Hana Prošková

Zlá panenka

Byla to starožitná panenka s krinolínou, která původně sloužila jako poklop na čajník, nicméně se k ní vázala ne právě povzbudivá legenda, kterou pojal Alois Haas, nikoli příbuzný slavného Hugo Haase, ale soudničkář a sběratel pragensií, do svých známých Kalendářových historek. Ačkoli přirozeně změnil jména, obecně se vědělo, že jde o rodinu Vorlových-Zmirských, tedy významnou rodinu, z které pocházel dr. V. A. Zmirský, poslanec, později vysoký úředník ministerstva školství za první republiky a zakladatel nadace. Vorlové-Zmirští ovšem nebyli feudálové, ačkoli se za ně rádi vydávali a kterýsi předek vyhrabal v rodokmenu nějakého polského šlechtice Zmirského. Byla to obchodnická rodina a její slunce začalo vycházet, když se podnikavý, zdatný obchodník z Kolína oženil s pražskou patricijkou a přenesl svůj podnik do Prahy. Není možné tu vypisovat celou kroniku rodu, ostatně pan Haas podrobnosti vypustil. Původ panenky, o kterou tu šlo, byl neznámý a u Vorlových se ocitla, když se konfiskoval majetek jistých V. L., kteří přišli o všechno při krachu na burze roku 1873 (Jan Vorel byl jedním z věřitelů). Praví se, že několik dní po konfiskaci a veřejné dražbě, na které bylo rozprodáno zařízení bytu, přišla k Vorlovým dvanáctiletá dcerka bankrotáře a prosila o vrácení některých věcí nezbytných pro domácnost a mezi jiným žádala o tu loutku, což asi udělala z vlastní iniciativy; měla panenku ráda. Vorel prý byl člověk spravedlivý, nicméně přísný, a rozzlobil se pro ten způsob — že na něho poslali dítě, a malou poslal domů s tím, aby sem přišel tatínek. Otec se ovšem nedostavil, do týdne spáchal sebevraždu s manželkou i s tím dítětem. Loutka přesto zůstala na místě — Vorel se totiž necítil vinen, teprve když se utopil jeho nejstarší syn, putovala loutka do škatule a zůstala tam přes celou generaci. — Tedy kalendářový příběh podle všech pravidel, ale naskytlo se dost lidí, kteří říkali, že je ta rodina skutečně pronásledována osudem. Po válce byl naživu z početné rodiny jen Stanislav Vorel-Zmirský, který měl starožitnictví a obchod obrazy, jeho dva synové a neprovdaná sestra Šárka (starší bratr, štábní důstojník, se za války zastřelil, když mu hrozilo zatčení). Mladší Vorel-Zmirský zemřel vlastní rukou, když mu byl později obchod zkonfiskován a přišlo se na to že některé obrazy prodal pod rukou; nebyly zabaveny pouze obrazy, které patřily dokazatelně po otci jeho sestře. Slečna Šárka se prý osudu postavila, získala později povolení jako soukromá učitelka řečí a dávala hodiny až do svých sedmdesáti let. Oba synovce prakticky vychovala, po válce totiž neměli víc než sedm osm let. Mladší vystudoval práva a oženil se, ale starší prý nebyl nikdy docela normální, ačkoli byl silně výtvarně nadaný. Říkalo se, že jeho smrt jí dodala — zabil se totiž při srážce vlaků u Vratislavi v Polsku v šedesátém osmém a od té doby nebyla svá, přestala prakticky vycházet a nebylo ji vidět ani na koncertech, které předtím pilně navštěvovala, dokonce přestala chodit i do kostela. Byla to podivínská, ale krásná stará dáma, a kdosi z jejích bývalých známých se dal slyšet, že byla monumentem staré Prahy a že bude mnohým na Malé Straně chybět. Samozřejmě, že poněkud přeháněl; poslední rok, když už byla nemocná, o ni zavadil málokdo. Teď ale na ni lidé vzpomínali, jak chodila do Malostranské kavárny v šatech s fižátkem a se stužkou kolem krku a jak dokonale uměla francouzsky. Smutné bylo ovšem, že se obecně vědělo, že si pustila plyn. Lidé ji srdečně litovali, tím víc, když se proslechlo, že se u ní našla závěť, v níž všechny své cenné obrazy odkazovala Národní galerii. Kdo ji někdy navštívil, věděl, že to u ní vypadalo jak v muzeu nebo v bazaru — pochopitelně, když si přestěhovala před řadou let zařízení velkého bytu na Janáčkově nábřeží do dvoupokojového v Bořivojově uličce (dříve zvané Umrlčí, kde stávaly kdysi veřejné domy). Ulička stejně náleží k zajímavostem staré Prahy, ale je na spadnutí a obyvatelné byty by tam člověk spočítal na prstech. — Sebevraždu spáchala v neděli na samém konci března, když její hospodyně Anna odjela jako obvykle na několikadenní návštěvu ke svému bratrovi na jeho narozeniny do Šumperka. Ubohá slečna, kterou soužily záchvaty dusnosti, si vzala večer těžkou dávku narkotik, otevřela kohout plynového sporáku a lehla si do postele v kuchyni, kde obvykle spávala hospodyně, a tak ji našli sousedé až druhý den dopoledne. Pohřeb se konal za několik dní nato na Olšanech z kaple do nového hrobu, který slečna zakoupila před třemi lety pro svého synovce, Stanislava Zmirského, jehož dala převézt po neštěstí domů na vlastní útraty, a přála si odpočívat vedle něho (v rodinné hrobce totiž už na další rakve nebylo místo). Obřadu se zúčastnilo kupodivu dost lidí, hlavně z Malé Strany, a mezi jinými jakási hezká, asi padesátiletá paní, sestra Červeného kříže, která jí snad jediná zůstala věrná a navštěvovala ji skoro do konce — a celý obřad srdečně slzela.

Příští úterý seděla paní Poláková v přednáškovém sále Unitarie a poslouchala jakousi duchovní přednášku, ale ať se snažila sebevíc, myšlenky jí utíkaly a musela pořád myslet na ni, na chudáka Šárinku, jak tam seděla, jak se na ni dívala, a jak jí naposledy tak silně stiskla ruku. — Holka, říkala si paní Poláková znova a znova, — holka, cos mi to udělala… Cos nám to provedla. — Ačkoli byla paní Poláková silně zaměstnaná žena, obstarávající vlastní rodinu, a návštěvy u nemocné přítelkyně ji stály spoustu času a štvaní, pomyšlení, že už ji nikdy neuvidí, jí pokaždé vehnalo slzy do očí. Vůbec, paní Poláková byla soucitná duše, a tu osamělou starou slečnu si upřímně oblíbila. Ostatně Šárinka k ní byla vždycky tak hodná, a co jí všechno dala, prádlo, ubrusy, byla by se chudinka rozdala. Ale teď bylo paní Polákové při těch vzpomínkách jaksi těžko. Už to bylo dost zlé, že si Šárinka sáhla na život, a ačkoli chuděra tak trpěla, přece jen je to na pováženou. Byla tu však ještě jedna věc, která dělala paní Polákové starosti, něco, co jí Šárinka darovala několik dní před svou sebevraždou, a teď to měla paní Poláková s sebou v kabele a nemohla se zbavit jakéhosi odporu, když se kabely jen dotkla. Co to bylo… panenka. Ano, taková hezounká starožitná panenka, ale dnes o ní věděla dost, aby se znepokojila. Původně si paní Poláková panenku i těch pár hloupostí vděčně vzala. Když se vám vdává dcera, za každý kapesník byste řekli děkuju. K tomu byla paní Poláková praktická, hned ji totiž napadlo, k čemu ta panenka sloužila. Rozhodně se nehodila dětem na hraní, na to byla poněkud neslušná, protože tělíčko představovalo dospělou dívku s poprsím; člověku dnes ani nenapadne, že by panenky mohly představovat dospělé. A za druhé — panenka neměla nohy, bylo to vlastně jen takové torzo, ačkoli byla hýbací, ručičky i hlavička byly pohyblivé. Ale měla rozkošný obličej s velkýma skleněnýma očima a starodávnou vlasovou paruku s mašlí. Paní Poláková si už koupila kus pravého hedvábí, že panence ušije novou krinolínu a bude mít pro mladé překvapení — všichni mladí jsou dnes do podobných tretek celí pryč. Ale pak se k ní připojila Šárinčina stará Anna, když se vracely z pohřbu, a všechno jí to pověděla. Na mou čest, paní Poláková neměla tušení, co to vlastně dostala, a teď jí bylo z toho pomyšlení poněkud úzko. Ne kvůli té staré historce s tím bankrotem a s kletbou, což už bylo všechno moc dávno, že ano. Paní Polákovou znepokojilo něco jiného… že prý Šárinka tu věc chovala jako fetiš, jako magický předmět, a Anna ji často vídala, jak tam sedí o samotě, zahloubaná do sebe, a tu panenku má před sebou. Anna někdy na vlastní uši slyšela, že k ní mluví, jako by byla živá, a křižovala se, kdykoli to zaslechla, a vždycky, když šla pro čisté prádlo, dávala si pozor, aby se té věci ani nedotkla… Šárinka ji totiž měla schovanou v prádelníku. Ale co připadalo paní Polákové ze všeho nejhorší — že prý se u nich pár dní po smrti chudáka Staníčka objevil jakýsi muž s nabarvenými vlasy a obočím (byl prý to ten, co u něho Staníček přespával), a požádal o tu panenku, že prý mu ji Staníček odkázal. Šárinka byla z něho tak vyšokovaná, že mu ji vydala, a za tři týdny ji zavolali na Bezpečnost a všelicos se jí vyptávali… ten člověk spáchal sebevraždu. Jak se octla panenka zase doma, Anna nevěděla, ale nejspíš si ji přinesla z jeho bytu, a od té doby to začalo, ztratila i víru, přestala chodit do kostela i na hřbitov, a pořád jen seděla u stolečku, ruce na sklenici, co jí psala, jak jí to diktoval duch — ale k tomu si vždycky brala na pomoc tu panenku. — Ba, cosi na tom muselo být… A teď se paní Polákové vybavovaly různé maličkosti, jaká byla Šárinka uzavřená, zvláštní, a jaké dělala divné narážky na přátele, kteří jí kdesi cosi řekli, jenže to byly asi návštěvy z astrálu. Ale proč tu věc dala Šárinka jí, proč právě jí? Co s tím má dělat, má to zahodit? Jenomže to právě paní Polákové nedovolila její obava, že by si tím přivodila neštěstí. Dokonce nosila tu věc pořád s sebou, ze strachu, aby si ji náhodou nevzal někdo z rodiny. Potřebovala si o tom nutně s někým promluvit, vlastně sem už přišla s odhodláním, že se svěří panu Gorčovi, to je přece tak silný, duchovně pokročilý muž… Upírala na něho oči, přitom však sotva vnímala, co říká. Vtom pan Gorča poklesl hlasem a sepjal ruce, končil. Nato se ozvalo jako obvykle harmonium, na které zahrála jedna zdejší paní duchovní píseň, a všichni povstali a zazpívali si. Paní Poláková si vždycky ráda zazpívala, ale tentokrát mlčela… dozpívali, čekala s napětím, až pan Gorča sestoupí z pódia, už byl dole a šel dozadu, ale jiní byli rychlejší, už ho někdo chytil, a za chvíli měl kolem sebe hlouček. Co se dalo dělat… Konečně se pan Gorča vymanil a vydal se pro kabát. „Promiňte, pane Gorča,“ oslovila ho, když se oblékal, kabát měl totiž přehozený vzadu přes sedadlo a hledal klobouk, „potřebovala bych se s vámi o něčem poradit, jen na minutku… nezlobte se, že vás zdržuju…“

„Copak, jak se daří vaší dcerečce,“ zareagoval. „Bude se vdávat?“

„Bude, pane Gorča, v dubnu. Já bych se vás tak potřebovala něco zeptat, ale je to dost zvláštní…“

„Prosím, prosím.“

„…jestli je to možné, že by nečistá síla působila skrz… skrz nějakou věc?“

„Jakou věc,“ řekl trpělivě. Ten klobouk — nebyl tady.

„Takovou věc… loutku. Dostala jsem ji totiž od přítelkyně, ale měla k tomu vztah, řekla bych… chovala to totiž jako… jako…“

„Jako fetiš?“

„Ano, pane Gorča. Ta moje přítelkyně ale spáchala sebevraždu, minulý týden, a tak mám strach… ona se prý na to soustřeďovala,“ vyhrkla paní Poláková. „Prosím vás, řekněte mi… nemůže to být nebezpečné?“

„Rozhodně mohlo být pro ni nebezpečné se tím zabývat,“ řekl pan Gorča vážně. Zvedl svůj klobouk, který ležel pod sedadlem, a oprášil ho. „Přece jsem vám to vícekrát vysvětloval, že jsou to nebezpečné věci a že se tím každý vystavuje nebezpečí psychismu. Vy na to rozhodně nesmíte myslet, to by bylo krajně nesprávné,“ řekl kategoricky. Posadil si klobouk na hlavu. „A kde budou vaši mladí bydlet? U vás?“

„Ne, u nás ne… prosím vás, může si někdo kvůli tomu sáhnout na život,“ zeptala se úzkostně.

„To je trochu silné,“ pravil. „Podívejte se, milá sestro… nepopírám, že se ta paní mohla octnout v nějakém špatném vlivu, to se ovšem stává a mohlo to vést i k sebevraždě, ale na druhou stranu u ní mohlo jít o duševní chorobu normálního původu. Rozhodně se tím v myšlenkách nezabývejte a nebojte se, to je zcela zbytečné.“ Zapjal si kabát a podal jí ruku. „Zatím buďte hodně zdráva a pozdravujte vaši dcerečku.“

Usmál se na ni, lehce se uklonil a už byl u dveří a paní Poláková, celá nesvá, se vrátila do sálu pro své věci. Mezitím se sál vyprázdnil a než si oblékla plášť a nasadila baret, byla tu poslední, lidé už všichni odešli. Za ní už jen někdo zhasl a zamkl a paní Poláková se vydala domů. Ve skutečnosti jí bylo značně úzko, jako by cítila tu temnou, cizí sílu, která vyzařovala z té věci. Rozmluva s panem Gorčou potvrdila její nejhorší obavy, ba, bylo to možné… to, co tak zle ovlivnilo chudáka Šárinku, tu působilo dál, vždyť se na to soustřeďovala, uváděla se přitom do tranzu. A to mu zdaleka nevylíčila všecko…

Kráčela chodbou ke schodům a vtom za sebou slyšela, že ještě někdo jde, opravdu tam šel nějaký opozdilec z pánské toalety. Však ho znala, byl to ten postarší grafik, jenž sem občas chodíval na přednášky a jednou seděli vedle sebe a dali se do hovoru; řekl jí tehdy, čím je, a hned ho požádala, jestli by jejich mladé neudělal nějaké pěkné oznámení. To ještě netušila, že je bude potřebovat tak brzy. — Počkala na něho a pozdravili se. Byl to prošedivělý štíhlý čahoun a na sobě měl džíny a takovou bundičku. Sympaťák, pomyslela si. „Na mou duši, jsem tak ráda, že vás vidím,“ řekla. „Vy se už asi na mě nepamatujete…“

„Ale ano, pamatuju.“ Měl hluboký hlas a mužnou tvář, ale ve výrazu bylo něco plachého.

„Už jsem vás tady dlouho neviděla. Vy nás zanedbáváte… Ale dnes to bylo zajímavé, viďte.“

„Ano, fajn to bylo.“ Kráčeli spolu ze schodů.

„Chtěla jsem říct… myslíte, že vás opravdu mohu zlobit s tím oznámením? Už je to totiž aktuální, víte. Holka se má vdávat cobydup.“

„Tak to vám gratuluju.“

„Děkuju. Je to radost, ale jsou s tím starosti. Tak myslíte opravdu, že nám to budete moct udělat?“

„Jistě, to je maličkost, jen mi dejte text a já zapracuju. Kdy se vdává?“

„V dubnu. Někdy na konci… Přesné datum ještě nevím.“

„Tak až je budete mít, sfouknu vám to za jeden den. Telefon ale bohužel nemám.“

„To je jedno, přišla bych za vámi. Kde bydlíte?“

„V Dejvicích. Napíšu vám svou adresu,“ hledal po kapsách papír a tužku, až mu musela dát list ze svého notýsku, a pod lucernou jí to naškrábal.

„Zatím vám mockrát děkuju a na shledanou.“

„Na shledanou.“ Stiskli si ruce, a paní Poláková, která byla velmi citlivá na lidi, pocítila, že má silné fluidum. A už od ni odcházel, rázoval si to pryč dlouhými kroky. „Počkejte,“ zavolala, spěchajíc za ním. Zastavil se… „Okamžik,“ paní Poláková se celá udýchala, „jen mě napadlo, jestli nemáme stejnou cestu… kudy jdete?“

„Přes most.“

„Ale vy nebydlíte na Malé Straně.“

„Chtěl jsem jít ke Schnellům, ale jestli se bojíte, vyprovodím vás na tramvaj.“

„Já… docela ráda bych se prošla.“ Šli vedle sebe, minuli kostel Salvátora. „Víte, potřebovala bych se s vámi o něčem… hrozně ráda bych slyšela váš názor. Jestli vás to nebude příliš obtěžovat…“

„Ne, ani v nejmenším. — Dejte pozor, je tu díra,“ poznamenal, když klopýtla, a nabídl jí rámě. Pocítila teplo jeho ruky a její instinkt jí říkal, že jejich setkání nebylo dílem pouhé náhody.

*

„Co se vám to tady válí, Horáci,“ oslovil Horáce jeho přítel kapitán, jemuž něco padlo do oka v herberku na Horácově polici. Navštívil totiž Horáce zas jednou v jeho ateliéru a zastihl ho plně zaměstnaného, Horác právě vyráběl jakousi reklamní záležitost a vypadal na svou činnost plně soustředěn. Kapitán mu kibicoval, vědom si toho, že překáží, a při té příležitosti si prohlížel knihy a různé drobnosti, až mu padlo do oka něco… jakási loutka. Panenka — bez nohou a upřímně řečeno, dosti pikantní. Kapitán ji vzal do ruky a prohlédl si ji. Zvláštní hračka věru — a na první pohled viděl, že je to starožitnost.

„Co je to, prosím vás,“ opakoval otázku, na kterou Horác nemohl hned odpovědět, maje na rtu přilepenou cigaretu a obě ruce zaměstnané — zabýval se právě tranzotypem. Konečně odpověděl, „maskot“, aniž se vyrušil od obtiskování.

„Maskot… pro štěstí?“

„To právě ne… tenhle zrovna nosí smrt, aspoň mi to bylo řečeno,“ odpověděl Horác nevzrušeně a vzápětí dodal, „prosím vás, nedrcejte mi do toho, ono se mi to třese.“

„Tak mi promiňte.“ Kapitán se podle jeho přání odtáhl od stolu, ale na rtech mu hrál úsměv. „To je zajímavé, co mi tu povídáte. Tak že to nosí smrt…? Vida, a kdepak jste to vzal?“

„Dostal jsem to od jedné známé.“

,A pročpak vám to dávala…? To vás chtěla ohrozit na životě?“ zeptal se Vašátko se zájmem.

„Proč… protože z toho byla vyplašená,“ poznamenal Horác prostě, s očima upřenýma na jedno písmeno. „Někdo jí řek, že je to fetiš.“

„Fetiš… hm?“

„Fetiš v okultistickém smyslu je věc, co slouží jako prostředník s astrální sférou,“ řekl Horác klidně. „Já nevím přesně, jaký je rozdíl mezi fetišem a idolem, ale něco takového to má být. Cosi, skrz co se děje to spojení, rozumíte? A že prý to už zničilo pár lidí, co to měli. Má to už takový talent.“

„A koho už to zničilo,“ zeptal se kapitán zvědavě.

„No … naposledy jednu starou slečnu.“

„To je hezké… to se mi líbí,“ zabručel kapitán. „Nádhera. Skutečně, Horáci… copak je vůbec možné, že se najdou blázni, co na to věří?“

„Abyste se neplet,“ ozval se Horác po chvíli, vyplněné usilovnou činností, „co jsou například maskoty v autech? V nějakém smyslu víra v talismany, nezdá se vám?“

„To je něco jiného. To přece nikdo nebere vážně, člověče.“

„A moc byste se mýlil. Věřte tomu, že by leckdo bez toho svého psa nebo medvídka ani nevyjel.“

„To je ovšem normální pověrčivost, kdežto co jste mi vykládal, na to mohou věřit leda psychopati. To jsou přece absolutní nesmysly,“ řekl kapitán, jenž se cítil Horácem mírně provokován.

„To je fakt, v naší zeměpisné poloze,“ řekl Horác. „Ale moh byste se o tom pobavit s jedním mým známým… je to geolog a strávil tři roky v Africe. Možná že by to bylo pro vás náramně poučné.“

„Dobrá, Horáci, dobrá… to je ovšem u nějakých černochů a ne u nás. Vůbec, kde berete ty duchařky, chodíte snad do spolku starých panen?“

„Ta moje známá není vůbec stará panna. Je to docela fajn ženská, vdaná a má dvě děti, tuším.“

„A neznáte ji náhodou z Unitárie?“

Vašátko narážel na svou vědomost o tom, že Horác chodívá občas na přednášky k unitářům.

„Náhodou ano,“ řekl Horác suše. „A co se týká Unitárie… posledně byla přednáška o Kahlilovi Gibranovi. Moh jste tam jít, jestli vás to zajímá.“

„Gibran… hm, něco ze starověku?“ zeptal se kapitán, maje v tom směru poněkud slabé nohy, zač se koneckonců nemusel stydět, to jméno je u nás skutečně dosti neznámé. „Ne, z novověku. Skoro ze současnosti. Byl to libanonský básník, malíř a filozof. To jenom na okraj, k tomu vašemu spolku starých panen.“

„Jděte… vy se zlobíte?“ podotkl kapitán vesele. Dneska ho všechno, co Horác řekl, jaksi rozveselovalo. „Vždyť to vím sakra od vás, že vám ta ženská přišla s fetišem.“

„A co má být,“ řekl Horác mrzutě, pokračuje v práci. „Už jsem vám řek, proč mi to dala… byla to prostě náhoda.“

„Dobrá, dobrá… vy jste dneska nějak citlivý. Tak vám to přenechala náhodou, při dobré víře, že utrpíte úhonu na zdraví.“ V kapitánových očích zářila světélka. „No buďsi… už jsem zticha. Vy přece na duchovno věříte — nebo snad ne?“

„Prosím vás, nestrkejte mi do toho,“ řekl Horác, poněvadž kapitán, jenž se tady vrtěl jak na obrtlíku, mu dal příležitost k upozor-nění.

„To víte, mě už nepředěláte, člověče,“ poznamenal kapitán vesele, když se opět odtáhl. „Já jsem ateista, s církví jsem se rozešel už jako kluk, pánaboha neuznávám, život jsem prožil po svém a po smrti mě vezme čert, že ano.“

Horác se zdržel komentáře. Znal kapitána zpaměti a slyšel od něho podobné řeči nesčetněkrát, a samozřejmě také věděl, že — jestli žil někdo plně v souladu se svým svědomím, byl to právě on, ale jeho poznámky v tom směru svědčily o dětské naivitě. „Tak se se mnou aspoň bavte,“ řekl kapitán. Horác se totiž na delší dobu odmlčel a věnoval se svému. Kapitán ho nespokojeně pozoroval.

„Inu… a co s tím jako bylo? Ta ženská vám o tom něco vykládala?“ Horác přikývl s cigaretou přilepenou na rtu.

„Sakra, nechtěl byste na moment přestat kouřit a vylíčit mi to? Ruce k tomu přece nepotřebujete.“

„Vážně to chcete slyšet?“

„Vážně, už jsem řek.“

Horác na něho pohlédl, potom přestal pracovat a hluboce se zamyslel, opět se na něho podíval a zavrtěl hlavou. „Bude to ale na vás trochu divoké.“

„To nevadí, Horáci, jen s tím ven.“

„Dobrá, jak si přejete.“ A Horác začal vyprávět. Vylíčil mu historii panenky způsobem jemu vlastním, tedy naprosto věcně a bez nejmenšího vyšperkování, nicméně kapitán ho poslouchal a žasl. Nikoli nad jeho vyprávěním, které pokládal za kupu nesmyslů, ale nad způsobem, jakým to Horác sděloval, a věruže zaváhal, jestli tomu chlap nakonec nevěří. Věděl sice o jeho duchovně-zpytných sklonech a omlouval ho jeho kumštýřstvím. Ale když člověk na vlastní uši slyší, s jak vážnou tváří opakuje nějaké zatracené pitomosti a k tomu způsobem novinového referátu, to už člověk věru neví, co si z něho vybrat. Kapitán ho ovšem nepřerušoval a když Horác skončil, jen odkašlal. „Co tomu říkáte?“ zeptal se Horác konečně.

„Že by se to hodilo do dušičkového čísla bývalého Venkova.“

„Fakt, ale o tom nemluvím. Pár věcí je mi tu divných, vám ne?“

„Ba, smrdí to sírou.“

„Já nemyslím tu legendu, myslím to… proč ten chlap chtěl zrovna tu věc? To je přece zatraceně zvláštní.“

„Horáci, no…,“ kapitán se na něho pátravě podíval. „Proč to chtěl… chcete-li, na památku.“

„Na památku, to přece nebyla přímo památka po něm. Kdyby chtěl jeho hodinky nebo knihu nebo cigártašku, nebo něco, co nosil při sobě, ale tohle…?“

„Plyne z toho, že maskot má moc i mimo rodinu,“ podotkl kapitán.

„A potom… ty věci kolem té staré slečny,“ vyhrkl Horác, jako by neslyšel. „Divné je třeba to, že přestala chodit do kostela.“

„Člověče, vy si vážně lámete hlavu, proč nějaká ženská přestala chodit do kostela?“

„Myslím, zrovna od té doby,“ řekl nezřetelně. „To přece není maličkost… pro staré lidi už vůbec… a ona prý do té doby chodila do kostela a na hrob a najednou přestala.“

„Inu, tak se jí tam přestalo chtít. Nejspíš jí to našeptal čert,“ pravil kapitán. Opět ho něco zašimralo.

„Chápu, že na dělání psiny je tu dost věcí,“ řekl Horác jaksi unaveně. „Ale stejně bych rád věděl, co v tom je. Ta stará slečna Zmirská prý byla podivínská, ale tu sebevraždu od ní nikdo nečekal, aspoň tak mi to bylo řečeno.“

„Vy jste ji znal?“

„Ne, ale toho Standu Zmirskýho. Sice jenom od vidění, ale znal jsem ho,“ řekl Horác klidně.

„Skutečně?“

„Ano, dělal taky do výtvarničiny… kdosi z mých známých se s ním znal a docela ho uznával. Byl talentovaný, tuším.“

„Zmirský? Neslyšel jsem.“

„Takových je, o kterých neslyšíte, a nemusejí být špatní,“ řekl Horác. „S tím Standou Zmirským to ale bylo všecko takové nějaké… byl ve všem všudy samouk.“

„Kolik mu mohlo být?“

„Když já ho znal, bylo mu sotva třicet. Tehdy se motal kolem jednoho loutkářského souboru… něco jsem tenkrát pro ně taky dělal, tak odtamtud se známe.“

„Hm… a co to bylo zač?“

„Jak bych vám to řek… vypadal jak svatý František, nosil vousy a hlavu měl holou, ani teď nevím, jestli to bylo schválně nebo jestli měl pleš, a k tomu chodil vždycky porvaný a s křížem na krku. Číslo, ale hodný, aspoň to o něm říkali. Od každého si půjčoval, to je tedy fakt.“

„A vy říkáte, že neměl talent?“

„Ale měl. To se dá někdy těžko vážit na vážkách, čeho je víc, jestli talentu nebo cvokárny. To je fakt, že když je toho druhého moc, talent na to doplatí. Byla to s ním prostě taková tragédie.“

„Říkal jste, že se zabil při vlakovém neštěstí, kdy?“ řekl kapitán.

„To bylo v šedesátém osmém… to byla nějaká srážka v Polsku, jestli víte, o co jde. Teď si vzpomínám… Dlugol… to je někde u Vratislavi.“

„Vratislavi nebo Wroclawi.“ Kapitán se na tu srážku dobře pamatoval, měl pochopitelně podrobnější informace, než se tenkrát dostaly do novin, a byla to tehdy skutečná tragédie, když osobní vlak zastavil pro jakousi závadu na kolejích a rychlík, jenž nemohl být včas zastaven, najel v plné jízdě do jeho zadních vagónů. Mrtvých bylo tehdy ke stovce a s těmi, co zemřeli, ještě o něco více. „Ale stejně je mi záhadou, co to bylo za chlapa, co si pro tu věc přišel, víte, jak potom spáchal sebevraždu,“ zabručel Horác, což Vašátka — ve spojitosti s tou tragickou srážkou poněkud podráždilo.

„A proč ta stará panna přestala chodit do kostela, viďte. Vaše starosti na mou hlavu, člověče. Nechcete být na moment normální a připustit, že ta ženská byla blázen?“

„A nechcete vy na moment přestat a nechat mě to dodělat?“ ozval se Horác netrpělivě. „Proč se o to staráte? Jestli je to zhoubný talisman, váš to není.“

„To víte, že se musím zajímat, jestli nebudu mít práci s vaším funusem,“ řekl kapitán ledabyle, ale ve skutečnosti nelibě nesl, že Horác — což se stávalo zřídkakdy, mu dal najevo, že nemá čas. Většinou to bylo totiž obráceně. A tak se s ním Vašátko rozloučil a zanechal Horáce, jenž za nějakou chvíli prohlédl chmurně svou práci a nato jedním hmatem papír vzal a přetrhl vejpůl — což se malíři stává často.

*

„Nazdar, Fejfáre.“

„Horác…! Člověče, jak to děláš, že jsi pořád stejnej,“ oslovil ho jeho dávný přítel, podávaje mu srdečně ruku. „To je klam, ostatně ty se taky neměníš,“ řekl Horác, pohlížeje na něho.

„Ale kde… už na mně hlodá zub času. A co ty, Horáci, povídej. Přišel jsi jen tak, nebo máš něco na srdci?“

„To víš, něco mám, ale nerad bych tě zdržoval.“

„Upřímně řečeno, většinou mám dopoledne rušno, ale teď zrovna kvůli něčemu stojíme… takže buď klidný. Víš co… půjdeme ke mně a zapálíme si. Tady to klukům netrpím, ale už jsem žíznivý jak čára.“

„Výborně.“

Přítel — jmenoval se Ladislav Fejfárek, houkl na nějakou skupinku, aby počkali, a nato se vydali šerou chodbou. Byl to rozložitý, prošedivělý muž s ježkem na hlavě, oděný jako divadelní režiséři v černém, s výraznou hlavou a mohutným nosem, dneska už čtyřicátník, ale Horác ho znal, když byl ještě mladík a vedl loutkářský soubor, kde dělal všechno od loutkoherce po režiséra, a pimprlatům zůstal Fejfárek věrný celý život. Dneska působil v Říši loutek a dokonce učil, zkrátka se usadil, ale v něčem stále připomínal toho dávného nadšence. Horácovi dalo dost práce, než ho objevil, ale našel ho po delším shánění ve zkušebním sále, tedy v prostředí, které sice vyniká velkou prašností, ale jinak má nedostižné půvaby. Fejfárek ho nyní vedl chodbou v zákulisí divadla, vytáhl klíče, odemkl jednu místnost a už seděli. Byla to nepopsatelná kramárna, na stole stoh textů, černé pláště, vytahané rekvizity, šálky.

„To je naše doupě. Jak se ti tu líbí?“

„Znamenitě. V těch skříních jsou loutky?“

„Ale kde, ty blaho, loutky by se sem nevešly… ty máme ve skladu. Tak co, Horáci… vykládej. Co tě sem přivádí?“

„Tedy,“ Horác zaváhal, „přišel jsem kvůli něčemu, ačkoli se mi víckrát chtělo za tebou zajít. Poslechni, pamatuješ se na Standu Zmirského?“

„Ovšem. Proč?“

„Nevíš náhodou, s kým se tehdy… ten poslední čas stýkal? Fáma praví, že u někoho bydlel.“

„To byl Rous. Řezbář a dělal taky návrhy, ale já ho tak moc neznal. Mně ho doporučil náš Saša, ale ukázalo se, že ho taky nezná. Pravdu říct, my jsme s ním nechtěli nic mít. Dělal pro jeden venkovskej soubor a taky pro amatéry. Byl v cvokhausu, ale to mi nevadilo.“

„A co s ním Standa měl…?“

„Bůhtosuď… ono se říkalo všelicos, ale já myslím, že v tom nic nebylo,“ řekl Fejfárek. „Spíš to asi bude tak, že se dali dohromady kvůli těm loutkám. Víš… kvůli Standovi si dělám dodnes výčitky. Třeba, kdybych ho nebyl vykop, tak by ještě žil.“

„Neblázni.“

„Člověče, vždyť on se kolem toho motal prakticky od pětapadesátého. Ještě za amatérský éry. Měl někdy docela zajímavé nápady, udělal tehdy dva nádherné maňásky. Ale nový soubor už ho nechtěl. Já ho nechával aspoň kibicovat, semtam jsem ho nechal něco udělat, oblíknout nebo spravit marionetu…“

„Copak uměl šít?“

„Uměl a vyhrál si s tím. On byl vždycky veliká hračička. Řeknu ti ale, že bylo na těch věcech poznat, že není normální.“

„Jak to?“

„Inu, bylo to přezdobený… zkrátka, poznal bys to. Ostatně, já tu ještě dvě nebo tři věci od něho mám. Počkej, něco se prodalo amatérům, ale jedna inscenace tam bude.“

„Copak vyráběl loutky sám?“

„Ne sám, s tím Rousem.“

„A je to fakt, že s ním bydlel?“

„Právě… a řeknu ti, že ten chlap byl důvod, proč jsem Standu vykop. Když se tu objevili spolu, bylo to absolutně nemožné.“

„A byl skutečně od fochu?“

„Nemám zdání. Říkal, že je řezbář, ale já nevím… měl snad invalidní nebo co. Fakt je, že bydlel ve Štupartské ve zrušeném krámě a se Standou si tam zařídili dílnu.“

„Copak Standa neměl byt?“

„Měl, u své tety, ale věčně se někde toulal… to byl právě u něho ten úraz, tuláctví, rozumíš. Byl třeba tři měsíce nezvěstný a nikdo neměl potuchy, kde je. Byl neuvěřitelně otužilý… Vykládal mi, jak bydlel jednou měsíc v takové jeskyňce v Prachovských skalách a lidi mu tam nosili jídlo. Tehdy byl v zimě taky měsíc pryč a představ si, že se coural po vlastech a vybíral na SOS vesničku.“

„To mě tedy podrž.“

„Ale ty prachy skutečně odevzdal. On byl něco, čemu se říkalo — jurodivý,“ řekl Fejfárek. Upřel na Horáce posmutnělé oči. „Stejně si ho vyčítám. Nebýt toho, že jsem ho tehdy vyndal, nebyl by odjel, to je jednou jistá věc, že za to nepřímo mohu.“

„Nesmysl… přece nemůžeš za srážku vlaků. Odjel tam za někým nebo jen tak…?“

„Jen tak, samozřejmě, a dokonce načerno, jen si to představ.“

„Jak to, načerno?“

„Jak ti to říkám, nedali mu tehdy povolení, už nevím, kvůli čemu, asi že nebyl zaměstnaný, ale prohlásil mi, že se tam dostane stejně. Víš, vždycky se pokládal za Poláka a říkal, že Polsko je jeho vlast, a taky uměl polsky. Bozi vědí, jak se mu to podařilo, a vidíš… byl to jeho osud.“

„A jeho našli náhodou nebo jak …?“

„Jak, tehdy se přece už po něm u nás pátralo a pátrání se přeneslo do Polska, ostatně ho kdosi uviděl a poznal náhodou v Čen-stochové mezi poutníky,“ řekl Fejfárek. „A jakmile máš těžko identifikovatelné mrtvoly, vždycky přijde na potaz, kdo se ztratil.“

„To tam někdo jel?“

„Přirozeně, jeho brácha s manželkou.“

„Toho taky znáš?“

„Jen málo, ten bude docela normální, trochu upjatý patron, ale musí se mu přiznat, že si s ním užil. Poslouchej, Horáci, proč ti to vlastně vrtá hlavou?“

„Zaslech jsem něco o tom Rousovi, že taky spáchal sebevraždu. Nevíš o tom něco?“

„Totiž sebevraždu… píchl si morfin a ono to obsahovalo krom morfia nějaké svinstvo. Nic bližšího o tom nevím.“

„Tak byl morfinista?“

„Evidentně, jenomže musel začít, až když se vrátil z psychiatrie, chápeš to, jinak by mu na to byli přišli. To víš, pašovaný morfin… ono se to tehdy vyšetřovalo, mne osobně se taky vyptávali, ale naštěstí jsme s ním už předtím přerušili všechny styky.“

„Stejně je to divné.“ Horác se zamyslel. „Poslechni, nemáš tu někde po ruce některou z těch marionet, co Standa dělal?“

„Po ruce ne, ale chceš-li, zavedu tě k nám do skladu a pokusím se je najít.“

„To bych ti byl moc vděčný.“

Za nějakou chvíli ho Fejfárek, jenž si předtím vyzvedl klíč, zavedl někam k zadnímu vchodu, nato sešli do suterénu a konečně Fejfárek odemkl dveře, za nimiž se objevila velká místnost, plná skříní s posunovacími dveřmi jak ve vlaku. Bylo to království loutek, ačkoli dřevění herci viseli ve skříních, pečlivě zabalení v plátěných pytlících proti prachu a molům.

„Vy tu skladujete všechny loutky?“ zeptal se Horác.

„Přijde na to. Staré inscenace někdy prodáme kompletně amatérským souborům a co se nepotřebuje, převezme si muzeum. Máme tu ovšem pimprlat… něco přes dva tisíce, ale spíš víc.“

„To je úžasné.“

„Tak co bych ti ukázal napřed… chceš vidět Kašpárka?“

„Samo, Kašpárka,“ řekl Horác, rozhlížeje se v tom tichém světě, jenž v něm vyvolával zvláštní náladu. Fejfárek přistoupil ke skříni, pohnul jedněmi posunovacími dveřmi, otevřel a chvíli marionety zkoumal. Potom jednu vyndal a opatrně ji vytáhl z jejího obalu. Opravdu to byl Kašpárek, velký, půlmetrový, s výrazným, sytě hnědým obličejem a s červenými tvářemi. „Ten je starý asi padesát let,“ informoval ho Fejfárek. „Máme tu ještě Kašpárky z minulého století a ještě starší, ale na ty nebudeme sahat, to jsou unikáty, člověče. Počkej, tys chtěl ale vidět Standův výtvor. Musíš chvíli počkat, než to najdu.“

„To máte srovnané podle typu?“

„Ale kde podle typu, máme to srovnané podle inscenací, každá musí zůstat celá pohromadě. Tak okamžik.“ Asi za deset minut hledání měl Horác v ruce loutku a okamžitě chápal, že měl Fejfárek pravdu. Marioneta představovala princeznu a byla vyvedena do všech detailů, ale když si člověk prohlédl její obličej, musel vědět, kolik uhodilo. Oči byly vylepšeny skelnou drtí, měly svítící panenky, umělé řasy — a celek vypadal jako dílo šílence.

„Měl jsi pravdu,“ zabručel Horác, drže v ruce loutku.

„Bohužel.“

„Muselo to dát příšernou piplačku.“

„Však jsem ti řek, že si s tím vyhrál. Podívej se jenom na její vlasy. Oč, že neuhádneš, z čeho jsou.“

„Z čeho by byly, ze silonu, ale fakt, vypadají jak pravé,“ řekl Horác, nadzdvihávaje princezniny vlasy. Marioneta měla sice na hlavě závoj s korunkou, ale po stranách hlavy se jí vlnily nazrzlé kadeře.

„Taky že jsou, holenku. Podrž se… tohle udělal ze svých vousů, člověče,“ řekl Fejfárek překvapivě. „Skutečně…! Tak tohle — ty lokýnky…“

„To jsou jeho vousy. Rozumíš, on tehdy nosil vousy jak patriarcha a když ho popad rapl, kus si jich ustříh a na něco je použil.“

„Trochu šílené nápady,“ řekl Horác, prohlížeje si princezniny kučery dosti typické barvy. „A proč to dělal, to mu došel materiál nebo co…?

„Bůhví. Byl už takový. Chápeš, že se s ním nedalo nic dělat,“ pravil Fejfárek smutně. „Přitom to byl takový hodný chlap.“

„Byl abnormál?“ zeptal se Horác.

„A víš, že si tím přese všecko nejsem jistý? Spíš infantilní, ale normální zaručeně nebyl. Tak mě to s ním žere, člověče. To víš, že se to někdy tak sejde a člověk musí dělat kata.“

„To si neber… vždyť to byla náhoda,“ zabručel Horác. „No nic… zatím ti mockrát děkuju.“

„Za málo. Někdy bych si s tebou moc rád pošprechtil,“ a Fejfárek se podíval na hodinky, spěchal. „Já s tebou rovněž… však za tebou někdy naklušu.“

„Musíme si na sebe někdy udělat trochu času, Horáci, sice se z toho marnýho štvaní probudíme až na onom světě,“ řekl Fejfárek prorocky.

„Právě, právě.“

Zatímco Fejfárek uklízel marionetu Kašpárka, Horác vytáhl zavírací nůž, odřízl princezně jednu kučeru, vložil ji do notesu a obé zastrčil do kapsy. Nato Fejfárek loutku uklidil a za chvíli se oba ubírali na světlo denní.

*

Jakž ani nebylo možné jinak, kapitán pokládal celou historku za kupu nesmyslů, nicméně mu uvízl na duši drápek a před spaním si to nechal projít hlavou. Došel přirozeně k názoru, že si tu lidská fantazie dala dohromady události, které neměly spolu žádnou souvislost, což se s oblibou dělává — a maně si vzpomněl na jedno kázání, které slyšel jako kluk, kdy pan farář dával k lepšímu tu babičku, co šla na polní pych a zlomila si nohu. Lidi jsou zkrátka pořád stejní, pomyslel si. — Ráno už po tom ani nevzdechl a dopoledne se vrhl střemhlav do víru aktualit. Po obědě si udělali s dvěma mladými kolegy kávu a vykládali si různé legrace a Honza — jinak nadporučík Hromada — líčil s nedostižným humorem, jak se pobavil s jakousi starou babkou, která se mu přihlásila jako svědkyně při vyšetřování sebevraždy nějaké ženské na Praze jedna. Při jeho vyprávění se oba srdečně chechtali, což je zcela přirozené u lidí nabývajících se spíše ponurými stránkami lidské povahy, a kromě toho měl Honza značný herecký talent a reprodukoval rozmluvu tím způsobem, že se druhý, totiž mladý kapitán Stolařík, až zakuckal. Byly do toho namotány sny, tušení, vyvolávání duchů a podobné zajímavosti. „A nakonec mi povídá,“ skončil Honza, „vy, pane strážmistře, vy si to zodpovíte, jestli mně nevěříte. Vy jste sice ještě mladý a jste nevěřící, ale život vás naučí, že to taky pocejtíte.“

„A co máš pocejtit,“ zeptal se Stolařík.

„Asi že jsou věci mezi nebem a zemí,“ řekl Honza. „Ale byla to babka za všechny prachy… už dlouho jsem se s nikým tak nepobavil.“

„No dobře, ale co si tedy zodpovíš, když tomu neuvěříš?“

„To, že ta druhá ženská žádnou sebevraždu nespáchala,“ řekl Hromada. „Sice si pustila plyn, když tahle chuděra byla v Šumperku, ale to je jedno… na takových maličkostech nezáleží. To prosím ano, plyn si pustila, ale do postele si nelehla. Rozumíte, drahouškové, do té postele, co ji našli, totiž v kuchyni.“

„Tak moment, Honzo, o koho se jedná,“ přerušil ho Vašátko.

„Přece o tu paní Zmirskou, copak jsem vám to neřek?“ podivil se.

„A kdo je ta druhá.“

„Její hospodyně, šestasedmdesát let, původem horalka z Beskyd, to snad stačí, ne?“

„Hm. A do jaké postele si neměla ta paní Zmirská lehnout?“

„Do její, vážený soudruhu, do její vlastní,“ řekl Hromada.

„Krátce, ta paní Zmirská si pustila plyn, zatímco byla ta paní Cmíralová na rajzu. A protože nemá plyn zaveden v pokoji, ale v kuchyni, lehla si do postele v kuchyni, kde normálně spí paní Cmíralová, jasné?“

„Dobrá, a co se jí na tom nezdá?“

„Že prý by si byla nikdy nelehla do cizí postele. Byla prý na to moc nóbl,“ pravil Hromada.

„No, i nóbl lidem se to občas přihodí,“ řekl Stolařík. „Jí se to prý ale ještě nikdy nestalo, což se dá připustit, anžto byla stará panna.“

„Ovšem postel a postel je dvojí,“ poznamenal Stolařík.

„Máš recht, ale že prý by si byla do cizí postele nelehla, to by radši umřela.“

„Však taky umřela,“ kvitoval to Stolařík s pokrčením ramen. „Dobrá, ale jak se tam tedy octla,“ chtěl vědět Vašátko. „To prosím nevím, není mi známo. Nejspíš to zařídili duchové, ačkoli se musí nechat, že plyn si otevřela sama. Tak nevím, hošové,“ řekl Hromada.

„Moment, Honzo, a je ta sebevražda jistá?“ zeptal se kapitán.

„Podle mě je,“ odpověděl Hromada, jenž okamžitě přešel do vážného tónu. „Skutečně podezřelého tu není nic… to jsou všechno bláboly.“

„Co když má ta ženská pravdu? A jak to vůbec vypadá v domě?“

„No, to je fakt, že tam už dohromady nikdo nebydlí. Jestli si ale myslíš, že ji někdo uspal a pak ji sebral, přenesl ji do kuchyně a fingoval sebevraždu, to je nesmysl,“ řekl Hromada vznětlivě. „A vůbec, proč? Ostatně na obou kohoutech je její otisk, to jsme prověřili.

„To ale nemusí být průkazné,“ pravil kapitán. „Mohla s nimi manipulovat předtím, a vrah mohl mít rukavice.“

„Dovolím si ti připomenout, cui prodest? Komu to prospěje? Zmirský po ní přece nedědil.“

„Skutečně?“

„Ne, ty cennosti dostává Národní galerie. Na mou duši. Mluvil jsem s ním hned potom á měl jsi vidět, jaký udělal obličej, když uviděl její závěť.“

„A ta závěť?“

„Našla se u ní na stole. Myslíš, že by ji byl nestopil?“

„Stejně by byl po ní nedědil, když nejde o příbuzenství prvního stupně,“ řekl kapitán.

„Co mluvíš… to je přece rozdíl, bez závěti a se závětí, když to výslovně odkázala muzeu. Věř tomu, že by to bez závěti nějak uhrál — vždyť je to právník.“

„A jaký jsi měl z něho dojem?“

„Slušný. Rovnou položil, že byl ten den odpoledne u ní a že se pohádali — prý kvůli jeho manželce, kterou nenávidí. O závěti nevěděl, myslel si prý, že to teta nemyslí vážně, aby ho vydědila.“

„Bude asi z obliga,“ zabručel Vašátko. Případ mu připadal jasný. „Mimochodem, byly tady nějaké složitosti kolem toho druhého Zmirského, nevíš o tom nic?“

„Jaké složitosti?“ namítl Hromada. „Ten se přece zabil při vlakovém neštěstí před třemi lety v Polsku.“

„Je mi známo, ale měl by tu být ještě případ nějakého chlapa, co s ním žil…“

„Náhodou to vím, to byl nějaký Rous,“ řekl kapitán Stolařík. „S tím jsme měli zamotanou hlavu a něco přitom ještě zbylo, pokud se dobře pamatuju. Tys tulenkrát nebyl…“

Ba, kapitán si vzpomněl, že byl tenkrát tři měsíce v nemocnici, takže o případech z tehdejší doby nic nevěděl. „Kdo to dělal…?“ zeptal se.

