne Horáci, nechoďte sem, zbytečně byste sem vážil cestu. Říci vám nic nemohu… nemám vlastně ani náladu o tom diskutovat, upřímně řečeno.“

„Nemoh bych přijít ani na moment? Je mi z toho ňák pekelně,“ slyšel Horácovo mručení na druhém konci. „Nejsem ani daleko, sedím ve Čtrnáctce.“

„Dejte si navrch dvanáctku, jeďte domů a vyhajejte se,“ odpověděl. A když Horác mlčel: „Vážně, Horáci… vy byste udělal ze všeho nejlíp, kdybyste to celé pustil z hlavy. Bez legrace, člověče. Udělal jste, co bylo vaší povinností, řekl jste mi, co jste věděl, a tím to pro vás hasne, rozumíte? No tak… slyšíte? Co vy na to?“

„Budu se snažit.“ Horácův hlas zanikl v nijakém šumu a tak Vašátko zavěsil.

*

Danica Kozlová byla čtyřicítka, jinak tvor s širokým srdcem, ačkoli bylo nebezpečné před ní něco říci. V jejím srdci měli místo i tak zavilí nepřátelé jako Kaďousek a Horác — a snesli se tam lépe, než by se byli snesli v jednom bytě (naštěstí měla tolik rozumu, že je zatím dohromady nezvala). Bydlela osaměle ve dvou kumbálech na Malé Straně, kde měla zařízen i sochařský ateliér. Tvořila figurky, plakety, plastiky a kromě toho, že uměla pracovat jako ďas, byla agilní i v charitativním smyslu, až to jejím přátelům mnohdy nebylo příjemné. Říkalo se o ní všeobecně, že už lidem nadělala spoustu trablů, ale nebyla si toho vědoma. Různé nepříjemné věci vyřizovala ne ze zlomyslnosti, ale z pravdomluvnosti a upřímnosti věčné kamarádky. Jestli se jí někdo za zády posmíval, na tom jí záleželo pramálo. Šla si životem, dalo by se říci, plula si životem jako poněkud osamělý škuner, spíš jako mateřská loď, ale bez mužské podpory a bez předstírání — nic si z toho nedělala.

Ale teď — vlastně už od minulého týdne měla starosti, dokonce tak vážné starosti, jaké snad ještě nikdy neměla. A co se jí také nikdy nepřihodilo, vydržela už týden o něčem mlčet. Ano, chtěla se svěřit Dušanovi, ale viděla, že je ten chlapec blízký zhroucení, takže se ovládla. Týkalo se to Oliny Tomšíkové. Tu jeho sexbombu neměla Danica nikdy ráda a stýkala se s ní jen kvůli němu. Ale když ji Dušan opustil, připadalo jí nespravedlivé, aby ji opustili také všichni jeho přátelé, a tak jí zatelefonovala a navštívila ji — a byla skutečně k politování. Samozřejmě že měla Danica dojem, že už to zase zkouší s Jardou Mertlem — Olina byla už takový typ jak ten břečťan, co se musí kolem něčeho vinout. Dušan ovšem, když mu to naznačila, se jí vysmál a tvrdil, že je to absurdní.

A pak se Danica od něho dozvěděla tu strašnou věc, že Jarda spáchal sebevraždu. Dušan byl zničený, že sotva mluvil… měl Jardu přece jen rád, ačkoli říkal předtím, že ho musel vytřást jak veš… hlas se mu třásl, div se nerozplakaí. Vlastně jen kvůli němu se stavěla u Oliny. Ano, upřímně ji litovala, ačkoli si myslela, že to jistě trochu zavinila. Danica byla totiž přesvědčená, že lidé, kteří spolu žijí, mají za sebe navzájem odpovědnost. Olina si měla aspoň povšimnout, že se s Jardou něco děje. Nevyčetla jí to ovšem, a tak si povídaly docela obyčejně a přiměřeně okolnostem, až jí Olina sama přiznala, že byl Jarda do ní blázen. A pak jí dala přečíst něco strašlivého. Danica nechápala, proč jí to dávala číst ani jak jí vůbec mohla dát něco takového přečíst. Když si to přečetla, nemohla se na Olinu ani podívat, ale Olina se tvářila nechápavě — naprosto klidně — a řekla jí, že sama neví, co si z toho má vybrat. Danica, otřesená do hloubi duše, se s ní za chvíli rozloučila a odešla.

Ale ten ubohý chlapec ji přece obvinil, že ho zabila…! Jak tomu mohla nerozumět? Co to mělo znamenat a proč jí to dávala číst? Danica nechápala, a jak už řečeno, chtěla se svěřit Dušanovi, ale poznala, že je v takovém stavu, že ho musí ušetřit. Danica, jak byla duše důvěřivá a sdílná, si přece jen uvědomovala, že je to věc příliš vážná, aby ji dala do oběhu. Dlouho přemýšlela nad tím, proč jí to Olina dala přečíst, a napadl ji jediný možný důvod, že snad dopis našel a přečetl někdo jiný dříve než ona, třeba ta sousedka, a Olina si ji zajišťovala jako svědka, že to někomu dala přečíst dobrovolně, kdyby sousedka chtěla vypovídat a dopis se mezitím ztratil.

To by si ovšem Olina vybrala špatně. Musela by říci pravdu… Když se Danica dozvěděla o jejím zatčení, nemohla to už vydržet, musela se někomu svěřit, ale komu — až ji po krátké úvaze napadl jediný vhodný objekt. S tím mlčenlivým chlapcem, jenž ostatně znal Jardu, byla vždycky zadobře, ačkoli mu Dušan nemohl přijít na jméno, jenže bylo poněkud obtížné ho sehnat.

„To jsem ráda, že voláš, Horáci,“ řekla Danica, jakmile poznala jeho hlas v telefonu. (Ozval se jí ale až příští týden ve čtvrtek po poledni.) „Marně tě sháním už od soboty… nechala jsem pro tebe vzkaz u půltuctů lidí… řekli ti to?“

„Koresponďák by byl rychlejší. Copak je?“

„Musím s tebou mluvit, hochu… šlo by to dnes?“

„Jistě.“

„Chceš přijít ke mně, nebo si dáme rande ve městě?“

„Jak chceš, přijdu kamkoli kdykoli.“

„Tak já mám dnes ve čtyři nějakou jednačku, ale předtím bychom se mohli sejít ve Slávce… hodí se ti ve tři?“

„Ve tři jsem tam… nashle, děvče.“

Přesně ve čtvrt na čtyři, Danica totiž nemohla být dochvilná, ať dělala co dělala, vešla do Slavie, prošla mezi hustě obsazenými stolečky a hledala ho, až na ni zakýval. Seděl sám u nejzastrčenějšího stolku u schodů do suterénu a před sebou měl panáka a sklenici minerálky. Pohlédla na něho a vzpomněla si, že Dušan o něm říká, že má tak arogantní obličej, že by mu hned jednu vrazil.

Na mou duši, kde to Dušan sebral — Horác totiž vypadal všechno jiné než arogantně, spíš nemocně, a Danica byla při pohledu na něho dojatá a „celá pryč“ z toho, co se chystala říci. „Bože, Horáci, ty vypadáš.“ Přisedla si k němu. „To je v kraji, to se vybrousí.“

„Ty ještě žertuješ, ale mně už humor došel. Poslechni, musím s tebou o něčem mluvit. O Olině… víš přece, že je od čtyřiadvacátého na Pankráci?“ Horác přikývl a čekal.

,Já jsem s ní mluvila poměrně nedávno. Telefonovala jsem s ní v sobotu a předtím jsem za ní byla v úterý, druhý den potom, co Jarda —. Nemáš potuchy, co se mezi nimi stalo?“

„Nemám zdání.“

„Asi ti to připadá trapné, že o tom začínám, ale mám pocit, že tu ohledy nemají smysl,“ řekla Danica odhodlaně. „Víš přece, že si ten chlapec pustil plyn?“

„To vím, samozřejmě.“

„Poslechni, Horáci… já jsem u ní něco zažila,“ zahovořila o poznání tišším hlasem. „Mně je šíleně trapně, že o tom mluvím, ale nevím si rady, co mám dělat. Něco jsem si tam zkrátka přečetla, a představ si, že jsem tuhle telefonovala s její švagrovou a dozvěděla jsem se, že… ale ty přece víš, kvůli čemu tam Olina je?“

„Přesně ne,“ odpověděl s námahou.

„Vidíš, tak ty nevíš nic. Jde o nějaké jedy, a Olinu přece sebrali proto, že je podezřelá, že o tom něco věděla. Ten chlapec se nejspíš k tomu ke všemu ještě otrávil nějakým… něčím…“ Danica byla všecka rozčilena. Horác na ni jen hleděl a neříkal nic. „Věř tomu, že je to pravda, co ti povídám. Já jsem si na něho zvlášť nepotrpěla… myslela jsem si vždycky, že s ním Dušan utrácí zbytečně moc času a že má na něho Jarda špatný vliv, a vůbec s Olinou jsme si taky nikdy neseděly… ale potom mi jí bylo líto. Jen kvůli tomu jsem tam šla, ale přísahám ti, Horáci, že jsem ji z ničeho nepodezřívala, a vůbec jsem neměla potuchy, že šlo o otravu… věříš mi to?“

„Mluv jasně, Dádo. Přece ji z ničeho nepodezříváš?“ řekl napjatě.

„To je právě to. Já nevím, co si o tom mám myslet. Ujišťuju tě, že by mě bylo něco tak hrozného nikdy nenapadlo, kdybych se byla nepřesvědčila, že ten chlapec sám —,“ řekla Danica rozčileně.

„Co sám…?“

„Myslel si to, že ona —,“ řekla bolestně, ale rozhodně.

„Jak to, co si myslel…?“

„Povídám ti, že ji sám obvinil, nemohu si pomoct.“

„Jak to víš?“

„Vždyť jí to napsal.“

„Napsal! A tys u ní našla, co jí napsal?“

„Nenašla, dala mi to sama přečíst.“

Horác na ni pohlédl způsobem, jak kdyby se řítila nebesa.

„Proboha, Horáci, nedívej se tak, já za to nemohu… já opravdu nechápu, proč mi to dávala, já ti byla úplně zděšená,“ zahovořila Danica překotně.

„To jsem blázen,“ zašeptal Horác. „Ale pověz mi to rychle… co tam bylo, jestli mi to můžeš říct.“

„Bože, Horáci, vždyť já neměla od té doby jedinou klidnou chvíli.

„Přece jsem nemohla povědět Dušanovi, že ji Jarda obviňoval, že ho zabila… to by ho dorazilo. Nedá se to absolutně citovat… byla ti to úplná hrůza.“

„A nemohla bys…?“

„Jestli si ještě přesně vzpomenu, tak tam stálo… ,od tebe to beru, líbám ti ruce‘ a potom ,však si to vyžereš, ale nikdo nemá právo tě trestat než já‘… ,hned jsem věděl, žes mi to dala ty, a já se nebráním‘…“

„Komentovala to nějak?“

„Skoro ne, říkala,— že se asi zbláznil.“

„Jakým způsobem ti to dala?“

„No… řekla mi, že prý by ráda věděla, co já si o tom myslím.“

„A ty…?“

„Já se tvářila, že nemoh být příčetný, co mi také jiného zbývalo.“

„Měla jsi pravdu,“ zamumlal.

„Jak to myslíš?“

„Psal to asi v obluzení. Jestli měl v sobě dávku alkaloidů, nemoh mít všech pět pohromadě. Blouznil, co jiného.“

„Mně se ale skutečně nezdálo, že by byl neměl všech pět pohromadě,“ řekla Danica vzrušeně. „Měj rozum, holka. Proč by ti to dávala sama přečíst, napadlo tě to vůbec?“

„Samozřejmě, nejsem tak naivní. Ty absolutně vylučuješ, že by tím mohla něco sledovat?“

„Co by tím mohla sledovat?“

„Co jestli to někdo našel u Jardy dřív než ona,“ řekla nervózně. „Netvrdím, že to musel zrovna někdo číst… já vím, že je to hrozná myšlenka… ale šla tam s ní přece její sousedka.“

„Slečna Šindelářová? To je absurdní,“ řekl — tentokrát upřímně.

„Horáci, nezlobíš se proto, že jsem s tím na tebe přišla?“

„Neblázni, Dádo… ale nejanči, pusť to z hlavy.“

„Já jsem měla vážně dojem, že ten chlapec tušil, že ona —. Byl to výkřik zoufalství, byla bych nad tím brečela.“

„Věr tomu, že psychicky už nemoh být pohromadě.“

„Já jí nemohu odpustit, že to s ním zkoušela, když věděla, že je jí odporný,“ řekla Danica.

„To je vždycky otázka.“

„Pro někoho. Prosím tě, řekla mi jedním dechem, že ho snesla, jenom když byla úplně namazaná, a hned že dumala, že by se mohli vzít.“

„Neblázni.“

„Kvůli tomu, že si chtěla pořídit dítě.“

„Ale s ním?“

„To je jedno, s kým. Víš, kolik jí je let? Třiatřicet, a to je u ženské kritický věk na pořizování dětí. Také jsem to prodělala, ale pak jsem se na to vykašlala.“

„A to ti řekla, že s ním chtěla dítě?“ zeptal se s úžasem.

„No ano, že prý myslela, že by na ni byl hodnej.“

„Hodnej — on?“

„No doslova, povídala mi to tak… že ji chtěl hrozně moc, a kdyby ho byla chtěla taky, že by na ni byl děsně hodnej.“

„To je neuvěřitelný.“

„Ano, Horáci, a stejně… co jsem si měla myslet?“ Pohleděla mu do očí a odlehlo jí. Nevěděla proč, ale Horác v ní budil pocit důvěry. „Poraď mi, co mám dělat…?“

„Zatím nic a netrap se.“

„Nic… tedy to nemusím jít hlásit?“

„Počkej s tím chvilku… já to zjistím. A vůbec je možné, že už jim to řekla sama,“ zamumlal Horác.

„Já ti tak věřím,“ ozvala se Danica emfaticky. „Vždycky jsem říkala, že jsi nejchytřejší kluk, co kdy kazil plátno. I Dušanovi to říkám, že jsi fajn, a opravdu jsi fajn, Horáci, i když jsi trochu blázen.“

„Nech na hlavě,“ zabručel.

Konečně se k nim dostavila obsluha a Danica si objednala džin s tonikem. „Tys mě tak uklidnil. Musíme se zas někdy vidět, Horáci, a já bych si tak přála, abys přišel někdy, až u mě bude Dušan. Vy dva se musíte zas jednou normálně sejít. Já vás musím dostat dohromady, drahoušku.“

„Až to budeš mít v úmyslu, tak mi to oznam.“

„A přišel bys?“

„Právě že ne.“

„To je hrozné, jak vy mužští jste zavilí.“

„Nesmysl. Nejsme na sebe zvědaví, toť vše.“

Za chvíli přinesli Danici žádaný nápoj a po jedné sklenici džinu se jí vrátila duševní rovnováha. Byla extrémistka a z úzkostné deprese se snadno přenesla do jiné nálady, což se jí právě teď přihodilo.

„Já jsem tak nešťastná, že se musím za moment zvednout. Tak ráda bych s tebou ještě mluvila, ty kluku. Řekneš mi konečně něco o sobě?“

„Není co,“ odpověděl.

Nebezpečí, že by na něho dotírala, nehrozilo, protože Danica byla časově limitována. Ve tři čtvrtě na čtyři se podíval na orloj a sám ji upozornil, že už je čas, chce-li to stihnout. Zaplatil za ni jako gentleman, ačkoli se Danica bránila, a oba se zvedli.

Před Slavií si podali ruce.

„Děkuji ti mockrát, chlapče,“ řekla. „Moc jsi mi pomoh.“

„Ale nesmysl… zavoláme si někdy.“

„Ano, zavoláme si.“

Danica odcházela ze schůzky uklidněna a říkala si, že když ta hrůza Horáce nešokovala, muselo to být nějak jinak. Spěchala na pracovní schůzku s dvěma borci od výstavnictví a večer čekala hosty, měla tedy co dělat.

Co se týká Horáce, musí se říci, že to s ním bylo značně horší; ano, o Jardovi se nezmýlil, že se to domníval, ale Olina nemusela být vinna… ba dokonce nebyla vinna zcela jistě. Ale pak… pak — měl přitom pocit, že mu padá bělmo z očí.

*

V šest hodin se paní Pešková převlékala do večerního, měla totiž jít se skupinou německých turistů na koncert a pak na večeři, a byla rozčilená, protože nemohla najít svůj indický šátek, který nosila obvykle k plášti. Byla přesvědčená, že jí ho ta holka sebrala a někam ho zastrčila — nebo že ho má dokonce na sobě. Paní Pešková byla tak rozzlobená, že kvůli tomu zavolala do vrátnice Tyršova domu, kam se Hanka před nějakou půlhodinou odebrala, aby jí vyřídili, že má okamžitě zavolat domů. Nicméně chybějící doplněk oděvu zuřivě hledala, takže si rozházela celou skříň. Když se vrátil Chvojka, viděl, že bude lépe, když jí půjde z cesty, a zalezl si do pokoje, k rádiu.

A vtom někdo zazvonil. Paní Pešková se přiřítila ke dveřím, otevřela je, až se rozlétly, a spatřila toho chlapa… Haniččina šamstra.

„Hanka tady není,“ pravila nepřívětivě a chtěla přibouchnout. „Promiňte, ale já jsem nepřišel za ní, ale za vámi,“ řekl ten mužský hlasem, že se poněkud zarazila.

„Za mnou…? To je od vás pěkné, že jdete za mnou… ale bohužel musíme to nechat na jindy. Zrovna se chystám do koncertu.“

„Je to velmi naléhavé.“

„No, když je to naléhavé, ale mám skutečně málo času, začíná to v půl osmé a nejsem ještě hotová. Tak pojďte, prosím.“ Uvedla ho do pokoje, kde se při jeho příchodu zvedl Chvojka z válendy.

„Dobrý den. Chvojka.“ Potřásli si rukama. Paní Pešková tu stála ve svých brokátových šatech, ale nebyla ještě namalovaná a potřebovala si upravit účes.

„Boďo, tady pan Valeš přišel výjimečně za námi,“ řekla s lehkou ironií. „Bohužel jste si vybral zrovna dobu, kdy mám fofr, ale to nic nedělá,“ obrátila se k němu. „Mám vám udělat kávu?“

„Ne děkuju. Ale já se nejmenuju Valeš. Moje jméno je Horác.“ Nucené se zasmála. „Tak jsem vám špatně rozuměla, pane Horác… ale sedněte si, tady máte křeslo.“

„Přišel jsem si s vámi promluvit… o Hance, mám totiž obavu… že je nemocná.“

„Ale není, pane Horác. Bože, vy jste mi nahnal strachu. Já myslela, kdoví co nechcete, a vy mi přijdete s tím. Mohla bych vás tedy zanechat a jít se připravit…?“

„Proboha ne, paní Pešková. Prohlížel ji někdy v poslední době psychiatr?“

„Vy jste se zbláznil, promiňte. Hanka je naprosto normální.“

„Poslyšte… co se stalo,“ zamumlal Chvojka. „Potřebuji od vás něco vědět. Nezlobte se, jestli vás moje otázka zraní, ale nevíte, kam poslední dobou chodila… nemyslím ovšem jen poslední týden,“ řekl ten člověk. „A to se ptáte vy?“ ozvala se paní Pešková bojovně. „Bože, já vám to řeknu přesně, kdy byla u mě,“ řekl zlomeně. „Mně přece jde o ni…“

„Doufám.“

„Nevíte něco o jejích stycích… s kým se jinak stýkala?“

„Jestli ji chcete urážet, tady jsou dveře.“

„Já půjdu… ale neřekla byste mi, kdy se má vrátit?“

„Je na brigádě, uklízí večer v Tyršáku,“ pravil Chvojka.