„Zdeněk Macáků, co je teď v Ústí.“

„Hm… a co s tím bylo? Sebevražda nebo vražda?“

„To se právě dodnes přesně neví, jestli to byla sebevražda nebo mord,“ řekl Stolařík. „Ten Rous si píchl morfium, ale při pitvě y něm našli ještě jiné svinstvo… nějaký jiný alkaloid, čerti vědí, jak se to jmenuje…“

„A co to bylo zač.“

„Ten Rous? Chlap ze spodiny, trestaný pro podvody a vydírání, krátce… číslo. Tebe to nějak zajímá?“

„No, děly se kolem toho nějaké nadpřirozené úkazy,“ zabručel Vašátko.

„Spíš v tom měl prsty Tonek Růžička,“ hodil Stolařík do placu jméno jednoho mládence z galerky, které bylo Vašátkovi dobře známé.

„Růžička? Ale ten přece sedí za vloupačku a ne za vraždu.“

„Samozřejmě, protože vraždu jsme mu nedokázali. Krom toho v tom lítal skrz drogy, ale víš co, bude nejlepší, když se podíváš do spisů. Já už jsem sklerotik,“ řekl Stolařík.

„To jsi tedy časný sklerotik, ty mladíku. Chtěl bych vědět… mělo to souvislost se Zmirským?“

„Souvislost tu žádná nebyla, pokud se pamatuju. Zmirský byl už v té době po smrti a s jeho příbuznými neměl Rous žádný kontakt. Co já vím, dal se mezitím dohromady s Tonkem Růžičkou a co chvíli se spolu rafali. Je to ale všechno staré tři roky, a tak věru nevím, co ses dal na historii.“

„Dějepis, to je moje,“ zabručel kapitán.

Ještě týž den si dal poslat materiály Rousova případu a odnesl si je domů. Do půlnoci jen hulil a seděl nad tím v mračnu kouře…. S tím chlapíkem to bylo všechno jaksi záhadné… Byl to dvaačtyřicetiletý invalida, rozvedený, bez vzdělání, dvakrát trestaný, k tomu léčený na psychiatrickém zařízení, údajně řezbář a výrobce suvenýrů a loutek. O tom, že je to morfinista, se nevědělo, a podle doktorů mohlo jít o záležitost poměrně nového data, až pod vlivem Růžičky, kterému bylo teprve dvacet, ale narkoman charakteru takměř univerzálního, fetoval a v čase nouze si vařil nápoje, kde kombinoval acylpyriny, analgetika a nezralé makovice. V době, kdy Zmirský odjel do Polska, byly jeho styky s Rousem u konce a Rous také přijal zprávu o jeho smrti lhostejně, dokonce si o tom zažertoval… V té době se už kamarádil s Růžičkou, jenž se vrátil před půl rokem z nápravného zařízení, ale… jak četl, docházelo mezi nimi k hádkám a výstupům. A nakonec, asi šest neděl po smrti Zmirského, byl Rous objeven ve své dílně, mrtev už několik dní a pitva prokázala morfium a ještě přítomnost dalších toxických alkaloidů v organismu, z čehož se soudí, že… vstříkl si ergotoxin v injekci. Růžička nakonec položil, že morfium pocházelo z vloupačky u doktora V. K., rovněž morfinisty (který ovšem ztrátu injekcí nehlásil). Ke konci aféry byla do toho namotána řada dalších lidí, Růžičkova milá, dva jeho kumpáni z party, jedna zdravotní sestra… Vašátko přitom obracel stránky, kterých bylo požehnaně, — a následoval soud. Růžička a oba jeho kamarádi vyfasovali trest a doktor, jenž si opatřil morfium pokoutně, putoval do psychiatrické léčebny. — Smrt Rouse tu však přišla jaksi zkrátka, původ jedu se nepodařilo zjistit tím méně Růžičkovi prokázat vražedný úmysl. Nakonec zůstalo při sebevraždě, na základě doloženého Rousova tvrzení, že to Růžičkovi spočítá (existovali svědkové, že Rous mu sebevraždou vícekrát vyhrožoval, a tvrdil přitom, že ho tím dostane za mříže). Dosti škaredá věc, skutečně… A co ta historka se „zlým“ maskotem? Nejpravděpodobnější bylo, že Rous znal tu rodinnou legendu od Zmirského a že přišel za starou slečnou proto, aby ji vystrašil, nebo aby se jí vyšklíbl. Byl to přece vyšinutý chlap a musel vědět, jak na něho ti nóbl lidé pohlížejí, a tak to byla asi pomsta za jejich pohrdání. Ba, takhle to asi bylo, to byl důvod toho divadélka. Z toho aspektu není divu, že v tom ta stará panna viděla ďábelské síly, když Rous také zemřel, a k tomu za podezřelých okolností. Horác by se náramně podivil, kdyby věděl, co tu bylo ve hře, kolem těch nevinných marionet. Konečně kapitán nechal úvah a čtení, složil spisy a típl cigaretu. Když po nějaké chvíli ulehal do postele, vzpomněl si, jak se dneska přeli o tu postel. — Ach! To jsou problémy! Otázka pro psychologa — jestli nějaká stará panna mohla nebo nemohla umřít v cizí posteli. A přitom se mu začaly klížit oči.

*

Horác zazvonil a hodnou chvíli čekal, než se ozvaly kroky a zarachocení řetízku. Pak se dveře otevřely — ale jen na škvíru, a ozvalo se, „kdo je?“

„Paní Cmíralová…?“ Horác odstoupil od dveří o krok, aby starou ženu nevylekal. „Promiňte, jsem známý paní Polákové… mimochodem vás pozdravuje…“

„A čo si přejete,“ dveře se otevřely a v nich spatřil velkou stařenu, kostnatou, napřímenou, v černých šatech.

„Paní Poláková mě poslala, abych se za vámi zašel podívat, víte, má starost, jestli nejste nemocná. Kvůli té svatbě neměla čas za vámi zajít, a tak se moc omlouvá…“

„A cože se má omlouvať, když tady byla tudle,“ řekla paní Cmíralová s mírným údivem. „A že jsem nemocna… nejsem, enom ty nohy mě zlobí.“

„Mám jí tedy vyřídit, že jste zdravá, a že nic nepotřebujete?“ řekl se snahou o co největší důvěryhodnost. „Nemoh bych pro vás něco udělat, někam vám dojít?“

„Vy máte nápade… nyčko v nedělu,“ pravila. „Což mám s vámi robiť… poďte dál.“ Na to vyzvání Horác právě čekal a s díky uposlechl. Paní Cmíralová ho zavedla do kuchyně, kde mu ukázala na židli, aby usedl, a hned otvírala šuplík a kladla na stůl čistý ubrus. „Proboha, to přece nemusí být, ještě vám to zamažu,“ řekl v rozpacích.

„I nězamažete, však stejně ani nemám, čím vás uctít. Já už ani nepeču, nemám pro koho.“

„Pro sebe… kvůli tomu, že je neděle,“ snažil se o hovorový tón, ale ani se neusmála, jen učinila odmítavý posunek. „Což… co pani Poláková dělá.“

„To víte, má teď hromadu chystání s tou svatbou.“

„A že si dělá o mě ještě starosti, jako by neměla dost těch svojich. Což kafe, chcete?“

„Jestli si budete vařit pro sebe.“

„Já na kafe nejsem, pro mě ani nemusí být,“ řekla s povzdechem. „Některé ženské nemohou bez kafíčka ani posedět, ale já piju spíše žito a dávám do toho zrnkové jen pro šmak. Moje nebožka ale měla kafíčko řada, až ji to srdíčko začalo zlobit. Ale mám ho tady, to kafe. Jestli ho chcete, můžete je mít.“

„Jak myslíte vy, paní Cmíralová.“

„To jsou řeči, jak já myslim, vy si musíte říct, jestli ho chcete,“ a paní Cmíralová sáhla do kredence, otevřela ji a vytáhla pytlík mleté kávy. „Vy se znatě s dochtorovými?“

„Ne, doktorovy neznám.“ Pochopil, že mluví o Zmirských.

„Oni sem přindou uklízet, ale nejdou a nejdou,“ podotkla. Podle zvyku starých hospodyň si nesedla, ale pořád šukala kolem. „Který vy jste,“ zeptala se najednou, upírajíc na něho oči z vrásčitého obličeje.

„Jak se jmenuju? Horác. Víte, jsem malíř… a znal jsem se kdysi s panem Stanislavem Zmirským, že to byl taky malíř.“

„Aha… s naším Staníčkem,“ odpověděla měkčeji, dokonce zjihlým tónem. „A jakže jste ho znal…?“

„To bylo z pimprlového divadla. Chodili jsme oba občas do jednoho souboru, a tam jsme se právě viděli. Zrovna tuhle jsme si na něho vzpomínali, jaké dělal krásné loutky.“

„Náš Staníček… on byl tak hodný,“ pravila paní Cmíralová dojatě. „Ale takový… takové neščestí to bylo… víte to?“

„Jak bych to nevěděl. Paní Poláková říkala, že se z toho slečna Zmirská nemohla sebrat, a že to bylo vlastně příčinou… že si zoufala.“

Paní Cmíralová postavila mezitím kastrůlek na plyn a chvíli neodpovídala. Když se obrátila, byl její obličej přísný. „Tož… to může rozsoudit jedině náš soudce v nebesích,“ řekla. „Lidi tomu nemožou rozumět, jak to bylo.“

A jak to tedy bylo, paní Cmíralová… promiňte, že se vás ptám,“ zeptal se.

Tak to bylo… to bylo cosi zlého,“ zareagovala, a nasypala mu přitom dvě vrchovaté lžičky kávy do šálku, načež na ně nalila vařící vodu. „Tu mátě, poslužte si.“

Děkuji… zlé bylo asi, že vás neměla při sobě, myslím.“

„Co mluvitě,“ ozvala se dotčeně. „Já nechtěla jet… to ona mě poslala, aťsi jedu, a viditě… hned ten den jsem ji viděla ve snu, oblečenou jak nevěstu, a kolem svíce. A když jsem se vrátila, byla po smrti,“ dodala klidným hlasem, a vtom — bez valné změny výrazu pootevřela ústa a z očí ji vykanuly dvě slzy. „Od te chvíle se za ni modlim, aby došla pokoje. Však ona, chuďátko, stejně nevěděla, čo robí…“

„Přitom člověk většinou není při smyslech. Aspoň doktoři to říkají.“

„Což dochtoři… dochtoři ji léčili a pomoct jí nemohli. Však jí také pomoc nebyla, když místo pánaboha vyvolávala ty duchy,“ řekla paní Cmíralová bolestně. „To bylo to zlé, pane… a věřte tomu, že oni ti duchové nemohli dopustit, aby se z teho vyzpovídala, a proto ji zahubili.“

„Jak to, že to nemohli dopustit?“

„Baže, slíbila mi, že si pozve panáčka. Už jsem tam byla, u teho od Jezulátka, kdy jako bude mít čas přijít, ale ešče se to nedohodlo najisto, a viditě… mezitím je nebožka. Vy se tomu smějete…“

„Já? Ani v nejmenším, jak si to můžete myslet,“ řekl spěšně.

„Však se ten mladý pan inspektor také usmíval, když jsem mu to povídala, a dozlobil mě, ale já jsem mu pověděla od srdca, co si o nich myslim.“

„A co jste mu pověděla?“

„No, že mu nebudu nic vykládať, když je mu ďábel enom pro smích.“

„Já věřím v ďábla,“ řekl Horác.

„Tož co to bylo jiného než ďábel, co ji přinutilo, tamto si lehnúť,“ a ukázala na svou postel, po venkovsku vysoko nastlanou a s bílým přehozem. „Tam si lehla, do mojí postele, považte, a tam umřela. Což se tomu dá věřit?“

„Ale vždyť se to stalo,“ poznamenal.

„Jak by, když by si byla nikdy nelehla ani za nic do mojí postele,“ řekla důrazně. „Moje pani… při tom, jak byla cimprlich?“

Při jejích slovech ho zamrazilo, ale řekl pouze, „myslíte,“ cítil však sám, že bledne.

„Já to vím. Spát v cizím prádle… to by se jí eklovalo.“

„Paní Cmíralová… člověk udělá leccos, když se k tomu rozhodne.“

„Propána, pane… vždyť to neni možne,“ řekla vážně. „Já si mažu nohy na noc takovou smrdutou mastí… ona ani do kuchyně nevešla, že jí to smrdělo. To by bylo neudělala nikdy, ledaže už o sobě nevěděla, jak je pánbůh nade mnou…“

„A řekla jste jim to na Bezpečnosti?“ zeptal se zadrhle.

„Ja… pověděla jsem jim to.“ (Ve skutečnosti to však vyložila Hromadovi značně jinak.)

„A co ten pan doktor, chodí sem?“

„Ja… nyčko ano, ale dřívejc spolu s mou nebožkou nemluvili.“

„A pak se usmířili?“

„Ja… ona mu ta dobrá duše napsala, aby přišel. Akorát tenkráte, co umřela, tři roky sem nohou nepách, zato teď jsou tu vaření pečení,“ pravila s jakousi nevraživostí. „Což, aspoň nábytek dostanou. Už to mají s národním výborem dohodnuté.“

„A vy, paní Cmíralová… vy tady zůstanete?“

„Já už jsem moc stará, aby mě někam honili. Už tady dožiju. Podle závěti mám právo na kuchyň, tož dostanu tohle… a ješče prádlo a nádobí,“ paní Čmíralová už zase slzela. „A jim neodkázala nic?“

„Ty obrazy, co jsou tady, patří do muzea,“ pravila rezolutně. „Stejně jim už dřív rozdala všecko. Jak umřel Staníček, tak všechno, co měla pro Staníčka, dala jim, a co tu bylo obrazů… aspoň dvacet. Ona se nebohá pořád starala, aby měl Staníček z čeho žít. To byly věci po našem pánu…“

„A ty starožitnosti si berou všecky?“

„Bať že a ješče se pořád po něčem shánějí. Heleďte se, pane… neřek byste pani Polákové, že tu věc, co ona dostala, chtěji vrátit…?

„Jakou věc.“

„Takovou pannu bez nohou. Hrubě nepěknou… Ona už bude vědět, která to je.“

„Jestli myslíte starožitnou panenku na poklop na konvici, dala ji mně,“ řekl.

„Viditě… tož ji chtěji zpátky. I buďte jen rád a dejte jim to… ta věc je škaredá,“ řekla důrazně. „A proč ji chtějí?“

„Což já vím. Že jsou hladi. Řekněte, že za to chcete peníze,“ radila mu naivně.

„Peníze? Vždyť jsem za to nic nedal.“

„To je jedno, jen ať si to zaplatí, když to chtějí. Dopijte si to kafíčko a jestli máte hlad, namažu vám chleba sádlem.“

„Ne, děkuju.“

A vtom se ozvalo zarachocení klíče v zámku, kdosi vešel, podle kroků to byli dva lidé, a vzápětí někdo otevřel dveře kuchyně, nějaký muž sem vstrčil hlavu, pravil „dobrý den, Anno… promiňte,“ a zase dveře zavřel. Podoba se Standou Zmirským byla nápadná, ale to byl jiný člověk. Horáce to až zarazilo, když ho spatřil.

„To jsem rada, že jsou tady,“ paní Cmíralová totiž vyslovovala krátce po severomoravsku, ale její dialekt už byl promíchán praž-štinou. „Hned jim to povím… že tu věc máte vy, počkajte,“ a hrnula se ven. Okamžitě si zapálil, předtím se tu neodvažoval kouřit, a přemáhal tak nervozitu. Za chvíli byla zpátky. „Máte tam jít, pan dochtor by s vámi chtěl mluvit.“

„Dobře… zatím na shledanou, paní Cmíralová.“

„Dobrý den… pojďte sem k nám,“ — Zmirský stál ve dveřích pokoje.

„To snad není nutné. Nerad bych zdržoval.“

„Ale ano, jen pojďte.“

V pokoji, který dělal dojem jako bazar před stěhováním, uviděl nějakou dámu. Byla velmi elegantní, nalíčená až do bezvýraznosti, a vypadala jak manekýn.

„Dobrý den.“ Dáma mu podala ruku jak leklou rybu a usmála se na něho.

„Máte práci, viďte,“ pravil, aby něco řekl.

„Jak vidíte. Musím to zlikvidovat do měsíce a bůhví, jak to stačíme. Je to hrozné, byty starých lidí, co je tu zbytečností… krom toho jsme oba ještě jak přejetí,“ pravil Zmirský přátelsky.

„Je to smutná práce.“

„A hlavně jí pořád není konec.“

„Říkala mi paní Cmíralová, že prý jste se sháněli po takové drobnosti…“

„Nezlobte se na nás, víte, je to takhle,“ řekl Zmirský. „Naše teta ani neměla právo rozdat něco, co patří do rodiny, když je to vlastně památka…“

„Rodinná památka,“ řekla paní Zmirská.

„Právě, že je to památka, tak to nemůže mít pro nikoho cenu než pro nás. Jestli vám to ta paní prodala jako starožitnost…“

„Ne, dala mi to zadara,“ zabručel.

„Ona to je starožitnost, totiž byl to starožitný poklop na čajník. Ten čajník tu někde budeme mít,“ pronesla paní Zmirská oživeně. „Ono to prostě patří dohromady… musí se tomu ale ušít… Ja to někde mám, ten drát… to bylo rozkošné, ale chce to ještě práci.“

„Hlavně jde o to,“ řekl Zmirský, „kolik jste té paní zaplatil. Samozřejmě vám to uhradím,“ a už sahal do náprsní kapsy, odkud vytáhl peněženku a otevřel ji. „Fakticky jsem za to nic nedal.“

„Ale nemluvte, určitě vás to něco stálo. Spraví to dvě stovky? Jen si řekněte. Nebo jste jí dal víc?“

„Prrosím tě, neptej se a…,“ paní Zmirská vzala manželovi dva zelené papírky z ruky a už mu je chtěla cpát do kapsy. Horác ucouvl a zavrtěl hlavou.

„Budete mít s námi ještě výlohy, kupříkladu s poštovným. Nejjednodušší asi bude, když nám tu věc zašlete poštou,“ řekl Zmirský, usmívaje se. „Manželka totiž o to velmi stojí…“

„Nejste tedy pověrčivý?“

„Pověrčivý, proč bych měl být?“

„Inu, slyšel jsem, že to nosí smůlu.“

„Ale jděte, jenom ji nestrašte. To je samozřejmé, že si na to vzpomněla žena, jestli to tady ještě je. Tak vám nebude vadit, když vás o to připravíme?“ řekl Zmirský kamarádsky.

„Jasně že ne, když si to přeje vaše paní,“ řekl.

„Já ale nevím, jestli to od vás můžeme chtít,“ zareagovala dáma jaksi nejistě. Podívala se na manžela způsobem, jakým se dívá pták na hada.

„Ale ano, když bude pan hm… tak laskav…“

„Horác,“ zabručel.

„Tedy, jakým způsobem bychom se domluvili, aby to bylo pro vás co nejjednodušší. Že byste se k nám obtěžoval nebo byste to poslal poštou?“

„Klidně vám to pošlu… dejte mi vaši adresu.“

„Dobrá, dej mu mou vizitku,“ obrátil se Zmirský k manželce. „Je v notesu, co mám v aktovce. Budete mít ale s námi vydání…“

„No, porto snad unesu,“ poznamenal.

„Je to od vás velmi laskavé. Snad už přijdeme na nějaký způsob, jak se vám revanšovat.“

„To je hloupost Ani za nic bych to nepřijal,“ řekl. „Byla to vlastně náhoda. A když si to chcete dát na čajník…“

„To byl ženin nápad. Chce tomu ušít nový obal a vrátit tomu funkci. Je to ovšem hlavně dekorace. Já se na tu věc pamatuji z domova, takže jsem na ni, zvyklý. Mimochodem, jak vy se znáte s naší Annou?“

„Viděl jsem ji dnes poprvé, ale znal jsem vašeho bratra.“

„Skutečně! To jste měl říci hned, že jsme vlastně známí. Vy jste se s ním stýkal?“ zareagoval Zmirský srdečně. „Jenom jsme se občas vídali u Fejfárka, jestli znáte to jméno.“

„Pravda, je mi povědomé. My jsme se měli se Standou moc rádi, jakž ani není možné jinak.“

„Jasně,“ zamumlal.

„Je tam ta vizitka?“ obrátil se Zmirský na manželku, která rovnou natáhla ruku a podala ji Horácovi. Nerozuměl jejímu výrazu, jenom viděl, že se pohybuje jak dřevěná. Ale byla hezká, velmi hezká a elegantní, postavou třicítka, ale obličej měla starý. Zvláštní bytost tedy…

„Děkuji,“ a vizitku si schoval. „Nebudu vás zdržovat, na shledanou.“

„Na shledanou a těšilo mě.“

Otočil se a odcházel, než mu mohl Zmirský podat ruku. Octl se na chodbě a už chtěl za sebou zaklapnout, když ho napadlo, že by se měl ještě rozloučit s paní Cmíralovou, a vrátil se. Vtom zaslechl zaúpění, znělo to dětsky bolestně, a vykřikla to paní Zmirská. Poslouchal, ale když to nemělo pokračování, odešel definitivně.

Šel ulicí Na tržišti kolem paláců… kolem spěchali lidé… byla jarní neděle. Jeho pocity však tornu neodpovídaly, byl všecek zledovělý jakýmsi temným tušením… Cítil, že má paní Cmíralová pravdu. Jsou totiž věci, které člověk opravdu neudělá… Existuji zábrany, které nepřemůže, i kdyby se nakrásně rozhodl umřít. Někoho by třeba zlákala nabitá pistole, ale nikdy by se nevrhl z výšky. (Jeho by bylo vždycky odradilo pomyšlení na křeče — měl averzi k jedům.) A kdo jiný mohl vědět, že ta mast na nohy slečně Zmirské páchne, než její hospodyně! Ta ji přece znala ze všech lidí nejlépe a musela znát nazpaměť její zvyky. Fakt… lehnout si do cizí postele je pro hromadu lidí problém (pokud to nejsou špitálníci). A tím spíš, když má člověk v té posteli umřít. To není jedno, v jaké posteli člověk umře, a takové staré, nóbl slečně to už zaručeně nemohlo být jedno. Byla by si tam dala aspoň svoje prádlo. A ta mast… ta postel musela skutečně hrozně páchnout. To je asi černá mast proti revma… páchne odporně. Ta paní Cmíralová má pravdu… to nebyla sebevražda, byla to vražda. —

Měl pocit chladu ve vlasech, nervy, samozřejmě. Ale mozek mu pracoval na plné obrátky. Bylo tu ještě jeho zvláštní zjištění, co udělal, když se vrátil od Fejfárka. Podrobil totiž panenku, vlastně její vlásky, bedlivému zkoumání, a vzal k ruce vzorek, který ustřihl marionetě princezny. Byla to tatáž nazrzlá barva, stejná kvalita, vlnitost, zkrátka byly totožné. Což nemuselo samozřejmě nic znamenat, leda doklad toho, že byl Standa podivín. Byl tady ale řetěz náhod. Už jenom ten Rous… proč si přišel pro tu panenku, ausgerechnet pro ni? Přece ne ze sentimentality. Starší člověk a k tomu morfinista, to těžko, tak proč? — Sakra, přece v tom skutečně nebyla nějaká magie. — Horác byl člověk intuitivní a dá se říci, že některé věci pro něho nebyly uzavřeny na deset zámků jako pro Vašátka, a zabýval se ledačím, nad čím by byl kapitán kroutil hlavou. Duchovní svět pro něho existoval. Ale mělo to s tím co dělat? — Cítil, že ty věci jsou v souvislosti, Rousova smrt, fetišismus té staré slečny a konečně její smrt. To nebyla smrt dobrovolná… muselo to mít všechno nějaký důvod! — Komu překážela… taková stará myš? A k tomu tady bylo to její zvláštní chování, — od smrti toho Rouse. Horác nevnímal, neslyšel, co se kolem děje, ve skutečnosti ho mrazilo… přišel totiž právě na vysvětlení, proč nějaká stará ženská přestane chodit na hřbitov…

*

„Pojďte, Horáci, ale za chvíli budu muset vypadnout, jdu s někým na večeři,“ přivítal ho kapitán, maje na sobě staré džíny a roztrhanou kazajku, svůj oblíbený domácí úbor. „Vidíte, budu se muset zušlechtit. Tak co, živ a zdráv? Zatím na sobě nic nepozorujete?“ Horác učinil netrpělivý posunek, rovnou si sedl a zapálil si. — „Co s vámi je, člověče? Vypadáte zmrzle. Potřebujete si cvaknout, co?“ a kapitán pohostinně vykramařil odněkud láhev myslivce, v níž ještě něco málo zbylo, a šel pro sklenice. Horác čekal a věru byl zmrzlý, dávala se do něho zima. — „Tumáte,“ a kapitán mu nalil. „To je protijed proti astrálním vlivům, drahoušku, mám to vyzkoušeno. Sakra, nezačalo to už působit? Ňáko se mně nelíbíte.“

„Tak se dívejte jinam,“ řekl Horác. „Poslyšte, chtěl jsem si s vámi promluvit o něčem.“

„O čemto?“

„O sebevraždě té slečny… jak jsme se o ní tuhle bavili.“

„Dobrá, poslouchám.“

„Dozvěděl jsem se právě, že to nebyla sebevražda… skutečně, připadá mi to věrohodné.“

„Prosím, řekněte mi to,“ pravil Vašátko, jenž okamžitě zpozorněl a postavil svou sklenici.

„Je to tak… její hospodyně, nějaká paní Cmíralová, má pochybnost, že by si byla ta slečna nikdy nelehla do její postele. Jestli o tom zatím nevíte…“

„Ale ano, Horáci, problémy s postelí, to my víme.“ Vašátko se usmál, vzal zase sklenici a napil se š požitkem. „Já myslel, bůhvíco mi neřeknete…“

„To ale není maličkost,“ řekl Horác.

„Maličkost to není, dobře, ale řekněte mi sám, jak to měla ta ženská provést, měla si snad kvůli tomu nechat zavést do pokoje plyn?“

„To je laciná námitka. Nebyla by to udělala… to je můj názor.“

„Holenku, člověk někdy udělá všecko, víc, než si o sobě myslí,“ řekl kapitán vážně.

„Právě že všecko neudělá. Jsou zábrany, které nezlomí i kdyby nakrásně chtěl. Čet jste výpověď té paní?“

„Nečetl, ale bylo mi referováno. Je to taky nějaká duchařka, ne?“

„Víte ale, že si mazala nohy mastí?“ zeptal se Horác překvapivě.

„Ta paní Zmirská?“

„Ne, její hospodyně.“

„A co máte s jakou mastí,“ zabručel kapitán, pohlížeje na něho starostlivě.

„Jednoduše, mazala si nohy smrdutou mastí proti revma a ta druhá to nesnášela. Prý ani nevešla do kuchyně, že jí to páchlo. A vy tomu věříte, že by si lehla do postele, v které spala její hospodyně, s těma nohama od masti?“

„Milý zlatý, svítiplyn taky páchne,“ pravil kapitán. „Postřeh to sice je, ale co dělat… fakty svědčí proti.“

„Některé,“ zareagoval Horác lakonicky.

„Některé, dobrá… chcete tím říct, že všechny neznáme. To může být, ale uvědomte si, že tady vysvětlujete složitě jednoduchou věc. Podívejte se na to normálně… komu by to prospělo? Kdo by z toho co měl, z vraždy takové ženské? Nota bene nemocné. Ten Zmirský? Vždyť už nic neměla. A co měla, odkázala muzeu. To vy asi nevíte, že se u ní na stole našla její závěť?“

Horác zavrtěl hlavou.

„Podívejte se,“ pokračoval kapitán laskavě, „i když tedy musíme uvážit, že nešlo o příbuzenství prvního stupně… přece jen je jisté, že bez té závěti by se mu s institucemi jednalo líp. A závěť se našla… a v jeho neprospěch.“

„To jsem nevěděl.“

„Tak vidíte, a vy se tady vzrušujete kvůli nějaké masti.“

„S tou mastí je to taky fakt,“ zamumlal. „A s tím chlapem, co tehdy spáchal sebevraždu… víte, jak si tehdy přišel pro…“

„Jděte, Horáci, nebuďte jak stará Blažková. To s tím přece nemá žádnou souvislost.“

„Mám právě dojem, že má,“ řekl Horác nezřetelně. „Poslyšte,“ dodal a pohlédl na něho. „Dá se ověřit… něčí totožnost po třech letech?“

„Třeba po dvaceti, když vám předloží průkaz,“ řekl Vašátko.

„Přece chápete, co myslím… identifikaci mrtvoly po třech letech.“

„Inu, my to děláme, jde to ovšem jedině tak, jestliže měl ten člověk nějaké výrazné znaky, na lebce, na kostech a podobně. To už je přece pokročilý rozklad… nu, ale dělá se to především podle nalezených kovových předmětů, přezek, hodinek, medailonů, zkrátka podle všeho, co nepodléhá zkáze — jako člověk. Přijde také na to, kde se mrtvola najde,“ zahovořil kapitán. „Kdepak vy máte tu mrtvolu, jestli to není tajemství?“

„Na hřbitově,“ odpověděl Horác bez hnutí brvy.

„Inu ovšem, na hřbitově se mrtvoly vyskytují. S jakou to máte problém ?

„Chtěl bych vědět, za jakých okolností se může nařídit exhumace, jestli je to tedy reálné,“ zabručel.

„Reálné? U mrtvoly, která tam leží déle? Člověče, víte, jak po takových třech letech vypadá?“

„Dovedu si to představit.“

„Pardon, nedovedete. Milánku, o tom nemáte nejmenší páru. A exhumace… to se sice někdy dělá, ale vzácně, jen v krajní nutnosti, a ta se vyskytne jednou za padesát let. Do toho se přece nikomu nemůže chtít… a kromě toho to nemá smysl. A vy jste na to pomyslel… prosím pěkně, u kohopak?“

„U Standy Zmirskýho, víte… přece jenom, při té srážce… chápete,“ a Horác se odmlčel.

„Vy si myslíte, že mohlo dojít k omylu, nebo co vám tane na mysli? Člověče, to jsou divoké fantazie. Vždyť už se jeho totožnost jednou zkoumala, tuším.“

„Tak vy vylučujete omyl…?“

„Inu, omyl se nedá vyloučit nikdy, ale to druhé bych vyloučil,“ řekl kapitán.

„Co tím myslíte, to druhé?“

„Vždyť já do vás vidím, člověče. To bych vás nesměl znát, Horáci… vy jste si vzal do hlavy, že se tu stal zločin, nebo snad ne? A nezdá se vám, že si může člověk těžko objednat vlakový malér, kdy se mu to právě hodí?“

„Ne, to jsem nemyslel. Samozřejmě, že ne,“ řekl Horác. „No tak vidíte. A s žádnou exhumací si nelamte hlavu, nepřál bych vám, abyste při tom musel být. Sakra, to je hodin,“ řekl, dívaje se na hodinky. A Horác pochopil a zvedl se. Když odešel, Vašátko se začal rychle házet do gala a přitom nad Horácem v duchu dělal kříž. Bylo to s ním nějaké sakramentské… člověk nikdy nevěděl, kdy je to rozum a kdy to začíná být nemoc. Přitom mu to pálilo, ale občas trochu chorobně. A té historce s maskotem bezesporu věří — jakž jinak, a jen proto se mu líhnou v hlavě takové nápady.

Jestli Horác historii panenky věřil či nevěřil, je jiná věc, ale pomyslel na ni vícekrát, v souvislostech velmi divných… Maskot měl tajemství, to bylo, oč tu šlo. Ale proč ho chtěl Zmirský, to mu bylo záhadné… vždyť se mu už přece nemohlo nic stát…! To už je v tom skutečně nějaká vyšší moc. Představil si tu panenku v krinolíně, jak stojí na konvici, a Zmirský ji zdvihne za vlasy a dá ji vedle, manželka mu nalije čaj. Ví o něm, že je to vrah? Samo, že to ví, odpověděl si. — Ale nevadí jí to. Bojí se ho, ale to jí nevadí, Standu asi taky nenáviděla, to ženské někdy dovedou, nenávidět ubožáky. Jeho teta ho asi milovala. To byl důvod, proč přestala chodit na ten hřbitov. Nechodila tam, protože věděla, že tam Standa není! A s tím druhým nemluvila… prakticky ho vydědila, ale okolnost, že se závěť našla, mohlo znamenat jen to, že o majetkové věci vůbec nešlo. Kromě toho si tím dělal alibi… Na večeři šel Horác k Tygrovi, kde poseděl ještě u piva a nějakého toho prcka; seděli tu stavbaři, hlučeli, bavili se, až ho zatáhli do řeči, bavil se s nimi a pomalu nevěděl o čem. Konečně se zvedl — měl sice dost vypito, ale šel zpříma, a zamířil na tramvaj a k domovu.

Otevřel si, vešel do ateliéru, svlékl kabát a chvíli tu bloumal, dík opilosti se mu do ničeho nechtělo, dělat neměl co a v hlavě se mu zase začal točit film. Stál uprostřed místnosti s rukama v kapsách. Jeho pohled padl na tu věc… tu byla, a sáhl po ní. Hezká hračička, taková něžná. A tu udělal Horác něco zarážejícího. Ano, kdyby ho byl pozoroval Vašátko, byl by si nutně myslel, že se minul s rozumem. Horác totiž panenku skalpoval. Jedním hmatem jí strhl přilepené vlásky z hlavy, takže se ukázalo temeno (panenka tam totiž neměla díru). Plešatá… a sluší jí to. Potom si vzal k ruce lepidlo, což je artikl, který se denně potřebuje, a přilepil jí vousy. Zakrátko s tím byl hotov. Vypadalo to příšerně… jako ty absurdní výtvory, které jsou teď v módě. Panenka byla teď plešatá a vousatá a stále se imbecilně usmívala. Někoho mu to připomíná… Standu. Opravdu, měl pocit, že je tu jakási vzdálená podoba.

Vytrhl se — musí to zabalit, dokud má na to náladu. Jeho pocity přitom byly dosti iracionální a chmurné. Nějakou dobu hledal krabici; s tím byla potíž, že jakživ neměl výdrž, aby dokončil, co začal. Konečně měl škatuli, papír a všecko pohromadě. Poslat mu ji beze slova nebo s věnováním? Rozhodl se rychle, což byl jeho zvyk, našel arch čistého papíru a na okamžik se zamyslel. Nato na něj naškrábal pár vět typickým rukopisem, papír složil, všechno zabalil, krabici převázal a nahoru napsal jméno a adresu.

Tím se jaksi vyčerpal a za moment se spěšně svlékl a ulehl.

Asi za čtrnáct dní se uzavřelo šetření kolem případu slečny Zmirské a Zmirského si sem pozvali. Vašátko sem přišel také, aby se na něho podíval. Seděli tu ve čtyřech, přišel také jejich tlustý právník Bareš, který se se Zmirským znal, hačl si vedle něho a za chvilku se dostali na všechno možné. Kapitán měl teď Zmirského proti sobě. Nezaujatě se navzájem prohlédli a vyměnili spolu pár frází, nebylo totiž už o čem mluvit, případ byl se stolu. Vašátko je poslouchal, přišla řeč na nemovitosti, Zmirský byl — jak porozuměl, expert na cenové odhady.

„A co starožitnosti, tomu taky rozumíte?“ zeptal se kapitán.

„Samozřejmě, mají na to tradici,“ řekl Bareš. „Většinou to dělají kunsthistorici, ale tady doktor je fachman. Kdybyste chtěl koupit cenný obraz…“

„Váš?“

„Svoje neprodávám. Musím to ale uvést na pravou míru… obrazy se teď nezabývám. Zůstal jsem v tom amatér.“

„Jak je to s tím odkazem Národní galerii?“

„To probíhá při normálním dědickém řízení,“ řekl Zmirský. „Instituce je tu dědicem a vyloučení z dědictví mohou uplatňovat nároky jedině soudně.“

„A uděláte to?“

„Abych byl upřímný, mrzí mě jedině ten Vaniček. Ty dva Alše oželím, ačkoli jsou mnohem cennější.“

„A co ostatní, kupříkladu nábytek?

„Ten je náš… patřil bratrovi. To je ovšem proti těm Alšům maličkost“ Zmirský mávl rukou. „Na to člověk ani nemyslí.“

„Váš bratr tragicky zahynul, viďte,“ řekl kapitán.

„Ba, to bylo zlé.“

„Slyšel jsem, že prý se do Polska dostal ilegálně.“

„To je pravda, ale víte, bratr se vždycky dostal, kam chtěl. Chtěl tam mermomocí a pak jsme si ho přivezli… no, co naděláte. A teď ta naše stařenka.“

„Kde vy bydlíte?“ zeptal se Vašátko.

„Na Hřebenkách“

„Ve vlastním?“

„Ve vlastním, je to rodinná vila po manželčiných rodičích. Navrhoval jsem tetě vícekrát, aby se přestěhovala k nám, no — nechtěla.“

„To je zvyk… se starými lidmi se těžko hne. Váš bratr bydlel s vámi?

„S námi, ale byl přihlášený u tety, dokud měla ještě větší byt Tak to střídal. Byl výtvarník, ale nepodařilo se mu prosadit, se takže jen tak vegetoval… krom toho nebyl zcela zdráv.“

„Nervově, slyšel jsem.“

„Od koho, jestli ho náhodou neznám.“

„Toho asi znát nebudete, je to nějaký Horác, taky malíř. Inu, já se s vámi rozloučím… prozatím na viděnou.“

„Na shledanou a příjemnou neděli.“ Byl pátek.

„Jezdíte na chalupu?“ zeptal se doktor Bareš Zmirského.

„To víte, že jezdíme… ale je s tím práce. No… aspoň si protáhnu záda,“ řekl Zmirský.

„Na mou duši, ukažte, vždyť vy máte krvavé mozoly,“ řekl Bareš s humorem. „Stavíte?“

„Nestavím, ale opravuju.“

„A co to máte,“ zajímal se Vašátko.

„Chalupu, vlastně stavení, původně to byla usedlost.“

„Tedy samota? To může být náramné, a kde to máte?“

„V Jizerských, na Bedřichovsku. Pracovně se ale na to nestačí… a pak to dojíždění,“ řekl Zmirský.

„To mi nemusíte vyprávět.“ — Rozloučili se. Zvlášť příjemný chlapík to nebyl, aspoň Vašátkovi se dvakrát nelíbil, ale bylo to všechno takové normální… kdekdo tak žije. Představa, jak finguje sebevraždu té „stařenky“, jak jí Zmirský říkal, se k němu jaksi nehodila. Co vyprávěl o tom odkazu, znělo věrohodně. Dalo se tomu věřit, že ho mrzí ztráta Vaníčka. Jen v jedné chvíli měl dojem, že se Zmirský zarazil, a to, jak padla zmínka o Horácovi. No, třeba s ním mluvil, možné to je. Potom nastal Vašátkovi kolotoč všedního dne a už na to nemyslel. Za týden však měl Zmirského proti sobě znova, a to ve velmi divné věci. V pondělí na příští týden jim dálnopisovali ze Sedlčan, že byl viděn v pět hodin ráno wartburg tmavé barvy, přejíždějící most přes Vltavu, jehož řidič zastavil a něco hodil do vody, nějaký balík. Zpozoroval to jakýsi K. V. z Křepenic, jenž šel na statek, a když vůz projel, poznamenal si číslo. Zjištění bylo jednoduché, wartburg patřil Zmirskému.

„Tak mě tu zase máte,“ řekl Zmirský, usedaje proti Vašátkovi. Na stůl položil obsílku. Vypadal klidně, naprosto ne nervózně. „Co to znamená?“

„Inu, nic, čeho byste se měl děsit, pane doktore.“

„Nejsem si taky ničeho vědom, čeho bych se měl děsit. Napřed mě informujte, soudruhu kapitáne, a pak budeme mluvit. Z jakého porušení zákona jsem obviněn?“

„A proč tak úředně. Víte co, vyložte mi, co jste dělal v pondělí, a bude to.“

„V pondělí jsem to měl špatné… musel jsem moc brzy ráno vstávat,“ řekl Zmirský s humorem. „Jako blázen. Ve čtyři…“

„Nebylo to ještě dřív?“

„Ne, to já poznám podle kanára. Nejvýš půl čtvrté.“

„A proč tak brzy?“

„Protože jsem měl na osmou expertizu v Budějovicích.“

„To byste snad stih později.“

„Nutně jsem ale musel předtím s někým mluvit, takže jsem tam chtěl dorazit v sedm. Spočítejte si to, prosím, A jel jsem přes Petrovice, protože jsem se chtěl cestou podívat na jednu nemovitost. Proč vás zajímá, v kolik jsem vstával?“

„Ještě dotaz, zastavoval jste se někde?“

„Ne,“ řekl udiveně. „Chtěl jsem se stavět v těch Petrovicích, proto jsem jel přes Sedlčany, ale pak jsem jel rovnou.“

„Dobře. V kolik jste dorazil do Budějovic,“ pokračoval Vašátko neochvějně.

„Počkejte moment, jednou jsem přece stavěl, na mostě, abych něco vyhodil.“

„A co jste vyhodil?“

„Konzervy. Manželka mi dala v neděli něco k odvezení na skládku, ale zapomněl jsem na to, takže jsem to přivez z chalupy do Prahy a byl bych to vozil sem a tam. Tudíž, jakmile jsem přijel na most, vyhodil jsem to. Máte ještě nějaký dotaz?“

„Jméno vašeho známého z Budějovic.“

Zmirský mu je řekl. „Mohu vám vyjmenovat celou komisi. Mám svědky na to, v kolik jsem přijel… popíšou vám taky, jak jsem se choval, co jsem jedl, co jsem mluvil, s kým jsem hřešil a podobně. Někdo mě uviděl na mostě a udal mě, že jsem zavraždil nějakou stopařku?“

Vašátko se krátce zasmál. „Kolik bylo těch konzerv?“

„To vám nepovím, tak patnáct.“

„Hodil jste je tam najednou?“

„Najednou, bylo to v jakési tašce, co se měla také vyhodit. Sakra, to muselo vypadat podezřele.“

„Taky že vypadalo. Vaší manželce řekněte, ať vás raději neposílá na skládku, jinak s tím budeme mít práci a vy zbytečné cesty. Musíme ještě udělat zápis ze schůze,“ dodal, „aby nám to věřili, že jsme tu nemazali karty.“

„Dejte sem papír, podepíšu vám to třebas bianko,“ řekl Zmirský s humorem.

— Ale co to skutečně vyhodil, pomyslel si kapitán, když Zmirský odešel. Znělo to přesvědčivě a jako vysvětlení to samozřejmě stačí. Až na to, že to byla lež… Zmirský lhal. Kapitán sice neměl výslovný důvod nevěřit mu, ale věru že mu nevěřil. To nebyly konzervy, ale co to mohlo být!

„Nemohu si pomoci, za tím bude mord,“ řekl Vašátko majorovi, když o tom mluvili.

„To je trochu odvážné.“ Major se nerad ukvapil a nejvíc ze všeho se obával blamáže.

„Snad, ale podezřelé je to určitě.“

„Dobrá, a co chceš dělat?“

„Zařídit, aby se mu provedla prohlídka bytu a chalupy… taky bychom mohli zkusit, jestli bychom to nenašli…“

„V řece? Víš, jaká je tam na přehradě hloubka? Pětatřicet metrů. Tam se nenašlo jaktěživo nic, ani při sebevraždách. Ty jsi blázen. Co když tam hodil opravdu pár konzerv.“

„A co když ne,“ zabručel kapitán. „Víš, mám v plánu ještě jednu věc… exhumaci.“

„Exhumaci! Ty chceš exhumovat mrtvolu, ale čí?“

„Jeho bratra na Olšanech… mám totiž pochybnost, jestli je to on.“

„Ty ses zbláznil. Na to ti v žádném případě svůj podpis nedám. Na tu jeho chaloupku zajeďte, ale prozatím jen zvenku, nechci tady mít stížnost do nějakého porušení zákona,“ řekl Mikovec nerudně.

„Bez obav… všechno bude předpisové,“ řekl Vašátko. Usmíval se, ale sotva vyšel od Mikovce, dostal výraz velmi přísný, jaký míval, když se pouštěl do akce. A zařídil si to okamžitě, služební cesta … měl s ním jet jenom řidič, Hromada právě neměl čas. A tak druhý den časně zrána vyjel Vašátko k Jizerským horám. Dlouhé seděni v autě… pojedli v Liberci, ale Vašátko spěchal, chtěl být co nejdřív na místě. Bedřichov, pak ještě další kousek… jakási mizerná vozová cesta a pak se octli před dvorcem, obehnaným zdí. Vrata zamčená, na zdi bašta ze střepů a ostnatý drát, nicméně se Vašátko dlouho nerozmýšlel, ačkoli to nebylo předpisové. Řidič mu udělal židličku a Vašáko při svém stáří přelezl zeď jako kočka. Mládence nechal venku. Potom hodnou dobu bloudil po dvoře a po zahradě. Doktorovi to tu měli zařízeno pěkně, ale bylo vidět, že na zahradu nestačí, byla dosti zarostlá. Ale nikde žádné známky, že by se tu kopalo, nic podezřelého, tu byl altán, lehátko, pár zahradních židlí. Stavení byla stará jednopatrová budova, zřejmě udržovaná. Pak tu byla ještě kůlna a zděná hospodářská budova, ale ve špatném stavu. Bouračka, a taky zamčená. Ale na dvoře našel různé náčiní, hromadu stavebních potřeb a písek, Zmirský si tu asi opravuje. Míchačka, kolečko, a tu mu padlo do očí něco zvláštního. Láhve z umělé hmoty od sejrovky… kyseliny sírové. Kyselina se sice potřebuje, ale že by tolik? Bylo jich tu osm… a tam viděl ještě další. Nač potřeboval kyselinu v takovém množství? Kapitán byl vzrušen. Vloupal se do bouračky zcela nepředpisově, vyrazil totiž dveře rázným kopnutím. Octl se ve tmě a špíně. To byl asi prasečník… soudil na to podle nízkého betonového žlabu. A tohle byl asi krecht. Okamžitě viděl, že se tu stavělo, podlaha byla úplně čerstvá. Zbrusu nový beton… Bylo to podezřelé, proč spravil podlahu právě jen tady, jedině v krechtu, což bylo v bouračce, která se evidentně neobyvá. Ovšem, dobývat se do toho nemělo teď smysl, a také neměl možnost.

„Našel jsi tam něco,“ zajímal se mladý řidič, jenž na něho celou dobu trpělivě čekal.

„Inu, dohromady nic.“

„Tak jsme sem jeli zbytečně?“

„To nemyslím.“ —

Následovaly diskuse na Bezpečnosti. Navečer se kapitán objevil na Hřebenkách… stál před zahradní brankou, zazvonil, ozval se bzučák, branka povolila a kapitán se ubíral do vršku, a nato mu Zmirský otevřel. „Dobrý den, soudruhu kapitáne… copak,“ pravil, když mu otvíral. „Zas nějaké konzervy?“ dodal s úsměvem.

„Žádné konzervy, ale to víte, my si pořád něco vymýšlíme,“ řekl kapitán.

„Ale tak pojďte dál, soudruhu kapitáne, co mám s vámi dělat,“ zval ho Zmirský bodře. „Ještě jste ani u nás nebyl…“

„Děkuji.“

Kapitán vešel, Zmirský ho uvedl do haly, kde mu nabídl místo v kresle, Vašátko si zapálil a Zmirský usedl naproti. „Vy nekouříte?“

„Nekouřím. Nemám rád vášně, co si člověka osedlají.“

„Máte pravdu. Život je tím jednodušší.“

„Mám rád pokoj, klid, pak jedině mohu pracovat. Moje práce mě uspokojuje, ačkoli má také svoje.“

„Jako každá, abych vám tedy nalil čisté víno, dostali jsme zas něco… víte, je to z místa vaší rekreace. To víte, na venkově si lidé sebe navzájem víc všímají. Řekněte mi upřímně, co jste to tam tropil?“

„Tropil… já?“

„Že prý jste svým chováním zavdal příčinu k podezření, že děláte něco nekalého.“

„Neudal mě někdo náhodou, že dlouho do noci svítím?“ zeptal se Zmirský ironicky.

„Inu, někdo si všiml, že si nakupujete moc sejrovky,“ řekl kapitán vesele. „Tak to je možné. Mám tam houbu, a to bych vám nepřál vidět.“

„V domě máte houbu?“

„Přirozeně, že v domě. Nadřel jsem se s tím, že bych to nepřál svému nepříteli… pálil jsem prkna, podlahu jsem dělal novou, no zkrátka radost.“

„V domě jste dělal novou podlahu?“

„Přirozeně, že v domě.“

„A nikde jinde?“

„Ne… ovšemže ne,“ odpověděl. „Tedy ne v té druhé budově?“

„Počkejte, tam jsem také něco dělal, ale to už bude déle,“ — Zmirský zachoval klid. „Proč se ptáte?“

„Lidi totiž překvapilo, že to děláte. Vždyť se to bude bourat, ne?“

„To by byla přece jen škoda.“

„S dovolením, pane doktore… je vaše paní doma?“ zeptal se kapitán bezstarostným hlasem.