Dával mu očima znamení, aby neodcházel. „Prosím tě, Evinko, uklidni se… pan Horác to nemyslel jako urážku. Co se toho týká, nic nevím… stýkala se snad s nějakými mládenci, ale nevím, jestli s nimi ještě mluví.“

„Zapomínáš, že studuje,“ řekla paní Pešková. „A jste si jistá, že studuje?“ řekl ten člověk. Vyslovil to tak divně, že se lekla — a vzápětí rozzuřila.

„Tak že nestuduje? Chybí jí jedna zkouška — a co je vám do toho? Jakým právem mi to chodíte vykládat? Holce pletete hlavu, což jsem řekla ještě slušně, a chodíte mi na ni žalovat, že se neučí?“

„Propánaboha, Evinko…“

„Vy nemáte… nikdy jste neměla dojem, že vám lže?“ řekl.

„Nikdy, pane, hm… nikdy, a vím od ní ledacos, co by vás mohlo mrzet.“

„Já tedy půjdu, ale prosím vás… snažně vás prosím,“ udělal zoufalé gesto rukama, „neříkejte jí nic, ale prohlédněte důkladně její věci… hrozí tu nebezpečí, tušíte přece… oč může jít.“

„Oč může jít? Že byla taky vyšetřovaná? A vy se odvažujete sem přijít a využívat toho, že nešťastnou náhodou znala jednoho mizerného učitele, ano, mizerného učitele, co nestál za fajfku tabáku…“

„Proboha mlč,“ řekl Chvojka. Přistoupil k němu, položil mu ruku na rameno a zašeptal: „Počkejte přece, prokrista.“

„Boďo, jak ty se odvažuješ…,“ vykřikla paní Pešková hystericky. „On má tu drzost, že by ji hnal k psychiatrovi, a to mi klidně přizná do očí, že… že…“

„Prosím vás, odpusťte,“ řekl ten chlapík chraptivě, dokonce sepjal ruce. „Já vás nechtěl urazit. Musíme se domluvit… musíte mi věřit, že bych vás neotravoval, kdybych si nemyslel, že je tu nebezpečí… věřte mi trochu. Ověřte si prosím vás, jak je to s tou její školou. Možná to jen předstírá.“

„Vy jste se úplně zbláznil. Je v druhém roce, milý pane, první má kompletně za sebou, dokonce brala stipendium.“

„Tak se na to zeptejte. A dávejte na ni pozor. Jestli je nemocná… je to… ještě dítě.“

„Ještě dítě! Vy jste dobrý!“

Vtom zazvonil na chodbě telefon. Paní Pešková vrhla na toho chlapíka zničující pohled, i když měla na kraji pláč, a šla k telefonu.

„Nazdar, Haničko… to jsem ráda, že voláš,“ ozvala se hlasem chvějícím se vzrušením. „Ne… nic, jenom že jsem hledala svůj indický šátek… neměla jsi ho… ano, v prádelníku jsem už hledala a nenašla jsem ho. — — — Ano, ještě se tam jednou podívám.“ Hlas její dcery ji uklidnil, vrátila se jí sebejistota. „Představ si, Haničko, že je tu pan Horác… tak se jmenuje, viď… něco mi tu právě vykládal… ne, já opravdu nevím, jak si to mám vysvětlit, vy jste se snad pohádali, děťátko? — — — Začal mi tady povídat, že jen předstíráš, že studuješ, a že máme na tebe dávat pozor… ano, já jsem mu řekla, že ti stoprocentně věřím. — — — Ty ho chceš k telefonu? — — — Nemám s ním spíš vyrazit dveře? — — — Jak myslíš, Haničko. Jak si přeješ, holčičko zlatá. — — — Ty víš, že i když se někdy rozčilím, nemám než tebe, děťátko. Jak chceš tedy… řekni mu to sama. A moc se neunav a přijď brzy domů… ohřej si večeři, pá pá, zlatíčko.“

Když paní Pešková chtěla, dovedla být velmi něžná, a teď právě skutečně chtěla; z rozhovoru s dcerou načerpala sílu, takže otevřela dveře do pokoje velmi rázně. „Hanička je u telefonu, pane Horác… vemte si ji… přeje si s vámi mluvit sama,“ řekla chladně. „Já se s vámi pro dnešek loučím.“

„Na shledanou a promiňte.“ Vážně, skoro prosebně na ni pohlédl a šel k telefonu.

Paní Pešková schválně přehlédla Chvojkův pohled — musela mu přece dát najevo, že se choval nemožně, a zmizela v koupelně, kde si upravovala nějakou chvíli obličej a účes. Když odtud konečně vyšla, podivila se, ten člověk stále ještě telefonoval. Na mou duši… ještě to neskončili. A telefonuje vůbec…? Seděl totiž na stoličce se sluchátkem u ucha, měl zavřené oči a neříkal nic. Divné…

Prošla kolem něho do kuchyně, ale pak se ještě jednou vrátila a znovu zaslechla, že říká: „Dobře, a co potom?“ Zvláštní, že se s ním Hanka tak vybavuje, to by neměla. Nechala ho však, ohřála pro Boďu večeři. Náhle se podívala na hodinky a zjistila, že je za pět minut sedm. Určitě tam nebude včas a to má lístky na koncert pro celou skupinu u sebe. Ve chvíli strachu, že tam nedorazí do půl osmé, pustila paní Pešková všechno ostatní z hlavy. Hodila na sebe plášť, přesvědčila se, že má lístky v kabelce, zavolala na Boďu pozdrav a vyběhla ze dveří. Na toho chlapíka, jenž právě skončil hovor, už ani nepohlédla.

*

Horác to vlastně pochopil už při rozmluvě s Danicou… Tady by bylo zapotřebí se zastavit a položit si otázku, kterou si kladl později sám, jak dalece šlo o vědění a jak dalece o pouhé podezření. Co už tenkrát skutečně věděl a co bylo jeho povinností, jestliže to věděl? A co neměl právo riskovat jen proto, že si chtěl zjednat jistotu? To byly těžké otázky, kterými se Horác měl příležitost zabývat řadu měsíců, kdy byl doktory přinucen ke klidu. A Vašátko, jenž zprvu viděl rudě, když někdo před ním Horáce jen jmenoval, měl co dělat, aby mu to sebemučení rozmluvil. Horác sám byl přesvědčen, že to věděl už tehdy, kdy se dozvěděl tu závažnou věc od Danici. Samozřejmě že nepochyboval ani na okamžik, že se tu zločin stal, ale její sdělení otřáslo jeho jistotou, že byla vinna Olina. Byla příliš naivní, aby byla Danici dala přečíst něco takového z nějakého rafinovaného důvodu. Existovalo jediné možné vysvětlení, že to sama nechápala a chtěla se s Dádou poradit. Nedivil se, že dopis zabavila a nechala z něho platit jen konec, byl prostě kompromitující, ale kdyby se byla dopustila vraždy, byla by ho nepochybně spálila.

Ale jestli tedy nebyla vinna Olina, byl to někdo z těch dětí…

Bylo to pro něho zjištění otřesné a přitom naprosto pevné. Pachatele mimo musel vyloučit. Ten, kdo Jardovi podstrčil prášek, byl do hry zasvěcen, použil toho nápadného oranžového papíru, a tedy přicházeli v úvahu jen oni (v jeho očích to byl potěr). Jestliže ne Olina, pak oni. Jiná možnost neexistovala. Přitom ho napadlo, že hašlerka s jedem mohla být vyrobena už tehdy, tenkrát ve čtvrtek, a že se mohla už ten večer octnout v některém Jardově svršku. Sako, kabát, kalhoty, všechno tu měl porůznu viset či to bylo hozeno někde přes židli. Horác si s mrazením vzpomněl na scénu před doktorem. Kdo toho byl ještě svědkem, kdo to mohl slyšet, kromě jeho a Oliny. Pak se mu vybavila jiná scéna. Vzpomněl si, jak tam tehdy vkročil a uviděl na válendě děvče, zmítající se v záchvatu. A pak se dozvěděl, že šlo o žert… ale vždyť ono asi šlo o hru na smrt, pomyslel si s hrůzou. Začínal chápat, že v té hromádce asi přece jen jeden byl, který neobsahoval tu jejich směs, ale jed. Šel dokonce dál a představoval si, že to psaníčko někdo hlídal očima… odtud zděšení, že si ho snad někdo vzal, hysterický záchvat, její sebezapření…

Ale kdo si to měl vytáhnout…? Kdo…? To se nechalo na náhodě? Smrt jako sázka, a totéž se dalo říci o případu U labutí. Také na tom nezáleželo, kdo se stane obětí. Ale co ho udeřilo, byla jedna zvláštní shoda: tady se stala obětí — subjektivně ona, a v té vinárně tenkrát seděla — nebo měla sedět její matka. To byl jen obrysově pochod Horácových myšlenek, když opustil Danicu. Byl už přesvědčen, že děvče není normální. To děvče, které tak srdečně litoval, ke kterému i přilnul svým soucitem, dívka, kterou hladil, hovořil s ní a která mu tak dětinsky vyznala lásku. Ale trochu nezvyklé to bylo, pravda… na to se pamatoval, že se chovala tak klidně, jakoby opatrně, nežensky, rozhodně ji sexuálně nevzrušoval. Jak na to vzpomínal, přicházel na celou řadu podivností. Její vztah k matce; jak se mu svěřila, že jí matka přebírala mládence, a jak se tomu smál; jak mu řekla, že byla prostě „blbá“, a celou tu hroznou hru s prášky přešla… omluvila, nezlobila se proto. Bože můj, bože můj…

Během těch dvou hodin se Horác pokoušel se domluvit se Zbyňkem a ještě se ho zeptat na některé podrobnosti, ale nesehnal ho. Na Vašátka pomyslel, ale odložil jejich setkání na večer.