„Není.“

„To je zvláštní… slyšel jsem vedle někoho, vy přece bydlíte sami,“ řekl kapitán nevinně. „Mně se zdá, že se zrovna vrátila. Nezavolal byste ji na okamžik?“

„Nebylo jí ráno dobře a tak myslím, že ji nebudu vyrušovat. Přejete-li si s ní mluvit, pošlete jí obsílku.“

„Aspoň bych ji pozdravil.“ Vašátko hbitě povstal, otevřel dveře a za nimi spatřil jakousi dámu v plandavém domácím úboru… a s výrazem hrůzy v očích. „Dobrý den, paní Zmirská… my tady zrovna mluvíme o vaší chaloupce… že byste si k nám na chvíli sedla?“ — Dáma vešla jako ve snách, a když ji dostal proti sobě, měl dojem, že je v jakémsi tranzu či co.

„Vám není dobře?“

„Ne … ne, bolí me trochu hlava.“

„Tak moc vás bolí, že byste mi nemohla zodpovědět pár otázek?“

„Ano… ano. Promiňte,“ a paní Zmirská zase vstala, šla ke dveřím jak stroj a dveře za ní zaklaply.

„Nuže, pane doktore, abychom se dostali z místa, proč jste to tam zabetonoval,“ řekl kapitán stroze.

„Protože to bylo třeba. Dovolte… musím napřed uložit manželku do postele, pak můžeme pokračovat.“

„Prosím, prosím.“

Kapitán pokynul hlavou, že počká, a skutečně si zapálil cigaretu a čekal. Byl napjatý, hrál totiž riskantně… vždyť proti němu dohromady nic nesvědčilo, a přece cítil v kostech, že se nemýlí. Čekal pět minut, deset, pak už to začalo být povážlivé a vydal se tedy za ním. Zkusil nějaké dveře v prvním patře a spatřil paní Zmirskou, seděla na gauči. Byla zas jinak oblečená… Rádio hrálo.

„Hledám vašeho manžela, kde je?“ Ukázala mu na průchozí dveře, ale vypadala kupodivu oživeně. — Bere drogy, pomyslel si…

Prošel kolem ní, maje nepříjemné tušení, a rázně stiskl kliku. Byla to dost temná místnost, knihovna, a tamhle stojí Zmirský a něco si…

Vtom Vašátko vyrazil nějaký zvuk. Spatřil totiž, že Zmirský nestojí, ale visí. V okamžiku byl u něho… Zmirský visel na silném provazu, který si upevnil na klice okna, zastaveného skříní, takže to na první pohled vypadalo, že stojí na něčem, a hledá si v knihovně knihu. Kapitán vytáhl nůž a odřízl ho… muž se zhroutil na podlahu. Byl zřejmě už zadušen… Nemůže to být ještě tak dlouho, možná, že žije. A sám začal s oživovacími pokusy. Do sluchu mu přitom zaznívala hudba, a ještě slyšel odkudsi něco jiného, kanárka. Napřímil se, aby nabral dech, a uviděl ve dveřích stát paní Zmirskou, byla v zajetí drogy a trvalo nějakou chvíli, než jí to došlo. Konečně na jeho příkaz zavolala sanitku. Vašátko počkal jen do jejího příjezdu. Přes jeho námahu Zmirský nedával žádné známky života, ale to ještě bylo brzy soudit… Naložili ho, jeden ze zdravotníků si sedl k němu a konec… Vašátko si vzal plášť a vyšel z vily. Ubíral se po zahradní cestě. Hned za brankou stála popelnice, a vtom o něco zavadil nohou… co to bylo, nějaká dětská hračka. Shýbl se pro to a užasl. Už otvíral víko popelnice, aby to tam hodil, když si věc náhle rozmyslel a zastrčil nález do kapsy.

*

„Na mou čest, vás už jsem neviděl,“ přivítal ho Horác, otvíraje mu. A vzápětí kapitán vešel do jeho doupěte, kde se nic nezměnilo, a pohled na tvář jeho přítele a pracovní herberk kolem ho přesvědčil, že si tu Horác trávil čas v rajském klidu. Na jeho psacím stole opět trůnilo prkno, kde měl Horác připíchnut napínáčky jakýsi plakát.

„Vidím, že pracujete… na čem to?“ zajímal se Vašátko. „To je plakát na Lyru Pragensis. Jak se vám líbí ta barva,“ zeptal se Horác zaujatě.

„Pěkná“

„Jen aby mi vyšel přesně odstín. Někdy to zmrví v tiskárně… to mi děla starost. Všechno písmo jsem maloval… je ten text čitelný?“

„Ale ano, pokud nad tím člověk chvíli bádá. Nebojte se, dám pozor, abych vám do toho nestrkal,“ řekl kapitán, usedaje. „Mimochodem, něco jsem vám přinesl.“ Otevřel aktovku, něco z ní vyndal a podal mu to. Byla to ovšem panenka… vousy měla napolo odlepené, asi deštěm, a kromě toho byla umazaná od hlíny. Horác ji vzal, značně překvapen. „Kde jste to našel,“ zeptal se.

„Zkrátka, leželo to u popelnice. Málem jsem na to šláp,“ řekl kapitán, pohlížeje na něho. „Kde… u Zmirských?“

„Inu, šel jsem zrovna od nich a o to jsem brknul. Chtěl jsem to tam nechat, to je fakt, a pak jsem si vzpomněl na vás a zvěd jsem to. Myslíte, že jsem měl?“ zeptal se kapitán s úsměškem. „A vůbec… copak se to s ní stalo? Tak mě napadá… nepřidělal jste jí ty vousy vy?“

„Proč myslíte, že já?“

„Inu, vy jste takový známý fórista,“ pravil kapitán. „Vám by to bylo docela podobné. Tak co, byl jste to vy?“ Horác přikývl.

„A jak se ten maskot octl u nich?… Vy jste se ho chtěl zbavit?“ „Ne… řek si o to,“ odpověděl Horác. „Mluvil jsem s ním jednou a povídal mi, že je to jejich rodinná památka.“

„Pak ji tedy vyhodili ven, tu jejich rodinnou památku,“ řekl kapitán, ale ve skutečnosti byl sám překvapen. „Je to divné… to je pravda. Ale co s těmi vousy…? Máte trochu zvrhlé nápady.“

„Proč zvrhlé…? Ony to totiž vousy jsou, aspoň původně to byly.“

„Jakto… co to povídáte?“

„Jak vám to říkám, jsou to vousy, Standovy vousy. Já se to dozvěděl náhodou, od těch pimprláků, jednu loutku jim vylepšil stejně, a jsou na to svědkové, že jí to udělal z vousů. Porovnal jsem je a bylo to totéž… můžete tomu věřit.“

„To je tedy dobré. A co jste s tím chtěl…?“

„No, něco jsem s tím chtěl,“ řekl Horác. „Vzpomínáte si přece, o čem jsme mluvili.“

„Dovolte… není mi jasné, co jste tím myslel.“

„Ona mi ta věc připomněla Standu,“ řekl Horác nejasně. „Zkrátka, byl to takový nápad… blbý, to uznávám.“

„Že by byl zrovna geniální, se nedá říct, ale stejně je to zvláštní. Na mou čest, člověk by málem věřil na duchy,“ pravil kapitán usmívaje se, ale Horác na něho upřeně pohlédl. „Vy mi něco tajíte. Řekněte mi to přece… co je s tím Zmirským?“

„Je po smrti, co bych vám to neřekl.“

„A jak… normálně?“

„Ne, spáchal sebevraždu. Tady jsem vám ale dlužen vysvětlení, protože jste to byl první vy, co jste na něho upozornil, měl totiž na krku vyšetřování a nestálo to s ním dobře, a tak to vzdal,“ řekl Vašátko tónem, jako by mluvil o všední věci. „Musel to vědět sám — jako právník.“

„Vyšetřováni — kvůli té slečně?“

„Ne, vážený, ten případ je prozatím mimo. Byl podezřelý z toho, že zlikvidoval hrob a odstranil zbytky těla.“

„Standův hrob…! A kde?“

„V hospodářské budově na jeho pozemku. Přivedlo nás na to,“ a Vašátko mu stručně vylíčil události. Horác poslouchal a jeho obličej byl znatelně bledý. „Tak přece,“ zamumlal nakonec, „tak přece,“ ale bez vítězoslávy… vypadal deprimované. „Dneska to už můžeme říci stoprocentně, že to tam leželo,“ pokračoval kapitán hlasem uspokojení. „Ale dalo to fušku… Víte, on to musel otevřít, zbytky těla vykopat, částečně je rozpustil sejrovkou a větší části vyhodil na přehradě. To se pro něho stalo osudným. Choval se ovšem nesmyslně, když se to tak vezme. Kdyby byl do toho nesáh, nikdy bychom tam byli mrtvolu nehledali. My tady můžeme jen hádat, že šlo o mrtvolu jeho bratra,“ Vašátko si přitom s chutí zapálil. „Osobně si to myslím. S důkazy je to těžké… od exhumace se upustilo, ale já jsem přesvědčen, že máte pravdu vy. Stejně je to absurdní, víte, jak to asi bylo. Jeho bratr byl nezvěstný a příčinou byla vražda. Ale že mu tak na zavolanou přišla ta srážka, že ano…“

„To bylo jinak. Dopustil se vraždy až následkem té havárky,“ zašeptal Horác.

„To je nesmysl.“

„Jak to? Podívejte se na to psychologicky. Zmirského volali k identifikaci mrtvoly, v které poznal svého bratra. Buďto se zmýlil nebo se zmýlit chtěl… a já nevylučuju tu první možnost,“ řekl Horác jaksi vzrušen. „Nebo se zmýlil v prvním momentě a pak už na tom trval. Nesporně si to přál… chtěl, aby byl mrtvý!

A teď si vezměte, že se Standa vrátil… a třeba o tom věděl a chtěl je překvapit! Příjemně ovšem… Dovedete si představit, že ho zabít musel, když to bylo pro něho bez rizika?“

„Bez rizika, to přeháníte.“

„Podle něho bez rizika. Standa se tam asi objevil v noci… vyložil jim, kde byl… coural se zřejmě zas někde po kopečkách a byl rád, že je zase vidí.“

„Předpokládáte spoluvinu jeho manželky,“ pravil Vašátko suše.

„To nevím… co s ní je?“

„Odvezli jsme ji na psychiatrii. Ovšem Horáci,“ kapitán si ho změřil, „jak to ale mohlo napadnout vás, to mi povězte.“

„Přece z toho… z panenky.

„Z panenky? Ten váš maskot že to byl?“

„Ano… dumal jsem, proč si ji ten Rous vzal, a došel jsem k tomu, že kvůli těm vousům. Potřeboval je k něčemu. Přístup k těm marionetám asi neměl…“

„Myslíte k identifikaci těla…? Ale žádný takový návrh nepadl. A udání od něho žádné nemáme, připomínám.“

„Zmirský ho nejspíš uplatil. Já si představuju, že Rous něco věděl… třeba že si to Standa nakonec rozmyslel a nejel tam. Ale neřek nikomu nic, jen si přišel pro tu věc, aby to trochu jako bouchlo. A Zmirský za ním byl určitě. Tomu to zjevil, co na něho má — a Zmirský mu za to opatřil ampulky, za to mlčení. Slyšel jsem, že umřel na nějaké jedovaté zplodiny v morfiu, bylo to tak?“

„Nebylo, Horáci… to byly přímo vysoce toxické alkaloidy, to je právě těžké, že Zmirský chemik není, a kontakt na někoho, kdo s tím pracuje, se nám nepodařilo zjistit. To byl tajnosnubný člověk… Co je ale zajímavé, že jeho manželka je vysazená na ampulku.

„Skutečně! Myslel jsem, že fetuje.“

„Já rovněž. To byly divné vztahy, ten pár. Ale vztah tady zřejmě byl, soudím.“

„Taky se mi to tak zdá. Byla asi na něm stoprocentně závislá, jako pes. Myslím, že byl autoritářská povaha, a že byl zatížený,“ zamumlal Horác.

„Počkejte, zatížený snad byl ten druhý, ne?“

„Ba ne, ten byl psychopat, ne Standa. Standa byl proti němu šťastný… a ta stará slečna byla taky duševně zdravá.“

„Jděte, chovala se prapodivně.“

„Jak se to vezme. Chápete už, proč přestala na ten hrob chodit… pochopila přece, že tam Standa není! Třeba jí to řekl přímo Rous — nikdo přece neví, co spolu tehdy mluvili.“

„A vy myslíte, ze chtěla promluvit…?“

„Určitě. Proto si zavolala Zmirského k sobě, aby mu to řekla, že to udělá. Měla nejspíš strach, že brzy umře, a trápilo ji to… takhle asi si to představuju. Třeba mu chtěla domluvit… donutit ho, aby se přiznal…“

„To je nedokazatelné, prosím pěkně. A bláznivá byla, to se nedá nic dělat,“ prohlásil kapitán.

„Proč? Vždyť to bylo všecko proto, že Standu milovala, určitě. To leckdo vyvolává duchy, aby se s tím druhým spojil. Jeho měla ráda, kdežto pro všechny ostatní byl cvok… vždyť proto ho Zmirský zabil.“

„Myslíte proto?“

„Myslím nejen proto. Zmirský mu dělal ostudu a stál ho asi peníze. Víte, Standa musel být náramně nesnesitelný. Cizí ho snášeli dobře, ale co prováděl doma, je otázka.“

„To je možné,“ pravil Vašátko. „Mohly tu sehrát roli i ty jeho sklony, to budí ve zdravých lidech odpor. Že se k tomu vracím, Horáci, vy jste mu poslal toho maskota jen tak, nebo jste mu k tomu dodal komentář?“

„Něco málo jsem mu k tomu dodal. Něco v tom smyslu, že mu posílám rodinnou památku, co se mu bude hodit nejen na čajník, ale rovněž jako doličný předmět pro soud, až jednou najdou toho mrtvého Zmirského, a tak něco.“

„Vida! Tak jste ho k tomu vlastně přinutil vy.“

„To nepopírám,“ řekl Horác vážně.

„Vidíte, vidíte, ta sebevražda je vaše dílo,“ řekl Vašátko tónem, vyjadřujícím uznání, jenže Horác na něho pohlédl tak těžkomyslně, že ho to zarazilo.

„Přece byste si to nebral. Vždyť to byl vrah.“

„Já rovněž,“ zamumlal, narážeje na cosi dávno zapomenutého ze své minulosti, což Vašátko rovněž neslyšel rád.

„Co blázníte. A co si na tom pořád tak prohlížíte,“ ozval se Vašátko. Nemohl si pomoci, ta věc v něm budila jakýsi těžko vysvětlitelný odpor. „A vůbec… zahoďte to.“

„Proč? Nechám si to na památku,“ řekl Horác, ukládaje loutku na polici, což vzbudilo kapitánův údiv.

„Vy si to vážně chcete nechat? Přece jen není příjemné pomyšlení, kolik lidí — ostatně, myslel jsem, že vy na to věříte. Ruku na srdce, Horáci, je na tom něco, nebo ne, podle vás?“

Horác se usmál. „Quien sabe,“ odpověděl španělským úslovím, které znamená, kdoví? A kapitán nad ním jen máchl rukou.

Druhá tvář osudu

Vašátko se narovnal, od nějaké doby ho píchalo v zádech. V místnosti bylo plno, ba příliš mnoho lidí na takový pokoj. Vzduch tu byl těžký, jak tomu bývá v suterénních bytech, kde se málo větrá, a přitom zima… chladno a ten slabý nasládlý zápach. Mrtvá ležela na válendě a současně viděl kapitán její obraz v šikmém zrcadle, které tu bylo zabudované z velmi průhledných důvodů. V zrcadle vypadala jako nahé dítě.

„Prosím tě, dávej pozor.“ Byl to Břeťa, celým jménem Břetislav Stolařík, rovněž kapitán, ale byl mladý, pětatřicet, a měl za sebou hromadu studií. Vůbec to byl Břeťův případ. Vašátko se sem přišel pouze podívat, protože byl v oddělení nejstarší, ostatně z Michalské ulice do Maislovy není tak daleko.

Přešlápl z nohy na nohu a opatrně došlápl na balicí papír, něco pod ním chrustlo.

„Ty střepy jste tu nechali schválně?“

„Prosím tě, tady toho bylo.“

„To se pořezal nebo co?“

Kapitánova poznámka se týkala krvavých skvrn, které samozřejmě viděl okamžitě, sotva sem vstoupil, na válendě, na prádle, na koberci, ale mrtvá zranění neměla až na výmluvné podlitiny na hrdle. (U ženy musí sice člověk pomyslet i na jinou možnost, ale ani ta krev to nemohla být.) Jako starý profesionál si okamžitě uvědomil, jak je to důležité. Proto Břeťa nebyl nadšený, že mu sem přišel. Chtěl sám, no ovšem, poněvadž měli hned ze začátku tak mimořádné štěstí.

„To je všecko jeho krev. Teklo z něho jak z vola,“ řekl Břeťa drsně.

„No, hoši, krevní skupinu pachatele máte v kapse, to je tutovka,“ pravil kapitán. Mládenci se zasmáli. Bylo jich tu pět, z toho dva technici, a všichni mladí.

„Myslím, že dostal do nosa,“ řekl Laco Velena. „Pozri sa na to,“ vzal mrtvou za ruku a ukazoval Vašátkovi dva masivní prsteny, které měla na prsteníku a prostředníku pravé ruky. „Veď to je ozajstný boxer.“

„Tak se bránila, chuděra.“

„Ozaj, to si mal vidieť. Mála ho radšej praštiť lopatkou do hlavy.“

„Vsadil bych se nevím oč, že mu tekla červená z nosu,“ řekl Pepa, jinak nadporučík Josef Košnar. Byl to fajn chlapec, ctižádostivý, pravda, což u mladých není na škodu, a s Břeťou byli velcí přátelé.

„Inu … to je těžko říci.“

„Vždyť si šel do lednice pro led. Na mou duši, vylomil si nožem

pořádný kus ledu, zbytek je ještě na stole. To se přece dělá, že se

dává led na týl, ne, aby se zastavilo krvácení?“

„Já ho odporúčam kúsok zhltnúť,“ pravil mladý Laco.

„To musí odporně studit.“

„Prečo? Veď ješ zmrzlinu a studí ťa to snáď?“

„Copak ty… on si kupuje polárky jak harant.“

Muži se zasmáli.

„Stejně je to pro začátek dobré… gratuluji, Břeťo,“ řekl Vašátko.

„Zatím nemáš k čemu, až jak to půjde dál.“

„Kam jste dali toho civila, co ji našel? Nebo už tady není?“

„Je… ale bude asi na záchodě,“ řekl Břeťa klidně. „Měl nějaké

potíže… vzalo ho to nějak.“

„A řekl ti už všechno, co věděl?“

„To právě nevím. Víš, myslel jsem si právě, že by sis ho mohl vzít na starost ty. Jak vidíš, je nás tu jak hadů…“

„Samozřejmě, promluvím si s ním.“

Vtom se otevřely dveře a vešel muž, něco mezi třicítkou a čtyřicítkou, štíhlý, oděný v tříčtvrteční safari s kožešinovou vložkou. Plášť měl rozepjatý, takže byla vidět u krku košile a sako šedé barvy. Byl to elegán, frajer, ale v obličeji bledý a strhaný, asi mu skutečně nebylo dobře.

„Soudruhu kapitáne, to je pan architekt Kubišta. Kapitán Vašátko,“ představil je Stolařík oficiálně. Vašátko si s Kubištou podali ruce. Muž se mdle usmál, ale stiskl Vašátkovi pořádně ruku, jako by ho to skutečně těšilo, že ho poznává.

„Tak jsem si myslel, pane architekte, že bychom si mohli jít spolu někam sednout, ale teď se mi zdá, že si potřebujete spíš lehnout,“ řekl Vašátko.

„Ani v nejmenším. Totiž… dvakrát dobře mi není, jsem přepracovaný a trochu moc překvapení najednou,“ vykládal Kubišta žoviálně. „Ale že bych něco nevydržel, to se o mně nedá říct.“

„Neměl byste tedy nic proti posezení?“

„Samozřejmě že ne, ale vám jsem to už všechno řekl,“ obrátil se ke Stolaříkovi. „Nerad se opakuju.“

„Snad to nebude tak složité.“

„To ne, moje doznání je historka takměř o pěti řádcích.“

„Aspoň si vypijete kafe nebo si dáte něco na žaludek.“

„Ochotně, ale rád bych byl v dohledné době doma.“

„Bez obav, spěcháme všichni.“

„Tak padejte, padejte, ať se to hýbe,“ pravil Stolařík žertovně. Při odchodu zachytil Vašátko jeho chlapecky zaujatý výraz, přirozeně, Břeťa měl stopu a teď si nepřál nic jiného, než aby mu vyklidil pole. Vyšli na rozlehlý dvůr, kde stálo cosi, připomínající garáže, ale bylo to skladiště Řempa. (V těch končinách jsou skryté mezi baráky všelijaké monumenty, stačí si připomenout umístění jistého knihkupectví v téže ulici.) Místo to bylo dosti ztracené. A hlavně, dopoledne jsou lidé v práci.

„Zdá se, že se ta chudinka srdnatě bránila,“ začal Kubišta.

„Vy jste si ji prohlížel?“

„To právě ne, a proto jsem měl dojem, že ji někdo… udeřil nebo probodl nožem, chápete. To se tak člověku nabízí…“

„Jak dlouho asi trvalo, než jsme přijeli?“ Vašátko myslel pochopitelně Bezpečnost.

„Jak dlouho? To bylo fantastické, skutečně. Byli jste tu v deseti minutách. Vždycky jsem si myslel, že se to přehání…“ Prošli domem a octli se na ulici. Až na vůz Bezpečnosti tu nebylo nic… až tamhle na rohu stály nějaké babky. Tu a tam se zastavil nějaký chodec, prohlédl si vůz a šel dál.

„Ta Bohumila Jásková byla vaše známá?“ Vašátko to spíš konstatoval než se ptal.

„Jak se to vezme. Řekl bych vám, že ne, ale vy byste mi nevěřil. Známost čistě náhodná, tak by se to dalo nazvat.“

„Víte co, necháme si to do tepla. Kde pracujete?“

„Teď jsem v sekci pro výstavy… průmyslový design ministerstva, jestli vám to něco říká.“

,Ale ano.“ Vašátko si tím však nebyl jistý. „Vy jste zaměstnanec toho průmyslového designu?“

„Částečně. Byl jsem pro něj uvolněn ze Strojimportu. Letos jsem odevzdal velkou akci… mezinárodní výstavu nábytku v…,“ další větu Vašátko přeslechl, protože kolem přerachotil nákladní vůz, a bylo mu trapné se ptát, jakou to výstavu a kde. „Ve skutečnosti se vystavovaly celé interiéry. Zajímavá byla Belgie a Norsko, ale my jsme konkurovat klidně mohli, měli jsme tam věci podle originálních návrhů a v určitém smyslu…“

„Co abychom to zkusili u Bindrů.“

„Myslíte, že tam bude místečko?“

„Zkusíme to.“

Plno bylo jako vždy, stolky obsazeny, z kuchyně se sem linuly vtíravé vůně smaženého masa, ačkoli už hodina oběda minula. Ve vzduchu se válel cigaretový dým a k tomu teplo jak za kamny, nu co, aspoň se člověk zahřeje. Vašátko hledal očima vrchního.

„Pěkně vítám, soudruhu kapitáne,“ ozval se vrchní, sotva se uviděli. „Cože jste nám nevěrnej!“

„Copak se k vám dá chodit, to je o zdraví. Neměl byste pro nás místo, abychom si neseděli na klíně?“

„Podle toho, na jakým klíně. Vy máte takový narážky… jak tomu má člověk rozumět.“

„A vy taky nemyslíte na nic jiného, dědku.“

„Jakej dědek, podívejte se na sebe a pak mluvte. Vy si chcete někam sednout… jéžiši, jak já to s vámi udělám, to mně poraďte.“

„Jestli není místo, půjdeme jinam, jaký malér.“

„Počkejte, ať mě sežerou, já to pro vás risknu.“

Následovali ho dozadu do vinárny, kde vrchní odstranil z jednoho prostřeného stolku cedulku „zadáno“.

„Hačněte si. To je pro nějaký Němce a kdoví, kdy přijdou… třeba se zatím něco uvolní. Co si dáme?“

„Nic moc, dvě decinky bílého a tady kolega… co jste chtěl, kávu, čaj? Radil bych vám koňak, to vás vzpamatuje.“

„Skotskou byste neměl?“ zeptal se Kubista.

„Pouze gruzínský nebo plisku.“

„Tak mi dejte plisku a minerálku.“

„Sodovku.“

„No tak sodovku,“ řekl Kubista s povzdechem, svlékaje si beránka. Vašátko rovněž svlékl kabát a než se pořádně usadili a vykouřili první cigaretu, byl tu vrchní s pitivem.

„Kopněte to do sebe, pane architekte, a přiznejte se, co jste s ní měl,“ pronesl Vašátko přátelsky, upíraje na něho oči. „Tak ven s tím. Vždyť jste povídal, že je to doznání na pět řádek.“

„Třeba i na méně. Podívejte se, seznámil jsem se s ní v Globusu… je to asi dva měsíce.“

„Kdy asi…?“

„To už se nepamatuji.“

„Že vás ještě přerušuji, s kým jste tam byl?“

„S dvěma kolegy.“

„Co se dá dělat, ale nejlepší bude, když budete vyprávět jmenovitě, rozumíte, pane architekte, tak, abych vás nemusel pořád přerušovat.“

„Dobrá, byl jsem tam s architektem Hrubým.“

„A co ten druhý?“

„Toho moc neznám, to byl jeden z Marsu, Fiala. Trochu jsme slavili… přišla tam taková pěkná holka… někoho hledala, tak jsme ji pozvali ke stolu, ale víc než pobavení z toho nebylo.“

„Dovolte… a pročpak ne?“

„Víte, nejsem ještě v tom věku, abych si musel shánět štětky,“ řekl Kubišta. „Kamarádi taky ne.“

„Aha… strach z manželek?“

„Mluvíte, jako byste spadl z višně, nezlobte se,“ pravil architekt. „Možná že máte zkušenosti s jinými lidmi, ale člověk mého druhu si spíš dovoluje luxus… osobního vztahu. Kdyby mi šlo jen o sexualitu, měl bych na výběr hromadu jiných… prosím vás… a půjdu se štětkou. Proč bych to dělal?“

„Nu a proč jste to tedy dělal?“

„Nedělal jsem to. Nic jsem s ní neměl, což už jsem prve vyložil. Šlo mi jen o kvartýr… bohužel to budu muset vyprávět podruhé, ale to už vydržím. Ta holka byla milá… a když jsme se nedali pozvat, začala nám nabízet svůj byt k použití… dala nám svou adresu, telefon, potýkali jsme si, nu zkrátka, bylo to takové číslo. Upřímně řečeno, její nabídka mě zlákala, ale jen v tom smyslu, a přiznám se, že jsem jí využil.“

„Skutečně… to je zajímavé. Vy jste tam přišel s dámou?“

„Ano.“

„Dovolte… vy jste měl přece klíč od bytu?“

„Ten jsem si vyzvedl den předtím, kdy jsem si domlouval hodinu, rozumíte, aby se s ní moje známá nemusela setkat.“

„Dobrá, vysvětlete mi to časově.“

Zatímco Kubišta hovořil, Vašátko seděl se sklopenou hlavou a lámal v prstech sirku. Bylo to zvláštní, ale znělo to dost pravděpodobně. Ale že by takový chlapík od výstavnictví neměl jinou možnost než právě tu — trochu se tomu divil. O hotelové pokoje je však nouze a vlastní „abštajg“ nemá každý.

„To je v pořádku, ale musíte mi dát jméno té vaší známé, aby potvrdila vaše svědectví. Vůbec ji budeme potřebovat,“ dodal, když Kubišta neodpovídal. „Nuže prosím, její jméno a adresu.“

„To nemohu, nezlobte se na mě,“ řekl Kubišta pevně.

„Neblázněte, pane architekte. Zůstane to jen mezi námi a kromě toho si její jméno snadno zjistíme, i když nám odepřete výpověď. Je to vaše povinnost a je na to paragraf, tak si nevymýšlejte.“

Kubišta mlčel, plisku už vypil a teď dopíjel sodovku.

„Tak co bude,“ vyzval ho kapitán.

Muž na něho pohlédl tmavýma očima a najednou se usmál.

„Myslete si, že je to luxus gentlemanství, ale já si ho dovolím… tedy mi promiňte a ptejte se na něco jiného.“

„Vy jste paličák.“

*

V pozdních hodinách bylo v druhém patře známé budovy živo, svítilo se tu, hovořilo, přišel materiál z evidence a porůznu se nad tím bádalo. Předměty, označené čísly, odešly na daktyloskopické vyšetření. Bylo odesláno zakrvácené prádlo. Krom toho se našly chuchvalce krve v umyvadélku, takové lastuře, odkud se daly vybrat do lahvičky. Kohout byl totiž příliš utažen, takže pachatel svou krev nespláchl, a lahvička, označená štítkem a číslem, rovněž odešla na rozbor. S ostatními stopami to bylo horší. Měli samé prolamované podrážky a otisky ženských pérek s podpatkem. Prolamované podrážky měl architekt a se svou dámou to tam rozšlapali jak koně. Pak tu byl materiál z evidence. Ukázalo se, že Jásková měla na Bezpečnosti záznam, ale starý osm let, skutečně, před osmi lety byla vyšetřována pro příživnictví a prostituci, to jí bylo devatenáct, ale dostala se z toho. Jak už to bývá, pomohli jí tehdy psychiatři. Od té doby sekala latinu nebo byla opatrnější, ale spíše to druhé! Všichni se shodovali na tom, že to byla asi profesionálka. A přitom o ní nevěděli. Vašátka to poněkud hnětlo, byl totiž pověstný tím, že má přes pražské štětky veliký přehled — dík dlouholeté praxi a dokonalé paměti. A tak se hovořilo sem a tam… vlastně se čekalo. Kriminalisté totiž nejsou proroci a jejich způsob práce, třebaže velmi zvědečtěn, se nedá narýsovat podle pravítka, pracuje se přece jen převážně s lidským materiálem, a to je látka dosti ošidná. Laco Velena prolézal až do večera dům i oba sousední a vyptával se všech lidí. Výsledek však byl nulový, nikdo si ničeho nevšiml.

„Někdo ho přece musel vidět,“ řekl Stolařík netrpělivě.

„Tvrdia, že ho neviděli.“

„Musel mít obličej jedna radost.“

Laco potřásl hlavou, že ne, nevšimli si. Mezi devátou a desátou dopoledne, ne, nikdo.

„A že si tam vodila chlapy, to vědí?“

„Vedia, ale nevadilo im to, že vraj si na to zvykli.“

„To je tedy obdivuhodná tolerance. Ale já bych potřeboval jednu netolerantní, špehounskou duši.“

„Jen nezoufej, babička se najde,“ pravil Vašátko. ‚Babička‘ se říká v kriminalistické hantýrce náhodnému očitému svědku, po němž každý kriminalista touží. ‚Babičkou‘ může být kdokoli, metař, dítě nebo důchodce, který si šel náhodou pro noviny.

„Jen aby.“

„Ale ano, najde se, možná, že už je v záznamu. Vpravo od skladiště ve dvoře je přece opravna šperků.“

„Odpoludnia mali zatvorené,“ řekl Laco.

„Ale dopoledne ne. A budou mít záznamy o opravách.“

„To je fakt, mládenci. Někdo tam musí hned ráno zajít a probrat s vedoucím včerejšek.“

„Lidi, nedal byste někdo na kafe?“

Nejmladší z nich šel obstarat kávu. Vašátko se necítil ospalý, jen překouřený, celý večer silně kouřil. Muži hovořili dál, sám se do hovoru nevměšoval, jen poslouchal a nechával ty různé zvěsti na sebe působit.

„Nejsi unavený? Neměl bys jít raději na kutě?“ navrhoval mu Stolařík. Otrava chlap, to už je aspoň popáté, co mu to říká…

„Ani za mák, já budu čerstvý, až vy všichni padnete.“

Muži se rozesmáli. Co se dá dělat, Vašátko chtěl být prostě s nimi, když se něco dělo, a kromě toho měl zkušenost, že se pár hodin po vraždě obvykle něco ukáže, první, druhý den je totiž nesmírně důležitý, většinou se přijde na správnou stopu. A zítra ráno budou výsledky, bude tu daktyloskopie, vyslechne se hromada lidí, zkrátka, zítřek bude rušný.

Pila se káva. Přinesli jim housky a salám, ale muži neměli hlad, takhle frťan kdyby byl.

„Jen jezte, jezte,“ řekl starý Tožička, který jim přinesl občerstvení. „A co ty tady, soudruhu kapitáne… co nad tím všichni bádáte. Zítra je taky den.“

„To říkáš ty, a bereš službu za mladší.“

„A co se mi stane, nic se mi nestane. Můžu se něco optat?“ zeptal se starší příslušník, sedaje si.

„Jen se ptej.“

„Byla ta štětka, co ji dneska zamordovali, oblečená?“ zeptal se Tožička vážně.

„Inu, nebyla, ba právě naopak. Proč se ptáš,“ zareagoval Stolařík.

„Tak to asi padla za oběť nějakýmu sviňákovi,“ řekl Tožička s povzdechem. „Kdyby byla oblečená, tak bych řek, že ji zabil její šamstr.“

„Ty to vidíš náramně jednoduše, Tožička.“

,Ale správně, soudruhu kapitáne. Že jako nebyla oblečená, to znamená, že byla v práci, že ano. Kdežto když se lidi normálka chytnou nebo ženská chlapovi něco vyvede, tak ji chlap něčím praští oblečenou a jde od toho a obyčejně ho někde chytnou ožralýho, a ještě to sám na sebe řekne.“

Mládenci se zasmáli.

„Na tom něco je,“ řekl Vašátko.

„To bych řek, soudruhu kapitáne. Nebožtík kapitán Macháček vždycky říkal, že je prostituce vlastně rizikový povolání a že jsou ty kurvy ve stejným nebezpečí jako havíři v dole,“ pokračoval Tožička.

„Neměly by podle tebe dostávat příplatky?“

„Ale já to myslím vážně, soudruhu. Jen si to vezmi, že si taková ženská někoho přivede do kvartýru a čerta se stará o to, co je to za chlapa, jen když jí ukáže šrajtofli. Kdyby se to vzalo statisticky, kolik jich na to doplatilo, vidělo by se, jak jeto nebezpečný povolání. Ony jsou ještě ke všemu pitomé a přitom si myslí, jak jsou vyčůrané,“ řekl Tožička tónem hluboké životní zkušenosti. „A nejhorší je ta dnešní emancipace.“

„Emancipace?“

„No pravda, soudruhu kapitáne. Ona si dneska i prostitutka myslí, že může pracovat sama bez mužskýho. Sice je pravdou, že ti frajeři holky vysávali, ale přece je před takovýma lumpárna ochránili, už jen proto, že si zákazníka napřed prohlídli, a tím snížili nějaký to procento rizikovosti,“ dodal Tožička moudře.

„No vidíš, nejsi sám, kdo je proti emancipaci,“ řekl Košnar.

„Ale já jsem pouze proti emancipaci prostitutek,“ pravil Tožička. „Vždyť jsem vám povídal, že jsou pitomé… To moh být nějakej ksindl, kterýho sebrala bůhvíkde… někde v hospodě nebo na ulici. Ženský se nezdají, ale i ta nejlepší se vám někdy projeví, že by člověk brečel… zkrátka nemají mozek, tak co od nich chcete.“

A muži přikývli na souhlas.

V jedenáct byl Vašátko doma, ulehl a celkem dobře se vyspal do šesti hodin. V půl osmé byl na místě a o něco později přišel Stolařík a hned se sháněl po zprávě ze soudního, měla by tu už být. Zpráva přišla: potvrdila původní odhad, Jásková zemřela asi mezi devátou a půl desátou. Pak přišla ke slovu daktyloskopie, což znamená opět práci: určit totiž, komu otisky patří, nebývá vůbec snadné. Jak je známo, Bezpečnost vede v evidenci otisky všech, kdo byli vyšetřováni nebo trestáni, ale pokud jde o otisky neznámé, poraď si jak umíš. Tentokrát to bylo jednoduché — bohužel. Nalezené otisky patřily všechny Kubištovi, vyjma těch, které evidentně patřily ženě. Bůhví, co tam ti dva dělali. Jinak se nic nenašlo — vrah před odchodem z bytu všechny dotýkané předměty pečlivě setřel či dokonce umyl. — Z laboratoře přišel výsledek rozboru krve, šlo o tu nejčastější krevní skupinu A, Rh pozitivní. Věda tedy řekla své. Vašátko však v tu chvíli ještě netušil, že to nebylo poslední slovo.

Kolotoč však nastal s prvními výpověďmi svědků, pak se to točilo až do večera a druhý den nanovo. Laco, jenž dostal na starost Glóbus, vyšťáral hromadu jmen. Podařilo se mu zjistit jméno jejího bývalého milého, což byl jakýsi Josef Grmela, řidič na metru. Přivezl ho přímo z pracoviště a jejich rozhovor by se byl mohl tisknout, alespoň Grmelovy odpovědi připomínaly důstojností staroslavné soudničky.

„My jsme se s Miluškou měli rádi,“ řekl Grmela mimo jiné. „Pak jsme si přestali rozumět… když na mě vzala nůž, tak jsem si řek, že to není správný… hlásit to jsem nehlásil, že jsem ji měl tenkrát ještě trochu rád… ona šla pak na nervový, že by si mohla něco udělat… ale na to ona byla moc chytrá, aby si něco udělala… potom jsem ji už vyhledával jen občasně… docházelo mezi námi k hádkám… tak jsem si řek, že to musím vyřešit jako chlap… protože při takovým životě bych nemoh pořádně pracovat.“

Co však bylo důležité — že prý se s Jáskovou skutečně rozešli a Grmela tvrdil, že ji od začátku října nenavštívil a že prý byla nemocná „na břicho“.

Během dne vycházely najevo další a další podrobnosti z jejího života, bohužel nijak směrodatné. Grmelovo tvrzení, že byla nemocná „na břicho“, se ukázalo pravdivé, Jásková totiž skutečně ležela v poslední době asi týden na chirurgii, ale neoperovali ji, vrátili ji domů. Rovněž ji měli vedenou na psychiatrické klinice v Bohnicích, kde strávila letos tři měsíce. Ve stavu nemocných byla prakticky od jara, k velké mrzutosti OPBH, který ji zaměstnal jako uklízečku dvou domů. Nemocenskou však nedostávala, protože jako pacientka nebyla jaktěživa doma k zastižení, a nakonec souhlasila s rozvázáním pracovního poměru. S jejím pracovním poměrem to bylo vůbec dosti podařené. Jeden z mládenců, jenž si promluvil s obyvateli těch dvou domů, přišel na to, že tam Jásková vůbec neuklízela, ale že si platila jakousi mladou holku, která za ni jednou za týden umyla schody, čímž byl úvazek splněn. Dívku sehnali; byla to nějaká Anna Košičo-vá… jak se ukázalo, děvče z rodiny alkoholika… skončila devítku šestou třídou… velká, vyvinutá, měla už v patnácti interrupci. Znaly se spolu z místa bydliště, Košičovi bydleli v sousedním baráku a Jásková prý na ni byla vždycky hodná. Zvala ji k sobě a nechávala ji tam někdy přespat, když táta vyváděl. Na většinu otázek však děvče jen vrtělo hlavou. Opakovala, že nerozumí. „Nevim… nerozumím… no nevim… jó, to nevim.“ Přitom na ně hleděla takovýma zvláštníma černýma očima.

„Ale rozumíš, já vím dobře, že rozumíš,“ říkal kapitán, ale bylo to marné, nikoho neznala, o nikom nevěděla… teď chodí do prádelny a líbí se jí to… ano, určitě tam vydrží… ne, je hodná a povídá jim čistou pravdu.

„Že by byla neměla žádnou kamarádku, to se mi nechce věřit,“ pravil kapitán, když to všechno večer probírali se Stolaříkem, vyčerpaní záplavou řečí a faktů, v kterých by se pes nevyznal.

„Rozumíš, nějakou ženskou, které by se svěřovala… pochlubila, jakého má kořena… nebo vůbec hěco. To přece není možné… žádný šamstr, žádná přítelkyně… a přitom byla cvok, ne?“

„Já myslím, že snad ta Šestáková.“ Paní Šestáková byla šatnářkou v jednom z několika — teď už několika nočních podniků, které Jásková navštěvovala. Stolařík byl také unaven. „Ta se s ní snad kamarádila.“

„Myslíš, že jí zařizovala kunčafty?“

„Prosím tě… zatím všechno zatlouká… věru jsem už nevěděl, jak na to jít, abych jí rozvázal jazyk.“

„Když ale nejde o maličkost, ale o vraždu, to na ni nepůsobí?“

„Nezdálo se mi. Je přesvědčená, že Jásková padla na úchylňasa, kterého klofla někde mimo. Podle ní byla úplně nevypočitatelná a brala často mužské pod úroveň, což prý dělalo špatný dojem. Jinak to s hosty uměla, i s těmi lepšími.“

„A z těch lepších?“

„To od Šestákové nemám, byla jako beton. Pouze mi vykládala báchorky, že prý byla Jásková vysazená na bílé pláště, a bájila o tom psychiatrovi, co ji léčil, a snad s ním prý jezdila na chatu. Nebo to snad byl někdo z té chirurgie.“

„To sice není vyloučeno, ale je to silně nepravděpodobné,“ řekl Vašátko.

„Mimochodem, mluvil už někdo s ‚maskovanou milenkou‘?“ zeptal se Vašátko. ‚Maskovaná milenka‘ začali říkat Kubištově známosti, kterou Vašátkovi tak gentlemansky zapřel, čímž u nich nesklidil žádné uznání, jen posměch. Velmi snadno se totiž dozvěděli pravdu, šlo o mladou vdanou ženu, zaměstnanou tamtéž, s kterou Kubišta už delší dobu chodil.

„Byla tu ve dvě a něco jsem s ní sepsal, chceš si to přečíst?“

„Ani ne. Řekla něco nového?“

„Ne, v zásadě potvrzuje Kubištovu výpověď.“

„Jak to, v zásadě? Liší se snad něčím?“

„No, nedomluvili se docela na sto procent. Řekla, že se Kubišta neseznámil s Jáskovou přímo, ale že mu ji asi někdo doporučil.“

„A kdopak?“

„To prý neví.“

„Toho architekta můžeme klidně vynechat,“ řekl Vašátko. „Ten je mimo, zcela určitě.“

„Je ale otázka, co ví.“

„Někdo by měl jít omrknout toho psychiatra a vůbec se tam trochu rozhlédnout.“

„To je pravda, ale co znám naše chlapce, nebude se jim chtít,“ pravil Stolařík. Zasmáli se, jakým způsobem to vyslovil.

„Laco?“

„Nenávidí nemocnice. Šel by raději do horoucích pekel.“

„Mimochodem, jaké jsou zprávy z té druhé?“ zeptal se Vašátko, čímž myslel chirurgické oddělení, kde Jásková ležela před dosti nedávnou dobou. „Byl tam někdo…?“

„Pepa,“ odpověděl Stolařík za něho. „A musel si dát potom panáka. Nějak to na něho zapůsobilo.“

„Že mluvíš,“ hodil mu Košnar otráveně. „Copak ty chodíš rád do marodinců?“

Jen se přiznej, žes měl strach, že si tě tam rovnou nechají,“ dostal od Stolaříka nový štulec.

„Mě? To zrovna. Spíš měli oni nahnáno ze mě,“ řekl Košnar.

„Z tebe?“

„Ano, že jim tam zanesu infekci.“ Muži se zasmáli.

„Věru, měli jsme tě napřed nechat dezinfikovat,“ řekl Vašátko. „A dozvěděl ses něco?“

„Hlavně — co jí bylo, a to už se mi vykouřilo z hlavy.“

„A co jména?“

„Pár jmen bych tu měl, jenže ona prakticky s nikým do styku nepřišla, a nikdo o ní nic nevěděl, aspoň nic, po čem by se dalo jít,“ řekl Košnar. „Bavila se prý občas s jedním starým saniťákem, toho jsem si zapsal… jmenuje se Tejcil. Pak tu byly jen sestry a jedna chirurgyně, co ji prohlížela, a nějaký doktor od rentgenu, ten jediný byl v obraze.“

„V obraze, v jakém smyslu?“ zeptal se Vašátko.

„No, v tom smyslu, že věděl, o jakou slečnu se jedná.“

„Tedy ji znal…?“

„Tvrdí, že ne, jenom připustil, že poznal, že je to štětka. Mluvil s ní prý ale poprvé a naposled, když ji rentgenoval.“

„Jak se jmenuje?“

„Urban. Je to nějaký docent.“

„Kdo je tam primářem,“ chtěl vědět Vašátko.

„Nějaký Metelka. Režim tam mají jak na vojně, představ si, že jsem se musel zout a celou dobu jsem tam špacíroval v ponožkách,“ řekl Košnar mrzutě.

„Proč v ponožkách? Přece mají všude návleky na boty.“

„Jo, ale to bych musel vědět, kde jsou. Příště si tam jdi sám.“

„Inu, možná že to udělám.“

Pomyslel si, že bylo zbytečné, že tam Košnar chodil; v každé nemocnici potřebujete mít kontakt, jinak se nic nedozvíte. Především je nutné si vyzpovídat sestry, které se střídaly na pokoji, a pacientky, které tam tehdy ležely s Jáskovou. V nemocnici si totiž lidé všelicos povědí a tudy právě by mohlo něco vyplout. V pátek byl Vašátko za svým stolem, nedalo se nic dělat, táhlo ho to sem. Právě se pustil do materiálů ze včerejška a k tomu pil kávu, když zazvonil telefon (dnes už podesáté). „Prosím.“ Vašátko byl nerudný, ale jakmile volajícího poznal, změnil tón. „To jsi ty, Pavle? Copak?“

„Poslechni, my tady pro tebe něco máme … totiž já. Nemohl by ses u mne stavět?“

„Samozřejmě… čeho se to týká?“

„Něco stran té vaší krve,“ dostal poněkud záhadnou odpověď.

„Ale vždyť my už to máme, Pavlíčku.“

„Máte, ale přesto bych s tebou rád mluvil. Dneska je tady poměrně volno a mohli bychom si na sebe udělat trochu času.“

„Upřímně řečeno, dnes to půjde těžko… příští týden ale určitě přijdu.“

„Co se dá dělat.“ V hlase zaznělo zklamání. „Víš co, tak já k tobě přijdu,“ změnil Vašátko rozhodnutí. „Zabalím to na nějakou chvíli… myslím, že tak za hodinu budu u tebe.“

„Výborně, budu tě čekat.“

Vašátko položil sluchátko a zamyslel se. Pavel, příjmením Vajnor a hodností kapitán, jinak RNDr., patřil k týmu chemiků laboratoří a rozuměli si spolu dobře, ačkoli spolu skoro výhradně jen telefonovali. Přestože byl Vajnor mladý, jen něco kolem třicítky, dával Vašátkovi najevo, že v něm cítí spřízněnou povahu či co, zkrátka, kdykoli spolu služebně telefonovali, většinou z toho byla delší rozprávka. Nějak si spolu seděli, ačkoli Vašátko jeho oboru nerozuměl, a Vajnorovi zas letělo všechno, co se netýkalo vědy jaksi mimo… sotva měl potuchy, co vlastně dělají. Ale co mu může chtít?… „Stran té krve“ už výsledky dostali, perfektně a expres jako vždy. Nebo je to snad vtip, jen záminka, aby ho vytáhl?

Za nějakou chvíli však skutečně zabalil, ohlásil v sekretariátě, kam jde, a bezprostředně nato vyšel na ulici. Ani se nesháněl po služebním voze, cítil, že mu procházka udělá dobře, a tak dojel na místo státním prostředkem a zbytek došel pěšky. Bližší popis místa pomineme, ale snad stačí říci, že zařízení laboratoří Bezpečnosti se podobá zařízení každého výzkumného vědeckého ústavu, ale že sem nemá přístup nikdo kromě zdejších pracovníků a že se tu člověk mimo, stejně jako v jiných ústavech, naprosto nevyzná.

V půl desáté Vašátko prošel vrátnicí a za chvíli si ho Pavel vyzvedl. Vašátko přirozeně nevěděl, kde právě teď Pavel pracuje, a sám by ho byl těžko hledal. Na vědeckého pracovníka vypadal Vajnor značně mladě a na kapitána zase příliš vědecky. Byl v bílém pracovním plášti, měl kulatá záda, bradu jak Hurvínek a na očích brýle. Cestou se zdravili s dalšími, bylo tu živo.

„Půjdeme ke mně,“ řekl Vajnor. „Chtěl jsem tě sice trochu provést, ale to necháme na jindy.“

„Jak chceš. Sednu si kamkoli, mně je to jedno.“

„ Dáš si kafe?“

„Můžeš mi udělat“

„Nebo napřed kapku koňaku?“

„Dej sem koňak. Tak co, Pavlíčku, co máš stran té krve,“ řekl Vašátko, když Vajnor otevřel kterési dveře na konci chodby ve čtvrtém patře.

„Napřed si sedni a udělej si pohodlí.“

„To si dám líbit,“ kapitán se usadil na židli a rozhlédl se maličkou, ale správnou pracovnou, kde Vajnor zasedal ještě s jedním vědeckým pracovníkem. „Inu Pavlíčku, už jste pro nás zjistili, jestli je to chlap nebo ženská?“

Z kapky krve se totiž zjišťuje kromě krevní skupiny a dalších faktorů i pohlaví majitele.

„Chlap.“

„A víš, že jsem to věděl i bez vás?“

„Tos nevěděl, jenom jsi na to hádal, což je dvojí.“

„Nikoli, člověče, nehádal, věděl jsem to. Moc mi toho nedávej,“ Vašátko totiž sledoval očima, jak Vajnor nalévá koňak do dvou sklenic.

„Ale jdi, to přece vydržíš. Poslechni, ta krev, co jste nám poslali, je nepochybně jeho?“

„Nepochybně.“

„A víš, že je to úspěch jak hrom?“

„Jaký úspěch,“ zabručel kapitán. Osobně měl dojem právě opačný. Jaký úspěch, když jim chlap zmizel za bílého dne… odešel si z místa činu jak na procházku a zatím neměli nic, ani jedno svědectví, nic… než trochu té červené. Kapitánovi vyvstal před duševním zrakem obraz, který nedávno viděl, a věru nebyl povznášející.

„Jak ji zabil?“

„Uškrtil ji.“

„Ona se ale bránila?“

„Bránila. Vidím, že o tom nic nevíš, Pavlíčku, a já jsem dnes poněkud mátožný. Snad ti to vylíčím jindy.“

„Počkej… a co víte o pachateli?“

„Co bych ti řekl. Bude to sadista,“ řekl Vašátko ponuře a dodal, „ale zatraceně chladnokrevný, když nám zničil všechny stopy.“

„Vida, tak přece o něm něco víš.“

„Dá se tak říci.“

„Dobrá… nemáš tuchy, jak vypadá?“

„Ty jsi dobrý. To budu vědět, až ho budeme mít.“

„Já něco málo vím už teď,“ pravil Vajnor zvláštním přízvukem, upíraje na kapitána krátkozraké oči. „Především vím jedno, že ten člověk měří minimálně metr osmdesát.“

Kapitán na něho pohlédl způsobem, jako že jsou to dosti nejapné žerty.

„Jeho charakteristiku bych ještě doplnil,“ pokračoval chemik neoblomně, „a to několika málo údaji. Opakuji, že je ten člověk nápadně vysoký a druhá věc, je neplodný, to jest, nemá vlastní děti, a má-li je připsané, sám je nezplodil. Co se týká jeho povahy…“

„Ty ses zbláznil,“ zamumlal kapitán.

„Nikoli, myslím to vážně. Všeobecně je to nepříjemný člověk, co má často konflikty s lidmi na pracovišti. Odtažmo od informací, které mám, obecně je to obvykle někdo s asociálními sklony, buďto stěžovatel nebo výbušný cholerik… málokdy je zcela normální.“

„Poslechni, nenapínej mě,“ přerušil ho Vašátko. „Přece mi nechceš tvrdit, žes na to přišel jen z jeho krve!“

„Přesně, jen z jeho krve,“ pravil chemik.

Nato mu Vajnor stručně vyprávěl podivnou historii. Pracuje totiž u kriminologů teprve tři roky, předtím se věnoval biologii a jeho zálibou byla odjakživa genetika, kterou studoval soukromě, ale seznámil se přitom s jedním vynikajícím vědcem, doktorem medicíny, s nímž je vlastně trvale ve styku. Společně prováděli některé pokusy a zkoušky krve z genetického hlediska u celé řady zajímavých případů a poslední byl jedním z nich. A tak se podařilo zjistit, že hledaný muž je vlastně genetickou výjimkou. Šlo totiž o typ „supermasculine“, jenž má dokazatelně určité vlastnosti.

„Cos to říkal, jaký typ,“ zabručel kapitán.

„Typ supermasculine s chromozómovou vazbou xyy,“ opakoval Vajnor. „Je to genetická anomálie. Podívej se… může to být pro vás absolutně rozhodující. Má totiž vrozenou anomální vazbu chromozómů, čím se stává jeho krev jedinečná… už rozumíš? Sice se to občas přihází, ovšem anomálie se vyskytují asi v jednom případě ze sedmi set.“

„To zní neuvěřitelně.“

„Ano“

Oba se odmlčeli, Vašátko potřeboval chvíli, aby překvapující informaci strávil, a Vajnor se zvedl a šel uvařit kávu.

„Jak to tedy je,“ ozval se kapitán po pauze. „Chromozómy jsou nositeli dědičnosti?“

„Ano, chromozómy jsou nositeli dědičnosti, nebo chceš-li informací, s kterými už měli starosti naši předkové,“ řekl Vajnor. „Informacemi se tu ovšem myslí ledacos, kupříkladu některé druhy imunity.“

„Jdižiž, imunita se přece získává.“

„Až na to, že se naše dětské nemoci dovedou chovat jako mor, když je zaneseme mezi populaci, která nemá příslušný zápis. Tak se nám bělochům podařilo kdysi vyhubit polovinu domorodců kdesi na Bahamských ostrovech. My jsme z biologického hlediska nejsložitější živočichové,“ prohlásil Vajnor. „Uvaž, jenom těch možností při třiadvaceti párech chromozómů, to je… astronomické číslo. Krom toho je obtíž v tom, že žijeme zbytečně dlouho.“

„Myslíš?“

„Z hlediska výzkumu lidstva jako druhu. Generace se střídají pomalu, to je hlemýždí tempo,“ tvrdil chemik. „Připomenu ti to, až budeš tak starý jako já,“ řekl Vašátko. „Počkej, ale co to znamená, super…“

„Supermasculine. Sneseš menší výklad?“

„Naopak, čekám na to.“

„Dobře. Začneme od těch chromozómů,“ začal chemik. „Je to vlastně taková kódovací souprava jako paměť v počítači. Chromozómy, to jsou vlákna deoxyribonukleové kyseliny,“ vyslovil to slovo jako by nic, „nu, a ta kyselina má zajímavou vlastnost, že je náramně chytře ‚postavená‘. Dalo by se říci, že je postavená ze stavebních kamenů, které se opakují, takže tvoří určitý chemický kód. Je ti to jasné?“

„Ne příliš, ale pokračuj.“

„Přejděme ke genům, což jsou úseky chromozómu: představ si jednotlivé dílky na takové žížale: zkrátka, geny jsou vlastní nositelé informací, existuje gen pro barvu očí, vlasů… to už je ti jasné, že ano, a samozřejmě také pro dispozici k různým nemocem a tak. Chromozómy jsou v párech, přičemž embryo, lidský zárodek, dostane jednu půlku od matky a druhou od otce. Proto je každé nemluvně ,celý tatínek‘ a zároveň ,celá maminka‘. Ono se to… prolíná, prostupuje, rozumíš?“

„Zcela. Ale co to tvoje X a Y?“

„Počkej. Oni jednou ti vědátoři zjistili, že jeden chromozómový pár má gen určující pohlaví jedince, a že ženy mají ten pár složený ze dvou chromozómů X, kdežto muži mají pár z jednoho chromozómu X a jednoho Y. A teď ty anomálie. Člověče, takový aparát funguje vlastně jen s málo poruchami na to, jak je složitý. Víš, při reduplikaci chromozómových vláken…“

„Co jsi povídal?“

„…při vzniku pohlavních buněk se může některý z chromozómů přetrhnout nebo ohnout, a reduplikuje se špatně, nebo se jich tam připlete víc a tak se informace pokazí.“

„Informace že se pokazí?“

,Ano,“ řekl Vajnor samozřejmým tónem. „Někdy se stane, že spermie nemá jen jeden… počkej, abych nezapomněl, spermie a vajíčko mají totiž poloviční počet chromozómů a spáruje se to až po oplodnění… ale má dvě YY. Nuže, potom vajíčko, oplodněné takovou spermií, má místo správného páru XY zdvojenou vazbu XYY. Ono se to přirozeně projeví…“

„Jak,“ ozval se kapitán.

„Jak jsi slyšel. Existuje ovšem řada jiných anomálií, třeba opak toho supermana je super-female, super-žena, která má XXX. Je menší než normální ženy a je také neplodná. Počkej, možná že ses setkal s typem ,zženštilého muže‘… otylost v pubertě, málo vousů, slabé sexuální puzení, a příčinou je tu špatná vazba, XYX.“

„To by znamenalo značně jiný pohled na homosexualitu,“ řekl kapitán.

„Ano, jenže náš XYX žije většinou sexuálně naprosto normálně až na to, že nemá děti. A také se na to většinou nepřijde, pokud se náhodou nezkoumá příčina neplodnosti. Ono je to častější, než se zdá, člověče.“

„A co ten — zdvojený Y?“

„Ten má právě podtržené mužské vlastnosti. Nesmíš si ale představovat, že je to nadčlověk, nějaký superman, že má bůhvíjaké schopnosti, to ne… je to, jak bych ti řekl, psychický a fyzický typ.“

„Nebezpečný?“

„Jistě. Poprvé byl tento typ popsán a zkoumán, když jeden genetik vyšetřoval vězně v jisté anglické věznici.“

„Superman — supermasculine,“ zamumlal Vašátko. „Jak často se vyskytne takový případ?“

„To je těžko říci. Chápeš, že se to dá těžko zjistit. Neplodnost se ale vyskytuje poměrně často a v určitém procentu jde právě o nějakou vrozenou vadu jednoho či druhého. Ono se to málokdy zachytí, člověče.“

„Jsi pekelně učený,“ řekl Vašátko.

„Nesmysl,“ zareagoval chemik. „Pouze do toho fušuji, což je vše.“

„Ale co z toho plyne… co z toho plyne?“ pravil kapitán napjatě.

„Ano, vrah to musí mít, to jest… každý podezřelý nám musí dát krev a vy už zařídíte ostatní.“

„Ovšem, ale jde jen o krevní skupinu A, Rh faktor pozitivní, a krom toho tu musí být vzrůst, nezapomeň.“

„A co jeho stáří?“

„Co ty bys všechno nechtěl. Stáří se z krve nedá poznat, ani bydliště, připojuji.“

Vašátko se zasmál. Neznělo to příliš vesele.

„Mně se zdá, že tě to dvakrát netěší,“ řekl chemik.

„Naopak… je to jen pro mě trochu nové. Dal jsi to do zprávy?“

„Ty jsi první, kdo to ví,“ řekl Vajnor. „Nedovedl jsem si odpustit, abych ti to nepřinesl jako novinku. Dovedeš si představit, že to ani pro mě nebylo jen tak cosi, kupříkladu jsem dnes v noci nezamhouřil oko.“

„Mockrát ti děkuji, Pavle. Já… myslím si, že s tím uspějeme. Je to fantastické. Původně jsem myslel, že už je úspěch, že vůbec známe jeho skupinu.“

„S tím byste nemuseli daleko dojít. Skupina A je totiž nejčastější, má jich plných 44 % populace v Evropě. Kdežto specialitka, kterou vám dáváme, umožní vraha určit naprosto jednoznačně, i pátrat po něm podle typu.“

„Napadá mě ale, že snad budeme muset vyšetřovat namátkově stovky lidí.“

„Proč namátkově? Jáskovou přece oddělal v jejím bytě a můžete tedy hledat v celém okruhu jejích známých. To může hodit slušný seznam.“

„Máš pravdu, ale snadné to nebude — i u právníků.“

„Jakže u právníků? Myslíš, že někdo může zásadně odmítnout, dát si vyšetřit krev?“

„Pokud má alibi,“ namítl kapitán.

„Tohle je důležitější než alibi. Věř tomu, že je to klíč, jaký jste ještě neměli,“ pravil Vajnor. „Věř tomu, že chlap s tou vazbou bude jen jeden. Sám bych si ho troufal poznat, kdybys mi sem poslal stovku lidí.“

„V té stovce budeš mít hezké procento čahounů,“ řekl Vašátko.

„A promiň, je ta vaše metoda jistá?“

Vajnor se zasmál. „Chceš-li, můžeš se o tom přesvědčit na vlastní oči. Ypsilon totiž fluoreskuje… uvidíš světýlko.“

„Sakra, něčeho bych se napil,“ zareagoval kapitán.

„Zdá se mi, že jsem ti způsobil starosti,“ poznamenal Vajnor.

„Ani ne, naopak… jsem ti vděčný. Jenom je to na mě nějak moc nové, musím si to trochu přebrat. Dík za kávu,“ a kapitán vstal.

„Je ti z toho trochu divně, nemám pravdu?“

„Máš,“ odpověděl kapitán.

„A víš, že jsem na tom stejně?“ Nato si srdečně stiskli ruce a za chvíli kapitán vycházel z budovy.

Bylo to tak, Vajnorovo zjištění v něm zanechalo divný dojem, ačkoli si uvědomoval, že jde o informaci, která jim může nesmírně pomoci. Vrah, který byl mužem mimořádné výšky a byl tak jedinečně označen, nemohl prostě uniknout. Bylo také téměř jisté, že o své anomálii neví, ostatně, jak by to věděl? Ví jedině, že našli krev a eventuálně určili skupinu, což ještě není důkaz.

*

Projdete-li vrátnicí vedle brány do největšího psychiatrického zařízení u nás, jehož jméno se stalo příslovečným, přijdete napřed na volné prostranství, kde parkují vozy a chodí tu lidé jak po náměstí. A když se pustíte o něco dál, uvidíte pavilóny, celou řadu samostatných domů, takže máte dojem, že jste se octli v městečku, které je ovšem postavené v parku a obehnané zdí. Areál je to veliký a pavilonů tolik, že byste tu — pokud to zde neznáte, snadno zabloudili. Potkáváte lidi v bílém, jiné v civilu, můžete vidět skupiny v pracovním jak na brigádě a pak se vám třeba naskytne pohled zcela nemocniční: sanitní auto, z něhož kohosi vynášejí či vyvádějí.

Jak je statisticky zjištěno, každý desátý obyvatel Velké Prahy potřeboval nejméně jednou v životě pomoc nervového lékaře. O příčinách vzrůstu nervových chorob se už mnoho napsalo; obecně se ví, že s postupující civilizací nervových chorob přibývá. Ať už jsou příčiny jakékoli, jedna věc je jistá, že tímto způsobem, trpí mnoho lidí. Ti zdraví jim to mohou vymlouvat nebo jimi mohou pohrdat, faktem zůstává, že může onemocnět to nejjemnější v člověku, čemu se říkávalo duše. Každý, kdo to někdy prodělal jakožto lehčí pacient, ví, jak to chodí: napřed navštěvujete nervového lékaře na obvodě a krmíte se prášky. Když to nepomáhá, naopak je to s vámi horší, navrhne se vám odpočinek, vy s tím však musíte souhlasit. To je zásada; proti vaší vůli vás sem nikdo nedostane, pokud se nepokusíte o sebevraždu nebo neohrožujete své okolí. Přijdete-li sem dobrovolně, uděláte přinejmenším další životní zkušenost. Jsou lidé, kteří sem také přišli dobrovolně a okamžitě se rozhodli opustit to místo, kdyby se měli odsud prostřílet. Musí se říci, že se jim nebrání odejít. Někteří lehčí pacienti chodí dokonce domů spát a tráví tu pouze některé dny v týdnu. Pacienti si sami uklízejí, myjí nádobí, cvičí, mají vycházky, kulturní programy. Ovšem blizoučko od nich jsou některá oddělení zavřená, a za dveřmi bez klik jsou ubožáci, žijící ve svých chimérických světech. A v parku potkáváte vedle lidí téměř zdravých i lidi s nepřítomným pohledem, muže, ženy. Když je hezky, sedí na lavičkách, a někdy slyšíte, že mluví, ale ne spolu. To je jedna smutná tvář zdejšího života, jiná je taková — jak říká hlas lidu, že různí pacienti, například „drogisti“ znají všelijaké možnosti úniku a že podmazávají své hlídače, kteří v tom s nimi drží basu. Tak se povídá, že se odsud dostane leckdo, kdo by se z nemocnice dostat neměl, a klidně se třeba opět vrátí. Podle správních činitelů je to chýra a výmysl; je mnoho opatření, která útěk znemožňují. Ale jak se říká, na každém šprochu… výjimky z nemožnosti existují všude.

To bylo tedy prostředí, s kterým se Vašátko seznámil, a musí se říci, ze tu nebyl poprvé, třebaže nikdy jako pacient.

„Máte to tu pěkné,“ poznamenal, ačkoli nebylo jasné, čeho se poznámka týká, jestli vyhlídky z okna nebo čistoty, která tu byla vskutku dokonalá.

„To mě těší, že to říkáte,“ pravil psychiatr. Doktor Hošovský, jenž léčil Jáskovou, byl příjemný člověk a byla s ním řeč, alespoň když spolu telefonovali, projevoval až mimořádnou ochotu a nakonec se domluvili na schůzce. A nyní spolu seděli v pokoji nočních služeb, Hošovský mu dal uvařit kávu a byl přitom až čínsky zdvořilý, že z něho člověk poznal psychologa na sto honů. Především si přál, aby se návštěva u něho cítila dobře.

„Není vám dusno? Máme už zase trochu přetopeno. Nemám otevřít okno?“

„U vás se otvírají okna?“ řekl kapitán.

„Ovšemže ano. To je oddělení lehkých pacientů a součástí terapie je to, že si všechno dělají sami. Žádné mříže v oknech, žádné musy, jsou volní, jenom se musejí dobrovolně podrobit společnému řádu. Ale o to vám nejde, že ano. Abychom to nezamluvili…“

„Ano, ovšem. Vy jste mi slíbil, pane doktore, že mi vyšetříte, kteří pacienti…“

„Když to je právě těžké,“ řekl Hošovský. „Je to hrozně těžké, vy si nepředstavíte jak… Vy jste chtěl ode mne dostat, kteří pacienti… lépe řečeno, kteří nebezpeční… přesněji sexuálně úchylní psychotici… byli od nás propuštěni do domácího ošetřování a současně… navázali styk s tou pacientkou, že ano.“

„Přibližně tak.“

Hošovský zapřemítal, neztráceje ale svůj přívětivý výraz.

„Já jsem se o tom poradil se svými kolegy a došli jsme k závěru, že to není možné. Totiž, soudruhu kapitáne, není prakticky možné, že bychom byli propustili pacienta, o němž bychom se domnívali… vy mi rozumíte, viďte… je to zkrátka vyloučeno.“

„Vy si myslíte, že je vyloučeno, že by se byla seznámila s pacienty z jiného oddělení?“

,,To zcela nevylučuji, ačkoli i to je těžké.“

„Nač se léčila?“

„To byla těžká hysterie doprovázená somnambulními stavy. Vyléčila se takřka úplně. Pro její chorobu je rovněž typická lhavost, a tak, jestli bazírujete na něčem, co vyprávěla sama…“

„Ne, na tom nebazírujeme.“

„Ještě bych dodal, že ani po sexuální stránce nebyla na normálu, ale snad to není potřeba rozvádět. Víte, trpěla naprostým nedostatkem morálních zábran, což je z lékařského hlediska také chorobný příznak.“

„To je nám známo.“

„Ba ne,“ prohlásil psychiatr. „Vy si myslíte, že se to kryje s jejím — dejme tomu externím zaměstnáním. Dovolte, abych oponoval. Každá z nich není nymfomanka. V tom hrají roli různé jiné momenty, pekuniární, zvyk, výchova a co chcete, ale nymfomanie je záležitost psychická a spadá do kategorie sexuálních abnormit.“

„Inu, možné to je… já nejsem doktor.“

„Právě. Z mého hlediska a hlediska mých kolegů je mnohem pravděpodobnější, že ji zabil někdo jinak normální, kdo se patrně nikdy neléčil.“

„Připouštím, že je to možné.“

„Tak říkáte, že nám nepomůžete.“

„Těžko. Podívejte se, naši pacienti, u kterých by bylo nejslabší podezření na něco takového, jsou pod dozorem, a ti pacienti, kteří jsou — dalo by se říci, našimi externisty, jsou lidé jako vy a já… a nelze je podezřívat o chlup víc než někoho jiného. U ní jsem přesvědčen, že se stýkala s lidmi, řekněme deklasovanými, a že mohla vraha sebrat někde na ulici. Nezlobte se, že jsem upřímný…“

„Co bych se zlobil.“

„Nemyslete si, že jsem negativista,“ řekl Hošovský. „Mně ten případ není lhostejný, skutečně… ta pacientka mě zajímala i z psychologického hlediska, a kdybych vám mohl něčím pomoci, udělal bych to. Už jen proto, že… hergot, myslíte, že je člověku příjemné, být podezřelý?“

„Proč si myslíte, že vy jste podezřelý?“ řekl kapitán s úsměvem.

„No… copak já vím, co ta ženská o mně vykládala? Neříkala náhodou, že jsem s ní taky něco měl?“

„I kdyby, pane doktore, už jsem vám povídal, že na jejích pohádkách nebazírujeme.“

„Já jsem si to myslel!“ řekl Hošovský s komickým zděšením. „Teď abych čekal, kdy mě přijdete zatknout.“

„Nebojte se, nejste v pořadí. Mezi zdejšími pacienty se o její vraždě ví?“

„To víte, nějak se to rozkřiklo, sám nevím jak. Ode mne to neví nikdo, ujišťuji vás. Zpráva přišla asi z okruhu jejího bydliště.“

„Kdopak je tu z okruhu jejího bydliště?“

„Zpaměti to přirozeně nevím, ale ze Starého Města tu někdo určitě bude. Nedivte se, při tom počtu si to pamatovat prostě nemohu.“

„Nu — a co to vaše oddělení? Jakého druhu pacienty kurýrujete,“ zeptal se kapitán.

„To máte nejrůznější. Jestli se ptáte na naše externisty, tak tu mám různé psychoneurotiky a depresivní psychotiky. Hospitalizujeme pacienty, u kterých hrozí nebezpečí sebevraždy nebo kteří potřebují stálý lékařský dohled a nemocniční péči.“

„A co vrozené úchylky od normálu, kdo se tím zabývá?“

„Podle toho, co tím myslíte. Jestli myslíte sexuální úchylky, tím jsem se sám dost zabýval, víte. Je to můj obor.“

„Spíš by mě zajímali pacienti vrozeně zatížení.“

„Víte, to je také dost široký pojem. Existují psychotici vrození, kteří jsou neléčitelní a také se obvykle neléčí. Některé anomálie přirozeně zkoumáme, hlavně u mladých.“

„Myslel jsem anomálie genetické, na základě chybných vazeb chromozómů,“ řekl kapitán zasvěceně. Jeho informovanost byla na kriminalistu vskutku dosti udivující.

Hošovský na něho pohlédl, ale nedal najevo překvapení. „Ach tak, vy myslíte hormonální poruchy. Ale všechny takové poruchy nejsou způsobené odchylkou chromozomální vazby, to může mít mnoho jiných příčin.“

„A léčíte tu takové pacienty?“

„My tady takové speciální zkoušky neprovádíme. U hormonálních abnormit se ovšem po tom ptát musíme. Já ovšem nevím, jaký typ máte na mysli…“

„Myslím úchylné pacienty… geneticky úchylné.“

„To je nonsens, prosím. Genetická úchylka nepředpokládá úchylnost. Kdybyste mi to vysvětlil přesněji…“

„A co Bohumila Jásková, byla tady populární?“ odpověděl kapitán otázkou.

„Pokud se dá u nás o něčem takovém mluvit — do jisté míry byla.“

„A znali ji pacienti i z jiných oddělení?“

„Tady se mohla těžko s někým bavit, totiž s někým… kdo by pro vás připadal v úvahu. Toho chlapa nabalila někde jinde, promiňte.“

„Můžete mít pravdu, ale to se nenechá nic dělat… vy přece do těch všech lidí nevidíte.“

„Dovolíte mi dotaz?“

„Prosím?“

„Slyšel jsem, že jste určili skupinu vraha,“ pravil Hošovský s přívětivým úsměvem.

„Jakouto skupinu.“

„Krevní skupinu. V tom případě vám gratuluji… to je úspěch.“

„A kdopak vám dal tu informaci? Taky někdo místní?“

„Už nevím, kdo, ale tak se něco proslýchá. Co se divíte, soudruhu kapitáne, to je přece normální, že si to lidé řeknou.“

„Já se ani nedivím.“

„Přece jste už vyšetřovali pár lidí a ledacos jste se jich ptali. A jakmile se dělá zkouška krve…“

„Přirozeně, ovšem, to je logické.“

Kapitán byl však trochu rozmrzen.

„Tak vy znáte skupinu vraha… to je jistě úspěch. Ale přece jenom, že ano, skupiny jsou pouze čtyři, ledaže znáte podskupinu, o kterou vám speciálně jde?“

„A pročpak vás to zajímá?“

„Jenomže mě napadá, že některé skupiny jsou vzácnější a v tom směru by vám to mohlo náramně pomoci.“

„A vy znáte u pacientů krevní skupiny?“

„Jen u některých. Vy si asi některé budete volat tuším,“ podotkl Hošovský opatrně.

„To záleží na okolnostech.“

„Panebože, to je hrozné, bavit se celou dobu takhle, vám to nepřipadá?“ řekl Hošovský. „Řeknete mi upřímně, bavíte se takhle rád?“

„Ani ne.“ Vašátko se zasmál. „Dal bych vám přednost hovoru o jiných věcech.“

„Třeba o sportu nebo muzice. U Bezpečnosti se holduje sportu, ne?“

„Dost, to je pravda, ale muziku mám také rád.“

„Kterou?“

„Předpokládáte asi, že mám rád jedině dechovku.“

Hošovský se zasmál. „A víte, že nejste špatný psycholog?“

„To mě těší od psychologa. Jste psycholog, nebo psychiatr?“

„Obojí, napřed jsem vystudoval psychologii a dodatečně medicínu. Obojí mě k smrti bavilo, ale nastudoval jsem se až hanba. Až to bude za námi, musíte přijít a budeme se bavit čistě o jiných věcech, souhlasíte ?“

„Naprosto. Dík za kávu, pro dnešek vám tu nebudu déle zaclánět,“ řekl kapitán vstávaje. „Propustku mi podepisovat nemusíte…“

„Ještě to!“ řekl Hošovský komicky. „Vy se bojíte, aby vás někdo venku nelapl? Nebojte se, vy jako pacient nevypadáte.“

Lékař ho doprovodil až k východu, na chodbě ho lidé zdravili, u dveří si podali s Vašátkem ruce a kapitán vyšel. Za nějakou chvíli se octl kdesi uprostřed areálu a začal se tu procházet způsobem, jako by sem patřil. Nikdo mu aspoň nevěnoval zvláštní pozornost. Chlap v modes robes tříčtvrťáku a s baretem, jaký nosí každý osel, dědek, pomyslel si Vašátko sám o sobě, zkrátka takový starý pacouš; s doktorem by si ho někdo spletl sotva. Jak už měl ve zvyku, šel se trochu poohlédnout kolem a nedalo mu, aby se nešel podívat na zeď. Park byl v tuto dobu úplně zimní, ale bez sněhu. Holými korunami stromů prosvítalo, na zemi leželo nastláno žlutého a rudého listí. Stromy tu stály jakoby obnaženy a byly to skutečně nádherné stromy, kaštany, duby, buky. Dík holým větvím viděl parkem až kamsi daleko, a tam kdesi pracovala skupina lidí, jistě také zdejších pacientů. Shrabovali spadlé listí. Vašátko se k nim zvolna přibližoval. Jak si je prohlížel, viděl, že jsou to lidé různí, mladí, staří i chlapi středních let. Slyšel, jak se mezi sebou baví. Opodál pracoval jeden čahoun, nakládal právě hromadu do vozíku a zdálo se, že je na tu činnost plně soustředěn.

„Horáci!“ zavolal kapitán. —

Pro úplnost se však musí říci, že náhoda to nebyla tak stoprocentní a že Vašátko, jakmile uviděl skupinku při práci, okamžitě pomyslel, že by mezi nimi mohl kdosi být — a potom ho skutečně uviděl.

„To jste vy… to je překvapení!“ zareagoval Horác, když kapitán došel až k němu. Podali si srdečně ruce a chvíli si jimi potřásali. Horác vypadal jako jindy, jen měl poněkud propadlejší tváře a pohled jaksi niternější, což bylo vše. Podle Vašátka byl však Horác nešťastník; začalo to s ním v létě, takové nějaké deprese či co, těžko říci, co ho zase sklátilo. O příčinách Vašátko nevěděl, Horác se se svým osobním životem přísně tajil, ale možná, že snad bezprostřední příčina neexistovala. Co se s ním dělo dál, kapitán nevěděl, ale v září od něho dostal lístek… odsud, kde se právě nalézal. Kromě srdečných pozdravů lístek obsahoval jen stručné sdělení, že je zde — doktoři ho prý přemluvili, aby se na všechno vykašlal a šel si sem na pár týdnů odpočinout, což by bylo vynikající, kdyby si člověk mohl odpočinout taky od sebe. Jídlo se dá jíst a na pivo si také někdy dojde, kouření je, a tak mu vlastně nic nechybí. Společnost je slušná, ale dal by samozřejmě přednost jeho — Vašátkově společnosti. Zkrátka to byl takový typicky horácovský dopis.

„Tak co, Horáci, jak se daří?“ řekl Vašátko, jenž si ho důkladně prohlédl, což bylo vzájemné. Kapitán — dnes už úplně bělovlasý, vypadal na svůj věk vynikajícně, jen při zevrubnějším pohledu si člověk všiml, že má hubenější ramena než dřív a vrásčitý krk; stáří, jak je známo, se pozná na hrdle. Kapitán se najednou zasmál.

„Co si mě tak prohlížíte, sám taky nemládnete. Čímž nechci říci, že vám tady nesvědčí.“

„Na Prahu je to zdravé klima,“ řekl Horác. „Jenom je tu větší procento cvoků na jeden kilometr než jinde.“

„Beze žertů, Horáci, je vám lépe? Vypadáte klidnější.“

„To je relativní, oproti čemu,“ poznamenal Horác. „Já jsem byl vždycky klidný a teď jsem tak klidný, že už to není žádná radost. Vy jste tu vážně jen kvůli mně?“

„Můžete chvíli pauzírovat? Že bychom se trochu prošli.“

„Milerád… pojďte někam a zapálíme si.“ Za chvíli spolu kráčeli parkem, šli zvolna, oba pokuřovali. „Tak říkáte, že to vcelku jde,“ pravil kapitán. Horácovy oči ho přiváděly do rozpaků.

„Co by to nešlo. Všichni jsou ke mně náramně humánní.“

„Chodíte někdy domů?“

„Mohl bych, dokonce mě chtěli pouštět domů spát, ale já spím doma stejně blbě jako tady a myslím si, že je to snad lepší v jednom tahu.“

„U koho jste?“

„U Hošovskýho.“

„Je slušný…?“

„Až moc. Víte, on o mně ví, že v noci většinou nespím, a když má noční, tak se spolu vybavujeme. Nažvanil jsem se tu jak doma za pět let.“

„Tak říkáte, že je fajn…?“

„Fajn, a dokonce trhlý jako všichni psychiatři. Poslyšte, proč mi neřeknete na rovinu, že jste tady kvůli tomu? Já přece nejsem blázen.“

„Co mluvíte, Horáci.“ Kapitána se jeho poznámka nelibě dotkla.

„To vám Hošovský něco řekl…?“

„Ale vždyť se to ví,“ řekl Horác otráveně. „Tu ženskou tady znali… kdekdo ji znal. Nemyslete si, že jsme tu všichni debilové. Vůbec se tu ledacos ví, tak si nemyslete, že byste mi řek zrovna novinku.“

„Tak říkáte, že jste informován, to je zajímavé. A co se ví, kupříkladu?“

„Že ji někdo uškrtil v bytě. Ví se tady její adresa, kompletně všecko, i co jste se ptali lidí v tom baráku.“

„Vida, a copak jsme se ptali?“

„Prostě… ten chlap měl mít zranění nebo šaty od krve.“

„Čím dál tím lepší. To jsou ovšem samé chýry.“

„Podívejte se… právě proto byste mi měl říct něco seriózního. To víte, že jsou naši lidi vyplašení. Ke všemu, když ten chlap byl asi psychopat, což je titul všech lidí, co jsou tady…“

„Moc vám toho neřeknu, člověče,“ řekl kapitán. „Ale nějakou stopu samozřejmě máme, tak nepanikujte.“

„Vidíte, a kdosi mi tady řek, že prý žádnou stopu nemáte, až na…“

„Až na co?“

„Až na nějaké telepatické úkazy,“ řekl Horác, sice se zlehčujícím úsměvem, ale Vašátka to nezmýlilo.

„Což telepatické úkazy, to také nemusí být k zahození. A jakého druhu to…?“

„Krev prý cosi vyzařuje, ale to jsou všecko hlouposti, že ano,“ řekl Horác omluvně. „Ale to ostatní bude asi pravda — že se ta chudák holka nedala. Je na tom něco?“

„Mě by zajímalo, odkud jste to načerpal: kdopak je vaším zdrojem informací?“

„Jeden zdejší pacient. Je to můj kamarád a má to od manželky. Chápete, bydlí tam někde v Kaprovce a jeho manželka je dobrovolná sestra Červeného kříže a zná se se všemi ženskými v okolí. On se o ty informace nedere, chápete.“

„Jak se jmenuje?“

„Resler, František.“

„Nu… a je tady někde? Že byste mi ho ukázal.“

„Dnes je doma, překládá.“

„Překládá?“

„Ano, má kšeft, překládá něco technického z polštiny, ale krom toho překládá z ruštiny, srbštiny, rumunštiny a umí nějaké východní jazyky, i bengálsky. On je polyglot, je mocen aspoň deseti jazyků. Víte, jeho pustí domů vždycky, když to potřebuje. Patří tu nějak k inventáři.“

„Co je mu,“ zeptal se kapitán krátce.

„Víte, že ani přesně nevím? On o sobě tvrdí, že je depresivní maniak, ale mně se zdá normální.“

„Pro nic by ho tu nedrželi, myslím.“

„Oni ho tu nedrží. To je tak, vždycky ho vyléčí a pošlou domů, ale po nějaké době zavolá jeho manželka, že už to na něho zase jde, zkrátka přestane odpovídat, přestane jíst, no — a pak se sem zase vrátí. Ale člověk si u něho není jistý, co je nemoc a co je to druhé.“

„Co má být — to druhé?“

„On je tak trochu mystik,“ řekl Horác.

„Dobrá, dobrá… a jak vypadá, ten váš mystik? Velký, malý?“

„Jak by vypadal, normálně, a je spíš větší,“ řekl Horác. „Vy mě překvapujete. Copak vraha někdo viděl?“

„Co vás to zase napadá… to jsou mi otázky.“

„Tak proč se ptáte, jestli je Resler velký nebo malý?“

„Nebuďte přece tak vztahovačný… zeptat se snad mohu,“ řekl kapitán.

„Přirozeně, ale stejně nemohu pochopit, proč vás u lidí zajímá, jak vypadají.“

Horác neřekl ,u Reslera‘, ale ,u lidí‘, okamžitě tedy vyhmátl jádro problému. Nehrozilo ovšem nebezpečí, že by věc pochopil.

„Co blázníte, člověče. Jako byste nevěděl, že se ptám ze zvyku,“ řekl Vašátko.

„Vy to právě ve zvyku nemáte.“

„Čerta starého… dovolil jsem se zeptat se na zdroj vašich informací. O žádném podezření nebyla řeč. To už je mi nějaká scholastika… slovíčkaření.“

„Tak mi promiňte,“ řekl Horác.

Zastavili se u lavičky, aby si zapálili. Počasí bylo syrové, nepříjemné. Horác tu stál prostovlasý a s rozhalenou košilí u hrdla, jen v lehké bundě, kterou si rozepjal, aby pod ní škrtl sirkou. Vašátkovy pocity k němu byly — dalo by se říci smíšené. Horácovi — nota bene nervově nemocnému, to pořád ještě náramně dobře pálilo.

„Já na vás nenaléhám,“ ozval se Horác konečně. „Uznávám, že mi nemůžete nic říct, ale pochopte zase nás tady… když se to ví, že se stala vražda a mohl to být někdo odsud. To je… sakramentská představa.“

„Ale jen představa, Horáci. Je to přece přirozené, že se tady také informujeme, ale ujišťuji vás, že hlavní akce probíhá jinde. Vy si to neberte k srdci… vás se přece netýká.“ Horác na něho pohlédl.

„A vůbec, dostanete se tady k malování?“ obrátil Vašátko řeč. „No… něco jsem tady začal, ale spíš si jen tak čmárám,“ odpověděl Horác.

„Skizujete?“

„Tak trochu.“

Horác odpovídal na krátké otázky krátce, konverzace vázla. Mezitím se vraceli stejnou cestou. Skupinu uviděli pracovat o něco dále, ale jinak se nic nezměnilo, jen u parkové cesty přibyla hromada listí.

„Rachota pro mě,“ řekl Horác. „Vy už asi spěcháte … nezlobte se na mě, jestli jsem byl nerudný… stejně mě těšilo, že jste se zastavil.“

„Mě rovněž a připravte se na nejhorší, co nevidět vás zase navštívím. S ničím se nezatěžujte a myslete jen na samé příjemné věci. Na shledanou a buďte zdráv.“

Podali si ruce a kapitán se dal do kroku, ale z konce parku se maně za Horácem ohlédl. V té situaci a scenérii to byla dosti osamělá figura.

*

Jak už bylo řečeno, k terapii patří jistý stereotyp dne, vstávání, snídaně, úklid, mezitím na povel polykání prášků pod dozorem sester, které dohlížejí na to, aby pacienti prášky nevyplivli nebo nezahodili. Když je podezření, že pacient prášky nebere, podívají se mu pod jazyk. Potom je společný program, práce, tělocvik nebo vycházka. V určité dny mají pacienti kulturní programy, návštěvu výstavy, film, předčítání nebo diskusi. Program je stanoven až do večera, načež přijde večeře, mytí a klid. Někomu by ten režim, zvláště ve společnosti lidí depresivních nebo apatických, připadal dosti ponurý. Lidé se však potřebují dostat z bludného kruhu svých fixních idejí, mají zapomenout, co nechali venku. V mnoha případech se to daří. Návrat ovšem není snadný. Doktoři na to pacienta připravují, mluví s ním a s členy rodiny. Dalo by se říci, že psychiatrie je medicína mluvná. Dar řeči se používá, a tak psychologa či psychiatra poznáte na sto honů. Používá se však nejen řeči, ale i kárných prostředků, což je v případě porušení kázně pouze vyhazov. Není-li pacient ochotný se přizpůsobit nemocničnímu řádu, nebere léky nebo obtěžuje svým chováním druhé pacienty, pošle se domů. „Opušťák“ pro pacienty, kteří si potřebují něco zařídit, a vůbec propuštění na sobotu a neděli je tu běžné. Léčí se tu povětšinou lidé, kteří se — jak se říká — položili s nervy, oběti pracovních a jiných stressů, adepti sebevražd, ale jinak lidé normální, kteří předtím byli schopni pracovat. Ve skutečnosti to tu Horác neměl zlé — také proto, že se s ním spřátelil jeho ošetřující lékař, doktor Hošovský. Tento osmatřicetiletý lékař byl — jako jsou mnozí psychiatři — ješitný, podivínský; ve snaze o co největší diplomacii mu to myslelo značně za roh, a konečně, ačkoli se trvale zabýval problémy jiných, nestačil na svoje vlastní. Obecně se vědělo, že je v manželství dosti velký chudák, že se bojí své žárlivé manželky a že je občas viděn ve společnosti jedné zdejší lékařky. Věděl to kdekdo a věděl to i Horác, jehož si z neznámého důvodu oblíbil. Důvod byl ovšem nepochopitelný jen Horácovi. Každý, kdo by byl znal oba, byl by usoudil, že je to docela přirozené. Hošovský byl povídavý, kdežto Horác mlčenlivý. Hošovský byl kultivovaný člověk a konzument umění, kdežto Horác byl aktivní umělec; přitom Hošovský tu stál v situaci lékaře a ochranitele, kdežto Horác tu byl v pozici pacienta a tedy ochraňovaného. Byla to tedy nejpřirozenější situace ke vzniku vztahu, zvláště když doktorovi nebyl Horác nesympatický, ba naopak. Z Horácovy strany to bylo o něco složitější. Hošovský ho občas nudil, ale byl mu v zásadě vděčný a nechtěl si ho znepřátelit. A tak vedli po nocích přátelské diskuse o všem možném, počínaje nervovými chorobami a konče teoriemi světa a života.

Za dva dny po setkání s Vašátkem narazil doktor na Horáce na chodbě a pozval ho k sobě na kávu; měl právě noční a nudil se. Horáce už zas bolela hlava a požádal si o algenu.

„Kolik jste dnes těch algen měl?“ zeptal se Hošovský, vytahuje krabičku. „Dvě? Jedna se vám ještě povoluje a pak šlus. Co chcete, člověče, vy jste prodělal loni meningitidu a to je z toho… nemůžete chtít zázraky.“

„Já o tom nic nevím.“

„Ale ano, musel jste ji prodělat, my jsme to zjistili. Co mluvíte, vždyť jste se mi přiznal, že jste příznaky měl.“

„Něco jsem měl, ale je to dávno. S mými depresemi to nemá co dělat… míval jsem to už jako kluk. Ale teď už jsem v pořádku,“ dodal Horác rychle. Měl špatnou zkušenost s tím, když si na něco postěžoval. Kupříkladu se mu občas ozýval zajizvený vřed na žaludku, ale dával si notný pozor, aby se neprozradil. Něco řeknete — a nikdy nevíte, co se doktorům pohne v mozkovici.

„Hlavně že to všecko víte líp než my,“ řekl doktor.

„Přece to musím vědět. Tak si někdy říkám, že tu třeba zabírám místo někomu, kdo je na tom hůř.“

„Vy si zkrátka myslíte, že všemu rozumíte líp než doktoři,“ řekl Hošovský. „Vy jste obtížník.“

„Ale poslouchám.“

„Posloucháte, ale jenom tehdy, když nemáte námitky.“

„To snad každý, vy ne?“

Hošovský se zachechtal. „U mě je to asi něco jiného. Psychiatři jsou mezi doktory kacíři a kacíř vždycky remcá. Tak tu kávu, dejte si kolik chcete.“

„A kolik vám?“ zeptal se Horác, nabíraje kávu z plechovky.

„Mně dneska slabou, já bych nespal.“

„Máte starosti?“

„Na mou duši, něco na ten způsob to bude. Psychiatři totiž nesmějí mít starosti, mají je za ně jiní. Mimochodem, Horáci, jakou vy máte krevní skupinu?“

„Nulku.“

„No nic… bože, dneska je tu přetopeno. Budete chtít jít na vánoce domů?“

„Proč vás zajímá moje skupina?“ zeptal se Horác. Proč by mě nezajímala. Máme to mít zjištěno a já to mám vědět.“

„To jsou poslední dobou nějaké záhady. Vy se mě ptáte na krev a tamhle někdo se mě ptal, jestli je Resler velký nebo malý.“

„Kdo se vás ptal na Reslera?“

„Ten kapitán, jak u vás tuhle byl.“

„Aha… vy se s ním znáte?“

„Znám, už léta. Poslyšte, co mi vrtá hlavou… ten chlap, kterého hledají, je prý čára, a přitom po něm nemají otisky ani stopy. Jak to mohou vědět?“

„To vám řekl ten kapitán?“

„On ne, Resler.“

„Třeba to nějak překroutil. Co si o tom myslí…?“

„Pan Resler? On si myslí, že to s jeho výškou může být omyl, a že třeba někdo spatřil jeho auru. Čímž se myslí duchovní obal jeho fyzického těla, který může být vyšší.“

„Něco jako futrál… sakra… to mě u Reslera nepřekvapuje,“ pravil Hošovský. „Vidíte, mně ty věci nevykládá a přitom my bychom to potřebovali vědět.“

„Vás zajímá jeho víra?“ zeptal se Horác.

„Mě zajímá jeho nemoc. Co vám ještě povídal?“

„Já už se tak přesně nepamatuju. Hledal prostě vysvětlení pro ten fakt, že hledají čahouna, a přitom stopy nenašli, a tak se nedivte, že ho napadlo tohle vysvětlení.“

„Jaké vysvětlení?“

„Že někdo viděl jeho stín… duchovní stín.“

„Ten váš duchovní stín to není, holenku, tohle poznali z krve,“ řekl Hošovský.

„Z krve? Na mou duši, Resler říkal, že tam byla nějaká krev, to se přece stalo tam…,“ Horác byl o vraždě podrobně informován. „Ale co se dá poznat z krve? Skupina, dobrá, ale co dál? Jestli v tom objevili nějaké stopy léků…“

„Ba ne, Horáci, to nebude ono,“ řekl Hošovský přemítavě. „Já si myslím, že mohlo jít jedině o něco extra speciálního. Možná že u něho objevili nějaké vrozené zatížení.“ Hošovský si totiž přebral v hlavě Vašátkovy zvláštní vědomosti.

„Vrozené zatížení…! To se dá poznat z krve?“

„Inu, to bych vám těžko vysvětloval, ale existují různé anomální vazby chromozómů v jádře, a na to se přijít dá.“

,A dá se z toho poznat, o jaké zatížení jde?“

„To jistě… existují na to specialisti. Co ale já nechápu, jak k tomu přišli bezpečáci. Že by se u nich prováděly takové zkoušky, to je vyloučeno.“

„Myslíte, že se podle takové anomálie dá soudit na typ?“ zeptal se Horác, všecek zaujat „Například na výšku?“

„Právě. Jedině snad podle něčeho toho druhu.“

„To je fantastické. To už je, na mou duši, skoro jak ta aura. Nevíte o té vraždě něco bližšího?“

„Víte, Horáci, to není téma pro vás. Stejně jsem to střelil od boku. Jestli ale mají skutečně něco takového, což je obrovská výjimka, určitě pachatele najdou… dřív nebo později.“

„To říká Resler taky.“

„Vy si na něho nějak potrpíte. Takové věci jako vraždy vypusťte z hlavy, to není nic pro vás. Stačí, když s tím máme nepříjemnosti my.“

„A vy máte…?“

„To jsou detaily.“ Hošovský se zasmál.

„Už s tím přestaňte, sakra. Nás se to netýká, věřte tomu. Jen si uvědomte, že nezjištěných psychopatů se vyskytuje v Praze… číslo vám neřeknu, ale bude jich požehnaně. Bolí vás ještě hlava?“

„Je to lepší… kafe mi bodlo.“

„Vidíte, chtěl jsem vám dneska ukázat nějaké zajímavé kresby pacientů… no, necháme to napříště. Myslíte, že usnete?“

„Ale ano,“ Horác se zvedl. Děkuju mockrát za kafe.“

„Za málo. A jděte do sebe, Horáci, neškodilo by vám to,“ řekl Hošovský žertovně.

Horác, propuštěn v milosti, vyšel na chodbu a musí se říci, že si dal ještě čouda na pánské toaletě. Za nějakou minut ulehl do postele, ale usnul až za hodinu, protože pan Resler vedle něho srdečně chrápal.