A dopadlo to, jak už je známo… při rozmluvě s paní Peškovou cítil, že se dopouští strašné chyby, ale už sestálo. A pak mu paní Pešková předala Hanku v telefonu a nevěděl, co jí mezitím řekla… — „To jsi ty, Horáci?“ Poprvé mu rovnou tykla.

„Nazdar, Haničko… tak co, rachotíš? Odkud voláš?“ Odpověděla mu, že volá z jednoho ohromně prima místečka, totiž ze sportovního muzea, kde mají telefon v takovém kamrlíku hned za vchodem. A že tu není ani živá duše a může telefonovat, jak dlouho chce.

„Tak se tam měj fajn, Haničko… hezky to tam ukliď a co nejdřív se ukaž,“ a chtěl zavěsit.

„Počkej, Horáci,“ slyšel zdálky. „Co jsi to povídal našim?“

„Nic zvláštního… zapomněl jsem, že nejsi doma, tak jsem se stavěl u vašich a ventiloval jsem, že mám strach z té tvé zkoušky,“ řekl. „Nic horšího se nestalo…, tvoje maminka přehání.“ Na druhé straně bylo chvíli ticho. „Tak ahoj, Haničko… musím jít.“

„Ale já jsem to udělala,“ zaslechl zřetelně. „Vážně jsem to udělala… schválně. Chceš to slyšet…? Já to mám. Rozumíš, co povídám, Horáci…? Já to mám. Ale nikdo to nedostane… nikdo.“

„Neblázni, holčičko,“ teď už s ní mluvil jak s nemocnou. „Jestli náhodou něco máš, pak za to asi nemůžeš a… dáš mi to. Já si pro to přijdu. Ty to máš tam…?“

„Mám to tady. Nikdy by to nenašli.“

„Tak já za tebou přijdu a pak spolu někam půjdem.“

„Ale vždyť lžeš… ty si myslíš, že jsem blázen, a mluvíš se mnou jako s bláznem. Buďto se mnou budeš mluvit jako předtím, nebo skočím z okna. Slibuji ti to, že skočím z okna.“

„Já ti slibuji, že s tebou budu mluvit jako předtím,“ řekl chraptivě a co nejtišeji, aby ho paní Pešková neslyšela. „Já ti to řeknu celý… Já chodila s jedním klukem a my jsme chtěli spolu to… a Marta mě nechala, abychom u ní to… ale on ten kluk spal s ní, i když tam měl mě… bylo to tak odporný.“

„Moment, jaká Marta?“

„No Marta, ale kamarádila jsem s ní já, já jsem ji znala z noční expedice,“ slyšel vzdálený hlas a drtil ho rozpor dětinskosti toho hlasu a hrůzy, kterou mu sděloval. „On se na mě vyto… a přitom si ho tam Marta nechala, ať se u ní zařídí, a moh si tam chodit kdy chtěl, a dělat si tam co chtěl… no a já jsem k ní stejně chodila, protože jsem to nemohla doma vydržet.“

„Kam jsi chodila…? Jaká je její adresa?“

„To bys chtěl vědět, viď. Počkej, já řekla mamince, že chodím spát k jednomu chlapovi, aby viděla, a místo toho jsem spala u Marty. Ona na mě byla hodná… bylo tam strašně těch… no špíny a taky…“

„Jak se jmenuje ta paní.“

Neřekla, ale pokračovala ve vyprávění přerývaným, ale klidně objektivním tónem, při němž ho mrazilo. Vyprávěla mu, jak ta paní měla kunčafty a jak ona byla někdy při tom, a jak se na to dívala. A jak se taky dívala, jak ji jeden mužský fotografuje nahou a ji chtěl potom také vyfotografovat, ale ona nechtěla. A tak ji to naštvalo, že mu „v tom“ pěkně vyválela cigarety (on je tam potom nechal, ale dvě vykouřil.)

„Ale v čem, v čem?“

Divné bylo, že samo objevení se balíku a všechno kolem pokládala za takovou hloupost, že se o tom ani nezmínila. Řekla pouze, že „to“ tam měli, protože Marta „to“ nechtěla zbůhdarma vyhodit, a že to nasypala všude možně proti breberkám. Myslela si, že je to asi jedovaté, ale nevěděla, jak… ale asi moc ne, když to měly rozsypané i po stole, kde jedly, a nic se jim nestalo. To se dozvěděla až potom, že je to opravdu moc, moc jedovaté, a proto si to jednou vzala s sebou.

„Ale na koho… co ti kdo udělal,“ zamumlal.

„Na mámu,“ a Horác s hrůzou vyslechl, jak si to připravovala, jak si nachytala šváby u Marty a nasbírala je do pytlíku, a jak se v tom bílém to… ale pořád se hýbali. Bylo jí prý jedno, kdo se otráví, hlavně když bude maminka při tom.

Doznání pokračovalo a bylo by zbytečné líčit všechno, co Horác vyslechl, sedě na nízké stoličce se zavřenýma očima. Potvrdilo se mu, že se i s tou strašlivou hrou nezmýlil. Vzala si jed s sebou do krabičky od antiperlí a potom udělala taky jedno psaníčko a přihodila je na hrornádku. Nahnáno trochu měla, co se stane, až si ho někdo vytáhne, ale zase jí to bylo jedno. To psaníčko pak později vzala, když šla na záchod, a dala je do kalhot, které visely na věšáku na chodbě. Proč to udělala… že prý na ni byli všichni zlí a Mertl nejhůř… říkal o ní, že je kráva… a všichni se jí pošklebovali.

„Proč jsi mi to neřekla.“

„Já jsem chtěla, ale pak jsem si myslela, že je to jedno… stejně žít nechci.“

„Poslechni, já teď jdu k tobě. Ty mi to dáš, rozumíš?“

„Dám… ale jenom tobě,“ ozvalo se uprostřed šumu. „Jestli ale někoho na mě pošleš a nepřijdeš jenom ty, skočím z okna.“

„Přísahám, přijdu jenom já.“

„Jestli na mě pošleš bezpečáky, najdou mě mrtvou.“

„Nepošlu, když jsem přísahal. Kde na mě počkáš?“

„Třeba v přízemí Tyršáku… dostaneš se tam od vrátnice.“

„Tak já jdu a čekej na mě.“

Vyslovil to obyčejným tónem, jako by si prostě dávali schůzku, zavěsil a šel za Chvojkou. Její nevlastní otec — jak se domyslel, stál nehnutě uprostřed pokoje, a jakmile vešel, upřel na něho oči s úzkostným očekáváním.

„Neříkejte to paní Peškové,“ řekl Horác. „Stalo se něco hrozného… skutečně není normální… a jed má u sebe. Jdu tam sám… pokusím se ji přivést.“

„To není možné, bože na nebi, ale jděte, jděte. Neměl bych zavolat pro Bezpečnost?“

„Jak myslíte, ale riskujete tím její život.“

„Tak já počkám a zavolám jim, až se mi ozvete.“

*

Tyršův dům, známá pražská budova, kterou mají v paměti tisíce studentů a cvičenců už několika generací. Tělocvičny, přednáškové síně, aula, známý bazén, jenž je tu neustále v provozu; kromě toho jsou tu kanceláře, a v bývalém Michnově renesančním paláci je — kromě jiných reprezentačních místností a kabinetů, sportovní muzeum. Z oken chodeb je vidět rozlehlý palácový dvůr, kde je běžecká kruhová dráha s hřištěm pro házenou; souběžně s parkovou cestou na Kampě vede cesta překážkové dráhy, která končí za starou šermírnou. Mezi dnem bývá vidět trénující atlety nebo atletky, dívky s vypracovanými těly, běhající dokola, zatímco další čekají, až přijdou na řadu. Kromě neděle tu bývá rušno až do doby, kdy končí cvičení a přednášky. Po chodbách chodí studenti, chlapci a děvčata se tu všelijak střídají, chodí se z tělocvičen, z přednáškových místností, do studijního. Je zde provoz jako všude na vysoké jen s tím rozdílem, že se tu pěstují nejrůznější sportovní disciplíny. Například na jedněch dveřích v přízemí je napsáno ,úpoly‘ takže by nezasvěcený sotva poznal, že jde o disciplínu judo, karate a jim příbuzné.

Po sedmé hodině se dům obvykle vyprázdní, ale stává se dost často, že v některé tělocvičně probíhá ještě trénink nebo se protáhla přednáška. Studenti se pak vyhrnou, ale někdy se tu hledají nebo na někoho čekají.

Chodeb je tu nejen mnoho, ale jsou tu různé průchody, třeba průchod z Tyršova domu do Michnova paláce, oddělený pohyblivou závorou, která nebývá zamčena. Je to bludiště, soubor chodeb, schodišť a síní a stejně rozložité a členité jsou střechy. Je to impozantní pražský monument; Michnův palác je skutečná renesance a Tyršův dům sice pozdější pseudorenesanční stavba, ale na jeho průčelí se scenérií mohutných stromů Kampy je z nádvoří vskutku krásný pohled.

Včera tu bylo dík státnímu svátku ticho, ale dnes se pracovalo normálně, ba déle než obvykle. Přednáška z fyziologie trvala až do sedmi. V sedm se všechno vyhrnulo ven až na několik studentek, které si potřebovaly s přednášejícím něco domluvit, obklopily ho, pedagog odpovídal.

Nikdo nevěnoval pozornost jakési mladé dívce v montérkách se smetákem a kbelíkem v ruce. Nikdo se na ni ani nepodíval, patřila k inventáři a vůbec bylo pozdě… všichni byli notně unavení. — „To nejde, podívejte se… měla jste za mnou přijít na začátku roku,“ řekl pedagog nepřívětivě. „Při přerušení vám to uznat nemohu… musíte chodit na všechny přednášky znova a každou absenci musíte mít omluvenou. Jestli nemáte potvrzení od lékaře, žádná omluva na mě neplatí.“

Studentka se rozplakala.

„A co chcete vy,“ obrátil se k další. A vtom se otočil s poznámkou. „Kdo to pustil, sakra?“

Pocítili najednou v zádech vítr, ta holka v montérkách totiž pustila z nějakého záhadného důvodu malý větrák na stole a cosi se tu rozletělo. Bylo to, jako když se prudce rozfouká krystalický prací prostředek… samé droboučké krystalky. Byli náhle zasněženi, rozneslo se to po celé místnosti.

„Co to děláte, počkejte, až odejdeme,“ pravil pedagog zlobně, oprašuje si rukávy, ale vyšel z místnosti, aniž se na děvče podíval. Studentky se vyhrnuly za ním, horlivě se přitom oprašovaly, ale jedna se zastavila a podívala se zvědavě na tu holku, která to — jistě nerada — způsobila. Větráček ještě běžel a ona stála na pódiu, jako by byla celá nešťastná, co se jí to přihodilo, a dívala se upřeně na tu spoušť.

„Ty… co to děláš,“ oslovila ji konečně studentka (jmenovala se Míla, jejím hlavním oborem, v kterém vynikala, byla gymnastika a chodila do druhého ročníku). Druhá neodpověděla…

„Stalo se ti to nerado? Jak jsi to provedla,“ zeptala se Míla. Konečně ta druhá zareagovala, podívala se na ni. Byla to přece ta holka, kterou tady Míla občas vídala, ta tlustá s kulatým obličejem.

„Budeš to muset zametat, nebo jsi to udělala schválně, že budeš mýt? To je mýdlový prášek?“

„Ne… to je jed a dej pozor, ať ho nesníš,“ řekla dívka nějakým cizím, vážným hlasem.

„Ty jsi fajn,“ řekla Míla a běžela za ostatními. Na mou duši, ta je trhlá, pomyslela si…

Za nějakou chvíli nato vyšla vchodem na nádvoří potmě jedna atletka, která si venku odložila teplákovoů bundu a nechala ji tam. Našla ji po paměti na kamenné lávce a vracela se dovnitř, když zaslechla, že se v druhém patře otvírá okno. Svítilo se tam… asi se nahoře uklízí. Nebo okno nedovíralo a někdo je chce znova zavřít. Nevěnovala tomu pozornost a za pár minut dala klíč hospodářce, která tu ještě zůstala a měla nějaké hovory s topičem, a odešla.

*

„Dobrý večer. Promiňte, já potřebuji jenom mluvit s Hankou Peškovou… neříkala vám, že sem přijdu?“ řekl Horác.

„Ne… nic mi neříkala,“ starší paní ve vrátnici vzhlédla od knihy. „Chcete si snad na ni počkat?“

„Říkala, že mám jít za ní nahoru, že bude uklízet v prvním patře.“

„Máte s sebou legitimaci? No tak dobře… ale ona bude stejně za chvíli končit, moh byste si na ni počkat tady.“

„Přijdeme za moment… děkuju mockrát, já trefím.“

„Nesmíte tam být dlouho, prosím… teď večer už tam nikdo nesmí.

„Já vím… hned se vrátím,“ odpověděl už cestou a rozběhl se nahoru po schodišti.

První patro… proběhl je křížem krážem celé, ještě se tu svítilo, ale místnosti už byly většinou pozamykané a nikde nikdo. Bál se zavolat, aby ho neuslyšela vrátná. Míjel nesčetné dveře, opatřené vizitkami s názvem, různé vývěsky na stěnách, oznamující přednášky, soutěže, doby kursů, plakáty. Proběhl to všechno dvakrát a měl pocit, že šílí… byl v budově sám a někde se tu toulalo to děvče.

Nato vyběhl do druhého patra a bylo to totéž. Neslyšel nic než dunivý krok vlastních nohou. Jestli ho někdo uslyší, přijde sem hlídač nebo topič, ale zatím sem po schodech nikdo nešel. Dostal se až k závoře, která vedla do druhého traktu, ale byla zamčená a vrátil se. Bylo by těžko popisovat jeho cestu po objektu tak rozsáhlém, ale konečně se vrátil zpátky ke schodišti a vtom si všiml, že jedno okno je nedovřené. Otevřel je a ustrnul. Kolem oken ve druhém patře vede totiž dost široká římsa, kudy se dá projít až… ano, tam bude někde střecha, usoudil. Bez dlouhého přemýšlení slezl na římsu, opatrně po ní přešel až na konec a nyní stál těsně u střechy, potmě to bylo dost zlé a neviděl její sklon, ale tušil, že děvče bude někde tady. Opíraje se o střechu se zul. Zul si i ponožky a nechal je na římse. Pak vylezl na střechu — nebylo to nejbezpečnější, protože byla mokrá, ale poměrně rychle byl nahoře a jal se škrtat sirky. Vždycky to jen zazářilo a zhaslo… a nic. A najednou ji zaslechl… zřetelně slyšel, že vstala nebo se posunula o kousek dál. Zavolal na ni, rozškrtl novou sirku a snažil se k ní dostat. Nebylo to příliš nesnadné, zdálo se mu, že střecha je tu členitá, jako by se skládala z mnohých střech o různých sklonech, ale potmě neviděl a tak se pohyboval po kolenou a hmatal před sebou rukama. Konečně ji objevil, seděla schoulená na takovém strašlivém místě, a sotva se jí dotkl, pustila se a byla by se zřítila, kdyby ji nebyl zadržel vší silou.

Další minuty už jenom zápasil. Dívka byla těžká, nebránila se, ale také mu nepomáhala, když se ji pokoušel vytáhnout na nějaké bezpečnější místo. Měl pocit, že mu praskne srdce, do očí mu stékal pot. Byla to otázka, jak dlouho to trvalo. Ale zmohl to nakonec, byl fyzicky úplně vyčerpán. Dostal ji nahoru mezi ty dva hřebeny, kudy se dalo krásně projít, a odpočíval, držel ji přitom v náručí za ramena a mezi koleny, ale vtom cítil, že jí tělem proběhla křeč… napjala se mu v rukou, že se musel vzadu opřít.

Bylo stejně pozdě.

Složil ji na bezpečném místě, z kterého se nemohla v tom stavu zřítit, vrátil se sám k římse a za chvíli sestupoval po schodišti. To už zaslechl dole hlasy a kroky a první, koho uviděl, byl Vašátko. Kapitán na něho pohlédl očima jiskřícíma hněvem.

„Tak co,“ řekl chladně. „Kdepak jste ji nechal…?“

Horác, vyčerpaný na krajní mez, nebyl schopný odpovědět, zastavil se, opíraje se o zábradlí. Kolem něho prošli muži v uniformách i v civilu.

„Tak kde je? Povíte nám to konečně?“

„Tam… musíte kolem… je tam římsa,“ vypravil ze sebe. „Nahoře… ale myslím, že umírá.“

„Zavolejte pro sanitku,“ řekl Vašátko někomu.

Horác mezitím došel dolů, ale u vrátnice mu kdosi řekl, aby čekal, a tak sebou praštil na nějakou bednu či co tu stálo. Kapitán se za chvíli vrátil a zastavil se před ním. „Člověče… vždyť my už jsme ji měli!“ Zalomil rukama. „To už byla otázka hodin…! Všechny bychom je byli měli…! Jděte k čertu, už jednou konečně!“

Horác na něho pohlédl, vstal a šel k východu. Nohy se pod ním ještě třásly, ale šel, dveře byly otevřeny, a už byl na ulici.

„Horáci!“ zavolal Vašátko. Ale Horác už byl pryč, šel vzpřímeně a teprve hezký kus dál se dostavila nervová reakce… vyhrkly mu slzy.

*

Byla to pravda, co řekl Vašátko — šlo už pouze o otázku několika hodin, a jak se dá předpokládat, bezpečnostním orgánům se mezitím podařilo objevit ženu, kterou Hromada vyfotografoval a v jejímž bytě došlo k prvnímu případu otravy. Byla to nějaká dvaapadesátiletá Marta Pourová, která — pro Vašátka z nevysvětlitelného důvodu unikla evidenci jako dáma, živící se starobylým nepočestným způsobem, protože byla evidována jako sociální případ (jak se ukázalo, nebyla stoprocentně svéprávná a měli se o ni starat příbuzní).