*

V sobotu, dva dny před Štědrým večerem, navštívil Vašátko svého starého přítele majora Chládka, jenž bydlel na Letné a Vašátko se pravidelně o vánocích přihříval u jeho rodinného krbu. Jak snad některý čtenář ví, Chládek už před lety zanechal kriminalistické praxe a věnoval se sociologii a kriminologii teoreticky. Přesto nebo právě proto zůstalo jejich přátelství ušetřeno různých otřesů. Vašátko se k němu vypravil hlavně proto, aby mu pogratuloval napřed a na slavnostní večer se ulil, neměl na to zkrátka chuť. Od čtvrtého prosince, kdy mrtvou našli, uplynuly skoro tři týdny. A přes Vajnorův senzační objev a přes všechnu práci, kterou s tím měli, to začalo zavánět pomníkem. Bylo to k neuvěření, kolik lidí už mládenci vyšetřili. Stejně budilo obdiv, na jaké kunčafty přišli, byl mezi nimi postarší filmový režisér, pak jeden mladší, velmi obletovaný herec, páni od výstavnictví, ale výčet by byl dlouhý. Jásková musela být atraktivní, ačkoli byla taková útlá a drobná jako dítě. Snad právě proto… Když o tom Vašátko přemýšlel, došel k tomu, že v ní muselo být skutečně něco zvláštního. Měla mezi svými zákazníky různé postarší pány, kteří jí štědře platili, a přitom se u ni nenašla žádná spořitelní knížka, nic — tři stovky v šuplíku a to bylo všecko. Měla samozřejmě v almaře všelijakou drahou parádu, ale byla otázka, jestli si vůbec něco kdy prala. Věci prý vyhazovala nebo rozdávala. Po Grmelovi, který s ní žil do loňského října, žádného stálého milence neměla. Jak Vašátko správně čekal, Vajnorův objev vzbudil senzaci, ale reagovalo se na něj různě; kriminalisté totiž nejsou zvyklí na omezování, byť je ukládala věda. Ale brzy se pochybnosti rozprchly, výsledek zkoušky byl totiž ověřen a potvrzen jistou kapacitou z řad kriminalistické vědy. Stejně se splnilo Vašátkovo tušení, že se pátrání povede jiným způsobem než dosud. Krátce a jednoduše: pachatel byl označen jak vejce. V některém okruhu těch lidí se najít musel, i kdyby měli pohnat na odběr krve celou galérku. (Tam měla ovšem Jásková rovněž známé). Jak se dalo čekat, hoši z oddělení pro vyšetřování vražd si dali malou opravu vědy a nedrželi se Vajnorovy udané výšky přesně, o nějakých pár centimetrů sem nebo tam, takže jim střední postava u podezřelých naprosto stačila. A jejich počet narůstal, do dnešního dne se blížil třem desítkám. Na průzkum by to bylo velmi málo, ale na práci až až.

Zazvonil a Chládek mu otevřel. Byl v pracovním, měl na sobě montérky a ještě přes to zástěru. „Dělám zrovna parkety,“ oznámil mu. „Taky jsme propadli předvánočnímu amoku. To víš, my ženáči musíme jednou ročně trpět za svoje hříchy.“

„Jen jednou ročně?“

„Já jsem grand, jak je o mně známo, a pokud nám nezavedou vánoce dvakrát za rok, všechno toleruji. Jednou za rok se to vydrží.“

„A co tvoje?“

„Tu bych nelitoval, může si za to sama. Ale u žen je to atavismus. Pojď dovnitř, aspoň mi pomůžeš natáhnout koberec.“ Což učinili.

„Doufám, že ti to nemusím zvlášť připomínat, že tě čekáme na Štědrý večer,“ řekl Chládek, když to bylo hotovo a konečně zasedli.

„Tentokrát to nepůjde. Nezlob se, Zdeňku, a vyřiď své polovičce mioje omluvy. Opravdu nemohu.“

„Ty jsi zrádce. A co máš tak důležitého, snad ne službu?“

„Něco jsem už někomu slíbil. Bude to sice otrava, ale odříct se to nedá.“

„Ty lháři. Ty mi tady chceš předstírat, že je v tom nějaká charita. Kdybych tě podezříval, že je v tom ženská, neřeknu ani popel, ale ty mě v tom chceš nechat jenom proto, abys moh sedět doma v papučích a vrtat se v nějakých protokolech. Že je to tak?“

„Obávám se, že bych vám jenom kazil náladu,“ řekl Vašátko provinile. „Necítím se na to zkrátka. Tak mě omluv a vzpomeň si na mě v dobrém… a po vánocích k vám hned naklušu.“

„Dobrá, ale na Silvestra přijdeš. Aspoň si se mnou cvakni.“ Chládek vyndal odkudsi z knihovny poloplnou láhev, kterou tu skrýval jako železnou zásobu, a došel pro sklenice. Nalil oběma husar-skou dávku a Vašátko spolkl první hřejivý doušek.

„Co to děláte za kouzla s tou Maislovou ulicí,“ zeptal se Chládek. „Nestojí to dobře?“

„Nestojí.“

„A jakpak to?“

„Velice jednoduše. Ještě ho nemáme.“

„A co ten Vajnorův objev? Jestli je ten chlap úchylný a k tomu dědičně zatížený…“

„Není dědičně zatížený. To je zátěž čistě náhodná. Má nepravidelnou vazbu chromozómů v buněčném jádře, což se dá zjistit, ale napřed ho musíme mít! Nemohu dát přece vyšetřit čahouny v celé Praze!“

„Copak se ta ženská znala s celou Prahou?“

„S celou ne, pouze s částí,“ řekl Vašátko ponuře. „Ale stačila toho dost.“

„A dali jste vůbec někomu vyšetřit krev?“

„Ano, už jich bude k deseti.“

„To jsou všechno její kunčafti… dobrá, a víc jich nebude?“

„Bojím se, že bude.“

Chládek na něho hleděl. „Vidím, že máš starosti.“

„To mám. Člověče, vždyť já už se otáčím, když uvidím čahouna,“ dodal.

„Vy ale nehledáte jen výšku, ale genetickou úchylku.“

„To je fakt, ale copak to má někdo napsáno na obličeji?“ zareagoval Vašátko. „Copak ho můžeme takhle najít? Vždyť je to absurdní.“

„Bez obav, najdete ho.“

„Někdy o tom pochybuju. Abych byl upřímný, trochu mi vadilo, že mě v tom nechávají bokem, ale teď jsem rád. Stejně jsem na to starý,“ řekl kapitán hořce.

„Ty a starý? Jen nebuď pesimistický. Vždyť je to jedinečná příležitost, je to něco, co tu ještě nebylo,“ řekl Chládek zaujatě. „Nebo vám dělají potíže právníci?“

„Ale ani ne,“ odpověděl kapitán znaveně.

„Ne? Tak jak se provádí odběr?“

„Elegantně a v rámci celkové lékařské prohlídky, což lidi většinou berou.“

„A kam to posíláte?“

„Do genetické laboratoře. Co bych ti vykládal, Zdeňku, sám jsem se tím nakazil, ale když se nad tím zamyslím, říkám si, copak takhle můžeme dojít k cíli?“

„Dojdete, uvidíš. Vždyť je to dvoumetrový chlap, obr, k tomu úchylný, a má vrozenou vadu,“ řekl Chládek. „Jak byste ho nenašli, i když ji nemá napsanou na ciferníku, jak jsi řekl.“

„Kéž bys měl pravdu.“

„Mám — jenom vydržte. Pro nás je celá ta věc obrovsky zajímavá.

„Máš pravdu, ale mně se zdá, že já se už pro tyhle metody nehodím,“ zabručel Vašátko. „Někdy bych dal všechny objevy za jednu babičku, ale co dělat… doba je jiná.“

Vyrušila je paní Chládková, která přišla manžela požádat, aby jí pomohl pověsit záclony; příhodný čas, aby se Vašátko rozloučil, čehož také využil.

„Ale na Štědrý den přijdete,“ oznámila mu paní Chládková jako samozřejmou věc.

„Promiňte, tentokrát se omlouvám, ale kdybychom se do té doby neviděli, přeju vám hezkou pohodu,“ řekl kapitán.

„To snad nemyslíte vážně.“ Paní Chládková se skutečně zlobila. „Jestli chcete chodit na Štědrý den po ulici a chytat toho chlapa…“

„Budu mít službu,“ řekl Vašátko.

„Na to se jen vymlouváte. Zůstaňte aspoň dneska na večeři, nebo se budu zlobit.“

„To víš, on si myslí, že ten chlap si chodí někde po nákupech a že o něho brkne na ulici,“ řekl Chládek.

„Tak vám přeju mnoho štěstí,“ ozvala se paní Chládková upjatě.

„Já vám… ještě jednou hezké svátky a dobrou pohodu, příjemně si to užijte,“ loučil se Vašátko. Potřásl si s paní Chládkovou rukou a za chvíli byl venku.

Tma… nepříjemné, syrové počasí, po chodníku chodilo hustě lidí, ačkoli většina obchodů už byla zavřena, na ulici bylo rušno, lidé spěchali domů, tu někdo nesl stromek, inu zkrátka, lidé šílejí. Kapitán zamířil na refýž tramvaje a maně se ohlédl za jakýmsi vysokým chlapíkem, ale vždyť ten člověk nese něco na zádech, kluka; to už je hotový stihomam.

Nastoupil do tramvaje a za půl hodiny otvíral s pocitem úlevy dveře svého staromládeneckého bytu v Michalské ulici.

*

Téhož dne, v tutéž hodinu kráčel kdosi ulicí Na zátorách. Mezi chodci nebyl nápadný dokonce ani tím, že měl značnou výšku. Šel nahrbeně a poněkud se při chůzi klátil. Byl to obrovský, pod-mračený muž, ale v dosti novém, elegantním zimním plášti a v baretu vypadal jako kdokoli jiný a Vašátko měl pravdu, když říkal, že tu anomální vazbu nemá nikdo napsanou na obličeji. Každý by byl řekl, že je to prostě nerudný chlap, kterého otrávilo třeba počasí. Skutečně nestálo za nic, silně mrholilo a každý, kdo jen mohl, spěchal do tepla. Ty končiny Holešovic jsou značně starobylé a stejně malebné jako melancholické. Vltavu tu máte coby kamenem dohodil a stejně tak park Julia Fučíka se slavnou Královskou oborou, dnešní Stromovkou, kam chodívali dávní Pražané na výlety stejně jako Vídeňáci do Prátru. Přesto Holešovice závodí ve spadu popílku se Smíchovem, činžáky jsou tu šedivé až černé, dlažba k uzoufání a jako nad celou Prahou máte trvalou šeď místo nebe. To byly končiny, kde měl Rudolf Káš, dvaačtyřicetiletý, rozvedený a povoláním akademický sochař, svůj ateliér. Dům, do něhož Káš vešel, nebyl zas ničím nápadný, ledaže si někdo mohl všimnout ateliérového okna. Tady Káš žil od svého rozvodu a jak to bývá, zůstal přihlášen ve starém bytě, kde se nevyskytoval. Ostatně ateliér nebylo jeho jediné pracoviště, měl ještě jedno mimopražské, a to keramickou dílnu na ozdobné dlaždice.

Sociologicky patřil tedy mezi svobodná povolání, původem ovšem ne — jeho otec byl řemeslník a Káš začínal jako vyučený kameník.

Pro další charakteristiku bychom se měli zmínit o tom, že byl odjakživa podivín a že se u něho ve třiceti letech objevily jakési záchvaty s následnými mrákotnými stavy, které samozřejmě neléčil a přičítal je nemírnému soustřeďování, zvlášť když střídal duševní přepětí s alkoholem; na rozdíl však od svého otce, který byl skutečným notorikem, Káš byl jen kvartální piják, což je velký rozdíl. Měl dlouhá období, kdy se alkoholu nedotkl a nepociťoval to jako újmu, a když se asi jednou měsíčně opil, snesl mnoho na rozdíl od skutečných alkoholiků, u nichž vyvolává opojení minimální dávka. To tedy jen na okraj.

Káš tedy přišel domů. Odložil nákup, sundal si plášť, nato se převlékl do tepláků, zapálil plynová kamna a chvíli přecházel po bytě, jako by nevěděl honem co… byl pořád tak vážný, ba mrzutý. Naposledy před čtrnácti dny se tu s někým ochlastal a nechal špinavé nádobí a na stole zbytky jídla. Opásal se zástěrou a začal uklízet. Někdy osamělí mužští svou činnost komentují, popěvují si nebo pohvizdují, popřípadě klejí, kdežto Káš mlčel jak ryba. Ale čtenář by se zmýlil, kdyby předpokládal, že myslel na to, nač by byl myslel na jeho místě každý. Hlavou mu táhlo tisíc jiných věcí, napadaly ho nejrůznější maličkosti, jeho myšlenky pádily a nedaly se zastavit. Bylo to znát i na způsobu, jakým myl nádobí. Myl je halabala, umyté nastrkal bez utření do kredence páté přes deváté, zbytky nebylo kam vyhodit, odpadní nádoba byla plná, ale nechtělo se mu ji vynést. Měl to tu zařízeno vcelku dost neprakticky a jeho ateliér, čítající jednu menší a jednu velkou místnost s ateliérovým oknem, nebyl nijak honosný na to, kolik Káš vydělával.

Vydělával několik let značné tisíce především na plastických dlaždicích, které vyráběl, samozřejmě ne sám, a prodával je pololegálně prostřednictvím jisté instituce, kde měl někoho, kdo mu šel na ruku. Káš ovšem nebyl praktický člověk, jeho manažerem a podílníkem byl zas jeden jeho známý, jakýsi architekt, specialista ve výstavnictví, který ho protežoval a dohazoval mu zakázky. Vydělali na tom hromadu peněz, ale v poslední době to Kaše přestalo bavit, jak peníze, tak dlaždice, přestaly ho bavit i flámy. Byl na tom tak škaredě, že teď často přemýšlel o sebevraždě, ale stejně jako sebevražda ho přitahovala naprostá změna života, uchýlení se do samoty. Ale měl dceru, a ačkoli se na ni přenášela část jeho nevraživosti, kterou cítil k bývalé manželce, přece k ní nebyl lhostejný. Mívali se spolu moc rádi, ale manželka dělala všechno, aby ji na něho naštvala. Proto na ni platil jen tolik, kolik mu vyměřili, víc manželce nedal, ledaže Yvetě sem tam koupil nějakou parádu. I kdyby měl zítra zajít, ta ženská z něho víc nevytáhne. Mrzelo ho dokonce, že by po něm Yveta dědila — a tím i její matka.

Možná že by Hanu — tak se jmenovala jeho bývalá manželka, náramně otrávilo, kdyby se oženil a pořídil si dědice. To ho však lákalo jen při pomyšlení na ni, jinak ne. Ale mohl by někoho adoptovat, třeba nějaké dítě… holku. Míval občas chuť vykonat charitativní čin a dělal si o tom samozřejmě iluze, jak by mu to pomohlo. Po pravdě řečeno, byl to u něho projev sobectví a nemělo to reálný podklad. Teď ho znova napadlo, co by tomu Yveta řekla, až by dnes přišla a představil by jí nějaké pěkné děvčátko jako svou dceru. Vybavily se mu přitom různé mladé holky, s kterými se náhodně stýkal, a náhle byly jeho vize hrubší a drsnější, v duchu se mu objevovaly věci, které by papír nesnesl a které se označují lidovým slovem ‚prasečiny‘. Musíme ale dodat, že Káš byl — jestli ne přímo nábožensky založený, tedy alespoň hloubavý, a že tíhl k iracionálnu. Měl dokonce hromadu mystických zážitků, ale přitom byl, jak se říká lidově, kanec. Co mu jedině pomáhalo, byla práce, a teď už dlouho nic pořádného nedělal. Je těžko říci, co se mu všechno honilo hlavou, ale jisté bylo to, že mu na duši ležel jakýsi stín, od nějaké doby se nemohl z ničeho radovat, všechno mu bylo jedno…

Jakž takž uklidil, ozval se v něm hlad a rychle si připravil narychlo dvě kotlety. Přinesl jich šest, vynikajících, růžových, maso uměl nakupovat a dokonce dobře vařil, ovšem jen maso, to dovedl připravovat na mnoho způsobů a vyznal se i v koření. Jedl hlavně maso a spořádal ho ohromnou spoustu, uměl sníst půl kachny na posezení a dvě kotlety narychlo pro něho nebyly nic zvláštního. Správně osolil, posypal kmínem, pěkně propekl a k jídlu si otevřel láhev piva. Způsob, jakým si ukrajoval velké kusy a pořádal je, potvrzoval tezi, že je člověk od přirozenosti masožravec, ačkoli existuje též názor, že se předci našich masožravých předků živili pouze plody a že naše masožravost má nejen fyzický, ale ještě dříve duchovní podklad. Káš se navečeřel a krátce potom někdo zazvonil a přišla jeho dcera.

Zvláštní, ani se na ni netěšil, ale když ji uviděl, cítil dvojnásob, co mu provedly… byla to přece jeho malá Yvetka, jeho miláček a teď bylo pozdě… už nebyl takový, jaký býval. Ona ostatně taky ne. Neviděl ji už zas tři měsíce a naposled si k němu přišla pro prachy. Třeba ji posílá Hana, aby z něho něco vytáhla. Bylo jí už dvacet a pořád na ni platil, protože studovala. A možná, že studuje jen proto, aby na ni musel platit.

„Tak co… jak se máš, Yvčo,“ zabručel po krátkém uvítání. Už se spolu ani nelíbali, Yveta se tvářila, že jí to není příjemné, jen když jí dal nějakou stovku, dala mu pusu.

„To víš, táto… učím se, učím se, učím se,“ řekla vesele. „Tady ti to ale páchne… co jsi to pekl?“

„Kotlety. Nechceš taky jednu?“

„Děkuju, nejsem hladná. Nemám ti s něčím pomoci?“

„Jak vidíš, zvládl jsem to. To víš, osamělý mužský si musí umět poradit.“

„Na osamělýho mužskýho jíš docela opulentně. Takovou véču bych si dala líbit.“

„Jen nedělej ze sebe chudinku.“

„Pro trochu pudinku,“ zacitovala. „Umíš pudink?“

„Už jsem ho nejedl ani nepamatuju,“ řekl dotčeně. Žertování jakéhokoli druhu se ho dotýkalo, vztahoval je proti sobě. V žertující společnosti byl vždycky nesvůj a většinou ji uraženě opustil. Jestliže sám pil, byl buďto agresivní, nebo sentimentální.

„Ty máš ňáko špatnou náladu, táto.“

„Nemám důvod, abych měl dobrou.“

„Třeba proto, že jsem přišla,“ řekla Yveta.

„No ovšem, ovšem.“

„A že jsem udělala zkoušku. Nemáš radost?“

„Jakou zkoušku?“

„Z dialektologie. To je věda o nářečí.“

„O nářečí? Kterém?“

„O všech nářečích, což je peklo, na mou duši. Například holka se řekne na střední Moravě děvčisko nebo děvčesko, na jihu děvčica, ve Slezsku děvucha, na Valašsku cérka, nebo žito se někde řekne pšenice a rež je zase žito. Člověk by se z toho zbláznil. A ten cvok Vaňous dělá, jako by se bez toho nedalo existovat.“

„Bez čeho?“

„Bez té jeho dialektologie. Heleď se, je ti dobře?“

„Ovšem, že je mi dobře. Proč se ptáš?“

„Vypadáš, že ti není dvakrát dobře, jestli to chceš vědět.“

„Jak mně má být, když žiju jako cikán, což ovšem tobě a tvé mámě může být jedno.“

„Mě do toho nepleť. Jestli někdo žije kvůli vám jako cikán, tak jsem to já.“

„Vida, nejsi spokojená …? A proč to říkáš mně?“

„Proč bych to neřekla tobě, když jsi můj otec… neboli tata nebo otecko. Stejně jsem ti hrozně podobná, fakt.“

„To je pravda,“ ano, Yveta byla po něm, jak byl přesvědčen, „ale dovol, abych ti připomněl, že ses beze mne snadno obešla.“

„Ty jsi ale hrozně mstivý otecko… copak jsem tehdy měla rozum? Já jsem si opravdu myslela, že …“

„Co sis myslela?“

„Že jseš divnej,“ řekla Yveta bezstarostně, seděla přitom naproti němu a pokuřovala. „Ale jdi… co se tak tváříš, teď už si to nemyslím, na mou čest. Já už teď znám mužské a znám taky líp mámu. Taky si už nemyslím, že je máma ideál.“

„Proč ty sis myslela, že jsem divný,“ zeptal se jí se zmrzlým úsměvem. Zamračený výraz mu seděl lépe než úsměv, ve skutečnosti vypadal strašně, když se usmíval.

„Ale jéžiši, vždyť jsi byl divnej. Chodil jsi domů, nemluvil jsi na nás…“

„Dneska už patrně znáš důvod.“

„No jo, že máma někoho měla. Ale vždyť ty jsi měl taky ženské.“

„To se ti opovážila říct,“ řekl, rozpaluje se hněvem. Cítil, jak se to v něm vzmáhá, ale přemáhal se. „To řekla tobě, a přitom u soudu nemohla dokázat nic — nic!“

„Prosím tě, nemohli bysme se bavit o něčem jiným?“ řekla Yveta klidně. „Co je mi nakonec do toho?“

„To říkáš teď, ale tehdy jsi mi taky přilila kapku, jen si vzpomeň.“

„Povídám ti, že jsem tehdy měla ideály. Heleď se, můj názor je ten, ať si lidi zahýbají, ale ať se k sobě chovají slušně. Já si stejně myslím, že u vás to nebylo to zahýbání, ale že jste byli oba divný. Víš to vůbec, že se tě máma začala bát?“

Chtěl něco poznamenat, ale místo toho se strnule usmál.

„Na mou duši,“ pokračovala. „Byla to od ní blbost, uznávám, asi nějaký komplexy nebo něco, ale bála se tě, a tím mě tak trošičku nakazila. Já jsem byla z toho celá pitomá, držela jsem samozřejmě s ní, a tak… Ale jdi, já nevěděla, že tě to pořád tak rozčiluje.“

„Mě to nerozčiluje, ale doufám, že už jsi pochopila, jaká to byla od ní… komedie.“

„Ale žádná komedie,“ řekla dívka užasle. „Doopravdy měla z tebe nahnáno, nikdy nechtěla být sama, když přijdeš. Ale co bychom se hádali… vždyť už je to dlouho, bože… čtyři roky, tak co. Povídám ti, že se na to už dívám jinak a že znám mužský,“ poznamenala významně. „Měl bys mi radši ukázat, na čem teď děláš. Mě to ohromně zajímá. Čím dál víc ti to závidím… tu sochařinu, fakt“

Káš tomu však nevěnoval pozornost, vstal a udělal několik nervózních kroků kolem, trhal rameny, pokyvoval hlavou, téma ho totiž rozčililo, ba rozzuřilo, že se sotva ovládal. Zaslechl jako ve snu, že Yveta něco povídá, ale byl jako bez sebe, na čele mu naběhla žíla.

„To je směšné… absurdní!“ vyrážel ze sebe. „Taková děvka a ještě se odvážila… že ti namluvila, že jsem ji někdy… prolhaná lhářka… víš, co je tvoje matka? Svině první třídy!“

„A víš, že jsi blázen?“

Yvetin tón ho vzpamatoval. Dívka promluvila zúženým tónem, v hlase se chvělo rozhořčení, pláč. Vyběhla na chodbu, a když se objevil ve dveřích, stála tu v plášti a chlupaté čepici. „Tak já ti něco řeknu, táto,“ ozvala se zvýšeným hlasem, jenž se chvěl, „mně je to jedno, co jste si s mámou udělali, ale tohle nestrpím, to si pamatuj jednou provždy. Já vidím, že jsem ti taky fuk… ani ses mě nezeptal, s kým chodím. Já jsem mámě nevěřila, že jsem ti fuk, ale teď to vidím…!“

„Hlavně že jí věříš.“ Nemohl ze sebe nic dostat, hlavu měl jak vymetenou.

„Tak se měj,“ hodila mu nepřátelsky, vyšla ze dveří a dveře zařinčely, jak je za sebou zabouchla. Byla pryč… jistě už nepřijde a je to dobře… nač si rozdírat rány… nemá to cenu, o tom se právě přesvědčil. Vždycky byla proti němu, obviňovala ho, vyčítala mu, byl blázen, že si někdy myslel, že ji přesvědčí. Jistě o všem doma referuje, donáší na něho, že tu má svinčík a že si sem vodil štětky. To ale nemůže vědět… a jestli to ví, odkud to může vědět? Jak se toho domákla ona…? Jestli ho dávala sledovat… ale co by tím po rozvodu získala? Leda že by ho chtěla zničit… zabránit mu, aby se oženil. Uvědomoval si přitom, že je to nesmyslné, ale přesto se mu ta myšlenka vtírala, že mohl být sledován.

Za čtvrt hodiny ležel na pohovce a hleděl do stropu, ale stále se ještě docela neuklidnil. Hlava mu třeštila, byl přitom najedený až nepříjemně, pocítil známou bolest na pravé straně u žaludku… nejspíš žlučník, a znova ho napadla myšlenka, všechno skoncovat, zbavit se všeho… ale ona by byla na koni. Vykládala by, že na její slova došlo. Smrt… nebylo by to žádoucí? Ale současně cítil, přesněji řečeno, vždycky věděl, byl hluboce přesvědčen, že po smrti přejde duše do jiného stavu, a zdálo se mu, že ten stav předvídá, tuší — a jako by se k němu snášel jakýsi temný mír…

V devět hodin večer seděl u telefonu a s někým hovořil. Kdyby byl mohl Vašátko vyslechnout ten hovor, bylo by to bývalo pro něho krajně poučné… Káš mluvil s nějakou ženou, kterou oslovoval „Vendo“, a zřejmě se velmi dobře znali.

„Nazdárek, Vendo, tady Ruda… jak se máš? Jsi sama?“

„To víš, že sama, chytráku. Chceš mě snad přijít navštívit?“

„Dneska ne… dnes do mě nic není. Měl jsem tu návštěvu… Yveta, a tak jsem se zas rozčilil. Vykládala mi, že se přede mnou moje manželka třásla hrůzou.“

„A já se zase třesu zimou, tak jsem si vlezla do postele. A co se ti stalo ještě, ty chudinko?“

„Nic zvláštního krom toho… ale počkej, abych nezapomněl, byl jsem včera v Bartolomějské.“

„Aha… tak jsi dostal taky předvolání jako Vašek?“

„Vašek byl idiot. Vůbec nemuseli vědět, že tu ženskou znal, kdyby se byl o ní nevybavoval před kterým čertem. Na mou duši, rád bych věděl, kdo o mně mluvil… já s ní tedy nikdy nic neměl.“

„Prosím tě, mně je to přece jedno. Je to stejně zajímavé, že si vás volají… vždyť už je to hezky dlouho, co ji zavraždili, že ano. Aspoň Vašek to říká.“

„To je pravda… to už si člověk ani nemusí vzpomenout, co tehdy dělal. No ale… poslechni, Vendo, čtvrtého prosince dopoledne… já jsem řek, žes byla u mě ty, tak abys to věděla.“

„Ty jsi mi číslo. Proč jsi to řekl?“ „Prosím tě… co si mám lámat hlavu, co jsem dělal, vždyť já si to nepamatuju.“

„A jak můžeš vědět, že jsem nebyla zrovna někde jinde?“

„To víš, že jsi nebyla nikde jinde. Vždyť je to jedno, miláčku, v baráku si to stejně nikdo nepamatuje.“

„Čtvrtého prosince, sakra… a kdy jsem byla naposled u tebe?“

„Já nevím, nemám potuchy. Tys byla u mě, počkej kdy…“

„To bylo v týdnu předtím.“

„Tak jsi mohla klidně přijít týden potom.“

„A ty jsi byl doma?“

„To víš, že jsem byl. Možná že jsem šel někam na polívku, ale copak já vím… co si mám lámat hlavu, povídám.“

„No tak dobře, budu kvůli tobě hrdlouhat, když už jsi mě do toho navezl, ty… a kdy zase přijdeš, ty sochařskej?“

„Brzo… možná že zítra nebo pozítří.“

„To nejde, chlapečku, pozítří je Štědrý den a to jsem zadaná, leda mezi svátky. Jak ty hodláš strávit rodinný svátek?“

„Co bych ti řek… mám pozvání hromadu, ale nejspíš se seberu a ujedu.“

„To říkáš vždycky a pak sedíš někde v baru.“

„Pokud bary fungují. Upřímně řečeno, nejradši bych spal.“

„Tak mi mezi svátky zavolej a já uvidím. Pá… a neber si to k srdci, dítě moje.“

„A nezapomeneš na to, co jsem ti povídal? Jestli mě shodíš, otrávím se, věř tomu.“

„Už zase vyhrožuješ… ale nemusíš, ty nádivko. Když něco řeknu, tak za tím stojím. Čtvrtého jsem byla u tebe… od kolika vlastně?“

„Od půl desáté.“

„No dobře, aspoň jsem si nemusela přivstat. Ty jsi byl kromoby-čejně protivný a pohádali jsme se. Já jsem se pak sebrala, šla jsem domů a brečela jsem… v kolik?“

„Asi za hodinu, to je fuk… v baráku si tě třeba pamatují nebo ne… to je hotovka, že se tomu nikdo divit nebude.“

„A proč taková opatrnost? Já myslím, že to celé nestojí za tolik řečí. Proč dělat věci jednoduše, když to jde složitě. Tak nashle, hošíčku, chci si ještě číst.“

„Na shledanou a hezky si to užij, Vendo.“

Káš zavěsil. Od této chvíle ho nemusíme dál sledovat a každý si snadno představí, jak strávil večer — pitím v nejbližší hospodě, odkud se vrátil pozdě večer v dosti zmoženém stavu, takže se sotva svlékl, ulehl na gauč, vzal si přikrývku a okamžitě usnul.

„…pak jsem tu měl toho, jak ho jmenoval ten Fiala… víš který, z reklamní agentury Mars,“ řekl Břeťa Stolařík. „Pro všechno jsme si ho zavolali a měl jsem ho tu v pátek před svátky. Je to nějaký sochař.“

„A znal se s ní?“ zeptal se Vašátko.

„On to popírá. Fiala ale řekl, že k ní taky chodil. Ten sochař to ale popírá a na čtvrtého prosince má alibi.“

„Tak ho mám dát stranou?“

„Já už jsem si to telefonicky ověřil. Potvrdila mi to… počkej, tady to mám… Vendulka Forejtová, bytem Praha jedna, Štúpartská pět“

„Vendulka? Snad Václava, ne?“

„Ale ne, Vendulka, má to prý na rodném listě. Je jí čtyřiačtyřicet.“

„To mě podrž. To je jak z Hubičky,“ řekl kapitán se smíchem.

„Máme ho pojednávat dál?“

„Co krevní skupina?“

„On ji nezná.“

„Hm — hm. Je velký?“

„Jako dveře.“

„Tak víš co, pro všechny případy mu zavolej a přesvědč ho, že to děláme všem. Proveď to diplomaticky, a když neuspěješ, vezmu si ho sám na starost. Jak se jmenuje?“

„Káš Rudolf.“

„Dobrá, materiály mi tady nech, já se na to podívám.“

To byl první rozhovor tykající se Rudolfa Kaše, jenž se odehrál v pátek osmadvacátého prosince. Vašátko si však nedělal ohledně nového jména nějaké zvláštní iluze a dostal se k tomu až v pracovní neděli před Silvestrem. Zjistil z materiálu maličkost, že má Káš totiž dceru — šlo tedy opět o klamnou stopu. Od Břeti se bezprostředně nato dozvěděl, že to proběhlo hladce, sochař prý byl v Praze a ochotně se dostavil a proti zkoušce krve neměl žádné námitky.

Na Silvestra seděl kapitán u Chládkových a někdy po jedenácté, právě když sledovali silvestrovský program, zazvonil telefon. Vzala ho paní Chládková a za okamžik zavolala Vašátka, že je to pro něho.

„Haló… Pavle? Co je?“

„Poslechni… něco vážného. Mám pro tebe dobrou zprávu,“ ozval se Vajnor vzrušeným hlasem. „Dopoledne dodělávali v laboratoři ty dva, co jsme jim tam poslali, a jedna ta krev odpovídá jak skupině, tak úchylce. Nemohli mě sehnat, a tak jsem se to dozvěděl až v devět. Od té doby tě sháním zas já.“

„Počkej, řekni mi to ještě jednou.“ Vašátko byl rovněž vzrušen.

„Jedna ta krev odpovídá. Zjistili vazbu XYY.“

„A kdo to je… ty to víš?“

„Nějaký Rudolf Káš“

„Tak přece,“ zamumlal kapitán.

„Ano… já o tom nepochyboval, že ho najdeš.“

„Já ho nenašel, Pavlíčku, to ty… a Břeťa.“

„Mě by zajímalo, jak vypadá. Viděl jsi ho?“ Vajnorův hlas zněl napjatě.

„Neviděl. Podle Břeti ale výškou odpovídá… měl jsi pravdu. Ale počkej, on má dceru.“

„Není jeho,“ řekl Vajnor pevně.

„Dá se to zjistit?“

„Jen v tom případě, pokud by měla jinou krevní skupinu než oba rodiče. Jestli ji podědila po matce, zjistit se to nedá, ale pro nás je jisté, že to jeho dcera nemůže být.“

„To je fantastické.“

„Snad ani ne. Máte proti němu důkazy?“

„To právě ne, Pavlíčku.“

„Jak jste na něho přišli?“

„Já sám nevím, upřímně řečeno… jeden z vyšetřovaných se o něm zmínil při výslechu, že měl taky znát Jáskovou, ale bylo to dosti neurčité. Rozumíš, my nemůžeme od nikoho žádat, aby si vzpomněl na to, co dělal před měsícem. Jméno nám přišlo dodatečně, což je vždycky obtíž.“

„A co čtvrtý prosinec?“ zeptal se Vajnor stroze.

„Má alibi.“

„Nemůže je mít,“ ozval se Vajnor dušeně. „Věř tomu, že máš v ruce pachatele… ostatně, léčil se někdy?“

„Pokud vím, nikdy. Ještě nejásej, Pavlíčku… s důkazy to nebude snadné.“

„Máš v ruce nejpádnější důkaz, jaký může existovat.“

„O tom není pochyb, ale pro nás rachota teprve začíná. Pochop… ví se o něm teprve týden.“

„Tak to spustíte?“

„Spustíme.“

„Můj názor je ten, že by se tu nemělo riskovat. Snad byste měli dosáhnout zajištění… sakra, tady nejde jen o právničinu.“

„To bude dosti složité. V každém případě ti gratuluji, Pavlíčku… to je tvůj úspěch.“

„Nesmysl, to byla náhoda. Já gratuluju tobě a Břeťovi. Jak budete postupovat?“

„Na mou duši, člověče… napřed si prošetříme to alibi. Budu hledět si to vzít na starost.“

„Dej mi vědět co nejdřív a zatím… mnoho úspěchu v dalším roce.“

„Tobě taky — a dík.“

Vašátko se vrátil do rodinného kruhu a sledoval program, jako by se nechumelilo, až mu Chládek — jenž mu doléval sklenku, pošeptal: „S kým jsi to měl hovory, jestli to není tajné?“

„S Pavlem Vajnorů. Řeknu ti to potom… možná, že budu potřebovat radu.“

„Poslechni…,“ Chládek ho chňapl po rameně. „Snad nedošlo na moje slova?“

„Došlo — do písmene.“

Chládek ho zmáčkl, až to zabolelo. Za chvíli se spolu vytratili do pokoje Chládkova syna a silvestrovský pořad se odehrál bez nich.

*

První středu v únoru následujícího roku navštívila Yveta svého otce na uzavřeném oddělení psychiatrické nemocnice v Bohnicích. Nebyla tu poprvé, Káš tu totiž ležel od poloviny ledna. Yveta se to dozvěděla od své matky až někdy koncem ledna a to mimochodem. „Kdybys náhodou chtěla jít za svým otcem, tak není doma,“ řekla paní Kašová způsobem úředního sdělení. „Je v ústavu… položil se s nervy. Tak jen abys to věděla, kdyby tě někdy napadlo za ním jít. Bližšího o tom nic nevím.“ Yveta se na ni jen podívala, přikývla a neřekla nic. Tytam byly časy, kdy se spolu o jejím otci bavily, a kdy paní Kášová cítila, že je její dcera stoprocentně na její straně. Věděla, že jí Yveta neříká, kdy jde za svým tátou, a pokládala za svou povinnost ji upozornit na změněnou situaci. Sama byla přes čtyřicet, ale patřila k těm typům žen, které byly vždycky pro muže přitažlivé a neměly v životě žádné období, jaké má většina žen, totiž období, kdy si žena připadá ošklivá a nepřitažlivá. Paní Kášová si to neprožila nikdy a kdyby byla objektivnější, byla by si uvědomila, že za to děkuje i svému bývalému muži, který byl sice hrubián, podivín a žárlivec, ale nikdy k ní nebyl lhostejný. Paní Kášová byla přesvědčená, že jí její muž zničil život a kus pravdy na tom jistě bylo. Nechutnosti kolem rozvodu ji zbavily posledních skrupulí, necítila se už vůči němu ničím povinná. S Yvetou problémy neměla, stála ve všem všudy na její straně. Yvetě bylo ovšem tehdy teprve šestnáct. Od té doby o tom spolu nesčetněkrát mluvily, ale přesto paní Kášová cítila, že o tom Yveta začíná přemýšlet jinak, a kdykoli se spolu pohádaly, napadalo ji, že by se jí mohla Yveta odcizit a že by jí měla cosi vysvětlit, ale prozatím jí nic neříkala — z ryze praktických důvodů. Na vysvětlenou, paní Kášová si vydělávala dosti pracně. Pracovala jako sekretářka obchodního náměstka Polygrafie za osmnáct set padesát hrubého a čtyři stovky, které platil Káš na dceru, nemohla postrádat. Ve skutečnosti byla paní Kášová docela příjemná, sebevědomá žena, ale nijak nadprůměrná schopnostmi ani inteligencí. Rozvod jí po všech stránkách prospěl a okolnost, že se zbavila dificilního mužského, na ni měla vliv jako na rostlinu, která byla konečně přemístěna ze stínu do plného slunečního světla. S Yvetou tomu bylo naopak, jako by jí to všechno začalo teprve docházet. Bohužel, holka se po ní nevyvedla. Na vkus paní Kašové nebyla zvlášť půvabná, chovala se klackovitě a byla prostořeká, což jí zůstalo i v letech, kdy se dívky mění v mladé dámy. Byla zkrátka dětinská a rozmazlená a paní Kášová si byla vědoma toho, že ji rozmazlila; neměla se pro ni tak angažovat, aby se dostala na filozofickou (a byl to přece hotový zázrak, že se tam holka dostala). Kdyby holka pracovala, stavěla by se k životu reálně. A kdyby s někým chodila nebo i žila — ačkoli paní Kášová na to nespěchala, dívala by se jinak na to, že i ona s někým žije (vdávat se paní Kášová pochopitelně nechtěla a volný poměr jí plně vyhovoval). To byla tedy situace, za níž přišla Yveta za svým otcem do bytu, ale opustila ho s úmyslem, že už za ním nepřijde nikdy v životě, protože před ní hnusně mluvil o její mámě.

Krátce nato se však přihodily události, které paní Kášovou silně znepokojily, ba polekaly. Napřed dostala předvolání do Bartolomějské ulice, kde se jí zevrubně vyptávali na jejího bývalého muže. O jeho současném životě nevěděla nic, ale bylo jí divné, že se jí ptají na jejich soužití, a způsob otázek ji přesvědčil, že si snad myslí, že je úchylný. Nemohla popřít, že si někdy myslela, že je blázen. Odpovídala však podle pravdy a snažila se být nestranná, což se jí málokdy dařilo, když šlo o něho. Když došlo na Yvetu, překvapili ji otázkou, která by ji byla mohla urazit, kdyby ji byla tolik neudivila. Odpověděla jim rovnou, že Yveta není Kášova dcera a že asi Káš děti vůbec nemůže mít… pokoušeli se totiž o to pár let a marně, a když si opatřila dítě bokem, samozřejmě o tom Káš neměl tušení. Skutečný otec dítěte byl ženatý a neměl v úmyslu se rozvádět, ostatně ani ona na to tehdy nepomýšlela. Orgán, který ji vyslýchal, ji ujistil, že se nemusí bát indiskrece a že se o tom od nich nikdo nedozví. Ale když se ho zeptala, jak na to přišli, orgán odpověděl, že to byla otázka namátková — zcela náhodná a že se zeptal jen pro formu. Připravil ji na to, že si zavolají Yvetu také, což se stalo, ale holka to absolvovala klidně a referovala, že se jí pouze zeptali, co si povídali s jejím tátou. Paní Kášová ovšem neměla tušení, jaký vír zoufalství a pochybností vyvolal v Yvetě ten první výslech — o jejím otci.

Potom přišly jobovky…

V půli ledna navštívil paní Kášovou jejich dávný a společný známý, jakýsi architekt Hrubý, s nímž si ovšem tykala a říkala mu Jirko. Byl zničený… Od něho se dozvěděla, že je Ruda vyšetřován kvůli nějakým strašným věcem, jde snad prý o vraždu, nikdo nic přesného neví, jenom že to byla prostitutka. Ruda si prý na kritické datum opatřil falešné alibi a ta jeho známá, která mu je poskytla (paní Kášová Vendulku Forejtovou rovněž znala z minulosti), to musela odvolat. Nikdo neví, kvůli čemu se tak zajišťoval, vůbec byl poslední dobou divný a člověk měl strach, aby si něco neudělal. Nakonec se Hrubý zeptal paní Kášové, jestli si myslí, že je Ruda normální, a paní Kášová odpověděla ulekaným hlasem, že snad je — do jisté míry. Pro paní Kášovou to byla krajně nepříjemná situace, ačkoli už byla ke svému bývalému muži zcela lhostejná. Přece jen pomyšlení, že je váš bývalý muž podezřelý z vraždy, je přinejmenším na pováženou, a když jí Hrubý opět za týden zatelefonoval, že Rudu odvezli na pozorování do nemocnice v Bohnicích, ulevilo se jí. Stalo se to prý tak, že mu zavolal soused, že Káš dělal v ateliéru celou noc hrozný rámus, snad tam něco rozbíjel či co, a na zvonění že nereaguje. Hrubý už naštěstí dva týdny předtím zprostředkoval Kášovi návštěvu u jedné své známé psychiatryně, a tak se mu s její pomocí podařilo zařídit okamžitý převoz. Káš se nebránil, nastoupil do sanitky ochotně a Hrubý mohl paní Kášovou ujistit, že je Ruda v dobrých rukách. Stejně to bylo za pět minut dvanáct, Hrubý byl totiž přesvědčen, že mu hrozí vazba. Paní Kášová mu za zprávu dojatě poděkovala.

A nyní šla Yveta — jako už vícekrát, na návštěvu za svým otcem. Neminul jediný návštěvní den, aby se aspoň o návštěvu nepokusila, a přihodilo se také, že ji vrátili. Měla pokaždé strach, a přesto sem chodila. Nevěděla, co se stalo, věděla pouze, že se děje něco hrozného. Nikdo, žádný orgán ani nikdo z lékařů, jí neřekl nic určitého, a hlavně jí všichni odmítli odpovědět na otázku, z čeho je její táta vlastně podezřelý. Napřed si myslela, že ho třeba vyšetřují kvůli penězům, ale podle toho, jak se na ni pan Hrubý tvářil, když za ním byla, nemohlo o peníze jít. Naznačil jí, že šlo o nějaké ublížení na těle, ale že je to buďto omyl, nebo její otec jednal v pominutí smyslů, rozhodně to není pro něho nijak zlé a je dobře, že se ho ujali doktoři. Yveta se ale tehdy rozplakala a odsud chodila také s pláčem na kraji. Máma jí řekla, že by to mohla být u něho epilepsie, a dlouze a široce jí vysvětlovala, že nemusí mít obavy, že je to dědičné — to Yvetě bylo zhola jedno. Co cítila — že jejího tátu všichni odepsali. I pan Hrubý o něm mluvil, jako by se ho bál. Yveta se také bála, jak ho najde, ale rozhodla se ho neodepsat — nikdy.

Šla přes dvůr, kde se bělalo něco rozmoklého sněhu. Park v pozadí byl bílý, včera totiž sněžilo. Kolem ní chodili lidé, ale sotva vnímala, co se kolem děje. Na trávníku uviděla několik vran, kdosi je tu krmil. Nějaká babička v šátku se tu s někým procházela, na nohou měla holiny. Yveta zamířila na cestu ke svému pavilónu a za chvíli stála na chodbě. Naskytl se jí obraz, který už tolikrát viděla. Chodba, řada dveří s čísly, bezvadně vytřená podlaha, tiché skupinky, posedávající po lavicích. Konečně uviděla sestru. Sestra ji okamžitě poznala, dokonce od první návštěvy věděla, ke komu jde. Jejího tátu tu znali všichni, ale i ta sestra se vždycky tak podívala, jako by věděla ještě daleko víc. „Pojďte, slečno Kášová… pan Káš má návštěvu, ale to je jenom jeden náš bývalý pacient. Jen pojďte,“ a dala se do pohybu, Yveta za ní.

„Jak se mu daří?“

„Slušně… ano, velmi slušně.“

„Ale že leží?“

„Má nějaké potíže se zažíváním… co jste mu přinesla? Raději mu teď nic nenoste, má přísnou dietu. Tak prosím.“ Sestra otevřela dveře a vpustila ji dovnitř. Byli na oddělení, kde měly pokoje kliky jen z vnější strany, tedy na oddělení těžších pacientů. Ačkoli ji paní doktorka ujistila, že je tu tátovi dobře a že tu má aspoň stoprocentní klid, a on sám se tvářil, že mu to nevadí, na Yvetu to působilo depresivně. Šest lůžek; ze dvou byli pacienti venku, zbylí tu leželi. Jeden z nich vypadal jako mumie a Yveta se bála na něho pohlédnout. Jiný, právě soused jejího táty, si ustavičně něco mumlal.

„Nazdar, Yvčo. Ty jsi ale neuvěřitelná holka,“ zahlaholil Káš, podávaje jí ruku. Od jejich setkání v ateliéru se nepředstavitelně změnil, byl vyzáblý, žlutavý a jeho obličej připomínal nemocnou opici.

„Nazdar, táto.“

„Ta holka sem za mnou ještě leze… je vůbec normální?“ řekl Káš své návštěvě. Byl to hubený dlouhán v krátkém černém hubertusu.

„Co se dá dělat, jsem po tobě,“ řekla Yveta s úsměvem. „Slyšíš ji. Tohle je nějaký Horác… taky zdejší pacient, ale teď už je externista. Kolega na druhou, anžto maluje.“

„Můžete si sednout tady na tu židli, slečno, já se s vámi zrovna rozloučím.“

„Ať tě to ani nenapadne, Horáci. Naopak tě budu potřebovat, jenom mi neutíkej. Ty si sedni, Yvčo. Tak mi povídej… udělala jsi zase nějakou zkoušku?“

„Z jedny mě zrovna vyrazili.“

„Tak tebe zrovna vyrazili ze zkoušky a z které?“

„Z gramatiky.“

„No — a je to takové neštěstí? Podívej se, Horáci, ona brečí. I bože, mám tam na ně jít? Vidíš, jednou jsi mi vynadala za to, že se nezajímám o tvoje zkoušky, a když to chci napravit, brečíš.“

„Přinesla jsem ti… šunku, ale ty ji… asi nesmíš,“ řekla Yveta.

„To je možné, sněz si ji místo mě. Stejně jsi mi vyčítala, že často nóbl večeřím.“

„Proč nesmíš jíst?“

„Bozi vědí, ale asi odsud pojedu na chirurgii.“

„A musíš…?“

„Musím, jakmile se jednou člověk dostane doktorům do drápů, už jedině musí. Ale mně bylo vážně zle, potrava se mi hnusí.“

„A kam tě pošlou?“

„To ti neřeknu, nebo až potom, až to budu mít za sebou. To víš, doktoři si to domluví mezi sebou, já jsem jen kufr. Ale neboj se, moje doktorka už kvůli mně někde intervenovala, a tak mě dostanou machři.“

„Máš strach?“ zeptala se Yveta slabě.