Bezpečnost zazvonila u jejího bytu ráno; nikdo se nehlásil, ale když neotvírala ani za chvíli a sousedé tvrdili, že by měla být doma, otevřeli dveře násilím. Spatřili neuvěřitelnou špínu, jakousi pěknou, ostříhanou ženu v posteli, ale dýchající povrchově a chrčivě, a všude se válející prázdné láhve. Byl to obraz, jenž nebyl pro orgány ničím právě mimořádným. (Orgánům VB a sociálním pracovníkům .se naskýtají mnohdy takové obrázky z lidského soukromí, pečlivě tajeného, do něhož se proniká obvykle až in articulo mortis.) To zvláštní objevili až tehdy, když prohlédli celý byt a vnikli do sousedního pokoje, spíše ubohé sklepní díry, ale vyzdobené artefakty na způsob koláží. Za podklad tu sloužila lepenka a na ní byly nalípány obrazce z písmen a celých nápisů, vystříhaných z novin (jak řekl jeden praporčík, takové „legrácky“). Mezi těmi legráckami byl také zelený smrťák s nápisem POZOR JED. Část obalu zásilky se tu octla sestříhaná do jakéhosi obrazce a právě ten artefakt vypadal velmi dekorativně. V době, kdy Chvojka zatelefonoval Bezpečnosti, byla už paní Marta Pourová převezena do nemocnice a čekalo se jen na to, až se jí vrátí jasné vědomí. Při prvním jejím výslechu, který se konal v pátek, se Vašátkovi zdálo, že pořád při jasném vědomí vlastně není, a přišel na to, že snad má snížený inteligenční kvocient (nicméně měla pozoruhodnou schopnost něco si vymýšlet). Co se od ní dozvěděl, bylo neuvěřitelné, fantastické. To nebylo vymlouvání, nebyla si totiž skutečné ničeho vědoma. Nevěděla o žádné otravě, o žádné vraždě, nic se k ní nedoneslo… dokonce nevěděla ani to, že se po jedu pátrá; žila si v tom zamořeném bytě, kde olíznutí prstu mohlo znamenat smrt, a nic se jí nestalo… A co bylo teprve zarážející, že se nejspíš opravdu ničeho trestného nedopustila (leda toho, že patrně věděla, že je zásilka kradená). Trvalo jí dlouho, než vůbec pochopila, o čem je řeč. Z delší rozmluvy Vašátko pochopil, že snad o tom vůbec nepřemýšlela a že pouze nevyhodila obsah nádob, který prý měla nasypat do záchodu. Napadlo ji, že je to škoda, za prvé zabroušené piksly byly krásné, a tak prášek přesypala a začala ho užívat proti breberkám. Ale jak už řečeno, zahubilo to krysu, ale nikoli breberky. A zatímco Bezpečnost po balíku zoufale pátrala, paní Pourová rozsypávala vzácné alkaloidy po římse a podlaze, takže pro tento účel jich spotřebovala asi polovinu. Mezitím spala, jedla, jednou či dvakrát týdně chodila pracovat na noční expedici novin, a jakmile přišla k penězům, proměnila je v opojení. Vědomá si nebylá ničeho a tu světničku poskytovala různým lidem pouze ze soucitu (zatajila jedině tu stovku).

Byla povídavá, veselá. Strach měla jedině tehdy, když se jí Vašátko vyptával na zákazníky. To pokládala u sebe za nebezpečné, kdežto na jeho dotazy ohledně zásilky odpovídala klidně a bezprostředně… to byla nějaká hloupost.

Pro toho chlapce si kriminálka došla na nádraží, měl totiž ranní a věc se nesměla odkládat…

V případě Ondřeje Jakubce si Vašátko přiznával, že se dopustil chyby, ale reálně vzato, čeho se měli chytit… Jakubec, ten hodný, plachý, trochu uzavřený mládenec a dokonce maturant s trestním rejstříkem čistým jak sklo, žádný chuligán, podle výpovědí všech, kdo s ním pracovali, naprosto poctivý… Co se to stalo, že mu najednou „luplo v bedně“ a učinil něco, čím zničil řadu lidí a především sebe?

Později mu mladík vykládal něco zmateného o nějakých třech mladých lidech s kamerou na peróně, ale nechtěl na ně svalovat vinu, to vůbec nepřicházelo v úvahu, ale tvrdil, že to udělal kvůli nim, že se tak vytahovali. Zkrátka takový bláznivý nesmysl. Vašátko došel k názoru, že jim podrazila nohy okolnost, že zpráva o ztrátě zásilky přišla až tak pozdě. Jakubec si mezitím v klidu vyrobil artefakt (blázen… pro papír v ceně padesáti haléřů!) a jakmile vypuklo pátrání, pochopitelně se už u paní Pourové neukázal, O jeho stycích s ní doma nevěděli a hoch byl tichošlápek, nesvěřoval se nikomu. A co bylo též absurdní: on jediný vzal vážně zprávu, která měla zabránit panice, že jde totiž o sloučeninu strychninu nikoli životu nebezpečnou. Uvěřil tomu, čemu věřit chtěl, a všechno jim zapřel. A zapíral tvrdě, protože si byl jistý, že doma nic nenajdou a o paní Pourové, k níž si balík tehdy odnesl, nevědí. Celý příběh o tom, proč se toho dopustil, tu nemůžeme vyprávět, ale byl obdobný s příběhy ze života, jakých Vašátko vyslechl za svůj život stovky. Neúspěch, pocity méněcennosti, touha po sebeuplatnění, sny o umění a k tomu neuspokojující práce, život v přeplněném bytě… ano, jenže to si prožívá leckdo, a proč se muselo stát, že se naskytl jeho očím výstražně křičící balíček se smrťákem a že se mu zachtělo provést husarský kousek? Ano, provedl to z fóru, aby si dokázal, že má odvahu, nebo pro obal, těžko říci, ale rozhodně ne pro to, co dózy obsahovaly. Dal je přece Martě s poznámkou, aby je pořádně umyla, že to uvnitř je jedovaté. A víc se o to nestaral. A když mu Vašátko řekl o obětech jeho činu, zhroutil se…

Snad by bylo zapotřebí ještě vysvětlit, jak se mu krádež podařilo provést. Stalo se to skutečně při překládání a zásilku ukradl, až když byla „odfajfkována“, a provedl to jednoduše tak, že shodil balík, na který měl zálusk, pod vůz a tam ležel, dokud se souprava nehnula. Čekal si na to a balíček čapl, hodil ho napřed do odpadkového koše a později si sem přišel s kabelou na nářadí. Nikdo si ničeho nevšiml a opanoval ho prý tehdy pocit sebejistoty, síly a kuráže. Ukradený balík si hned odnesl k Martě, sundal z něho obal a dózy jí dal, protože je chtěla (jako všecko). O Hromadově smrti a dalších mrtvých se vůbec nedozvěděl a s tou holkou už spolu delší čas nemluvili… Ano, ta dívka. Jediná skutečná vražedkyně z té trojice, byla mrtvá… Některá místa z jejího příběhu byla Vašátkovi ještě nejasná. Kapitán si nemohl pomoci, div si nezoufal, když mu do toho Horác zasáhl. Byli u cíle a potřebovali ji dostat živou (ovšem k čemu, nad tím právě tehdy neuvažoval). Vyjel tehdy na Horáce zle a Horác se pochopitelně naštval. Ale co to mělo za smysl, že ano, lézt za tím děvčetem na střechu a předtím jí samozřejmě všechno prozradit. (Věděl už o jejich telefonickém hovoru.) Co provedla v učebně, mohlo pro někoho rovněž skončit tragicky, ale naštěstí se jim podařilo všechny ohrožené osoby sehnat, a jak se ukázalo, všichni šťastně vyvázli. (Šlo patrně o zbylý jed, zbylou polovinu piksly).

Strašné… mladá, sotva jednadvacetiletá holka. Uvědomil si přitom, že právě toho se bál zezačátku, že by totiž přístup k tak smrtelnému prostředku mohl v někom probudit skryté vražednické pudy. A tady šlo o děvče, dceru takové sympatické ženy (ovšem dívka to byla od mládí zvláštní, prý vzpurná a se sklony ke lhaní, ale kolik je mladých holek vzpurných a se sklony ke lhaní, že ano).

Když si prý Bezpečnost dala vyvolat rozhlasem Ondřeje Jakubce, uviděl Miša Ezro, černovlasý cikánský posunovač, že se ten chlapec nějak motá v kolejišti; něco mu prý bylo nápadné, takže na něho napřed zavolal a potom šel k němu, zrovna když Jakubec upřeně hleděl na otáčející se kola soupravy, která se právě dala do pohybu. Miša později v hospodě vykládal (směsí cikánštiny a slovenštiny), že Ondreja čapl, když se prý chtěl vrhnout pod kola, a že se pak pevně drželi a stali se přáteli… A to se přihodilo tu minutku, než si pro něho přišli, že „volačo ukradol, bol iba čór“, zkrátka udělal někde kapsu. Ba, ani by to byl od něho nečekal, vypadal vždy ,taký dylina‘.

Ještě je třeba dodat, že černovlasý posunovač s knírkem připravil Vašátka o informátorku; hezká Martička z nádražní restaurace se totiž stala jeho milou a nemohla nadále s nikým pořádně promluvit, že prý by ji Miša zabil.

*

Co se týká Horáce: Vašátko se krátce rozmyslel a ze všeho nejdřív se postaral o povolení k bytové prohlídce Horácova ateliéru. Tušil, že je Horác v nebezpečí, a ačkoli byl na něho rozzloben, neměl chuť dostat zprávu, že je Horác mrtev. Hned nazítří za ním vyslal dva mládence s příkazem, aby mu pobrali v bytě všechny poživatiny a aby ho přivezli s sebou. Vrátili se sami. Horác prý neměl proti prohlídce námitky, ležel však celou dobu v posteli, choval se apaticky a odmítl s nimi jít, že prý mu není dobře. Vašátko to pokládal za simulantství.

Je skutečností, že dnešní moderní doba neuznává, že by mohl někdo po nervovém otřesu skutečně onemocnět, což se za starých časů uznávalo a věřilo se, že někdo může následkem náhlé radosti nebo smutku i zemřít. Ať už to bylo jakkoli, v Horácovi to bylo snad nashromážděno za delší čas a dostal horečku, doktoři na něm zjistili různé šelesty, plicní hroty a krátce objevili starý známý, dnes už méně populární Kochův bacil. Horác měl za to, že s ním až dosud slušně vycházel a uznával u sebe jedině svého nepřítele v mozku, všechno ostatní pokládal za prkotinu. Vašátko ho samozřejmě musel vyhledat co nejdříve, potřeboval se totiž od něho dozvědět rozsah doznání té ubohé holky a vyjasnit si některé okolnosti u smrti Mertla. Za dva dny Horáce šoupli s vysokou horečkou do Motola, ale šlo o důležitou věc a tak si promluvili, pouze věcně, stručně — Horác v posteli a kapitán na židli. Horác mu pověděl podrobnosti z osudného telefonického hovoru, ale jen s podmínkou, že se to neřekne její matce. Ačkoli ho Vašátko ujistil, že se to nedozví, Horác se k tomu stále vracel. ,Já s ní už mluvil, tak proboha…“ Nejspíš si vymyslel nějakou maximálně milosrdnou lež. Kapitán mu musel dát na to ruku, že ho nepodtrhne.