„Víš, v mé situaci, to už bych nebyl člověk, ale stvůra, kdybych se bál nože,“ řekl Káš vážně. „Čeho bych se měl bát, no řekni! Horší to se mnou být nemůže… naopak, já se těším.“

„Ty se těšíš?“

„Těším. Ty jsi byl jednou zavřený, Horáci, tak to chápeš.“

„Inu, chápu.“

„Tak vidíš. Já se nudím… nemám nač myslet, krom na tebe,“ řekl Káš zvláštním, jakoby posměšným tónem. „Tadyhle,“ ukázal si na čelo, „jsem vyradýrovaný, vygumovaný… nemám nač vzpomínat, leda na věci móc, móc staré. Jako by mi bylo osmdesát.“

„Neblbni,“ řekla Yveta. Přitom se jí chtělo plakat.

„Co bych blbnul… je to realita.“

„Ty máš řeči, že by z toho člověk vyrost,“ řekl Horác.

„Počkej. Já se už týden chystám k vážnému slovu, než to zase zapomenu,“ řekl Káš. „Heleď se, Yvčo… já jsem ti byl špatným otcem, ale uvědom si, že mě zajímá, s kým chodíš — to za prvé. A za druhé, kdyby se se mnou náhodou něco přihodilo, tak ta spořitelní knížka, co leží u mě ve stole, je tvoje… rozumíš? A zrovna tak moje… zkrátka ty věci, co jsem udělal… ségře vyplatíš deset tisíc a víc ani vindru, stejně jsem pro ně udělal víc než dost. Tady Horác je svědek a druhý je sestra Valentová. Takhle jsem to napsal a mám na tom dva podpisy, moment…“ Káš vytáhl z nočního stolku obálku, vytáhl z ní papír a ještě si ho pročítal. „Není to napsané na mašině, ale bylo mi řečeno, že to platí.“

„Samozřejmě že to platí. Musí to být napsané vlastní rukou a nesmí chybět datum a dva podpisy svědků,“ řekl Horác, jako by neviděl, že Yveta tiskne rty a vrtí hlavou.

„Tak si to vezmi, holka,“ řekl Káš, podávaje jí papír v obálce. „Jeden nikdy neví. Stejně bys měla po mně první nárok v každém případě, ale kdoví — třeba by do toho někdo mohl vrtat.“

„Kdo, prosím tě,“ řekl Horác.

„Moji drazí příbuzní. Už jsem od nich slyšel, že nejsi moje dcera,“ a Káš se zachechtal.

„Vždyť jsem ti… podobná,“ vyhrkla Yveta. Hlas se jí chvěl, ještě chvíli a rozpláče se.

„To víš, že jsi mi podobná, což není pro tebe žádný profit. Naštěstí jsi hezčí. Máš po mně sice postavu, taky jsi velká… vlasy, čelo, ale jak povídám, tobě se dostalo šťastnější kombinace. Jako otec jsem nestál za nic, ale jako nebožtík budu možná lepší. Strč jí mou závěť do tašky, Horáci, a dohlédni na to, aby si do ní nezabalila vuřty. Je to holka potrhlá, a po své matce tedy není. Proč za mnou chodí, to je otázka, vždyť já už se sám sebe štítím. Na mou duši, Yvčo, přestaň sem chodit. Kdyby něco, stejně se to dozvíš…

Nato Yveta zavzlykala, popadla tašku, do níž jí Horác podle rozkazu zastrčil obálku se závětí, a jednoduše utekla.

„Ty, člověče… řekl jsem něco?“ ozval se sochař po pauze.

„To bych prosil. Máš nemožné kydy… Nechápu, proč ji schválně děsíš.“

Káš na něho upřel posměšný pohled. Jeho výraz byl vskutku zvláštní, a každý, kdo by ho byl viděl, byl by přísahal, že sochař není normální.

„Ale jsou to prachy, člověče. Myslíš, že je ráda?“

„Tvými řečmi nadšená nebyla.“

„Ale bude nadšená, až ty prachy dostane.“

„Spíše to přeceňuješ. To jsou pro ni drahé prachy,“ řekl Horác.

„Ale jdi, vždyť na mě zapomene, než přejde dvůr,“ řekl Káš.

„Nevypadala. Ty, Rudo, nežer se tím tak,“ ozval se Horác, „nebo z toho doopravdy zcvokaříš.“

„Myslíš, že nejsem…?“

„Ovšemže ne.“

„Poslechni, Horáci… já se na tu ženskou dobře pamatuju,“ zašeptal náhle Káš hlasem plným zoufalosti a jakési úzkosti a sáhl po Horácově ruce. „Já ji pořád vidím… ona byla taková… malá s pěknými tento… jak pumlíče.“

„A co z toho, že se na ni pamatuješ?“

„Myslíš, že by bylo možný, že bych…? Já se totiž… vůbec na nic nepamatuju. Ty si to neumíš představit… já jsem… měl jsem takový stavy, že jsem… zkrátka vůbec nevím, co jsem dělal.“

„Tohle bys věděl.“

„Taky si myslím. Já se s ní vychrápal, počkej, to mohlo být… no nějaký pátek to bude,“ šeptal Káš.

„A co má být.“

„Ale ono se mi to představuje, jak vypadala nahá, tak jsem s ní musel být… Ježíši, člověče… teď co to beru, je to horší, já už fakt nevím nic… co jsem tedy dělal doopravdy a co si představuju, že jsem udělal. Já jsem hotový, člověče.“

„To už jsi mi říkal. To se zlepší, jen nepanikuj.“

„Já už fakt jenom doufám, že tu operaci nepřežiju,“ řekl Káš.

„Nešil.“

Podle způsobu jejich hovoru by bylo bývalo každému jasné, že nejde o první rozmluvu na dané téma. Za chvíli vkročila dovnitř sestra a Horác se zvedl.

Jak se Horác vůbec s Kášem setkal, bylo jednoduché a prostředníkem tu byl pan Resler, který znal všechny sestry a vůbec tu požíval popularity, ačkoli o ni nedbal. Horác tu zůstal ještě v lednu, ačkoli ho chtěli propustit už na vánoce. Jeho setrvání mělo příčinu v tom, že Horác jako mnozí měl z návratu poněkud trému. V lednu se stal tedy externistou, chodil už domů, oběhl si chlebodárce, začínal pracovat, ale Hošovský mu radil, aby je neopouštěl zcela a aby zůstával v ústavu aspoň některé dny v týdnu. A právě tehdy se Horác dozvěděl od pana Reslera, že sem přivezli nějakého sochaře a že prý je kolem toho nějaké vzrůšo. Horác Káše znal od své přítelkyně sochařky Danicy Kozlové, (o které byla řeč jinde), ale samozřejmě ho znal jen povrchně, jako se znají pražští kumštýři navzájem — všelicos o sobě slyší, především drby. Potom ho Horác náhodou potkal, když se Káš vracel z nějaké procedury v doprovodu ošetřovatele, a prohodil s ním pár slov. Přitom mu slíbil, že se na něho přijde podívat, což mělo pro něho netušené následky, k nimž patřila i poslední rozmluva. Ve skutečnosti se Horác marně pokoušel vytáhnout nějaké rozumy z Kášovy ošetřující lékařky, jakési paní Píšalové, což byla dáma velmi vážná a autoritativní, že z ní šel strach. Co mu vykládal Káš, bylo šílené… strašlivé, že kvůli tomu Horác nespal, dokonce dostal horečku. Napřed si myslel, že je to u Káše blud. Potom se mu to jevilo jako doznání, až konečně došel k tomu, že to může být autosugesce — ten chlap měl totiž skutečně okno, jakousi mezeru v paměti, kdy si nic nepamatoval, ani lhostejné věci, jako kdy jel na chalupu. Co Horác tušil nebo pochopil, je v daném okamžiku těžko říci. Věděl už, že Kášovo tvrzení, že odsud nevyjde nikdy — leda k soudu, není bludem, ale realitou, a že byl skutečně vyšetřován; neměl však potuchy, které okolnosti svědčí proti němu a existují-li snad nějaké důkazy. Věděl, že Káš není momentálně schopný vypovídat, ale že vyšetřování asi probíhá jinde. Rozmluvy to byly vůbec dosti zvláštního druhu a krom toho Horác sám nebyl fit. S doktory se mluvit pokoušel a neuspěl, okamžitě narazil na profesionální hradbu. Paní doktorka Píšalová mu řekla hned po prvních slovech, že stav pana Kaše je uspokojivý a že podrobnosti o jeho chorobě sděluje pouze členům jeho rodiny.

Horác se octl před pavilónem a jeho pocity by se daly těžko vylíčit — pochybnosti, obavy, až se rozhodl a vydal se najít Hošovského. Měl naštěstí službu, ale právě nebyl k sehnání, tak na něho Horác delší dobu čekal. Přecházel před pavilónem, chodil sem a tam, pokuřoval… trvalo to dlouho. Konečně se Hošovský objevil v doprovodu doktorky Píšalové. Bavili se tak živě, že ho přehlédli, až k nim Horác přistoupil.

„Vida, Horác… tak co? Měl jste přijít až příští týden, tuším,“ řekl Hošovský bodře. „Nějaké problémy?“

,Ano… kdybyste mi laskavě věnoval pět, deset minut.“ Horác byl tak zmrzlý, že cítil, jak má tuhé rysy.

„Ale jděte. To je to tak důležité? Vy jste mi všichni dobrodinci. Každý z vás si myslí, že doktor musí vyskočit jak panáček ze škatulky, kdykoli si umanete.“

Doktorka Píšalová na Horáce lhostejně pohlédla, neznala ho.

„Tak co s vámi mám dělat, člověče… pojďte, ale jen na pět minut. Marti, já za tebou za okamžik naklušu, nebo jestli chceš na mě minutku počkat,“ obrátil se k lékařce. Paní Píšalová jen pokývla hlavou a všichni tři vkročili dovnitř.

„Tak pojďte, ale krátce, prosím vás,“ řekl Hošovský, sotva za Horácem zavřel. Zůstali sami, ale Horácovi bylo jasné, že Hošovský spěchá, aby se co nejdříve vyměnili s doktorkou Píšalovou. „Víte, mluvil jsem s Kášem… víte snad, o koho se jedná…“ Hošovský se sice nepřestal usmívat, ale jeho úsměv zmrzl.

„Co s ním má být? Vy ho navštěvujete?“

„No ano… pouštějí mě tam.“

„Tak to je chyba.“

„Prosím vás… nevíte, jak to s ním je?“

„To byste se musel zeptat paní doktorky Píšalové.“

„Vy o něm ale taky něco víte — viďte. Nemohl byste mi říct, proč je podezřelý z té vraždy?“

„Kdo vám to povídal?“ zareagoval Hošovský. „Aha… vy to víte od něho? To je chyba, Horáci, poslechněte… vy tam skutečně nesmíte chodit. Kdyby se to někdo dozvěděl, měli bychom z toho malér jako hrom… tak prosím vás mlčte a od nynějška konec, jen nejbližší členové rodiny a šmytec. Odtažmo od toho, potřebuje absolutní klid a…“

„Tak mě vyslechněte. Káš je podle mne naprosto normální a můj dojem je ten, že trpí ztrátou paměti,“ řekl Horác rozčileně. „Ale co mluvím, přece ho tam někdo vyšetřoval…“

„To je samozřejmé.“

„Pamatuje se jen na prkotiny, co se týkají jeho dcery, a jinak na nic… nebo skoro na nic. Věřte tomu, že se nepamatuje, že by byl něco spáchal. To je přece absurdní, nezdá se vám? Krom toho je úplně zoufalý. Co proti němu mohou mít, nebo jim stačí, že tu Jáskovou znal?“

„A teď poslechněte vy. O těch jeho mezerách ovšem víme a jestli si myslíte, že jste nám řekl něco nového, pak se mýlíte.“

„Vy tomu věříte, že je vrah?“

„Člověče, i kdybych měl důkazy, pro nás je to pacient. Naše věc to není a vaše teprve ne.“

„Chcete mi tvrdit, že vás nezajímá, jestli spáchal vraždu?“

„Ale prosím, jako lékaře mě to musí zajímat, ale jen odborně a nikoli jinak. Naším úkolem je ho léčit, což budou dělat všichni doktoři, ke kterým se náhodou dostane. Vy mu nepomůžete v žádném případě.“

„Ale co to je… co to jenom má? Nemá snad něco s tou krví?“

„Nesmysl. Poslechněte, Horáci. Jestli vás tam některá sestra pustila, to musí přestat. Nepokoušejte se sestry přemlouvat nebo podmazávat, uškodil byste jim, což nechcete.“

„Není potřeba… beru na vědomí, že si to nepřejete.“

„A vy mějte konečně rozum, jako byste neměl dost starostí,“ řekl Hošovský bývalým tónem. „Není to u vás tak trochu anarchie… za každou cenu dělat těžkosti, co?“

Ani ne,“ zamumlal Horác.

„Přijďte sem příští týden a popovídáme si. Zatím nashle.“

Horác stiskl podávanou ruku a vyklidil pole.

*

Ve čtvrtek večer byl kapitán náhodou doma a jak měl ve zvyku, když byl unaven, poslouchal hudbu z rozhlasu, pokud tam bylo něco, co ho vábilo; tentokrát vysílali Novákovy balady, které mu sice konvenovaly, ale zněly jeho sluchu silně moderně. Před devátou ho vyrušilo zazvonění u dveří, a když se zaklením vstal a šel se podívat, kdo je ten pozdní návštěvník, spatřil svého přítele malíře.

„Na mou duši, vás bych byl nečekal. Tak už doma?“ přivítal ho kapitán, podávaje mu ruku.

„Od včerejška. Promiňte, že vám sem tak vpadám. Nevyrušuju vás z něčeho?“

„Co mluvíte, člověče. Máte kliku, že jste mě našel doma. A mě nerušíte, leda Nováka,“ řekl Vašátko vesele. „Nováka, jakého Nováka?“

„Právě ho poslouchám a není špatný. Vy jste měl strach, že tu někoho mám, co?“

„Fakt… to víte, ještě jsem se neaklimatizoval.“

„Tak pojďte a aklimatizujte se,“ zval ho Vašátko srdečně. „Nu a co… chcete něco pít?“

„Pokud budete pít vy, rád.“

Usadili se. Vašátko vyndal láhev brandy, dvě sklenice a už naléval. Pokoj byl plný hudby, která se vemlouvala sluchu, a Vašátko pozoroval, že je z toho Horác nervózní. Vašátko se cítil vůči svému nervově chorému příteli poněkud protektorsky, snadno si představil, v jakém ústraní žil řadu měsíců.

„Myslíte, že je to dobrý hotel… myslím ten, kde jste byl vy?“

„Proč ne… já si nestěžuju.“

„Tedy stereotyp… nuda vám nevadila? Mně se zdá, že jste se musel nudit.“

„Ani ne.“

„Tak jste pěstovali kulturu, hm? A bavilo vás to?“

„Jak se to vezme,“ odpověděl Horác, jak bylo pro něho typické.

„Tak mi povídejte, co jste tam zažil, mě to zajímá,“ řekl Vašátko povzbudivě. „I když vám třeba připadá, že jsou to lapálie, svým způsobem je to jistě…“

„Snad,“ Horác k němu zvedl oči, „kvůli tomu jsem vlastně tady.“

„Inu, tak se mi svěřte, co vás tlačí,“ vyzval ho Vašátko žoviálně.

„Tohle… že potřebuju vědět, proč podezříváte Káše z té vraždy,“ řekl Horác.

Vašátkova reakce byla okamžitá, první, co udělal, bylo, že vypnul rozhlasový přijímač.

„Vy jste se zbláznil, Horáci. Kde jste to nabral?“ byla kapitánova profesionální odpověď.

„Já jsem se nezbláznil, ale on se z toho zblázní. Jestli mi to chcete zapřít, je to zbytečné… jsem o tom dost solidně informován,“ řekl Horác vážně.

„Vy ho znáte?“

„Pravdaže.“

„Informace máte od něho?“

„Od něho i odjinud — to je jedno. Prosím vás, můžete mi říct, proč ho vlastně podezříváte?“

„To nemohu, Horáci, lituji. Ale povězte mi, co vám povídal, mohlo by to být zajímavé.“

„Dobrá… řekl mi, že se bojí, že to spáchal.“

„Co povídáte,“ Vašátko se naklonil kupředu.

„Rozumějte… že se bojí, že spáchal něco, o čem neví,“ promluvil Horác napjatě. „On totiž opravdu neví, co dělal. Je to epileptik a po posledním záchvatu má okno… nic neví, na nic si pozpátku nemůže vzpomenout, a vy jste mu nasugerovali, že spáchal vraždu! To jsem chtěl říct, chápete? Vždyť je to absurdní, že by člověk někoho zabil v nějakém mrákotném stavu! Co proti němu máte, konkrétně?“

„To už jste se ptal.“ Vašátko si zapálil a chvíli se rozmýšlel. „Tedy… vy subjektivně předpokládáte, že vám mluvil pravdu a tedy že je nevinen. Na to máte právo. Naše povinnost je ovšem jiná. Vás přesvědčily jeho řeči?“

„Nejen. Káš není typem vraha… na to je příliš velký poděs“

„Vida. Vy na to jdete z hlediska typologie?“

„Jak bych vám to řekl… Káš je třeba vzteklý, je výbušný, je podezřívavý, ale podle mě by neublížil kuřeti.“

„Je to ovšem dosti zvláštní typ.“

„To je… vypadá značně odpudivě. Ale jeho siláctví bude jen povrch, uvnitř je měkký a… sugestibilní.“

„Co jste řekl?“

„Že je zkrátka měkký, snadno přístupný dojmům a… že není sadista. A není rafinovaný. Podívejte se, vždyť ten vrah Jáskovou uškrtil. Ale potom jednal náramně chladně. Nebo jste tam snad našli Kášovy otisky?“

To bylo případné, protože Kášovy otisky se nenašly — a vůbec pachatele.

„Dobrá, Horáci, dobrá… vy zásadně o všem pochybujete, ale jsou okolnosti velmi konkrétní, k nimž patří především nálezy na místě.“

„Jako je třeba krev. Ale proboha, co se z toho dá vykoumat — kromě krevní skupiny a pohlaví, dejme tomu?“ zeptal se Horác naléhavým přízvukem.

Došlo konečně na záhadu, kterou si marně mučil mozek.

„Odpovězte mi jen na to jedno, už vás otravovat nebudu. Dá se určit identita dvou krví?“

„Dá,“ odpověděl kapitán po krátkém rozmýšlení.

„Dá. Je to tedy ono!“ vyhrkl Horác. „Ale co to sakra ten člověk má? Copak je vyloučeno, aby to měl ještě někdo jiný?“

„Nenamáhejte se, stejně vám to neřeknu,“ pravil Vašátko vážným tónem. „Je mi líto, ale musím vás zklamat.“

„Jestli je to něco, co se vyskytuje zřídka, ještě z toho neplyne, že by to prokazovalo identitu osoby, a pokud je promile pravděpodobnosti, že to má ještě někdo…“

„Nu — co tedy.“

„Pak to byl ten druhý“

„Podívejte se, Horáci,“ zahovořil kapitán rozvážně, „já se vás neptám, odkud máte informace… stejně jsou značně nepřesné, ale k tomu bych vám řekl, že věda tady není žádná zástěrka a nikdo se za ni neschovává. Vy toho víte moc málo, abyste nám mohl něco vytýkat, kupříkladu že jsme zaujatí.“

„Tak mě informujte… víte, že je na mě spoleh.“

„Vyloučeno. Případ se vyšetřuje, toť vše.“

„A že je vrah čára, to vám taky dal do péra nějaký vědec?“

„Vy jste číman. Ale není to přesné. Víte co, Horáci, obraťte list. Mně se zdá, že zapomínáte, že jste vlastně marod.“

„Poslouchejte, a to jste všechny ty věci vybádali z nějakých skvrn?“ zeptal se Horác najednou.

„Ze skvrn ovšem ne, ale z krve… z relativně většího množství.“

„Na podlaze?“

„Inu leckde, a v umývadle.“

„V umývadle? V normálním, jako s kohoutem?“

„Přirozeně, čemu se divíte.“

„Že tu krev nespláchl,“ řekl Horác jaksi udiveně.

„A proč by ji splachoval?“

„Dělá se to přece,“ odpověděl, hledě na něho s otázkou v očích. „Přece se u toho myl, nebo ne?“

„Ne, když to chcete vědět, ale pod sprchou.“

„Pod sprchou? Copak tam neměla vanu?“

„Ne, když už chcete jít do detailů,“ podotkl kapitán s vlídnou ironií.

„Tak tam neměl vanu, jen sprchu a umývadlo, a přitom si do něho nepustil vodu, když se myl,“ pravil Horác pomalu.

„Anžto kohout nespouštěl,“ řekl kapitán laskavým hlasem. „Jen abyste z toho zas neměl mystické problémy.“

„A krev tam zůstala…? Copak bylo umývadlo zašpuntované?“ „Už to tak vypadá, že ano.“

„Víte, co by mohl být důvod? Že chtěl, abyste tam tu krev našli.“

Bylo to vysloveno zcela normálním přízvukem.

„Že chtěl…? Nu a pročpak si myslíte, že to chtěl?“

„Protože to nebyla krev jeho.“

Vašátko na něho pozorně pohlédl, jestli nežertuje. „Tak vy jste přesvědčený, že to nebyla jeho krev, a čí by pak byla?“

„Číkoli. Přinesená. Ne jeho prostě… jednoduše něčí. Myslím jako bluf… aby vás svedl ze stopy,“ řekl Horác, zvedaje k němu oči.

„Aha, aby nám opatřil jinou krevní skupinu, rozdílnou od své,“ pravil Vašátko klidně. „To není hloupě vymyšleno.“

Horác mlčel, ale byl vzrušen.

„… ale jen vymyšleno,“ dodal kapitán. „Dobrá, kde tu krev ukradl?“

„Kdekoli v laborce… někde, kde se s tím pracuje, to se dá,“ zamumlal Horác.

„Jářku, neukradl náhodou krev pana Kaše?“

„Jeho ne… s tou jeho vadou to musela být náhoda.“

„A že jsme našli na místě krev pana Kaše, to je také náhoda?“ Mimoděk kapitán promluvil důrazněji, než chtěl. „Moment, to si váš pachatel právě před návštěvou u Jáskové opatřil láhev krve? Opakuji, čerstvé krve, aby to odpovídalo? Vrah se podle vás přichystal k vraždě předem a zásobil se na to krví?“

„To ovšem ne. Musel se tam vrátit,“zabručel Horác.

„Vrátit? Myslíte znova do jejího bytu? Vy jste se zbláznil.“

„Třeba mu řekla, že tam nikdo nemůže přijít.“

„A dovedete si představit, že by se někdo vrátil do bytu, kde zanechal oběť,“ řekl Vašátko. „To ho asi nenapadlo, že může být dopaden!“

„Jestli tam nechal otisky, moh si myslet, že ho dopadnete stejně. Třeba se vrátil, aby to tam uklidil. A přitom ho to mohlo napadnout.“

„Napadnout, to je podle vás jednoduché, sebrat někde krev?“

„V laborce. Láhev může prasknout a čerta se o to někdo stará, nabere se to znova. Mně jednou nabírali krev dvakrát za sebou, protože láhev shodili se stolu.“

„Vidíte, co se může stát. Ale já bych dal se stolu tuhle diskusi. Nechtěl byste si dát raději jednu partii šachů?“

„Příště, dnes bych se na to nesoustředil.“

„Něco jsme si nechali na příště. Vy ale vůbec nemáte pít, viďte.“

„To je fakt, nejsem docela ve své kůži.“

„Příště, doufám, budete, a napravíme to. Tak pojďte, Horáci, já vás půjdu vyhodit.“

Znamenalo to, že mu musí jít Vašátko dolů odemknout, což se za chvíli stalo. U domovních dveří si podali ruce a když se pak kapitán vracel po starobylých schodech, vzpomněl si přitom mimoděk na jejich rozmluvu a vydal zvuk… nelibosti, politování, zkrátka si pro sebe odfrkl. Mrzelo ho totiž, že o Kášovi s Horácem vůbec mluvil, ačkoli se tomu těžko mohl vyhnout Jedna věc byla totiž jistá — že Káš byl pachatelem.

Pro Vašátka osobně bylo velmi vážnou okolností Kášovo falešné alibi. Okolnost, že se chtěl krýt falešným svědectvím, dále, že popřel známost s Jáskovou, ačkoli mu dokázali opak, a především identita jeho krve s nálezem Vašátka přesvědčily. A že by byl Káš typ, který by nebyl schopen vraždit, jak tvrdil Horác… notně by se byl podivil, kdyby mu byl řekl, že na něho přišli podle výšky. Ano, když ho Vašátko poprvé uviděl, byl až překvapen tím, jak vypadal — vlastně si nepředstavoval, že by mohl být „supermasculine“ skutečně typem. (Při prvním výslechu s ním Káš mluvil až přezdvořile, samé „račte“ a „dovolte laskavě“, že z něho člověka až mrazilo.) Horác mu zřejmě naletěl. A teď ten bláznivý nápad s krví… bláznivý, šílený, jinak se to nedalo nazvat. Kapitán přesto ten nápad rozvážil, jakmile ho Horác vyslovil. Byl to ovšem nesmysl; Horác vycházel z předpokladu, že vrah jednal nelidsky chladně, a vymyslel si rafinované jednání na druhou, aby nemusel uznat fakty. Aby nemusel uznat, že krev odpovídá Kášovi, vymyslel si, že to není krev pachatele, že je „číkoli“. Znamenitý mozek, ten Horác… škoda ho. Potom však Vašátka napadlo, že by bylo velmi nepříjemné, kdyby Horác něco podnikal, příkladně o tom někde mluvil. Koneckonců, stačilo by zatelefonovat Hošovskému, aby si ho tam ještě na nějaký čásek nechali. To se však Vašátkovi příčilo a nakonec se rozhodl, že to nechá být, vždyť Horác nic nemůže… nic neví a krom toho je přece kapánek duševně chorý.

*

Pavel Ernest seděl jako obvykle doma a pracoval. Překladateli na volné noze leckdo závidí, ale jen z neznalosti věci. Nebudeme se tady rozepisovat o radostech a strastech překladatelského povolání, má své dobré a špatné stránky jako každé jiné. Jedna věc je jistá, že obyčejný, byť i renomovaný literát, se na volné noze těžko uživí, není-li nesmírně dřivý, erudovaný, snaživý a bůhví co ještě. K nepříjemnostem překladatelského řemesla patří starost o smlouvu a jak víme z praxe, kýžená smlouva se nedostane dříve, než se dílo octne v nejbližším plánu některého nakladatelského domu. Dalším úskalím řemesla je skutečnost, že je — jak už napsal Karel Čapek, mnoho slimáků a málo kapusty. Onemocní-li jeden překladatel (aspoň tak těžce, aby byl na nějaký čas vyřazen z kolbiště), může se spolehnout na to, že se knihy ujme ochotně pět jiných. Je však pravděpodobnější, že bude překladatel překládat i v nemocnici, s duší na jazyku, ne proto, že by bez práce nemohl existovat, ale že dobře ví, že se musí za každou cenu udržet v sedle.

Pavel Ernest si však k nepříjemnostem obecnějšího rázu dělal nepříjemnosti sám: byl totiž příliš důkladný, a když něčemu nerozuměl, třeba řízení lodi nebo pravidlům kriketu, anebo mu nebyl jasný některý odborný výraz z velrybářství, myslel si, že musí napřed zvládnout obor, než převede větu „Kam s tím zatraceným krámem“ do češtiny. Ačkoli by byl klidně vystačil se slovem „krám“, rozčilovalo ho, že neví, o jaký krám jde.

V tom smyslu se mu vršily komplikace s cizími termíny i s češtinou. Ačkoli Ernest psal znamenitě česky, přiváděl své redaktory do šoku používáním různých krajových nářečí, kterými nahrazoval slangy, tedy všelijakou tu hatmatilku, které tak rádi používají moderní autoři. Ale když dal kanadskému dřevorubci promluvit hanácky, kupříkladu „Zavolé Frantu!“ nebo když nechal amerického černocha prohlásit hornoostravickým nářečím, že „isto tata je umřety“, redaktoři měli námitky a nechtěli dát na jeho plamennou obhajobu, že v Americe existují nářečí stejně jako u nás a že nejlepší charakteristikou jazyka je právě odpovídající dialekt. Z uvedeného případu si čtenář učiní jen matný obraz, čím vším se Ernest zabýval. Jinak se věnoval rodině a dvěma dítkám ve školním věku, ačkoli jeho manželka byla přesvědčená, že od něho nic nevyžaduje a že si její mužský žije v rajském klidu, a pokud ho lidé vyrušují, může si za to sám, což bylo relativně pravda. Ernest si totiž komplikoval život tím, že málokdy někomu odmítl přátelskou službu, ať už šlo o přímluvu, půjčku peněz nebo jen pohovor, když byl někdo v nesnázi. Samozřejmě že k Ernestovi lidé chodili a že si z nich málem zoufal. Byly tu však výjimky, totiž přátelé, které viděl docela rád, předně proto, že frekvence jejich návštěv byla malá a potom, že ho něčím zajímali. Mezi ně patřil jeden z jeho početných přátel výtvarníků, který se právě vrátil z psychiatrické léčebny, kde si pobyl půl roku. Byl to člověk tak mimořádně citlivý a inteligentní, že bylo radost s ním mluvit, pokud ovšem Ernest neměl obavu, že se s ním zas něco děje. Přišel k němu právě v úterý dvanáctého února, ještě celý trochu nesvůj, a hned po prvních slovech vyklopil své přání, potřeboval totiž kontakt na jisté chirurgické oddělení, kde měl Ernest známého rentgenologa — jak přirozeně věděl.

„Tobě něco je? Ty si tam chceš jít lehnout?“ zeptal se Ernest, a nato jeho host vysvětlil, že si tam nechce jít lehnout, ale chtěl by tam jít jako saniťák, zkrátka pracovat.

Na otázku, proč právě tam, odpověděl malíř, že se doslechl, že saniťáky inzerují, a že si vzpomněl, že on, Pavel, tam má Jirku Urbana. Ernest plně chápal, že malíři, kteří se zrovna vrátí z psychiatrie, jsou v peněžní krizi, a nabídl mu výpůjčku, kterou však jeho přítel s díky odmítl, že ještě má.

V úterý dopoledne lomozil Ernest jako obvykle u psacího stroje, když se ozvalo zazvonění, což cítil jak ránu do hlavy, ale vstal a šel otevřít.

„Výborně, Horáci… pojď dál, kamaráde, hned ti povím, jak jsem uspěl,“ vysypal ze sebe, sotva dlouhý malíř vešel. „Počkej ale moment, jen co si dopíšu větu.“

„Samozřejmě, nevyrušuj se.“

Horác si sedl a čekal, zatím co Ernest dopisoval větu. Trvalo to dosti dlouho.

„To je hrozné… promiň, Horáci. Mají dveře rámy, nebo zárubně,“ zeptal se Ernest.

„Snad obojí.“

„Starou belu, buďto jedno, nebo druhé. Moment, okna mají rámy, tak dveře budou mít zárubně. To je práce. Vyznáš se trochu v plachtaření?“

„Bohužel ne. Sice jsem na plachetnici byl a silně tomu fandím, ale…“

„Jestli tomu fandíš, tak bys to měl vědět. Nemáš potuchy, co jsou to maklovací provázky?“

„Mně se zdá, že se tím zajišťuje plachta,“ zabručel Horác. „Když se vytahuje, běží totiž ve stěžni ve drážce, ale lanko, co ji zajišťuje, se musí navléknout do ok, aby…“

„Na mou duši! Tomu nerozumím! Tady mám zase něco — vratipeň. Co by to mohlo být?“

„To je dolní ráhno vratiplachty.“

Ernest na něho upřel krátkozraké oči. „Sakra, člověk by skoro věřil, žes byl v minulém životě na moři. Odkud to znáš?“

„Co já vím… Už jsi dopsal větu?“

„Dopsal, ale nakous jsem další,“ řekl Ernest s povzdechem. „Ty máš přece jen lepší řemeslo. Proč je chceš vyměnit za manuální?“

„Jsem pořád ještě trochu vadný tady,“ Horác si ukázal na čelo. „A dělat musím, to snad chápeš.“

„Tak poslouchej, s Jirkou jsem mluvil a mám pro tebe dobrou zprávu. Sice zrovna zoufale hledají topiče, ale zřízence taky berou. Mají jich momentálně nedostatek, ale je to prý dřina a mizerné placené. Kotelna by pro tebe byla výhodnější.“

„Já bych šel dělat k vozíkům. Na topiče se necítím.“

„A na to druhé se cítíš?“

„Ovšem. A bylo by to přímo u nich?“

„Jistě. Víš, co mi Urban řekl? Proč ses prý na něho neobrátil přímo a otravuješ s tím mě, když se spolu znáte.“

„Myslel jsem, že se na mě nemůže pamatovat,“ řekl Horác.

„A vidíš, pamatuje se.“

„Neměl jsem kuráž za ním rovnou chodit. Sakra, teď si nemůžu vzpomenout, jak se mu říká, jestli je docent nebo asistent“

„Docent. Máš tam za ním jít a on už tě někomu dodá.“

„Děkuju,“ řekl Horác procítěně.

„Za málo, vždyť o nic nejde.“

„Myslíš, že bych mohl nastoupit hned?“

„Jak to, hned?“

„No, někde vezmou člověka hned a kádrují si ho až potom.“

„Jestli nutně potřebuješ prachy, už jsem ti řekl, že tě založím.“

„Fakt, ještě mám, děkuju, řek bych si,“ pravil Horác.

„Tak nač spěcháš? Člověk by věřil, že tam máš ženskou,“ řekl Ernest s úsměvem.

„Kdybych ji tam měl, nešel bych za tebou.“

„Inu dobrá, dělej, jak rozumíš. Za Jirkou můžeš jít kdykoli, třeba hned zítra během dopoledne.“

„Prima. Řekl jsi mu ale, kde jsem byl půl roku?“

„Řekl, ale je přesvědčený, že to nevadí, a že tě nepokládá za nebezpečného.“

„Tím lépe.“

„Poslechni,“ Ernest si na něco vzpomněl, „tuhle se u nás mluvilo o někom… ty jsi náhodou neznal Káše, toho kýčaře?“

„Předtím ne, ale pak jsem se s ním seznámil.“

„Kde?“

„Tam, u cvoků.“

„Prosím tě…! Vážně!“ Ernest zaváhal. „Já slyšel, že toho dělal spoustu. Muselo se mu vést po čertech dobře.“

„Teď se mu dobře nevede.“

„To je fakt… ono se o tom leccos povídá.“

Horác na něho bystře pohlédl.

„Co se povídá?“

„Něco o těch příčinách, proč se zbláznil. Což je nakonec jeho štěstí. Já o tom dohromady nic nevím…“

„Proč to na mě hraješ, Pavlíčku,“ zabručel Horác.

„Máš pravdu. Já se to dozvěděl od Vendy,“ řekl Ernest rychle. ¨

„Od Vendy Forejtové? Té z Díla?“

„Představ si. Je z toho zoufalá. Chtěl od ní, aby mu dala falešné alibi,“ pravil Ernest. „Je to otřesné. Věříš tomu, že zavraždil tu ženskou?“

„Nevěřím, fakt, Pavle.“

„Tak jsi tedy jediný a možná že taky nevíš všecko. No nic… já bych to teď nerad rozbíral, nedělá mi to dobře na žaludek.“

„Jasně.“

„Pro jeho rodinu to musí být peklo. S manželkou je rozvedený, ale má dceru, což je příšerné pomyšlení.“

„Vždyť to neví,“ zamumlal Horác.

„Víš, to je otázka… byla totiž za Vendou a Venda jí to řekla. S tím alibi totiž.“

„To je strašné.“ Horác všecek ztuhl.

„Vidíš, k čemu já se nedostanu, a potom mám pracovat,“ řekl Ernest. „Na mou duši nevím, čím to je, že cizí maléry jdou ke mně. Toho chlapa neznám, ale Vendu jsem tu měl a byl jsem z toho dost zmatený. Možná že s tou holkou něco napáchala, ale nemá smysl o tom dumat, když se na tom už stejně nedá nic změnit.“

„Máš pravdu jako vždy.“ Horác na něho pohlédl s obavami, čehož si Ernest dvakrát nevšiml, protože už zas věnoval pozornost svému textu.

„A co jinak, jak jsi na tom se zdravím,“ prohodil, nespouštěje oči z překladu.“

„To je všecko fajn, jen mám trochu potíže s hlavou.“

„S tím si nehraj… a vůbec je možné, že by ses líp vyjímal na posteli než coby lapiduch. Malý moment, Horáci… ty už chceš jít? Okamžik, ještě jsem se tě chtěl na něco zeptat,“ zarazil ho Ernest významným tónem.

„Nu?“ Horác na něho pohlédl. „Co bys chtěl vědět?“

„Jestli stožár, čelen a stěžeň je totéž,“ řekl Ernest.

„Stožár a stěžeň ano, kdežto čelen je něco jiného. Pokud mám potuchy, tak čelen je sklápěcí a nese přídní plachty a… zatím ti mockrát děkuju, Pavle.“

„To nic, škoda, že utíkáš, mám tam mně se zdá ještě něco.“

Za okamžik Horác vyšel a Ernest se věnoval dál překladu obtížného textu.

*

Chcete-li se stát topičem, můžete se spolehnout na to, že vás někde vezmou, a chcete-li nastoupit hned, můžete se vsadit, že vám nikdo nebude dělat potíže, naopak vám poděkují. Mezi hledaná zaměstnání pro nevyškolené pracovníky patří vedle topiče celá řada jiných, mezi jinými hubič krys v pražských kanalizacích, noční hlídač (ale ne vždy), a totéž se dá říci o sanitárních zřízencích. Pokud totiž některý vypadne, je to cítit, a jak každý ví, lide marodí stále a každý důchodce se pro tu práci nehodí, je k ni totiž zapotřebí dost značné fyzické síly. Od prvního března byl tedy přijat na jisté chirurgické oddělení nový sanitární zřízenec. Sestry zkonstatovaly, že je nový, pořádně si ho prohlédly, ale jinak si ho nevšímaly. Druhý den řekla vrchní sestra, že se zdá šikovný, což byla maximální pochvala. Po několika dnech si na něho všichni zvykli, a tak byl přijat do zdravotnické rodiny. Školil ho starý pan Tejcil, který se od něho nehnul a cepoval ho od rána do večera. Nový zdravotník se nechal komandovat, ale skutečně — jak řekla vrchní, byl tak šikovný, že se pan Tejcil svým žákem dokonce chlubil. Ale nebyla to jen šikovnost, žák byl přece jenom mladší než učitel a měl, třebaže z dob minulých, sportem vypracované svaly.

Hned první den se však přihodilo něco, o čem se mluvilo — aspoň mezi sestrami. V době oběda se totiž začaly ozývat z jednoho pokoje nějaké hlasité zvuky, pacient tam řval či co, takže to zaslechla jedna ze sester a okamžitě se tam šla podívat. Pacient — ten z psychiatrie, seděl na posteli a řval smíchem. Na druhé prázdné posteli seděl ten nový a také se chechtal. Zeptala se, co i tady vyvádějí; ten nový se přestal smát, ale pan Káš na ni vykulil i oči a znova udělal „hohó“, „hahá!“ a nový začal vysvětlovat, že se směje jemu.

| „Poslyšte, ale pan Káš se nesmí vůbec rozčilovat,“ řekla sestra. Jmenovala se Alena Vaňková.

„Já za to nemohu, že mu to přišlo tak k smíchu,“ poznamenal ten nový, utíraje si oči. „Jenom jsem sem vlezl a…“

„Vy pana Káše znáte?“

„Byli jsme spolu v cvokhausu a Horác to nemoh přenést, že bych byl někde bez něho,“ řekl Káš namáhavě, „představte si, sestři… jenom se na něho podívejte, jak v tom vypadá, hohó…,“ a už se zas otřásal smíchem.

„Ono ho to přejde, Já už jdu, sestři,“ řekl ten dlouhán. Měl vyzáblou tvář, vynikající figuru a bledě modré oči, čehož si sestra Alenka povšimla. Opustila je s poznámkou „povídejte si, ale potichu“, a odešla.

„Ty jsi číslo… buď už jednou zticha, proboha,“ vyhrkl Horác, sotva za ní zapadly dveře.

„Ježíšmarjá… měl jsi mě na to připravit, že tě spatřím coby lapiducha,“ řekl Káš chraptivě. Ještě se jednou, dvakrát zachechtal a pak byl konec, přešlo ho to.

„Kdybych byl věděl, že tě to sklátí, byl bych ti napřed poslal vizitku.“

„A máš vůbec vizitky?“

„Nemám“

„To je ti podobné. Na mou čest, Horáci, ty ses dal sem napasovat,¨že jsem ti psal, že tu budu?“

„Starou belu. Potřebuju peníze, tak aby ses nepřeceňoval,“ řekl Horác.

„A jak jsi přišel právě na tenhle marodinec?“

„Snadno, maje tady známého.“

„Vida, a koho?“

„Urbana.“

„Urbana, u toho jsem byl. Docela slušný chlapík. Tak vidíš, a já jsem si myslel, žes tady kvůli mně. Sakra, to bylo překvapení. Vždyť já krom sester nikoho nevidím.“

„A co bys chtěl, když máš takových pěkných děvčat na výběr.“

„Jo, kamaráde, ty nejsou pro mě. Ono se se mnou nadělá, jako bych byl prominent, a přitom cítím v kostech, že jsem pro ně nějaké divné zvíře.“ Káš se zasmušil. „A já si tak taky připadám. Akorát, dát mě do klece.“

„Hlouposti. Tak co, kdy jdeš na operaci?“

„Už jsem měl jít, ale dostal jsem horečku, a tak zase koumali, od čeho to je. Do minulého týdne jsem ležel na interně, jen si to představ. Ta operace sama je prý prkotina, za tři dny budu fit. Mám solitární kámen, ten mi vyndají a zas mě zašijí, ale co pak, člověče,“ ozval se Káš bolestně.

„Co pak… jednou si to řekneme.“

„Kdy to?“

„Až budeš u sebe v ateliéru a budeš to mít všechno za sebou.“

„Kéž by,“ řekl Káš toužebně. „Kéž by… ale já tomu moc nevěřím“

„Kdo tě bude operovat?“

„Hejdová. To je mladá doktorka, ale fajn. Bere to se mnou tak důkladně, že mám obavu, jestli nejsem vůbec nějaký extra případ.“

„Z toho si nic nedělej. Aspoň máš něco extrovního. A kdy na to máš jít?“

„Řekli mi příští týden, tenhle už to nebude.“

„To jsem si myslel. Dnes už máš pátek, v sobotu a neděli se dělají jen kvaltovky, a nějaký tvůj šutr, to leda že by nevěděli, do čeho píchnout.“

„Nebo říznout,“ řekl Káš a zachechtal se. Jak tu seděl na posteli v rozhaleném pyžamu, se zarostlou hrudí až po hrdlo, vypadal jako chorá opice. „Ale jsou tu machři,“ pokračoval. „To je něco jiného než jenom práškování. Jsou tu sympaťáci, všichni.“

Horác přikývl na souhlas.

„Já už musím jít,“ poznamenal, dívaje se na hodinky. „To víš, jsem tu první den, ještě na to zírám. Ty… nepotřebuješ něco přiést?“

Káš zavrtěl hlavou.

Za chvíli Horác otevřel dveře sesterny, chtěl totiž uhladit nepříznivý dojem, který vyvolal, a tak rovnou zaklepal a vešel. Sestra tu byla, něco právě hledala ve skříni.

„Hele, sestři… nejste namíchaná, že jsme tam tak hulákali,“ začal.

„Ale co by, jenomže ten pacient nesmí mít návštěvy,“ řekla. „To je tak… on je Ruda dost opuštěnej, a tak se mi zdá, že nemůže škodit…“

„Nebojte se… Proč bych to někomu povídala, když se znáte, tak co,“ řekla sestra. Pohlédla mu dlouze do očí. Byla to snědá, malá brunetka s poněkud mopsličím obličejem, ale postavu měla báječnou. Najednou přidřepla ke skříni a něco hledala v dolní polici a víc si ho nevšímala, ale Horáce, jenž ji pozoroval, nějak píchlo u srdce.

Tady by bylo zapotřebí krátce vysvětlit, kde se tu vůbec Horác vzal a co tu hledal. Nazítří po rozmluvě s Vašátkem se Horác vydal za jedním svým známým pinglem, jenž pracoval U Golema, tedy v Maislově ulici, a zevrubně se ho na všechno vyptal. Jeho známý toho moc nevěděl, ale bylo mu známo, že Bohunka chodila také k Lišce, a tam právě seděla v šatně paní Šestáková. Následoval hovor, který tu nebudeme reprodukovat. Horác to se staršími dámami uměl a dovedl dát dýško nebo dárek způsobem, že si z obdarovaného neudělal nepřítele, ba naopak. A tak se usadil u ní v šatně a popovídali si. Paní Šestáková mu řekla, že se s Bohunkou rozkmotřily a delší dobu spolu nemluvily, takže z poslední doby neví dohromady nic. Ale vyložila mu kompletně všechno, co věděla, a značně více, než řekla vyšetřujícím. A tak se Horác dozvěděl — mimo jiné — i o této nemocnici. Bohunka se prý chlubila, že tam má kořena, co ji zbožňuje. Říkala, že si může dát vyoperovat cokoli, třeba i bradavici, kdyby chtěla. A že se nemusí trápit s obvoďákem, protože jí to tam hned zařídí, aby ji vzali. Paní Šestáková to ovšem brala s opravou — Bohunka si totiž ráda vymýšlela. Nemuselo to být nic tak velkého, co tam měla. To mohl být klidně kluk od sanitky. Prosím vás… vždyť ona kecala. A že ji tam vzali — vždyť to se nad ní smilovali, a škemrat uměla vždycky…

Co se týká jeho úvah: nález krve v umývadle byl podezřelý a pro jeho domněnku mluvilo i to, že zraněný pachatel tak snadno unikl pozornosti. Pravděpodobnější bylo, že vůbec zraněn nebyl! Ani zakrvácený, ani zmáčený,… ale čí to pak byla krev?