Horác mu tehdy řekl, že s ní její matka špatně zacházela, ale Vašátko tomu nebyl zvlášť nakloněn věřit.

Jak k tomu to děvče přišlo a v jakých vztazích byla k tomu mládenci — prý za ním lezla už ve škole, jak říkal; Jakubec a ona byli spolužáky z jedné třídy gymnázia — další okolnost, která jim unikla. S Martou Pourovou se seznámila při noční expedici novin, kam chodila také jeden čas na brigádu. Od jejich spolupracovnic se dozvěděl, že se k ní Pourová chovala laskavě a mateřsky, a že si myslely, že Pešková je sirotek, aspoň to někomu vyprávěla. Podle Horáce měla dívka konflikty s matkou, protože byla nepřitažlivá a neúspěšná, vymyslela si prý tedy, že má poměr s ženatým mužem a spávala občas u Pourové, a tím se matce mstila. — Jakubec vyprávěl, že prý ho k Martě sama zavedla a říkala, že jim dohromady pronajme pokoj. Chtěla za každou cenu z domova a přála si, aby se vzali. Přitom však byla chladná, nic s ní nebylo, a když začal občas spávat s Martou, tvářila se, že je jí to jedno… Původně si představovala, že by měli dohromady ateliér a oba by se věnovali umění, měli by krásnou diskotéku, zvali by si hosty a ona by mezitím vystudovala.

O jejím studiu si Vašátko zjistil bez velkých obtíží, ale k úžasu všech, kterých se to týkalo, že studovala pravidelně sotva půl roku a od té doby — dík ledabylosti některých pedagogů, falšovala jejich podpisy v indexu. Dařilo se jí to neuvěřitelně lehce až na jednu zkoušku, u které si vedla jedna z profesorek přísnou evidenci. Děvče žilo na sopce, dříve nebo později to muselo prasknout. Myslela asi na sebevraždu a právě asi v té době, při začátku nového školního roku, se jí dostal do ruky vražedný prostředek. Poprvé otrávila muže jí zcela neznámého, ale měla rozhodně důvod k nenávisti a odporu k němu. (Horác o tom řekl, že byl Hromada blázen, když nepoznal, že má před sebou pannu. Podle něho byla první vražda zcela náhodná a možná ne zcela úmyslná, a teprve potom se dívka obrátila proti těm, kteří jí ubližovali, především proti své matce.)

Co bylo nepopiratelné, že si tu zahrála řada náhod. Tyto okolnosti však překvapovaly Vašátka, ale nikoli Horáce, který ve fatální dění do jisté míry věřil, například tvrdil, že to nebyla pouhá náhoda, že si Hromada vzpomněl u paní Burghartové právě na Kaďouska a Mertla. Ano, byli to jeho kamarádi a prý se na Kaďouska vymlouval častěji, takže se koneckonců na něho mohl vymluvit i tehdy, když téměř umíraje zatloukl, co měl za kšefty. Ale přece jenom… bylo zvláštní, co všechno zavinila pouhá asociace, vzpomínka či co.

Kdyby si byl Hromada nevzpomněl na Kaďouska, nebyl by se do případu dostal Mertl, s ním jeho parta a nepřímo to děvče. Hanka se právě pokusila pomstít se své matce a vyvolat aspoň v její přítomnosti skandál. Její čin postihl oběť zcela náhodnou a jí lhostejnou, a vyšetřování kolem Mertla ji inspirovalo k dalšímu pokusu.

Jak to bylo s tou sebevražednou hrou s taháním psaníček, se kapitán dozvěděl rovněž od Horáce. To už nebyly pouhé dohady, dívka se mu k tomu doznala. Odjakživa ji hra toho druhu vzrušovala, něco takového měla tedy v úmyslu a iniciativa vyšla nepřímo od ní. Vyrobila jednu stejnou hašlerku s jedem a přihodila ji na hromádku (nosila prý jed u sebe v krabičce od antiperlí). Horác tvrdil, že potom svého činu — že dala hašlerku s jedem Mertlovi, litovala, což Vašátko pokládal u Horáce za nadstavbu.

Ale o tom všem spolu mluvili dopodrobna až později, prozatím zůstalo na tom, co bylo nezbytné. Vašátko mu nakonec popřál brzké uzdravení a jen suše poznamenal, že mu kriminálka zachránila život, a že může děkovat jim a náhodě, že ještě žije, bylo by totiž stačilo, aby si jedenkrát osladil sypkým cukrem z cukřenky, a byl by jel. (Pro úplnost, Horác měl tehdy doma rum a zavedl se na tento nápoj — dosti sladký i bez cukru; káva, kterou by si byl zaručeně osladil, mu došla a dík tomu, že měl poslední prachy, zůstal při čaji s rumem.)

Vašátko pronesl svou poznámku dost nepříjemně a zmínil se o památce, kterou mu zanechala jeho chráněnka. Horác na něho jen pohlédl a netvářil se, že by mu byl zvlášť vděčný.

*

Ve čtvrtek dvanáctého listopadu přišla ke Kaďouskovu ateliéru, kam zase konečně docházel jen Kaďousek, štíhlá žena v plášti s kapucou, poslouchala okamžik, jestli se tam něco nepohne, potom vylovila z kabelky klíč a vešla dovnitř. Byla to Olina, přirozeně, ale už tu nebydlela. Po propuštění z vazby se vrátila k rodičům, věci z ateliéru jí dopravil domů její bratr a konec, jedna etapa v jejím životě skončila. A teď přišla do ateliéru ne proto, aby se setkala s Dušanem, naopak, nechtěla se s ním setkat za nic na světě a předtím zatelefonovala slečně Šindelářové, aby se dozvěděla, které dny Dušan zaručeně v ateliéru není. Slečna Šindelářová jí řekla, že ve čtvrtek tu určitě nebude, protože se jí zmínil, že má jeho manželka narozeniny; bude tedy jistě celý den s rodinou. Spolehla se tedy na to a přišla tiše jak myška, a ačkoli si říkala, že je proti dojetí obrněná, jakmile vešla do známého pokoje, musela se držet vší mocí, aby se nedala do pláče. Ach bože… je nemožná ženská, je husa, že ještě brečí. Už nebude… na mou duši, už nebude. Přišla sem, aby si vybrala ze společné knihovny svoje knížky, brácha jí je samozřejmě vyhledat nemohl. A ledacos tu ještě měla. Možná že už jí to všechno Marcela sebrala a nacpala do kufru. Krátkou prohlídkou zjistila, že jí Marcela nic nesebrala a nenacpala do kufru, protože zbytek jejího šatstva a vůbec všechno, co bylo její, zůstalo na místě. Podle typicky mužského nepořádku se jí začalo zdát, že sem snad Marcela vůbec nechodí. Například našla špinavé nádobí v jejich koupelničce pod sprchou. Používal za popelník krabici, popelníky snad někam založil. S malířským nádobím se roztáhl všude, cítila tu pronikavě barvy a terpentýn a v pokoji byla špinavá podlaha a koberec s vrstvou prachu. Prach na všem, přirozeně, to mužským nevadí. V koupelně dosud visel její župan a na polici zůstaly její krášlicí prostředky, kartáč a ozdobný hřeben se stříbrnou rukojetí, který jí jednou Dušan daroval. Černé pyžamo…

Výčet by to býval dlouhý. Je to zvláštní, že mu její věci nepřekážejí. Sama by se nebyla mohla na jeho svršky ani podívat, prostě by to nesnesla.

Prošla celým ateliérem. Dušan tu měl nejen některé Jardovy obrazy (byl by se asi našel sotva někdo, kdo by měl o ně zájem), ale nechal tu viset na hřebíčku i Jardovu pracovní halenu, samozřejmě strašlivě špinavou a děravou. Jeho trepky také nespálil. Olina to prošla jako duch, semtam se něčeho dotkla, přemáhala se, pořád měla pláč na kraji. Opakovala si, že už nebude brečet… prožila přece toho tolik, že jí připadalo, že snad mezitím uplynul rok. Od chvíle, kdy našla Jardu tamhle na dlaždičkách a vedle něho ten hrozný dopis, změnila se víc, jak jí dnes připadalo, než předtím za celý život. Teď už přirozeně věděla, co se vlastně stalo. Ale jak si to moh myslet, že ona…! Je snad druhý svět…? Jarda si vždycky myslel, že je, a jestli tedy může vědět, že se zmýlil? To ho tak přesvědčila, že ho nenávidí? Asi jo… už asi jo. Ale Olina na to už nechtěla myslet. Cítila se změněná a chtěla začít znova, bez Dušana. Předtím si asi vůbec nepřipouštěla, že by měla vůbec začít chtít.

Vrátila se do starobylého obýváku. Měli tu za dveřmi po jedné straně knihovnu, kterou Dušan kdysi vyrobil pouze z prken. Postavila se k ní a začala vytahovat některé knihy, ale skoro u každé si nebyla jistá, jestli je její či jeho. Hemingway… ten je určitě Dušanův. Vytáhla však jeden Hemingwayův román, otevřela ho a vypadl jí Jardův dopis, který si sem tehdy bezmyšlenkovitě schovala. Ulekla se hrozně. Snad ho Dušan nenašel, snad právě teď Hemingwaye nečetl, vždyť ho zná. A znova si četla Jardův list se slzami v očích. „Milovaná, proklínaná, od tebe to beru…“ Ano, tehdy měla pocit, že se z toho zblázní. Dnes ji to nějakým způsobem posilovalo. Ten chlapec ji hrozně miloval, možná že víc než Dušan kdysi. Choval se k ní předtím hnusně, ale jeho poslední slovo bylo odpuštění a rozloučení.