Rozmluvou s paní Šestákovou v Horácovi uvízl čertův dráp, myslel ovšem na tu podvrženou krev a na různé možnosti, jakým způsobem by si ji vrah mohl opatřit. Muselo to být rychle a bezpečně. Sám na vlastní oči viděl, že se s lidskou krví nezachází nijak přehnaně opatrně. Vybavily se mu zkumavky v jedné laboratoři, kam za někým chodíval, a věru kdyby byl chtěl, byl by mohl kteroukoli šlohnout, aniž by to někdo zpozoroval. Nebo přímo… jestli měl vrah možnost nabrat někomu krev, třeba některému pacientovi? Anebo ukrást láhev z vozíku, kam se dodává před odesláním do laborky? Nebo z lednice? Nebyl si přirozeně jistý, stačí-li vzít krev z lednice nebo musí-li být úplně čerstvá. Myslel si však, že nemohla obsahovat žádné konzervující příměsi. Ano, pokud byla jeho hypotéza pravdivá, nejpravděpodobnější bylo, že to byla krev některého pacienta, který tam tehdy ležel, a to by se dalo zjistit. O pacientech se vedou podrobné záznamy. Ostatně by je mohl sepsat všecky a zjistit, kteří mají stejnou krevní skupinu jako Ruda — dnes už věděl, že má skupinu A. Potom… co potom? Pak by je mohl předat Vašátkovi, aby mezi nimi hledali tu genetickou záhadu. Co se týče genetických výjimek: podařilo se mu v tom směru sehnat informace přímo od pramene. V té vědecké laboratoři se ani nedivili, když jim tam přišel postarší chlapík, jakýsi malíř, jenž prý měl nějaké problémy, má-li vstoupit do manželství. Ale ještě než si ho mohli vyšetřit, chlapík požádal pana doktora, aby mu něco o těch věcech pověděl vůbec a čistě obecně, a protože projevil krom zájmu i inteligenci, pan doktor mu udělal menší přednášku. Jak je známo, v těch vědních oborech pracují nadšenci, ba fandové, a tak se Horác dozvěděl potřebné, dokonce i okolnost, že jedna z anomálií chromozómové vazby se projevuje u člověka nadměrným vzrůstem a dalšími psychofyzickými vlastnostmi. A pomyslel při tom na Rudu…

To byl tedy klíč, podle něhož měl najít člověka, jehož krev se octla čtvrtého prosince v bytě zavražděné pražské štětky. Ostatně, nebylo vyloučeno, že by si někdo vzpomněl, jestli se právě téhož dne něco nestalo, neztratila se či nerozbila nějaká láhev s krví. Přirozeně, jeho úvaha měla slabiny, o kterých sám dobře věděl. Přesto ho dovedla až sem, kde se právě nalézal, a musíme říci, že k tomu přispěl i Kášův lístek, který odsud obdržel, jímž mu sochař oznamoval, že je tady a že si žádá jeho návštěvy; při Horácově známé pověrčivosti je jasné, že to pokládal za „prst“ osudu…

Kdyby se ho byl někdo zeptal, proč se v tom případě tak angažuje, byl by sám hledal těžko odpověď. Nejprostší a nejvýstižnější odpovědi by bylo, ze Horác zkrátka nevěřil, že je Káš úchylný vrah, ať byl jakkoli podivínský a měl třeba úchylnou krev. Připadalo mu pravděpodobnější, že úchylná krev nevraždila a že pachatelem mohl být člověk jinak normální. Káš nebyl operován ani v pondělí, ani v úterý, týden přešel — a nic. Jeho operaci odložili kvůli nějakému dalšímu vyšetřování nebo že měli plno naléhavějších případů — obojí bylo možné. Během dvou neděl se Horác jakžtakž obeznámil se zdejšími poměry a musíme k tomu dodat, že prostředí nemocnice je pro laika něčím velmi sugestivním a že skýtá zážitky, k jakým by byl v životě nepřišel. Ve stínu těchto zážitků mu připadal jeho dosavadní život i jeho kumšt jako něco malicherného, nicotného, ale to se snad přihází každému, kdo se poprvé v životě setká s těžkými případy a stane se svědkem denního boje o záchranu životů. Zní to sice pateticky, ale Horác to přesně tak cítil. Viděl na vlastní oči, jak přivezli zvenčí mladého kluka, z výtahu rovnou na sál, kde ho primář Metelka operoval. Přivezli ho za pět minut dvanáct, vlastně pět minut po dvanácté, protože kluk měl perforaci slepého střeva a zanícenou pobřišnici. Horác viděl, jak na chodbě čeká máma toho mládence… kapesník na ústech, vyprahlé oči, a pořád se nevědělo, jak to dopadne. Až po půl čtvrté hodině dřiny se doktoři vyhrnuli ze sálu, uondaní, bledí, ale spokojení, mezi nimi primář Metelka, takový hřmotný muž s ostře řezanými rysy, a Horác odstoupil stranou a pozdravil ho věru procítěně. O zdejším primáři se tu vůbec vyprávěly zkazky. Když ještě působil na nehodovce, vrazil prý pár facek nedbalé matce, která zavinila, že se její dítě opařilo, postavila totiž hrnec s vařícím prádlem na podlahu a děcko, co si tu hrálo, prý uklouzlo a sedlo si do něho. A když dítě přivezli, primář prý vrazil té matce z každé strany jednu, ale dítěti zachránil život. Aspoň se to o něm vyprávělo. O doktorech se vůbec často vyprávějí historky, zvláště když jde o hrubiána, což Metelka byl. Ale na druhou stranu byl na sebe ras a chodily k němu ty nejtěžší případy, prý takové, jaké jinde nechtěli dělat, prý nejtěžší operace sarkomů a karcinomů, kdy jde stejně jen o nejisté prodloužení života, a Metelka je bral — jak na běžícím pásu. Někdy provedl v operační den čtyři až šest těžkých operací za sebou, což by byl jinému nedovolil, začal v osm a skončil v deset, v jedenáct. Proti takové rasovině byla každá jiná práce dětským vyražením a Metelka také dělal dojem, že si je vědom toho, že ho od obyčejných smrtelníků dělí nějaká magická přehrada. Těžko říci, čím to je, ale nepochybně je tomu tak, že je doktor dán svým povoláním mnohem víc než každý jiný člověk. To byl tedy Metelka. Pravda, týdně sem chodil na vizitu ještě přednosta, kdysi věhlasný chirurg, jenž už neoperoval, ale bez nemocnice nemohl být, a kdykoli se starý pán objevil, bylo to, jako když přichází milovaný monarcha; sestry ho zdravily s úsměvem, pak se o něm mluvilo, vzpomínalo se… prostě, král. To však byla minulost, a současnost nebývá nikdy jen idylická. I mezi doktory — a bylo jich tu pochopitelně povícero, starší, mladší, a ovšem polovina žen, existovaly sympatie a antipatie, zkrátka různé potíže se služebními a mezilidskými vztahy. Tak se Horác dozvěděl od pana Tejcila hromadu drbů: že primář nemá rád Fáru a Fára primáře; že se Fára nedávno rozešel s tou hezkou doktorkou Hejdovou a že kvůli tomu museli měnit celý operační řád; a že tu bylo vzrůšo kvůli jinému doktorovi, nějakému Franzlovi, který odsud nedávno odešel a napsal prý Metelkovi dopis, v kterém pomluvil pana zástupce Havránka. Horác ovšem znal stejně málo doktora Fáru jako doktora Havránka, čímž se vysvětluje, že se o místní intriky zajímal jen minimálně. Doktory potkával spíše jako lidi z Marsu a při každém setkání zapracovala magická přehrada. Měl dokonce pocit, že je obtěžuje, když je nutí, aby si zvykali na nový obličej. Po týdnu si ale zvykli a s panem asistentem — zástupcem Havránkem — se přívětivě zdravili. Byl to sympatický doktor, který už musel mít ledacos za sebou, Horác se totiž o něm dozvěděl, že mu bude napřesrok šedesát, na což věru nevypadal. Vypadal poněkud upjatě, ale Horác měl doktory ze staré školy docela rad a ten chirurg byl asi jedním z nich a cosi trpitelského v rysu jeho úst prozrazovalo, že sám není asi docela zdráv. Havránka vídal Horác často u primáře, byli prý přátelé. Pak tu byl Fára, jenž se choval jako klacek, a šel mu srdečně na nervy. Způsob, jakým chodil, mluvil, přijímal tazatele, byl fouňovský a Horác to jen ztěžka snášel. Jeho vtípky, kterým se sestry vděčně hihňaly, mu připadaly odporné, debilní. Lidem tykal nebo vykal, jak se mu zamanulo, sestrám rovněž. K pacientům byl žoviálně obhroublý, a div mu nelíbali ruce. — Mladé zdejší doktorky si Horác první dny pletl se sestrami, až si uvědomil, že doktorky nosí bílé kalhoty. Jinak byly všechny stejné. Ta malá paní doktorka Hejdová mu byla sympatická hlavně proto, že se rozešla s tím hulvátem.

S Fárou měl Horác začátkem dalšího týdne jakýsi konflikt. Fára, suverén od hlavy k patě, si to přihasil na ženský pokoj, hned nato vyplul ven a rovnou chytil sestru. „Moment, kde je ta pacientka, co čeká na irigoskopii?“

„Není na pokoji?“ vyhrkla sestra Alena.

„Jsem snad debil, že se vás budu ptát, kdyby tam byla? Tak vy nemáte potuchy, kam šla?“

„A ženské to nevědí?“

„Vy jste mi dobrá. Ta sousední je pryč, ono se to všechno chodí někam vybavovat. Dobrá, tak nevíte?“

„Nevím — kdybych se zbláznila,“ řekla Alena.

„Bláznit se nemusíte, ale mohla byste se míň činčat a kecat… prosím vás, nic mi neříkejte,“ Fára se rozkatil, v jeho hlase zazněl pohrdlivý tón. „Vy jste jí měla přece říct, v kolik přijdu.“

„Ta paní je na záchodě,“ promluvil Horác, jenž se k rozmluvě nachomýtl. Náhodou věděl, o kterou paní jde. Byla to totiž taková chudinka, která seděla od rána na chodbě v županu a každému se na potkání svěřovala, co ji dneska čeká.

„No dobře… ale na pokoji není od rána,“ řekl Fára.

„Protože vás chodila vyhlížet už od devíti,“ řekl Horác. „Měla to mít v devět a teď je půl dvanácté.“

„Aha, takže za to mohu já. Vy mi budete předpisovat, kdy mám přijít.“ Fára se otočil na patě a odcházel.

„Nádiva nadívanej,“ ulevil si Horác, zatímco doktor ještě nebyl příliš vzdálen a jistě jeho poznámku zaslechl.

„Zbláznil jste se — to přece nesmíte.“ Alena tu stála zrudlá po kořínky vlasů.

„No tak neměl do vás rýt. Ta ženská tu na něho čeká celá rozklepaná, a když se nepostaví zrovna do pozoru, když si přijde, tak z toho udělá kovbojku.“

„Kovbojku z toho děláte vy.“ Alena se zlobila — a jak se dalo čekat, na něho. „Neměl jste se do toho motat. Mám taky hubu, umím to říct a nepotřebuju, abyste se mě zastával.“

„Já se vás nezastával. Jen jsem mu řek, kde ta ženská je, s dovolením.“

„Ale nemůžete mu to říkat takhle. S doktory se tak u nás nemluví.“

„Vy si s nimi mluvte jak chcete, ale pro mě je to normální fouňa.“

„Já ale nechci, abyste se do toho plet. Nepotřebuju, abyste za mě mluvil,“ řekla dívka rozzlobeně. Byla moc hezká, když se zlobila.

„No dobrá, beru na vědomí.“

Měl vztek, ale brzy na to zapomněl — zavolal si ho pan Tejcil. Oběd, převalilo se poledne, odpoledne, a tu znova potkal Alenu. Potkal ji sice za dnešek vícekrát, ale tentokrát k němu sama přistoupila. „Tak co… ještě se zlobíte?“

„Já… přece jsem se vůbec nezlobil, to vy.“ Zastavili se spolu, hleděla na něho s úsměvem v očích.

„Mně to bylo jen trapné… Fára si teď bude myslet, že s vámi něco mám.“

„To si může těžko myslet. Já už jsem mimo soutěž.“

„Vy?“ bryskně na něho pohlédla. „A proč, jste snad invalidní?“

„Mohl bych být klidně váš táta.“

„To byste si byl musel náramně pospíšit. Poslyšte, holky se mě ptaly… čím vy jako jste?“

„Malíř,“ odpověděl.

„Malíř — a proč tohle tady děláte? Vy se tím malováním neuživíte?“

„To máte různé… občas člověk potřebuje změnit práci. Mně to doporučili doktoři, kvůli nervům.“

„Tak vy máte špatné nervy. Bože, u nás si je nespravíte, u nás je přece tóčo od rána do večera,“ podivila se. „A vůbec, proč se necháváte strkat na noční? Měl byste právo jen na denní nebo na snížený úvazek, jestli jste nemocný.“

„Ale já nejsem nemocný,“ zareagoval. „Na mou čest, dělá mi to dobře. A líbí se mi tady, zvlášť když mám občas tak milou společnost.“

„Poslouchejte, ale s doktory se tak nemluví, jak jste to předved.“

„Příště si dám pozor.“

„Nedáte,“ podotkla, jako by mu viděla do duše. „Vy sem prostě nepatříte… a ono je to poznat.“

„To je mi líto,“ zamumlal a bylo to pravda.

„Totiž, je mi líto, že vy máte dojem, že sem nepatřím,“ opravil se. Hleděla na něho zkoumavým pohledem. Byl si vědom, že ho celou dobu bedlivě pozoruje, ba celý čas, co tu byl, o sobě věděli.

„No a co je na tom. Vy umíte zas jiné věci,“ řekla mladistvě. „Proč by vám to mělo být líto. Strkat vozíky umí každý.“

„Ale jako pan Tejcil ne.“

„To ne.“ Zasmála se — pan Tejcil byl totiž známý sekant.

„Vidíte. Je tu deset let a vydržel to ve zdraví a pacouši taky, což je s podivem. Protože ty kydy, co má…“

Najednou, vprostřed slova ji zavolali a odkvapila. Díval se za ní a líbila se mu velice. Věděl o ní pouze, že se jmenuje Alena Vaňková a že je vdaná. Cítil, že by se měl mít na pozoru, ale byla to hloupost. Nikdy by si nic nezačal — a zvláště s vdanou sestrou, a vůbec už ne tady, když měl rozdělanou jinou slečnu, což bylo ovšem v souvislosti se záležitostí, pro kterou sem přišel.

K dalšímu důvěrnému rozhovoru se sestrou Alenkou došlo při příští společné noční, kdy náhodou, ba zcela výjimečně byl na patře klid. Většinou měly sestry na chirurgickém tolik práce, že je obdivoval a litoval; ale nebraly to tak, převlékaly a ošetřovaly ty ubožáky, jako by to byla samozřejmost A na postoperačním nesměla sestra ani zdřímnout. Na Horáce to všechno silně působilo, jakž ani nebylo možné jinak. Někdy kolem půlnoci bylo všechno tiché, sám neměl co dělat, ale spát se mu nechtělo. Zašel si na sesternu, kde zastihl Alenku samotnou. Seděla si tu, před sebou kafíčko a zrovna si srdečně zívla.

„Chudinko… vy jste mně se zdá ospalá,“ poznamenal.

„To nic není… za chvíli mě to přejde. Chcete taky kafe?“

„Děkuji mockrát, přinesu si vlastní, ale vypil bych si ho s vámi, jestli nemáte nic proti.“

„Jen si to svoje schovejte, dostanete naše.“ Pozoroval zachmuřeně její ladné pohyby. Dostal kávu a dívka ho s tím usadila vedle sebe.

„Děkuju mockrát a zapálit bych si směl?“

„Jen si zapalte, ale kdyby sem někdo přišel, schovejte to,“ vyzvala ho nenucené a sama si vytáhla cigaretu. Škrtl sirkou, ale dívka byla rychlejší, vytáhla zapalovač a sirku žertem sfoukla.

„Teď bych vás měl políbit,“ řekl.

„Jakto, proč byste měl,“ zareagovala naivně.

„Protože jste mi sfoukla sirku, to se dělá. Vy asi ten zvyk neznáte, pročež se vám to odpustí.“

„Vy jste legrační. Poslyšte, smím se vás na něco zeptat?“

„Prosím.“

„Co jste to sháněl u naší Marcely?“

Rozmyslně zamíchal kávu. „Tomu byste nerozuměla, zlatíčko. To je průzkum sociálního rozvrstvení pacientů… dělám to prostě pro vědu.“

„Pro vědu?“

„Spíš jmenovitě pro jednoho vědce, což je náhodou můj kamarád. Je to sociolog, jmenuje se Jiránek a je zaměstnaný na vědeckotechnických informacích, stačí?“

„Já tomu ale nerozumím, nač to může někdo potřebovat.“

„Z toho si nic nedělejte, sociologie je věda budoucnosti a my dva jsme lidé přítomnosti,“ plácl, co mu slina přinesla na jazyk. „S tím si nelamte hlavu. Zkrátka, když se píše nějaká vědecká práce, provádí se k tomu průzkum, něco jako sběr informací, chápete? Ostatně ten průzkum nedělám jenom já, to se provádí ve všech nemocnicích.“

„Ve všech… a co vlastně?“

„Co… vybere se určitá omezená doba, v našem případě jeden týden, a zkoumá se, kolik pacientů kde leželo, z jakých byli sociálních skupin…“

„Ale vy jste prý chtěl u všech krevní skupiny.“

„Já jsem to nechtěl, ale Jiránek to potřeboval,“ odpověděl neochvějně.

„A ten týden jste si vybral sám?“

„Ovšemže ne.“

„Mně to připadá trochu prdlý,“ řekla sestra Alenka upřímně, což ho rozesmálo.

„A víte, že mně taky? Inu, my jsme dva vědci na baterky. Mám jenom obavu, že už to ví celá nemocnice,“ dodal — a věru že právem. „Řekněte, komu všemu to slečna Marcelka mohla vykládat?“

„Prosím vás… tady je každý zvědavý… a musela se přece dovolit paní Volné, jestli vám to smí dát Máte to od toho pana Jiránka písemně?“

„Mám, samozřejmě.“

Málem na něm vyrazil studený pot. Měl sice doma pár úředních dopisů s tištěnou hlavičkou uvedené instituce, ale k vyslovenému podvodu se neuchyluje rád nikdo a zdálo se to předtím tak snadné. Mimochodem, Marcela se jmenovala křestním jménem jedna ze dvou zdejších administrativních myšek; starší tajemnice, jakási paní Volná, vypadala příliš energicky, a tudíž si vybral tu druhou. Dvořil se jí při každé příležitosti, a tak se dozvěděl, že se zajímá o hudbu a malířství — a která inteligentní pražská dívka se nezajímá o hudbu a malířství. Zkrátka, bylo to zlatíčko, a když jí před několika dny přinesl jeden svůj grafický list, načisto změkla, a tu ji požádal o maličkost pro svého přítele sociologa. Jak už bylo řečeno, dívka byla ochotná a vypadalo to všechno velice jednoduše.

„Bojíte se, aby z toho nebyl průšvih?“ zeptala se, upírajíc na něho černé oči.

„Vůbec ne. A mé věci si už vůbec nepřipouštějte, jestli nechcete, abych si dělal výčitky.“

Zasmála se. „Vy si o sobě musíte hrozně myslet, že máte hned špatné svědomí.“

„Vypadám tak sebevědomě?“

„Právě že ne,“ řekla s rozmyslem. „Ale to může mýlit. Vy asi nejste takový, jak vypadáte.“

„A jak vypadám?“

„No, jako takový idealista. Člověk by řek, že nerozumíte reálnému životu.“

„A vy mu rozumíte?“

„Bože, já jsem praktická holka. To víte, že kultuře nerozumím jako třeba Marcela.“

„Vy jste blázínek.“ Tedy proto se o něho zajímala, asi proto, že si myslela, že jede po Marcele, ale zahřálo ho to u srdce, cítil se polichocen. „Prosím vás, čemu se říká kultura, to je většinou hloupost,“ pravil vážně. „Všechno moje malování nevyváží to, co vy tady uděláte za jeden den.“

„Jenom nekecejte…,“ ozvala se nevěřícně.

„Mluvím vážně, fakt, čímž ale netvrdím, že malování není pro malíře opiát. Vězí to všechno v něčem jiném. Jak bych vám to vysvětlil — třeba takhle: malování mělo původně smysl magický, nikoli jen estetický. Člověk se chtěl dobrat něčeho za… získat si přízeň duchů, nabýt nadpřirozených sil, chápete? Malováním se kořil božstvu, také se eventuálně mstil nepřátelům, zajišťoval si kořist… slyšela jste někdy o malbách v Altamiře? Ležel v díře v takové jeskyni… na mou duši, ležel tam jak v hrobě na zádech a maloval nad sebou bizony. A dneska si ověšujeme kvartýry takovými čtverci v rámech, pomalovanými kdejakým nesmyslem, anebo to může být i fajn,“ připustil, „ale proti tomu lovci, co tím zaklínal kořist, je to bezzubé… zkrátka na nic.“ Pohlédl na ni omluvně za delší řeč. „Nikdo za to nemůže, ale tabulová malba je dost nesmyslná věc,“ dodal.

„A to říkáte, když jste malíř?“

„Právě proto. Podle mého názoru navršila moderní doba kumštýři tolik překážek, že je nemůže vlastními silami zdolat. Víte, umění by mělo být anonymní. Mělo by sledovat vyšší skutečnost a nemělo by mu jít jen o krásu… to máte jako se štěstím. Štěstí se nedá hledat, to se může jen přidružit jaksi bokem, ale v zásadě musí jít o něco jiného.“

Cítil, že formulace není správná a zmocnil se ho nepříjemný pocit. „Vy se na mě tak díváte,“ podotkl.

„Nač myslíte?“

„A nebudete se mi smát?“

„Toho bych se neodvážil.“

„Lidi tady o vás říkají, že jste něco měl s tou štětkou… víte s tou, jak se vyšetřovala ta vražda.“

„Aha, rozumím, to asi proto, že jsem se na ni zeptal,“ řekl s úsměvem. „Dívko milá, kdybych s ní byl něco měl, asi bych o ní zbytečně nemluvil, nezdá se vám?“

„Ale znal jste se s ní,“ konstatovala.

„To je pravda a chcete-li už vědět odkud, tedy… byli jsme oba jeden čas v Bohnicích.“

„A proč jste tam byl vy?“

„Inu, přestal mě nějak těšit svět.“ Zvedl se. „Děkuju za kafíčko a za vlídné přijetí.“ Když ji opustil, byl nervózní, jednak kvůli té „průzkumnické“ záležitosti a pak… byl si vědom, jak silně na něho to děvče působí. Děvčetem už nebyla, a to je nebezpečné, když cítíte, že působení je vzájemné. Horác byl vsak v tom směru naivní jako každý muž, myslel si totiž, že všecko záleží jen a pouze na něm.

Noc však neproběhla tak klidně, jak se zpočátku zdálo. Od dvou hodin bylo živo, přivezli totiž nějaký naléhavý případ, který musel být okamžitě operován, a někdy před třetí hodinou zas jeden starý člověk umřel. Toho dědečka bylo nutné hned odvézt a uvolnit jeho postel, a protože páni zřízenci, co chodí jen k tomuto účelu, nebyli zrovna k maní, požádala lékařka Horáce, aby mrtvého přeložil na vozík a odvezl ho dozadu, než si pro něho přijedou. Musíme říci, že to Horác zvládl dobře, ale měl pocit, že se mu tvář toho dědečka a jeho špatně poddajné údy navždy vtiskly do paměti. Bylo mu zkrátka dosti všelijak, a když to bylo odbyto, šel si zakouřit a odebral se k tomu do ústraní. Zalezl si k vozíkům na samý konec chodby, kde seděl a pokuřoval, a tu ho našla Alena. Co mu povídala, bylo věru konvenční, ale mateřsky utěšující. „Co tu děláte… jéje, vy kouříte… taky bych si dala… z toho si nesmíte nic dělat, takové věci se přihodí.“ Přisedla si a vzala si od něho cigaretu, rozškrtl sirku — a vtom ji Alena sfoukla. Naklonil se k ní a zlehka ji políbil na tvář. A vtom, těžko říci, kdo začal, se objali. Tiskl ji k sobě, objímal ji a líbal. Ba, nebýt toho těžkého zážitku, nebylo by k tomu asi došlo, ale blízkost smrti na lidi tak zpravidla působí, že si padnou do náruče. Její tělo se v jeho objetí poddávalo, cítil, že ještě chvíli a špatně to dopadne. Pak zaslechli nějaké kroky a pustili se. Kroky zašly. Našel opět svůj hlas a zamumlal, „ty jsi báječné děvče“. Položila mu prst na ústa, vstala a šla potichu napřed. Za vozíky byla místnost pro zřízence, které se říkalo „u Tejcilů“ a zřízenci tu měli odpočívárnu. Šel za ní, ztráceje pochopitelně zbytek rozumu, který v něm držel výstražný prst. „Zakouříme si,“ zašeptala a sedla si na nepohodlné vysoké lože, pak si to rozmyslela a sedla si na zem. „Máš cigaretu,“ zašeptala.

Přisedl na zem k ní a za okamžik ji držel v náručí, všecek se chvěje… Zjistil, že toho má na sobě jen maloučko, a tak činil, co by byl učinil každý muž na jeho místě…

Tady se většinou dělá dlouhá pomlčka, zač vděčíme staletým tabu kolem věcí lásky, ale je jisté, že by se o tom dalo napsat mnoho, protože žádné objetí není stejné, a zas naopak, jde pořád o tutéž věc, ať už se lidé znají pár dní nebo několik let. Pan Resler by byl o tom řekl, že ta síla, která pudí muže a ženy k sobě, aby dělali přesně to, co se právě stalo, je samozřejmě duchovní síla, kterou člověk může použít — ovládne-li ji, i k jiným věcem, kupříkladu k nazírání do jiných světů. Není ovšem tak čistá jako jiné duchovní síly, jejichž pomocí se člověk v dětství učí chodit a mluvit, a co z nich ušetří, je nejbezpečnější základ pro jeho duchovní růst, protože tyhle síly ho nezavedou na scestí.

„Tak co, jak se vám u nás líbí,“ oslovil ho docent Urban, když ho Horác pozdravil. Urban se náhodou objevil nahoře a potkali se s Horácem na chodbě. Byl to dlouhý, prošedivělý brunet se čtverhrannou, namodralou bradou a Horác o něm slyšel, že je velký dříč a že snad v nemocnici i spí. Sídlil dole v rentgenologickém, kde sedal mimo službu v archívu, který používal jako svou pracovnu. Horácovi byl sympatický, ale cítil k němu ostych jako vůbec k lékařům, najmě k těm, kterým se cítil zavázán. „Líbí, je to tady fajn.“

„Nechcete se na mě přijít podívat?“ vyzval ho rentgenolog. „Přijďte třeba dneska, sedím tu až do večera. A jak se vede vašemu příteli sochaři?“

„Dobře,“ zkonstatoval, že se o jejich kamarádství asi všude ví. „Jenom je nervózní, že se pořád nic neděje.“

„Tak ho uklidněte.“

Koneckonců nebylo Rudu proč uklidňovat, důvod odkladu operace byl zřejmý, pořídil si totiž lehké nachlazení s rýmou. A Urban se tu s některými doktory přátelil a chodil sem za nimi, takže nebylo divu, že o zdejším oddělení všechno ví. Vůbec, Horác na něm pozoroval, že se rád předvádí jako mág, prostě jako výborný psycholog, před nímž se nic neutají. Byl to ale znamenitý vědec — aspoň Ernest si ho cenil, a k němu byl od začátku velice laskavý.

A tak ho přišel Horác opravdu ještě týž den navštívit a našel ho v jeho archivním budoáru. Urban to tu měl zařízeno dosti bizarně, byly tu porůznu vystaveny různé maskoty a výtvarné podivnosti, které dostával darem od svých pacientů-výtvarníků, zkrátka — bylo v tom kousek snobárny, ale Horác uhadoval, že má Urban umění velmi rád. — Bylo už po páté, když Horác zaklepal na dveře a vešel. Rentgenolog seděl za stolem a něco si psal a jakmile Horáce uviděl, jen na něho kývl a pokračoval ve psaní. „Dobrý den, pane docente… naklusal jsem za vámi, jak vidíte,“ řekl Horác.

„Hačněte si u mě. Vidíte, ta medicína je papírová věda,“ poznamenal Urban ohledně svého psaní. „Čerti vědí, co je k tomu potřeba papírů.“

„To máte u všeho. Nakladatelští redaktoři taky pláčou.“

„A pročpak by plakali?“

„Taky kvůli papírování kolem autorů.“

„Aspoň že ty autory nemusejí léčit. U nás je to hrůza, že musí být na všechno papír. Já jsem zavilý nepřítel byrokracie,“ pravil Urban způsobem, jako by s ním polemizoval. „Vy naštěstí jako umělec s tím nemáte co činit.“

„To se jen tak zdá. V tomhle světě se tomu nedá uniknout.“

„Myslíte? Můžete mít pravdu. Ale poslyšte, nemáte vy k tomu papírování vztah?“

„Vztah, jako k tužce a k papíru?“ zeptal se Horác, nechápaje.

„Ale houby, zaslech jsem totiž něco, že zatěžujete naše síly zbytečnou administrativou,“ poznamenal Urban s úsměvem od ucha k uchu.

„Aha, už to chápu, někdo vám vykládal o tom průzkumu,“ pravil Horác spěšně. „Jeden kolega sociolog píše nějakou kravinu… potřebuje na to ale průzkum po nemocnicích, a já mu blbec slíbil, že mu dodám nějaké údaje. Mrzelo by mě, kdyby se v tom něco hledalo… skutečně, o nic nejde.“

„Dobrá, já vám přece nic nevytýkám, víte, jenom mi to připadá nějak nevědecké.“

„To já nemohu posoudit, nejsem sociolog.“

„Pardon, přece rozeznáte krevní skupinu od sociální. To jsou přece zcela různé klíče, neřku-li už to prapodivné časové vymezení. Vy jste měl zkoumat pacienty z prvního týdne loňského prosince?“

„Z první poloviny.“

„A druhá se zkoumá někde jinde, co? Poslouchejte, Horáci, my doktoři sneseme všechno, jen z nás nedělejte idioty. Co v tom vězí? Jen se mi vyzpovídejte, já vám hlavu neutrhnu.“

„Na mou duši, pane docente, asi jsem to reprodukoval nepřesně, ale skutečně jsem to chtěl pro Jiránka. Přejete-li si, přivedu vám ho osobně, ať si to mizera obhájí.“

Urban na něho pohlédl nevyzpytatelnýma očima, těžko říci, jestli se Horácovi podařilo ho zviklat. „Dobrá, přiveďte mi ho někdy, rád si to s ním proberu. Mimochodem, s tím panem Kášem se znáte dobře, tuším… dlouho se znáte?“

„Ani tak dlouho ne, seznámil jsem se s ním letos v lednu.“

„To je zajímavé.“

„Mohu se vás něco zeptat, pane docente?“

„Prosím, ptejte se.“

„Předpokládám totiž, že se to asi ví, ale v případě, že jste o tom neslyšel, vás prosím, abyste o tom nikomu…“

„Ale jděte. Spolehněte se, u doktora je to přece samozřejmost“

„Jde totiž o něco dost vážného a týká se to právě Rudy Káše,“ řekl Horác odhodlaně. „Chtěl jsem se vás zeptat, jestli víte, co tomu předcházelo… Ruda totiž přišel na zdejší chirurgii z psychiatrie, a předtím…“

„Inu, vím o tom, jestli máte na mysli, že byl vyšetřován,“ řekl rentgenolog. „Hned jsem si myslel, nač narážíte.“

„Ale on nic neudělal.“

„To předpokládáme… samozřejmě. Nikdo ho nepodezřívá a vůbec… ani se o tom neví.“

Urbanova reakce však Horáce nepřesvědčila, naopak se utvrdil, že se věří opaku.

„Myslíte, že se o tom vůbec neví? Vy jste to přece také slyšel.“

„Myslím, že to ví jen málo lidí,“ pravil Urban uvážlivě. „Lékaři budou asi informovaní, ale personál rozhodně ne, tedy si dejte vy pozor, ať zbytečně nemluvíte.“

„Mně ale nejvíc záleží na vás a mám strach, že vy tomu věříte.“

„Já? Jděte k šípku, člověče, mám svých starostí dost, ještě se budu zatěžovat s tím… dejte pokoj. Mimochodem, jak to vypadá s vámi?“

„Jsem v pořádku.“

„A co po dušičce? Berete ještě diazepam?“

„Pořád dva denně.“

„To je dobré, ale musíte se nám držet, abyste zas do něčeho nesklouzl. A co váš přítel sochař, jak ten je na tom po psychické stránce?“

„Byl dost špatný, to je fakt, ale už myslím, že se z toho dostává.“

„Hm… to je dobře. Je to zvláštní typ, že ano.“

„To je fakt, je trochu zvláštní.“

„Vy asi budete znát jeho rodinné poměry. Slyšel jsem, že má dceru…?“

„Ano, dvacítku, studuje filozofii.“

„A kolik jemu je let?“„Něco pres čtyřicet.

„To byl na tehdejší dobu mladým otcem. Dnes je to běžné…“

„Máte pravdu, dnes je to normál.“

„A co ta dcera — navštěvuje ho?“

„Ovšem, jsou spolu v dobrých vztazích. Vůbec, ta holka je mu náramně podobná,“ řekl Horác, zkoumaje Urbanův výraz. „To bývá, samozřejmě — podobnost u dcer na otce,“ řekl Urban s jakousi chápavou starostlivostí, že si Horác řekl, sakra, ty to víš. I on sám už tušil pravdu o Kašově neplodnosti. Bylo to součástí informace, kterou získal přímo u kovářů. Ta výjimka, o kterou u něho jedině mohlo jít — při nadměrném vzrůstu, jakýsi supermasculinní typ, ta výjimka znamenala neplodnost. Yveta nebyla Kášova dcera. Ale jestli Urban ví o té výjimce, pak zaručeně věří, že je Ruda vrahem.

„Pane docente… Káš je ale zaručeně nevinný. Všechno je to omyl, náhodná shoda.“

„Ovšem, ovšem.“

„Jednou se to potvrdí, ale zatím bych vás moc prosil… mně totiž na tom záleží, co vy si myslíte.“

„Ale prosím vás… s čím se to znepokojujete, to je přece hloupost. Ostatně já o tom všem nic nevím a ani vědět nechci. Nu… a neutrpí tím vaše umění, když jste přesedlal na manuální?“

„Myslím, že ne.“

„Tak výborně. Poslyšte, kdybyste něco potřeboval, víte, kde jsem, klidně za mnou přijďte. Prozatím na shledanou a buďte zdráv.“

Horác vyřkl uctivý pozdrav a za okamžik se octl venku. Měl z toho zamotanou hlavu, ano, dělalo mu starosti, že se jeho „průzkum“ donesl až k Urbanovi, a Urban tomu nevěří, je příliš chytrý, aby mu tu pohádku spolkl. Ale pak by se mohl snadno dovtípit, oč jde… Snadno…? Snadno snad přece ne. Není ale vyloučeno, že by z toho mohla vzniknout nepříjemnost. Teď aby skutečně dodal nějakého „Jiránka“, ale kde ho vzít, proboha. Ledaže by požádal o pomoc Ernesta, a Pavel je dost špatný herec.

Byl však přesvědčen, že je jeho metoda správná a podle jeho názoru i vědecká. Napřed chtěl některá Áčka vyloučit. U některých pacientů by si Alena třeba vzpomněla, jak vypadali. A u těch zbývajících by měl zjistit, jestli někomu z nich nebrali krev… a větší množství krve, čtvrtého prosince ráno. Měl by si možná zkusit namluvit slečnu z dokumentačního, ale při té myšlence se v něm všechno vzpříčilo, byl právě teď monogamní až hrůza. S Alenou spolu mluvili minimálně, ale kdykoli šli kolem sebe, aspoň se dotkli, otřeli se o sebe ramenem nebo se chytili za ruku. A pokaždé se mu rozbušilo srdce. Vůbec — v jejich vztahu bylo málo mluvného, byl převážně tělesný, ale pro pravého muže, jakým byl i Horác, je takový vztah obzvláště silný. Byl si vědom toho, že musela mít mužů spoustu, když vzpomínal na to, s jakou odvahou a samozřejmostí se mu oddala. Bylo to ovšem sladké a bezprostřední. A při té vzpomínce po ní velmi zatoužil.

*

„Vidíte, tak jste se přece dočkal, pane Káš,“ řekla ve čtvrtek ráno stará sestra Klepáčová, která sloužila v nemocnici už dvacet let. „Už jste si říkal, že vás nechtějí, viďte. Tak dneska nebude žádné papkání, zato čurat můžete, jak chcete,“ paní Klepáčová se vyjadřovala po sestersku a nic sprostého v tom přirozeně necítila, „no, aspoň si to odbudete a budete zase jura.“

„Budu moci jíst cokoli?“ zeptal se Káš s úsměvem.

„To jsem věděla, že máte sliny. Samozřejmě že budete moci jíst nedietně, ale opovažte se, pustit se do toho dřív, než vám dovolí pan doktor. Lidi si totiž myslí, že mohou debužírovat, sotva je pustíme, a chyba lávky. Takový blbec, že to tak řeknu, přijde domů, oslavuje, spapká vepřový řízek se salátem, k tomu nějaké to pitíčko a my ho tu máme hned zpátky.“

„No co, sestři, aspoň se poměl.“

„Poměl, poměl a že my se s tím nadřeme, to je jiná věc.“

„Vy byste mu zkrátka přiznala právo se pomít, jenom kdyby na to chcípl.“

„Inu, kdyby chcípl, je to jeho škoda, a ne naše, uznejte. To on ať si spočítá, jestli mu to stálo za to.“

„Někdy dobrá večeře za to stojí. No řekněte, co má člověk na světě než ten žvanec.“

„Bože, vy jste nějak hladový,“ řekla paní Klepáčová soucitně. „Já si musím vyšetřit, jak to s vámi je… jestli přijdete na řadu až zítra, třeba vám ještě dovolí pojíst.“

„Ba ne, sestři, já jsem plánovaný na čtvrtou.“

„Ale může z toho být zítřek. Jako byste nevěděl, co toho tady je… na sále se to protáhne a budete zas přeložený.“

„To by mě otrávilo,“ řekl sochař. Měl nažloutlou nemocniční barvu, ale jinak se zdál čilý, a na stolku měl právě odloženou knihu, kterou četl.

„Inu, taky byste to musel vydržet, vždyť vám není zle,“ mínila sestra.

„Máte pravdu, ale dnes jsem na to duševně nachystaný.“

„Však byste se nachystal znova, kdyby to muselo být.“

„Ba, ale dneska bych si to rád definitivně odbyl,“ řekl Káš.

„Však si to odbudete. Probudíte se tady na pokoji, možná, že se poblejete,“ řekla sestra, ani v tom úkonu neviděla nic zvláštního, „ale budete to mít z krku. Že byste se nebál… takový starý mužský,“ řekla jakoby v odpověď na jeho zamyšlený pohled. „Na mou duši, sestři, já se nebojím, naopak se těším.“

„Na to chlastání potom, však já do vás vidím,“ a zahrozila mu prstem. „Žádný mužský se netěší na nic jiného než na chlast.“

„Ale na něco jste zapomněla, sestři.“

„Samozřejmě, vy se ještě cítíte a co byste se necítil… jen s tím pomalu.“

„Pomalu, to říká každá.“

„Vy jste ale starý sprosťák,“ řekla sestra s potěšením. „Hladem mu lezou oči z důlků, a ještě myslí na takové věci.“

„Tak nač myslet, sakra… já nemám nač myslet, můžete mi věřit.“

„A co rodinka?“

„Rodinka se na mě vybodla… ale poslyšte, sestři, kdyby se tu zastavila taková černá holka, ona je na mě podobná…“

„Vaše dcera?“

„Já jsem jí ale napsal, ať sem neleze, dokud to nebudu mít za sebou, no ale kdyby se tu náhodou objevila…“

„Samozřejmě, když ji pustějí nahoru, o nějakou minutu nebude tak zle,“ řekla sestra. „Vidíte, sám ji zaženete a pak si stěžujete. Vy jste z té operace přece jenom ňáko nervózní. Zbabělý jako mužský.“

„Copak jsou muži zbabělí? Nepozoroval jsem.“

„Zato já ano. Ženská se sebou jakživa tolik nenadělá a nemá tolik strachu. Takové to je… ženská se o sebe tolik nebojí.“

„Nejspíš nemají ženské co ztratit jen své okovy,“ zažertoval Káš. „Já ale taky nemám co ztratit, tak byste mě měla pasovat na ženskou.“

„Bože, vám to dneska mluví. Hlavně že nemáte teplotu.“

„Zato hlad,“ pravil sochař.

„Copak hlad, ten si mějte, to je zdravé,“ řekla sestra. „Buďte tady hodný a ne abyste si něco papkal ze šuplete.“

„Vy jste fajn… co bych já měl v šupleti, ani mizerný keksy tam nemám. Přijďte se zase na mě podívat,“ ozval se, když odcházela. Osaměl, zvrátil hlavu dozadu na polštář a chvíli hleděl do stropu, ale potom sáhl po knize a ponořil se do čtení.

Den pokračoval. Káš oběd nedostal, pouze čaj, což bylo znamení, že na něho přece dneska dojde. Krátce po poledni se u něho zastavila chirurgyně Hejdová, velice pohledná mladá blondýnka, před níž pociťoval jakýsi mužský ostych, líbila se mu totiž jako žena.

„Jste nervózní?“ zeptala se ho.

„Ani za mák, paní doktorko. Dal bych sice přednost jinému druhu společenského styku…,“ zamotal se do fráze, ale nepovzbudila ho, takže přestal vtipkovat.

„Cítíte se dobře.“

„Ano, naprosto.“

„Hlava vás nebolí.“

„Ne, paní doktorko, břicho taky ne, tak nevím, jestli vás neobtěžuji zbytečně.“

„To musíme my vědět,“ řekla s profesionálním úsměvem.

„Kdy přijdu na řadu?“

„Nejspíš kolem půl páté.“

„Proč tak pozdě?“ vyhrkl.

„To není nijak pozdě, pane Káš. Chcete-li to mermomocí vědět, máme před vámi jednu složitější operaci.“

„Složitější než jsem já?“

„Ovšem, to se nedá ani srovnat. Už jsem vám přece jednou řekla, že u vás jde o jednoduchý výkon.“

„A kdy budu smět jíst?“

„Po operaci dostanete samozřejmě jenom tekutou stravu a postupně se vám strava upraví.“

„Děkuju vám mockrát, paní doktorko, za všechno,“ zabručel Káš, podávaje jí obálku, kterou vylovil z rozečtené knihy. „Já ani nevím, jak bych vám to…“

„Ne, to si nechte.“

„Já jsem vám hrozně zavázaný a…,“ skutečně se podivil, že doktorka nechce přijmout peníze. Na jednu stranu ho to potěšilo, prachy jsou prachy, ale na druhou stranu byl zneklidněn. „Tak já se vám revanšuju jinak. Mám… věnuju vám nějaký svůj originál.

„S tím si nelamte hlavu,“ řekla doktorka Hejdová vlídně. „Hlavně že se cítíte dobře, prozatím tedy na shledanou.“ Odešla. To je ale divné. Káš byl proniknut silným pocitem vděčnosti, ale nemohl pochopit, proč si nechtěla těch pět stovek vzít. Stejně je to hloupé, mít tolik peněz u sebe, nejspíš by si je měl u někoho schovat.

„Vem si ty prachy k sobě,“ řekl Horácovi, který se u něho zastavil odpoledne ve čtyři hodiny. „Ona je nechtěla. Buďto je nenormální… nebo já nevím, co v tom je.“

„To je jedno, dáš jí potom koňak.“

„Nebo plastiku. Nějak to už vyřešíme. Spořitelní knížku si nech u sebe i s prachama, člověk nikdy neví, co se může stát, když je v limbu.“

„Já bych se o prachy nebál, sestry jsou fajn.“

„Taky se o prachy nebojím. Budu jen rád, když budeš mít tu knížku u sebe ty. Podívej se, ty mi ručíš za to, že všechny peníze dostane Yvča, kdyby náhodou něco.“

„Už zase dumáš o závěti?“

„Pravdaže. Víš, já jsem sice Yvče napsal, aby si nedělala násilí a nechodila sem, ale je mně divné, že nepřišla. Musíš ji v každém případě přimět, aby si ty prachy vzala, kdyby náhodou…“

„Neblázni, kamaráde.“

„Co bych bláznil, povídám ti jenom, až s ní budeš mluvit, abys jí řek, že jsem na ni vzpomínal, a aby se někdy ukázala. To snad není problém, že jo.“

„Ovšemže ne,“ pravil Horác. Až na to, že to problém byl, a sám už tušil, proč Yveta nepřišla. Tady se musíme zmínit o jedné věci, o které dosud nebyla řeč, že totiž Horác navštívil před několika dny jistou Ernestovu známou, totiž Vendulku Forejtovou, a že mu při rozmluvě s ní — ačkoli to byla rozmluva náramně přátelská, vyrazil studený pot. Paní Forejtová totiž patřila k těm ženám, které v nejlepším úmyslu a z netrpělivého nutkání nadělají peklo… Paní Forejtová tedy Yvetu informovala prakticky o všem. Neřekla jí sice, že její otec je vrah, ale jako by to řekla, když jí pověděla o Rudově telefonátu a o tom, jak byla kvůli němu zoufalá. Proč to řekla právě Yvetě, ví bůh… snad měla vůči Rudovi špatné svědomí a myslela si, že by se to Yveta mohla dozvědět odjinud. Ať už to bylo jakkoli, Yveta od ní odešla prý vcelku klidná; paní Forejtová aspoň nechtěla uznat, že udělala chybu. Horác tedy věděl, že Yveta nepřijde, ale co netušil, že Yveta dostala doma záchvat pláče a její matka jí svěřila — v zájmu jejího klidu, i poslední tajemství, že totiž Káš není jejím otcem. Ano, nemá proč plakat… jde totiž o cizího člověka, který ji sice vychoval, ale jinak byl… brutální, patrně duševně zatížený, což ji nemusí trápit, protože s ním nemá nic společného. To byla tedy situace, v jaké Káš očekával svou dceru, a Horác byl přesvědčen, že se zklame; to děvče už za ním nikdy nepřijde.

„Tak jí to vyřiď,“ pravil Káš, upíraje na Horáce oči. „Nezapomeneš?“

„Nezapomenu. Ty, Rudo, nepřeceňuješ tu operaci? Vždyť o nic nejde.“

„Sakra, mysli si, co chceš, už jsem ti přece povídal, že se nebojím, naopak budu rád,“ pravil sochař. „Mám ti ale takové pocity…“

„Jaké?“

„To bych ti těžko vysvětloval. Zvláštní. Co chvíli se v paměti přenesu do moc dávný doby, kdy mi brali mandle, a je ti to tak živé, že se mi z toho až motá palice. Buďto jsem sklerotický, nebo se se mnou něco zvláštního děje, ale není to nepříjemné, to bych lhal.“

„Tak nač si stěžuješ,“ řekl Horác. „Zatím buď zdráv, zítra mě tu zase máš, ať se ti to líbí nebo ne.“

„Jen se mi zas nepředváděj coby zdravotník, jinak mi popukají švy,“ řekl Káš. „Na viděnou, umělče.“

„Ahoj, skulpturisto.“

Před pátou hodinou byl Káš stále ještě na pokoji, protože sál stále ještě nebyl volný, ale sestra ho ujistila, že si to dnes určitě odbude, jen klid a čekat. Káš už nečetl, byl totiž na operaci nachystán duševně i fyzicky, mluvit neměl s kým, tak jenom ležel a co chvíli se podíval na hodinky. Náhle cosi zaslechl, dveře se otevřely a dovnitř vstoupila Yveta. „Ale jen na moment,“ slyšel sestru Klepáčovou, nato Yveta přistoupila k jeho loži a Káš pohleděl na její bledou tvářičku. Neměl přirozeně potuchy, co boje ji tato návštěva stála, a kdyby byl věděl, co se mezitím odehrálo, těžko hádat, jak by byl reagoval, buďto by se byl zhroutil, nebo rozzuřil. Ale takto se na ni jen přátelsky ušklíbl, jak měl ve zvyku.

„Tak vidíš, koťátko… přece ses ukázala u smrtelného lože svého zhýralého otce,“ zažertoval. „No nic, je to od tebe fajn.“

„Jak ti je,“ vydechla Yveta.

„Ale dobře. Připadám si jak v čekárně. Nebo počkej, jak v hale v Ruzyni. Z povětrnostních důvodů Bratislava nepřijímá, čekejte na další zprávy. Vůbec… jak je venku?“

„Zima.“

„Zima, když je jaro? To je skandál. Na mou duši, vypadáš nějak zmrzle. Nejsi nastydlá?“

„Ne … nejsem. A tobě je slušně?“

„Bože, vždyť už jsem ti to povídal. Se mnou se nic neděje, ale ty jsi nějaká chuděra… nestalo se ti něco?“

„Ne, skutečně ne… měla jsem jen… takový strach.“

„Že tě sem nepustí? Tady jsou sestry hodné, těch se bát nemusíš. Jdi, že bys měla strach o mě? To nemyslíš vážně.“

„Fakt, měla jsem… mám o tebe strach,“ řekla Yveta pevně. Ve snu si nepomyslela, že mu právě to řekne, vždyť sem šla s myšlenkou, že je to cizí člověk, s kterým už nemá nic společného, ale sotva se na něho podívala, věděla, že je to marné. Nikdy, nikdy jí nemůže být cizí a nikdy tomu neuvěří, že něco spáchal, i kdyby četla jeho rozsudek. A teď polykala slzy, měla jich plné oči a nos… kapesník… samozřejmě ho nemá.

„Tumáš, ty huso,“ zabručel Káš, podávaje jí svůj. „Co brečíš, Yvušo… no tak, co to má za cenu? Vždyť to není o nic horší, než kdyby mi trhali zub. Pamatuješ se, jak jsem byl s tebou jednou u zubaře a jak jsi tam ječela?“

Přikývla, ano, pamatovala se na to dobře, bylo takových věcí, které nemohla nikdy zapomenout. Byla blázen, že si myslela, že se to dá škrtnout jen proto, že ji měla máma náhodou s někým jiným. Yveta totiž silně pocítila, že jí do toho druhého nic není, i kdyby se s ním seznámila — jak zamýšlela.

„Tak už běž, zlato, ať se na nás nenafrfňají, že mi tu sedíš před operací. Jsi ta nejpitomější holka, jakou jsem kdy měl, ze všech, co jsem mohl někde zplodit,“ řekl Káš. „To víš, holka, mužský nikdy neví, jestli mu někde po světě nechodí ještě nějaký potomek, o kterém nemá zdání. Ale co, pro mě jsi dcera jedině ty, i kdyby mi to některá dala písemně, že to má se mnou. Ty a žádná jiná.“

„A pro mě jsi ty táta,“ zašeptala Yveta.