Divné, co si lidé mohou všechno udělat —. Vzala si dopis k sobě, ale ztratila sílu se dál hrabat v knihách, snad jí Dušan sám časem něco pošle. Sbalila si jen zbytek svršků do velké kabely, kterou si přinesla s sebou. Měla by mu také nechat klíč, bylo by to trapné, nechat se o něj upomenout.

Tak — a byla hotová. Kabát a jde se… předtím ho odložila. Jak se tu naposledy rozhlížela, hnul se v ní pud trochu mu uklidit, ale ne… rozhodně ne, mohl by si myslet, že se ho dožebrává.

Přejela si rukou spánky. Cítila pod rukama své vysedlé lícní kosti, byla hubená, ale ani si neuvědomila, že vypadá nejen půvabně, ale o něco lépe než dříve; přežila totiž bez záchvatu snížení prášků na minimum, což ji ve vazbě přirozeně postihlo; dostala pouze příděl proti bolení hlavy a… vydržela to, a zatím to s ní nebylo horší, ke svým narkotickým dávkám se nevrátila. Samozřejmě že si nebyla jistá, jestli to vydrží, ale prozatím to chtěla vydržet.

Ještě jednu cigaretu a půjde. Zapálila si a posadila se na to. Vtom uslyšela v zámku zarachotit klíč a rázem jí ustydly ruce i nohy, nehnula však brvou a zůstala sedět.

„Olino?“ Dušan vešel, zarazil se však na prahu.

„Nazdar, Dušane, promiň,“ pomalu, jakoby líně vstala z křesla. „Byla jsem si tu pro zbytek věcí, ale neboj se, už jsem hotová.“

„Nemusíš spěchat.“

Stál proti ní a hleděl na ni. Vypadal pořád tak nervózně, je pořád stejný, jak si to může dovolit, být pořád stejný a tak se na ni dívat. Musela sebrat všechny rezervy, ale usmála se a podívala se mu do očí.

„No a… máš se?“

„Copak já, ale jak ty se máš? Muselo to být…“

„Ale ne, nemluv o tom, už je to pryč.“

„A jak se ti daří teď?“

„Jde to, děkuju, docela fajn. Že tě s tím zlobím, Dušane… mám u tebe ještě svoje knížky, ale to až někdy budeš mít chuť a čas… pár bys mi jich moh poslat.“

,Jak chceš, ale v tom já se přece nevyznám. Poslyš, já tě přece nevyháním… chtěl jsem ti říct, kdybys měla někdy chuť… „ já vím, jak to u vašich chodí, zkrátka sem můžeš kdykoli přijít.“

„Ty ses zbláznil. Ty jsi grand, ale já jsem taky člověk, cos náhodou přehlédl. Měj se fajn.“

„Ty taky.“

„Panebože, Olino.“ Zaznělo to zhluboka, byl to výkřik ze samého nitra a najednou si leželi v náručí. Objímali se a líbali. Objímali se zuřivě, zoufale, jako by tomu nemohli uvěřit, oba byli jak beze smyslů, oba plakali a přitom nepadlo jediné slovo. Za chvíli spolu leželi na válendě, Kaďousek s ní strhával šaty a k jejich spojení došlo zase němě… stále nepromluvili, jenom leželi tělo na těle a pevně se drželi.

„Byl jsem blázen,“ řekl Kaďousek, ale to bylo až za půl hodiny, kdy se jim konečně rozvázal jazyk za pomoci mužského drinku, whisky, kterou tu měl pro vlastní potřebu. Ať už to není zvlášť romantické, seděli vedle sebe, opíjeli se jak za dřívějších časů a drželi se za ruce. „Myslel jsem, že jednám dobře, ale pak jsem poznal, že ctnost není moje řemeslo… Byl bych toleroval všechno… vždyť jsem se k ní vrátil s pevným úmyslem, že vydržím, ale nemoh jsem přenést, že tě tak nenávidí.“

„To by ji bylo časem přešlo,“ řekla Olina.

„Mýlíš se, blázne, bylo to pořád horší.“

„Ale já ji budu mít ráda,“ řekla procítěně, vášnivě. „Opravdu ji budu mít ráda… kvůli tobě, přísahám. Budu milovat tvoje děti, všechno jim dám, přísahám, přísahám… už nikdy nebudu na ně žárlit. Ty je musíš milovat napřed,“ a začala mu líbat ruce. Vytrhl jí je a začal ruce líbat jí. Uvědomila si najednou, že je to štěstí, ano, láska… láska, štěstí… a dostala strach, že o ně zas přijde, protože byla tak zlá na Jardu.

„Prosím tě, já nesmím, já nesmím. Jarda —.“

Přísně se na ni podíval, ulekla se, že snad něco slyšel, třeba mu někdo něco řekl.

„Proč Jarda? Bylo mezi vámi něco…? Mluv, žádám tě.“

„Nebuď směšný.“

„Olino, přísahej mi, že mezi vámi k ničemu nedošlo,“ řekl náhle s podezřením, hotov ji znova opustit nebo snad obíhat lidi a vyptávat se jich. „Já si stejně zjistím pravdu, nemyl se… řekni mi to rovnou. Bylo něco či ne?“

„A to se mě ptáš ty?“ řekla Olina, ačkoli cosi v ní volalo, ať mlčí. „Já byla na kraji s nervama a Jarda taky, jak sis myslel, že to dopadne?“

„Co tím myslíš?“

„…Hádej, můžeš třikrát.“

Jeho odpovědí byla rána do tváře a vzápětí slzy, prosby za odpuštění, nové objetí.

Půlnoc je tu našla velice šťastné a povídající si (dokonce). Připomínali si od začátku všechno, každou minutu, co nebyli spolu, a náhle si Kaďousek vzpomněl na Horáce a pronesl cosi o jeho charakteru.

„Ale víš, že měl asi pravdu?“ namítla Olina.

„Jak to?“

„Zaručeně, s tím odhozeným papírkem. Jardu přece otrávila ta šílená holka… a to si právě Horác myslel, když sem přišel hledat, že…“

„Tomu nerozumím.“ Kaďousek svraštil čelo. „Jestli byl ten papírek v koši, jak to, že zmizel?“

„To Jarda —. Vytáh ho a zničil ho sám.“

„Ale proč, sakra?“

„Já nevím,“ nechtěla se raději pouštět do výkladů. „Já ti jen povídám, že to tehdy u nás hledal jen kvůli Jardovi a dneska mi Dada povídala, že to byl on, kdo vlastně první přišel na tu holku. Tak myslím, že mi vlastně moc pomoh,“ řekla vážně. „Víš co? Nemluv mi o něm,“ řekl Kaďousek.

*

Tentýž den, ale přesně v pět hodin odpoledne někdo zazvonil u dveří slečny Šindelářové, a když otevřela, spatřila svého ochořelého žáka.

„Pane Horác… já jsem tak ráda, vždyť já myslela, že už vás neuvidím. Co s vámi je? Vy jste podvakrát nepřišel…“

„Nedostala jste můj lístek? Byl jsem marod,“ řekl. „Nezlobte se na mě, ale já jsem myslela, že se jenom vymlouváte. Tak pojďte, pojďte, uvařím vám trochu čaje. Kam jsem jen dala tu konvici… to je hrozné, kde by mohla být, vždyť jsem ji před chvilinkou měla v ruce.“

Stál uprostřed pokoje, zatímco hledala, a když se na něho podívala, viděla, že ji pozoruje poněkud zjihlým zrakem. „Abych vám řek pravdu, slečno Šindelářová, budu asi na čásek vykýblován mimo Prahu… moc mě to netěší, ale co mám dělat. Teď jsem jim utek, ale ten zdravotnickej pták mě už drží v klepetech, vlastně ne pták… co mají zdravotníci, hada.“

„Chcete tím říci, že nebudete chodit na hodiny?“ zeptala se stará slečna. „Ale vždyť vám to bude chybět. Moc jste nikdy neuměl a teď všecko, ale všecko zapomenete.“

„Ale ne, budu se tam učit,“ zabručel.

„Prosím vás… že vás pusa nebolí,“ řekla způsobem, jakým peskovala své žáky (kterých rok od roku rapidně ubývalo). „Na mou duši… třeba vám budu psát anglický dopisy.“

„To je nápad… ale skutečně, pane Horác, vážně. Já vám budu opravovat chyby a opravené vám je budu posílat, a k tomu vám budu psát sama a vy budete moje dopisy hezky překládat.“ Slíbil jí to, což ji uklidnilo… psala dopisy ráda, a s novým elánem se dala do hledání toho „zatrachtiléno“ kousku nádobí.

*

Na závěr je třeba říci, že Vašátko navštívil Horáce podruhé až v plicním sanatoriu na Pleši a že si konečně promluvili o případu dopodrobna, a dále, že sem Vašátko přijel poněkud znechucen různými lidmi; a dále, že začínala zima, takže prostředí, do kterého Vašátko přijel, bylo zvláště zádumčivé a tesklivé. A ještě je třeba dodat, že když Horáce uviděl sedět na lavičce v nemocničním parku — (prostě si tu tak seděl, sice se skizzákem v ruce, ale jen tak civěl na stromy), kapitán si uvědomil, že ho má velice rád a že ho v Praze silně postrádal. A tak ho zavolal a Horác se otočil. A tady je můžeme oba opustit.