„To bych prosil, však jsi také po mně ledacos zdědila, doufejme, ze ne to nejhorší.“

Yveta se k němu naklonila a políbila ho.

„Ty jsi mazel,“ zabručel Káš dojat. „Doufám, že ode mě nechytíš rýmu nebo něco. Běž, běž, však zas přijdeš, až to budu mít za sebou.“ Do pokoje vešla sestra Klepáčová a Yveta před ní utekla tak rychle, že zapomněla i na pozdrav.

„Propána, vždyť se mě nemusela lekat,“ řekla sestra. „Vaše dcera? Hned jsem si to myslela. Vidíte, a vy jste měl řeči.“

„Co jí říkáte, sestři? Pěkná, co? Chudinka, a byla celá vyšitá z toho, co mě čeká. Tak co, sestři, jdeme na to?“

„Vy nějak spěcháte,“ řekla sestra Klepáčová. Co se dělo s Kášem dál, proběhlo přesně, jak se to děje s pacienty, kteří jdou na operaci. Ještě si ale počkal, než na něho skutečně došlo, přišel na řadu až v šest. Převezli ho na sál, připravili ho, dostal náladovku a potom byl vyzván, aby dýchal a počítal do deseti, ale k tomu se ani nedostal. — Z narkózy se probudil na pokoji a hned tu byla sestra a zeptala se ho, jak se cítí. Odpověděl, že děkuje za optání, a že mu není do zpěvu.

„A co byste všechno nechtěl, když jste zrovna po operaci. Chce se vám zvracet?“

„Jak jste to řekla, tak se mi chce.“

Ale nezvracel, jenom cítil slabou nevolnost. Dostal injekci proti bolestem; do zpěvu mu přirozeně ještě nebylo, ale byl rád, že to má za sebou. Přišla se na něho podívat doktorka, ta roztomilá blondýna, a oznámila mu, že operace dopadla dobře, a znova dostal otázku, jak se cítí. Na žert se už nezmohl, jen jí poděkoval. Lékařka ho vzala místo odpovědi za ruku a zvedla lalok jeho kůže. „To víte, je mi velká,“ pronesl slabým hlasem. Doktorka odešla a za chvilku k němu sestra přivezla takové lešení s divnými hadicemi a trubičkami a nahoře připevnila láhev. „Co mi budete dělat? „Dostanete kapačku do žíly.“

„Krev?“

„Ne krev, ale měl jste dost velkou ztrátu a potřebujete výživu. Teď vás píchnu.“ Sestra — a byla to právě sestra Vaňková, učinila, jak řekla. Káš držel, píchnut už byl mnohokrát a tahle dívka to uměla.

„Tak vidíte. Teď nesmíte hýbat rukou, aby vám to nesjelo.“

„Děkuju, sestři.“

Sestra zkontrolovala aparaturu a odešla. Káš pohlédl na jehlu zabodnutou nad zápěstím a snažil se rukou ani nehnout. Pozice to sice nebyla příjemná, ale byl velmi malátný a chvílemi zdříml. Za nějakou dobu se sestra vrátila a zjistila, což se přihází, že kapačka nekape, protože jehla proklouzla a narazila na překážku, seřídila tedy Kášovi jehlu a procedura pokračovala Někdy v půl osmé pila jiná mladá doktorka, jakási Eva Bělíková, kávu na sesterně, když za ní vtrhla Alena. „Honem, panu Kášovi je zle.“

Lékařka se vymrštila. „Co mu je?“

„Špatně dýchá… aby nám nezkolaboval.“

Bezprostředně nato se doktorka skláněla nad Kášem, jehož stav se náhle a nevysvětlitelně zhoršil. Oči v sloup, chraptivě dýchal, zalit studeným potem… co to mohlo být, co se mu to jen mohlo stát? Evě proletěly hlavou různé možnosti. Postoperační šok, ale vždyť byl před půlhodinou ještě dobrý a teď dostal glukózu! Že by tak reagoval na glukózu, jestli mu náhle — z neznámých příčin selhala činnost pankreatu?

„Rychle přikrývky, zabalíme ho. A jestli je tam ještě pan asistent, že ho prosím, aby se sem přišel podívat.“

Kaše zabalily do vlněných přikrývek a Eva mu dala injekci pro posílení srdce. Přijde Havránek, nepřijde — vtom zaslechla jeho kroky a kámen jí spadl ze srdce.

„Co se děje?“

Přistoupil ke Kášovi a zkušeným hmatem mu nadzvedl víčko. Bylo to divné…

„Podepřela jsi mu srdíčko? Správně. A takhle že reaguje na glukózu?“

„Ano… jestli by se neměla udělat zkouška na cukr?“

„Ovšem a neprodleně.“

Káš jen slabě zareagoval, když mu Alena nabírala krev, ale byla to známka, že se jeho stav lepší. (Jak známo, v naléhavých případech provede nemocniční laboratoř předepsanou zkoušku okamžitě a třeba o půlnoci, má totiž permanentní službu jako všechna důležitá oddělení.)

Zásilka byla označena a „odešla“. Nastalo čekání. K doktorům se přidala narychlo přivolaná operatérka Hejdová, které to někdo řekl, když byla na odchodu, a přiběhla sem v dešťáku a v klobouku. Nad zabaleným Kášem probíhalo konzilium…

„Paní doktorko, volá laboratoř.“

Eva běžela k telefonu, a když uslyšela, že se nezmýlila, Káš měl totiž hyperglykemii, silně zvýšený cukr, dokonce šest set deset miligramprocent, opakovala to nahlas.

„Je to tak… představ si… má cukr, šest set deset miligramprocent.“

„To je moc.“

„Musí dostat inzulín. Dala bych mu tři sta jednotek.“

Chirurg zaváhal. „Jestli by se s tím nemělo počkat,“ zamumlal.

„Já nevím…“

„Počkat?“ zeptala se Eva užasle.

„Máš pravdu… je to moc,“ pravil po chvíli váhání.

„Co myslíš, má se mu to dát podkožně nebo nitrožilně?“

Navrhl kombinaci obojího. „Vidíš, nevěřil jsem tomu, ale bude to úplné vysazení slinivky. To je zvláštní…“

Shodli se na nové kapačce, která by obsahovala strofantin v kombinaci s jinými léky pro posílení srdce. Pak dostal Káš injekci inzulínu.

Sotva chirurg odešel, Eva pro něho běžela sama. Reakce totiž byla divná… ano, bylo to koma. Kášovi zřejmě selhalo srdce. Od toho okamžiku bylo kolem něho víc než rušno. Havránek sám prováděl masáž, zatímco už sem přiváželi zvláštní elektrický přístroj, mající za úkol probudit ustávající srdce k životu. Všechno se dělo, ale Káš umíral a přes oživující pokusy se jeho srdce zastavilo, byl konec. Doktoři vyšli na chodbu.

„Co to jen mohlo být,“ ozvala se Saša Hejdová polohlasně. „Jak mohl při hyper takhle reagovat na inzulín. Při tak vysokém cukru!“

„Těžko říci… šlo tady asi o totální selhání celého systému.“

„Ale moje operace byla v pořádku. Byl po ní dobrý a mluvil,“

„Jistěže,“ zareagoval chirurg vážně, „ty si nemáš co vyčítat. Operace to u něho asi vyvolala, ale to nikdo nemohl předpokládat. Nezapomeň, že jde o pacienta geneticky anomálního, a nevíme, po kterých ještě stránkách nebyl normální.“

Za čtvrt hodiny vešli do pokoje, kde ležel Káš, dva zřízenci, zavázali mrtvého do plátěného pytle, naložili ho na vozík a kamsi ho odvezli. Nato Alena svlékla postel a připravila ji pro nového pacienta.

Horác, jenž nastoupil ráno do služby, ničeho netuše vešel ke Kášovi do pokoje, který byl prázdný; zprvu si myslel samozřejmě, že byl sochař přemístěn na jiný pokoj, ale vzápětí se dozvěděl pravdu a to holou, bez podrobností a pro něho tím neuvěřitelnější, že před operací s Rudou mluvil a jeho kamarád se cítil výborně. Snadno si představíme, že to Horác sice přijal bez hnutí brvy, ale že to s ním ve skutečnosti notně zamávalo; odtažmo od jejich lidského vztahu, který byl právě poslední dny lepší než předtím, Horác v tom cítil pro sebe cosi osudového, fatálního.

Na „profesorský“ pokoj přišli ještě téhož dne dva pacienti a jednoho z nich vezl Horác osobně na rentgen. Byl to pán značné váhy, a když ho Horác posléze skládal na postel, docela se tou dřinou zpotil.

Co se týká Káše: jeho náhlá smrt vzbudila trochu pozornosti, takže pitvu provedl přímo soudní lékař, plukovník Copa. Příčina jeho smrti zůstala nejasná, ale současně se neprokázalo nic, co by se dalo nazvat lékařským opomenutím nebo nesprávným zásahem na základě mylné diagnózy. Stará formule při smrti z neznámých příčin sice zní „smrt nastala zástavou krevního oběhu způsobenou neznámým jedem“, ale neznámý jed nikdo nebere vážně. Byla sice zjištěna snížená hladina cukru na 7 mg/%, což byl pokles opět nevysvětlitelný, protože inzulín byl indikován při jasné hyperglykemii. Muselo se však koneckonců vzít v potaz, že pacient byl geneticky nenormální a že u něho mohly nastat nepředvídané poruchy, s nimiž lékař nemohl předem počítat. Pitevní nález viděl i kapitán Vašátko a byl pochopitelně překvapen, udivila i shoda ústavu, bylo to přece oddělení, kde ležela tehdy Jásková; divné to bylo. Když vsak reprodukoval svou pochybnost Mikovcovi, major mu krátce sdělil, že plukovník Ostřihomský mluvil s tamějším přednostou a že je to v pořádku. Chlap byl zřejmě vadný, a kdyby tu bylo sebemenší podezření, doktor Copa by na to upozornil. Jedině tu bylo problematické stanovení hladiny cukru, ale vedoucí laboratoře byl za ním osobně a obhájil věc do puntíku. Zkoušku na cukr provedla službu mající laborantka, osoba naprosto spolehlivá, a protože šlo o rozbor jedině na glukózu a spěšně, omyl nebo záměna vzorku nebyla vůbec možná.

Vašátko tedy od dalšího rýpání upustil a mimoděk si vzpomněl na Horáce, co s tím chlapem je. Od jejich poslední rozmluvy o sobě nedal vědět.

*

Za několik dní po Rudově smrti navštívil Horác Urbana, rentgenolog mu totiž sám vzkázal, aby k němu přišel. Dostavil se k němu po páté, když už tu byl víceméně klid. Urban seděl, psal, před sebou papír a talířek sušenek.

„To je fajn, že jste se ukázal, pane mistr,“ oslovil ho Urban žertovně, pohlížeje na jeho pobledlý obličej. Odložil stranou arch papíru, popsaný úhledným, drobným rukopisem. „Nemyslete si, že jste to jen vy, kdo tvoříte. Píšu článek a leze to ze mě hanba mluvit.“

„Nevěděl jsem, že taky píšete.“

„To my doktoři musíme, vlastně bychom měli, jenomže jsme líní. Chirurgové by měli psát. Víte, takový chirurg často narazí bokem na něco, s čím si medicína marně láme hlavu, a on to nechá spadnout pod stůl. Až umře Metelka, pohřbí se s ním sto článků, které nenapsal. A moh je napsat.“

„Jak to myslíte, že se narazí bokem na něco…?“

„Třeba v diagnostice. V symptomatologii… vemte si, jenom těch omylů, co se přihodí při vyšetření, a chirurg je tu poslední instance. Jenomže když má chirurg úspěch, jako Metelka s těmi operacemi slinivky, on zas nesebere čas, aby to vědecky zkoumal, aby z toho něco udělal. Odoperuje si to a hotovo, a místo, co by to dal na papír, čeká, až ho někdo předběhne.“

„A to se dělá?“

„Ovšem, milánku. Ale co stojíte, sedněte si přece a povídejte mi něco. S tím panem Kášem to vzalo rychlý spád, viďte… slyšel jsem, že si to nějak berete. Nejhorší na tom je překvapení, viďte. Pro postiženého je to příjemné, sám bych si vybral takovou smrt, ale pro jeho přátele je to kruté. Inu, c‘est la vie,“ dodal Urban francouzské přísloví, značící, že takový už je život.

„Co se mu vlastně stalo.“

„Copak vám to neřekli,“ podivil se lékař. „Vzplanula u něho náhlá diabetes, ale patrně to nešlo jen samo. V zásadě bych jeho smrt volil, jak už jsem řekl.“

„Myslíte to selhání srdce?“

„No ovšem, a vám bych to taky doporučil,“ pavil Urban přátelsky.

„Došlo k tomu následkem operace?“

„To nepopírám. Operace je přece jenom zásah do organismu, a organismus je náramně komplikovaný systém. Neměl bych to povídat, ale každý laik si myslí, že je doktor vševědoucí — to na jednu stranu. Na druhou je ovšem přesvědčený, že toho doktor ví jen o něco málo víc než on sám. Nu — a já bych řekl, že je to jinak, jak pravil rabín. My něco umíme, ba dokonce moc toho umíme,“ Urban na něho upíral bystré šedé oči, jako by se ho ptal, jestli s tím souhlasí. „Ale ono to pořád roste, chápete, čím víc se toho ví, tím víc přibývá na druhé straně těch neznámých. Mimochodem, včera jsem četl jakousi hypotézu, jestli se zajímáte o biologii…“

Horác přikývl.

„Je to článek v lednovém Nature, ještě ho tu možná někde mám. Bylo to o… dělení buněk v lidských tkáňových kulturách. Víte, ty buňky by se měly dělit všechny stejně, jenže ony se nedělí. Člověče, ono to skutečně vypadá, jako by měla buňka v sobě zakódovaný zápis o stáří organismu, z kterého byla vzata. Ta buňka o tom totiž neví — a přitom to přece nějak ví. Vy tomu budete těžko rozumět, ale rozdílnost počtu dělení je vlastně něco senzačního, je to proti všem známým přírodním zákonům,“ tvrdil Urban a vzal si sušenku. „Prosím, poslužte si.“

„Děkuju, právě kouřím.“

„A zajímá vás to?“

„Velice“

„Víte, my toho o buňce ještě hromadu nevíme,“ pokračoval rentgenolog, chroupaje keks. „Víme o těch chromozomálních zápisech jen něco, a čím víc se to zkoumá, tím víc se ukazují ta bílá místa. Můj názor je ten, že v našich genetických informacích by mohl existovat i zápis pro zánik.“

„Něco jako předurčení smrti?“ Urban se zasmál.

„Řekl jsem, zápis pro zánik organizace, kterouž je jedinec. Organizace je totiž vhodnější slovo než organismus, čímž se myslí pouze naše fýzis. Vznik a zánik organizace by měly být nějak propojeny, ale to je pouze má hypotéza.“

„To mě překvapuje, že si to myslíte.“

„Protože jsem doktor? Holenku… inu, tak mi povězte, nad čím jste se tak zadumal,“ vyzval ho Urban.

„V zásadě jsem téhož názoru, že si svou smrt neseme tady,“ Horác si ukázal na prsa. „Ale současně jsme hříčkou náhod. Kupříkladu Ruda, tak mě napadá, jestli to nebyl omyl?“

„Omyl — v čem?“

„Omyl v tom naměření cukru.“

„To je vyloučeno, příteli,“ zareagoval Urban laskavým tónem. „Takové věci si vůbec nepřipouštějte.“

„Nikdy žádnou cukrovku neměl. A když na to šel, byl v pořádku, sice býval ochlasta, ale že by byl měl něco se srdcem,“ Horác se podezřele zajíkl.

„Tomu přece nerozumíte. A selhání srdce se nemusí předem ohlásit, to může nastat bez výstrahy. Člověče, co si tak mačkáte břicho? Bolí vás žaludek?“

„To nic není.“ Horác však seděl ve schoulené pozici, která prozrazovala, že ho žaludek skutečně bolí, a Urban na něho upíral pravý doktorský pohled, jemuž nic neunikne. „Máte bolesti po jídle?“ zeptal se.

„Mám, asi hodinu po… ale to už znám, pane docente, to bude ten můj vřed.“

„A léčil jste se nějak?“

„Porůznu, ale většinou to přejde samo.“ Bylo to pravda, stávalo se mu to při větším rozčilení nebo vypětí, a teď se mu vřed rozbouřil po Rudově smrti, aspoň si to Horác tak vykládal.

„A co děláte?“

„Nic, piju mléko.“

Kromě toho polykal prášky proti bolestem, což nebylo asi nejlepší, ale mléko pil, dokonce si na ně přinesl půllitr a budil tím u spoluzaměstnanců veselí. Dobře mu však nebylo. Jeho žaludek asi korespondoval s jeho hlavou, zkrátka mu začal dělat rodeo.

„A bolí vás to hodně,“ chtěl vědět Urban, a ačkoli Horác zavrtěl hlavou, viděl na něm, že zatíná zuby, právě ho to chytilo a krutě.

„Měl byste jít na rentgen,“ podotkl Urban vážně. „Mohl bych vás k někomu poslat, aby vás vyšetřil. Zavolal bych třeba doktorovi Fárovi…“

„Raději ne. My nejsme spolu zrovna…“

„A copak, copak? Tedy Fára vám nejde pod fousy? Udělal vám snad něco?“

„Mně ne, ale tuším, že jsem byl prostořeký.“

„Vy a prostořeký? To se mi nechce věřit. Propána, znám tam všechny a snad by vám některý doktor vyhověl, ne? Vy jste nějak náročný. Každý by se div nestrhal, kdyby dostal takovou nabídku, a vy ještě děláte fóry.“

„Nedělám fóry. Víte, dokud mám boty na nohou, cítím se. jako člověk, ale kdybych je svlék…“

„Aha, fóbie z nemoci. A na té psychiatrii jste fóbii neměl?“

„Ne,“ odpověděl Horác slabě. „Tam jsem se cítil zdravý.“

„Ale jestli nejste, holenku, žádná autosugesce vám nepomůže. Jak dlouho to trvá?“

„Takhle blbě je mi pár dní, ale to přejde… však ono si to dá říct,“ řekl Horác s pokusem o úsměv. Zle mu bylo, o to nic.

„Jenom si s tím nehrajte. Kdy jste měl naposledy rentgen žaludku?“

„Před třemi lety.“

„Nejvyšší čas, abyste s tím něco podnikl, co vy na to? Nechcete? Vaše vůle… Držíte vůbec dietu?“

„Samo, držím.“

„Ale hladovět zas nesmíte. Máte gastrogel, neutracid? Na noc byste mohl brát nějaké mírné hypnotikum, diazepam ale nesmíte vysadit, tak byste mohl zkusit vzít amobarbital. Máte ho? Jestli ne, napíšu vám ho,“ a už psal na recept. Horác povstal, odlepil ruku od svého žaludku, pronesl „děkuju mockrát“ a vzal si recept. „Mimochodem, jak vás to vůbec napadlo, že se u pana Kaše spletli?“ vrátil se Urban překvapivě k předchozímu tématu.

„Že by to byl v tom případě ten inzulín,“ a Horác odkašlal.

„Vy jste blázen, promiňte. To množství, co dostal, by nikoho neohrozilo na životě, i kdyby neměl cukr. Na shledanou.“

Horác na něho pohlédl, ale další otázky si raději ušetřil, aby ho nerozhněval, chtěl se však zeptat ještě jednou na ten inzulín — a myslel na to potom celou cestu, když si to rázoval na tramvaj. Něco mu na tom všem bylo podezřelé, to nemohl popřít. Rudova náhlá smrt… celý ten mumraj okolo… a teď ticho po pěšině, nikdo už o tom nechtěl slyšet. Co se vlastně stalo…? Dal si od Aleny vylíčit celý průběh a nemohl to pochopit. Přirozeně, nebyl odborník. Ale podle toho, co se říkalo, tomu nerozuměli sami. Ruda zkolaboval po inzulínu. Přitom dávka, kterou dostal, ho ohrozit nemohla, a kromě toho měl cukr! Dalo se to svalovat na tu „propojenou organizaci“, na tu jeho divnou výjimku? Nešlo o nějaké opomenutí, zanedbání? Proto nadhodil Urbanovi, že se mohla laboratoř splést ve stanovení cukru. Ale pravděpodobné to nebylo. Úřadovala tam tehdy zrovna jedna starší laborantka, sice jen se středním vzděláním, ale se spoustou let praxe, a dokonce se urazila. Vyložila mu ale všechno, jak to dělají… Jakmile potřebuje některé oddělení zkoušku přednostně, všechno ostatní se nechá a to se udělá, ostatně, jde-li jen o změření cukru, to není žádná věda! (Řekla mu ovšem také to, že se vzorek po zkoušce vylije. Dělá se to všude v laboratořích.) Zkouška byla tedy v pořádku, injekce inzulínu také — a přece Ruda zemřel. A při pitvě se nic nenašlo… to už by o tom něco zaslechl. Nedostal Ruda přece jen toho inzulínu příliš mnoho…? Podle Urbana ho to množství ohrozit nemohlo, ale co když už měl předtím v sobě něco, co spolu s inzulínem zapůsobilo smrtelně? To už stál Horác na plošině tramvaje, hledě oknem nepřítomnýma očima. Nevnímal, co se kolem něho děje. — Ano, předtím… ale to měl jen kapačku. Kapačka je ale zcela neškodná… je to umělá výživa, jak věděl… obsahuje hlavně glukózu a nějaké vitamíny… především se tím dodává tekutina. Kapačka — a najednou si vzpomněl na jakousi Aleninu poznámku, týkající se právě té kapačky. Jemu se o tom zmínila jen náhodou, že jim totiž do té skříně každý leze — nemají tam sice žádné léky, jen vatu a takové věci, co pořád potřebují, ale stejně nemá ráda, když jí to někdo přendavá a nic neřekne. A doktorka jí klidně vyndá láhev na stůl a neřekne ani popel. Jak Alenu znal, byla pořádná a některé zdejší zvyky ji rozčilovaly. Ovšem, že tu poznámku pustil jedním uchem tam a druhým ven… ale teď ho to napadlo: co když ta kapačka obsahovala ještě něco jiného… ale myšlenka to byla tak absurdní, že ji zamítl.

Vrátila se mu však v noci, když nemohl dlouho usnout, a ráno, když se probudil, tu byla zas. Stála před jeho duševním zrakem, jako by se nehnula ani o píď, což bylo znamení, že se mu pevně chytila v mozku a s ní podezření… ba, podezřívat někoho bylo odporné.

Bylo to odporné, protože se týkalo lidí, které znal nebo aspoň tady vídal. Podezření, s nímž sem přišel, bylo přece jen jiného druhu… bylo mlhavé, neurčité a pachatel anonymní. Koho měl podezřívat teď? Snad ne ty dvě mladé doktorky? Pak tu byl ten v chirurg, ale proti tomu mluvilo, že s inzulínem váhal, nechtělo se mu do toho. On jediný měl jakési skrupule, jak Horác věděl z Alenina vyprávění. Přestože výsledek mluvil jednoznačně pro. Krom toho bylo na patře ještě mnoho lidí, primář, Fára mu asistoval a skončili někdy v šest, pak tu byl ten mladý doktor, který Hejdové asistoval, nějaký Bareš, anesteziolog, sálové sestry, starý Tejcil… ten přece běžel s Rudovou krví do laborky. Hromada lidí tam byla kolem… Vybavila se mu staniční sestra Mikšíčková, taková bytost s knírkem pod nosem, která ho vždycky sledovala, kam se hnul…

Pomyslel si, že je to nemožné, nic takového se nemohlo stát. To už bylo přijatelnější, že Ruda zemřel přirozeně. Odhodlán, že už na to nebude myslet, ráno vstal brzy a dokonce ještě stihl nějaký nákup.

Alena totiž od něho ráda přijímala drobné pozornosti, a tak jí koupil v mlékárně čokoládu, kávu a švýcarské trojúhelníčky ementálu, které měla ráda. Od rána však neměl čas, aby s ní promluvil, měla na svých pokojích několik ležících pacientů, takže jen kmitala. A vypadala nepřístupně. Až v půl jedenácté ji vyhledal v kuchyňce, kde si čekala na kafíčko a byla tu sama. „Co tě to napadlo,“ — když jí odevzdával drobnosti, ale přijala je, čokoládu hned rozbalila a kousek si vzala. „Mám hlad jako vík, nechceš taky?“ zeptala se.

„Ne, děvče moje, ani nemám chuť.“

„Aha, ty piješ mlíko. Vypadáš jak Ghandi,“ konstatovala, když si ho prohlédla.

„Je to lepší.“

Sáhla mu na čelo, což mělo za následek, že ji objal, krátce, ale vřele.

„Ty jsi mi chlapec… bože, měla jsem dneska tóčo,“ řekla, když ji pustil. „Musíme spolu někam jít. Umíš tancovat?“

„Uměl jsem. Už jsem to ale dlouho neprovozoval. Poslyš, směl bych se tě něco zeptat?“

„Že se ptáš, tak honem.“

„Jak to bylo tehdy s tou kapačkou, cos dávala Rudovi?“

„Já ti nerozumím. Co s ní mělo být?“

„Ríkalas mi něco, že ti lezou lidi do skříně… vzpomínáš si? Kdo ti tehdy vyndal tu láhev, doktorka?“

„No asi, kdo jinej.“

„Ale jistě to nevíš. Tys ji brala se stolu, ze skříně nebo odkud?“

„Se stolu, asi mi ji tam šoupla Bělíková. Přece se jí nebudu chodit ptát… ježíšmarjá, to si přece nikdo nepamatuje. Proč se ptáš, propánakrále?“

„Tak se nezlob. Mě by jen zajímalo, co se stalo s tou lahví.“

„Co by se s ní stalo, zůstala tam,“ řekla Alena, nespouštějíc z něho oči.

„Tam — jako kde tam?“

„Na podlaze. Jak jsem ji sundala. Pak jsme ji ráno hledaly…“

„Proč jste ji hledaly?“

„Protože se měla někam poslat Ani ti už nevím, jestli se to poslalo nebo ne.“

„To jste ji musely hledat? Vždyť tam přece zůstala“

„Jo, ale nebyla jsem si jistá, že je to ona. Podle štítku nebo čerti vědí.

„Jak to, podle štítku?“

„No, tamta měla trošku jako odchlípený štítek, kdežto ta… ale musela to být ona, spíš jsem měla asi vlčí mlhu. Fakt, myslím, že ji pak Mikšíčková někam nesla,“ řekla Alena s dětskou nevinností, netušíc, jakou reakci vyvolává.

„Počkej, tys myslela, že je to jiná láhev, protože se něčím lišila?“ zeptal se.

„Sakra, poslouchej dobře. Mně se to jen zdálo, vždyť co by to bylo za jinou flašku, když jsem ji tam sama postavila… přes noc se tam nikdo nový nedal a uklízelo se až ráno, tak co pořád máš! A vůbec, dej mi pokoj! Ty jsi horší než nějací prezenti příbuzní, co začnou do všeho vrtat, když jsme se kvůli těm jejich dědkům a babkám nadřeli jak psi! Copak se to nemůže stát…? Přece mu tady nikdo neublížil! A kapačka, to se nemůže ani zkazit, to se dává i dětem! Že se trochu nestydíš!“

„Tedy mi promiň.“

Odešel bez dalšího slova a bez dalších omluv, stejně jeho omluva byla dosti formální. Během dne Alenu několikrát potkal, ale neprojevil snahu s ní zapříst rozhovor. Hodiny mu tentokrát plynuly pomalu. Odsypávalo to zvolna jako vždycky, když člověk není fit… někdy den utekl, sám nevěděl jak, ale dnes měl pořád strach, že mu bude zle, nejedl od rána vůbec nic, jenom si chodil upíjet mléka. Rovněž měl „tóčo“. Na „profesorském“ pokoji leželi dva prominentní pacienti, jeden z nich vážil aspoň metrák a nějak nemohl na nohy, a toho tlouštíka právě vozil po vyšetřeních. Kdykoli ho zvedal, myslel si, že mu jeho vřed praskne. V poledne neobědval, vydržel to až do konce, odpoledne měl už naštěstí leháro, přesto ho to nakonec chytlo a šel se skrčit na své obvyklé místečko k Tejcilům, jak se zde říkalo. Tady ho našla Alena, kterou kdosi za ním poslal, a jejich smíření bylo to nejsladší, co ho potkalo za řadu let

„Ty už jsi jednou takový… a já už tě nebudu kvůli tomu pérovat, řekla moudře, držíc jeho ruku ve svých obou.

„Jsi má drahá.“

„Já vím, že tě něco žere.“ — Byla překvapivě jasnozřivá, ale přesto neměla o věci pojem. „Neboj se, nebudu to z tebe tahat… však mi to někdy povíš sám.“

„Jistě.“

„Co bych pro tebe mohla udělat, jen si řekni,“ nabídla mu velkomyslně, tónem mateřské něhy.

„Něco bych měl… ale nerozzlobíš se na mě?“

„Ne, ty blázínku.“

„Myslíš to vážně?“

„Doopravdy… jsem přece tvoje kámoška.“

„Podívej se, dojdi tedy za paní Dolejšovou a zjisti mi pár věcí pro ten můj průzkum. Vezmi si napřed takových pět lidí, aby ji to nebylo nápadné. Řekni jí, že tady potřebují kvůli něčemu jejich chorobopisy…“

„A co když mi je nedá.“

„Tak si je vypůjčíš jenom k nahlédnutí a podíváš se, kdy se jim dělaly odběry krve na zkoušky, a poznamenáš si data.“

„To ti na tom tak záleží?“

„Na Jiránkovi mi záleží. Počkej, z těch pěti vezmi první na pořad ty tři, jak jsme o nich mluvili.“

Byli to totiž jediní, u nichž si Alena vzpomněla, že to byli dlouháni, jedním z nich byl dokonce nějaký profesionální hráč košíkové. Slíbila mu to, bůhví, co si myslela, nepoznal to na ní. Byla však k němu tak něžná, že to byla náplast na všechny jeho momentální obtíže. Nebyl vždycky tak na huntě a poněkud se za to styděl.

*

Pavel Ernest byl dost překvapen, když se mu tu Horác zčistajasna objevil, k tomu dopoledne, když měl plné ruce práce. Mimochodem to bylo v úterý v prvním dubnovém týdnu. Ernest zas s něčím spěchal, převáděl totiž do češtiny jakousi menší věc v americkém dialektu a měl s tím práce jak na kostele, protože k tomu používal východomoravského nářečí. Horáce uvítal srdečně, ale hned po přivítání se mu zmínil, že mu hoří termín, takže je zase v časové tísni.

„To nevadí,“ zareagoval Horác a vytasil se rovnou s prosbou, jestli by si od něho nemohl vyřídit pár telefonických hovorů, sám telefon doma neměl a volání z pouličních budek je dost obtížné. Ernest mu to dovolil s neskrývaným potěšením, že se bude zaměstnávat sám a nebude ho rušit.

„Tadyhle si sedni a udělej si pohodlí,“ zval ho a ještě mu přinesl popelník a k ruce oba telefonní seznamy. „Telefonuj, jak dlouho chceš, aspoň se ke mně lidi nedovolají. Mimochodem,“ když opět usedal za psací stroj, „myslíš, že se dá říci o lidech, že glcají, nebo to platí jen o slepicích?“

„Jak to, že glcají.“

„No, glcat znamená hltavě něco požírat anebo také klovat,“ pravil Ernest zaujatě. „Dá se říci o člověku, že něco zglcal?“

„Mně se to líbí,“ řekl Horác.

„Když se ti to líbí… ale je to správné?“

„Proč by to nebylo správné. Když mohou glcat slepice, proč bychom nemohli glcat my, děláme horší věci.“

„Budu si to muset rozmyslet.“

Za okamžik se ozvalo ťukání do stroje a Horác začal vytáčet první číslo. Telefonoval věru dlouho, hovorů měl více a Ernest ho neposlouchal, takže jejich návštěva proběhla v mlčení, ovšem plném sympatie. Za hodinu Horác skončil, došla mu totiž odvaha, aby v pokusech pokračoval, a byl nervózní z Ernestovy reakce. Nebyla prakticky žádná.

„Už jsi skončil…? Jestli ještě něco máš, klidně si to vyřiď.“

„Ne, hrozně ti děkuju… mám ještě něco,“ Horác se zvedl k odchodu, „tak tě dál nebudu využívat.“

„Nezlob se, že jsem ti nedal ani kafe, příště se polepším,“ pravil Ernest přátelsky a rovněž vstal. „Člověče… duševní podporu si cením víc.“

„Máš to teď lepší… v té dokumentaci?“ zeptal se překladatel nejistě. „Děláš přece v dokumentaci, ne?“

„Ne,“ dostal odpověď stejně rozpačitou, „jestli myslíš to, co jsem vyřizoval… dělám to pro jednu ženskou u nás… mají tam nějaké zmatky. Sám jsem u saniťáků.“

„To jsem věděl, samozřejmě,“ pravil Ernest s důrazem, rád, že mu to Horác připomněl.

„A jak jsi to vyřešil?“ obrátil Horác řeč.

„Co.“

„S těmi slepicemi nebo lidmi, glcají nebo neglcají?“

„Neglcají. Nemohl bych si vzít na zodpovědnost, užít nesprávného termínu. Vyřešil jsem to jinak, poslouchej: takovú sem dostau chuť, až ně grindi z huby tekli.“

„Co je to — grindi?“

„Sliny, člověče. Užívá se to ale spíš o malých dětech nebo o dobytku,“ řekl starostlivě.

„Tedy… žij blaze, příteli.“

„Ty rovněž a co nejdříve se zastav, což nemyslím jako vtip.“

Stiskli si ruce jako přátelé, jimiž opravdu byli. Pavel byl výborný kluk a Horác mu byl velmi vděčný za jeho nezájem.

Akce, kterou právě prováděl, se přirozeně týkala jeho průzkumu. Jak se říká, hořela mu koudel, potřeboval věc nějak urychlit, ukončit tak nebo tak… Začínalo se o tom zbytečně moc mluvit. Alena totiž narazila v dokumentačním na obtíže. Sice jí vyhověli, ale paní Dolejšová měla hromadu řečí. A k tomu ke všemu jednoho pacienta nemohla ani za nic najít a ukrutně se kvůli tomu rozčilovala. Ale to všechno by nic nebylo proti podezření, kterým si mučil mozek. Co pochopil okamžitě, když se mu Alena zmínila o jakémsi odchlípení štítku, že její pozorování bylo správné, a že zkrátka láhev, kterou Rudoví dávala, nebyla touž láhví, kterou tam ráno našli. Což potvrzovalo jeho tušení, že tu byl úmysl… někdo láhev vyměnil za jinou — část obsahu přirozeně odlil, aby se nemohlo zjistit, co ta kapačka vlastně obsahovala. Od toho okamžiku se „vezl“ jakoby tažen džiny. Prostě už zpátky nemohl.

K této akci se odhodlal z jednoduchého důvodu: kdo si může nejspíš pamatovat, kdy a jak se mu brala krev — jedině pacient sám. Po tak dlouhé době si to žádná sestra pamatovat nemůže, ale pacient — pokud to byl úkon nějak výjimečný, by si to pamatovat mohl. Měl pro ten účel připraven jednoduchý stereotyp: „Haló, zde je nemocnice… dokumentační oddělení, u telefonu doktor Kraus. (Před Ernestem toho Krause vynechal.) Výborně, to jsem rád, že vás mám u aparátu,“ pokud by se pacient přihlásil sám, „vy jste u nás ležel kdy… kdybyste mi laskavě pomohl. Věc je taková… jedna naše pracovnice onemocněla a my potřebujeme dát některé věci do pořádku. Nemáme totiž u vás něco znamenáno, byl byste tak laskav a doplnil byste to, pokud se na to pamatujete?“ Pak přišla otázka na transfúzi a na odběry. Nebylo to špatně vymyšlené, ale ukázalo se to obtížnější, než tušil. Už jen vyhledávat v seznamu nebylo snadné, vícekrát zatelefonoval někomu nepravému, krom toho doma zastihl jen důchodce, u jiných se musel ptát na číslo do práce. Obtelefonoval jich však pouze šest, na víc neměl sílu. Jen v jednom případě vzbudil nedůvěru. Pak mu někdo řekl, že v tom mají asi pěkný nepořádek. Jakýsi pán ho poslal do háje. Většinou se mu však lidé snažili vyhovět, ale výsledek byl nulový. Všem se prý krev odebírala, některým třikrát, čtyřikrát, ale na přesné datum si už nevzpomněl nikdo. Prováděla to sestra a šlo samozřejmě jen o běžné odběry za různým účelem. Nakonec to vzdal…

Od Ernesta šel pěšky tichou ulicí na Hanspaulce. Jaro bylo v plném proudu, za plotem bylo vidět první bíle rozkvetlé ovocné stromy, ale Horác nebyl právě disponován, aby vnímal přírodní krásy. Zatraceně mu nebylo dobře a to snídal jenom čaj a tvrdou housku. Musel si konečně sednout na zídku a sevřít si žaludek a seděl tu hodnou dobu stočen do klubíčka, čekaje, kdy to povolí. Nakonec se odebral do ústraní a zvracel… kolem šla nějaká paní a s pohoršením se odvrátila.

*

Noc… na pokojích je zhasnuto, ale na chodbách se svítí. Je ticho, noční sestru tu není vidět, doktoři snad taky schrupli, nic se neděje. Na pokojích je slyšet, jak lidé oddechují, občas někdo zasténá, zavzdychá, tu někdo hlasitě chrápe. Někde se někdo probudí a dokonce snad i sleze z postele, šramotí, jde se napít. Tu se někdo další probudí a ozve se napomínající hlas: „Co děláte… proč nespíte,“ nebo „prosím vás, můžete zavřít okno?“ Zavřít nebo otevřít. Málokdy jsou všichni spokojeni. Jeden má rád teplo, jiný chladno. A ve dne je to také podobné, lidé se trochu škorpí, vrčí, ale také se baví, povídají si, to ovšem pokud je jim jakž takž. Když je to moc zlé, pořád někdo volá sestru, doktora, tady tomu je špatně, dejte mu něco proti bolesti, nemůže spát, dejte mu něco, pořád nám tady vzdychá a kdo to má poslouchat… Taky jsou pacienti trpěliví a tvrdohlavě samostatní. Vidíte je, s jakým úsilím si berou věci ze stolku, jak si je pořádají, jak si to všechno uklízejí, jak se tu zařizují — jak na vojně. Každá ta postel je světem pro sebe, ale dohromady je to společenství. Pro někoho na krátkou dobu, pro jiného na déle. A leží tu lidé staří i mladí, muži i ženy.

Horác ležel na pokoji číslo pětapadesát, na druhé posteli od dveří. Ležel tu klidně a spal jak nemluvně, což byla činnost, které se oddával i valnou část dne, pokud nebyl vyrušován. Jak se může nemocniční zřízenec změnit v pacienta, to je otázka, na kterou bychom mohli odpovědět, že snadno, pokud má v nemocnici známé — a to Horác měl. V tom smyslu mohl mluvit o štěstí. Získat totiž lůžko v nemocnici není žádná samozřejmost a mnohdy se na ně čeká několik měsíců. Jeho příběh byl v zásadě jednoduchý. Ve středu minulý týden, hned po návštěvě u Ernesta, mu bylo skutečně dosti zle, a pan Tejcil, jenž ho náhodou uviděl, jak sedí kdesi v koutě a kroutí se bolestí, prohlásil, že už toho má zrovna dost a že takového blbce v životě neviděl: je ve špitále a neumí prý za sebe otevřít hubu. A tak pan Tejcil kamsi odešel a opravdu za Horáce ta ústa otevřel.

„Tak, Horác, máš tam jít,“ hlásil, když se vrátil.

„Kam,“ opáčil tázaný.

„Za Havránkem. Všechno jsem mu vylíčil a řek mně, že jsi měl už přijít dávno. Tak alou — a víc tě tu nechci vidět.“

„To mě na tebe mrzí, Tejcil.“

„Mrzet tě to může,“ řekl starý saniťák. „Buďto se budeš kurýrovat, nebo mi sem nechoď. Vždyť ty jsi ostuda na patře, pěstovat si vředy na oddělení pro břicho. Uvidíš, co ti řekne, mladej.“

,Mladej‘ už Horácovi nikdo dávno neřekl, takže se cítil polichocen. Za chvíli zaklepal na dveře doktorského s pocity přistiženého školáka, a když se nic neozývalo, vešel. V první, průchozí místnosti, měla psací stůl vrchní sestra, ale zrovna byla místnost prázdná, takže postoupil k dalším dveřím. Za nimi seděl jeho známý operatér celý v bílém a odehrála se mezi nimi krátká a věcná rozmluva.

„Vy jste pan …“

„Horác. Promiňte, že vás obtěžuji, jde totiž o to…“

Havránek ho umlčel gestem. „Jaké máte potíže?“

„Bolí mě žaludek, pane asistente.“

„Hm-hm. Slyšel jsem. A kdy vás to bolí, po jídle?“

„Po jídle.“

„Jak asi dlouho…?“

„Asi tak hodinu.“

„Tak co bychom pro vás udělali, pane Horác,“ pravil lékař, pohlížeje na něho zkoumavýma očima. „Vy byste potřeboval vyšetřit, že ano… měl jste už někdy vřed, že ano. Duodenální, žaludeční?“

„Žaludeční, ale už je to dávno.“

„Tak poslouchejte… já to zjistím, jestli nemáme něco volného,“ pravil Havránek s povzdechem. „To by bylo pro vás nejlepší, viďte… ovšem zatím vám nic neslibuji.“

„Upřímně řečeno, já se do toho nezenu. Dělám tu ještě moc krátce, chápete, a vyvzpomenout si něco, když jste někde teprve měsíc…“

„To s tím nemá co dělat,“ pravil Havránek přísně. „Abychom to neprotahovali, dostavte se zítra… to máme… kolikátého je dnes?“

„Čtvrtého.“

„Tak si sem přijdete zítra v osm hodin ráno na lačno, pane Horác, a uvidíme.“

„Děkuju tisíckrát… přijdu.“

„Není zač, nemohu vám zatím nic slíbit napevno.“ Lékař vypadal, že se rozmýšlí, co by ještě řekl. „Hm-hm. Slyšel jsem, že jste malíř.“

„To je fakt.“

„Neznáte nějakého malíře Tomka?“

„Znám, ale jen tak od vidění.“

„Toho jsem tady měl před půl rokem, ba ne,“ opravil se, „to bude víc,“ a pohlédl na něho. „Co dělá?“

„Hodně ilustruje, pokud jsem viděl.“

„A co říkáte jeho obrazům?“ Horác, jenž pochopil, že patrně svému operatérovi daroval obraz, prohlásil, že maluje fajn.

„Dělá hlavně figurálně nebo krajiny,“ zeptal se Havránek s přemítavým výrazem.

„Obojí, ale spíš bude krajinář.“

„Tedy nezapomeňte, že máte přijít lačný,“ ukončil Havránek rozmluvu, na Horácovy díky se mírně uklonil hlavou, a Horác ho opustil.

V pátek se dostavil bez snídaně, duševně nachystán, že mu tady někdo vyšetří žaludeční šťávy nebo udělá rentgen a že bude odeslán domů, ale přihodil se pravý opak. V kanceláři už ležel jeho lístek na přijetí, s nímž ho zahnali na příjem, a dozvěděl se přitom radostnou novinu: něco se uvolnilo a tudíž může nastoupit ihned. A tak si ověřil v jiném smyslu čínské přísloví, že kdo jede na tygru, nemůže slézti.

Postel tedy dostal v poledne, ale neměl ani za mák chuť si na ni lehnout, místo toho povětšinou někde coural, vybavoval se s lidmi a lehl si až tehdy, když byl unaven. Trepky, kapesníky a jiné nezbytnosti si přinesl až v neděli odpoledne. Na víkend ho totiž Havránek dovolil velkomyslně domů.

Vůbec, první dny Horác marodil fešácky a až na různá vyšetření, kterým se podrobil bez hnutí brvy, to vůbec nebylo tak špatné, dokonce i jeho žaludek se choval dosti decentně. Lidé ho zanášeli čtením, ale neměl čas číst, protože se s ním stále někdo vybavoval. Pan asistent Havránek se u něho stavoval denně aspoň na minutku a od něho se dozvěděl kompletně všechno: že nález má a že to bude vřed — s maximální pravděpodobností — a že by to na resekci bylo. Nicméně s operací ještě vyčká, nepřinese-li výsledek konzervativní léčba.

„A co mi budete dělat,“ zeptal se Horác.

„Inu, ono to chce hlavně zklidnit. Něco vám dáme… budete po tom asi trochu spavý.“

„To mi nevadí, já spím rád. Mimochodem, máte děti, pane asistente,“ zabručel, naplněn náhlým citem vděčnosti. „Mám. Proč se ptáte?“

.Jenom — že jsem před časem ilustroval dětskou knížku, lotyšské pohádky, a rád bych jim to…“

„Vy mi poněkud lichotíte. Malé děti ovšem nemám, ale dospělé.“

„Tak vnuky?“

„Vnuky prozatím nevlastním, ale jako by se stalo, pane Horác. Srdečně děkuji“

Když Havránek odešel, Horác zapřemýšlel, který ze svých obrazů by mu mohl věnovat, a jestli by mu jeho způsob malby něco říkal. Ten přísný, upjatý chirurg v něm totiž budil city, jaké míval před dávnými lety, když byl ještě klouček, a chodíval k nim „jejich“ pan doktor. Ten cit — bázně, úcty i jakési příchylnosti, se ozval vždycky při závanu jeho „vůně“; zvláštní doktorská vůně na Horáce působila jak na pavlovského pejska. Ale musíme říci, že to asi nebyl jen podmíněný reflex, ostatně poklad vzpomínek je vyhrazen člověku. Vůně a určité chování, autoritativní nadřazenost a současně přátelská laskavost, to vše mělo na něho — při jeho citlivosti hlubší vliv než na jiné. Kromě toho Horác nebyl hypochondr a nebyl zbabělý. Většinou to doktoři rozeznali a měl to u nich dobré.

*

Přibližně za čtrnáct dní odjel Urban na víkend, kde se obvykle setkával s Havránkovými; měli totiž chaty vedle sebe. Před více lety se tu rozprodávaly parcely k rekreačním účelům, ovšem jen ze známosti, a oba ji získali ze stejného zdroje. Ve skutečnosti to není vždycky ideální, máte-li přes plot kolegu s rodinou, ale rodiny se snášely výborně, při některých pracích si oba doktoři vypomáhali, večer si někdy sedli společně na drink, anebo když neměli chuť, zalezli si každý do svého a užívali si odpočinku. Havránek sem jezdíval pouze s manželkou, syn doktoroval v Ostravě a dcera se svým mužem jezdili na víkend jinam. Urban měl manželku značně mladší než byl sám, děti však neměli; Urban si na to nějak netroufal, vědom si toho, že strávil dvacet let u rentgenu — a vůbec měl vzhledem k plození dětí vlastní, dosti svojské názory. Nazíral totiž problémy světa komplexně a netajil se pochybnostmi, jestli nepřivádíme děti na tento přelidněný svět z důvodů osobně sobeckých. Jak už to tak bývá, dítětem se tu stala jeho manželka, kterou Urban rozmazloval — aspoň po praktické a finanční stránce, čímž se jí snažil vynahradit svůj nedostatek času. Pro jeho Naďu nebylo nic nedostupné ani drahé a měla problémy pouze s tím, že si musela ty různé pěkné věci shánět, a oba si na to společně stěžovali. Havránkova rodina byla v tom směru konzervativnější, Havránek byl vůbec dosti po stáru, velký mlčen-livec a autoritář, a manželku měl naivní, upozaděnou, plačtivou. Vedlo se jim sice také slušně, ale zdaleka ne tak, jak by bylo záhodno — paní Havránková byla totiž dosti závistivá a ve srovnání s jinými doktorskými manželkami byla skutečně cuchtička. Havránek osobně byl skromný a bez luxusních nároků, žil prací a rekreoval se opětně prací na zahrádce. Havránkovi měli ovšem období, kdy se nesnášeli a rozvod visel ve vzduchu, to však bylo bohudík zažehnáno. Zvítězil rozum a zvyk, ostatně muž jako Havránek potřeboval klidné zázemí, což právě poskytuje domov, kde všechno klape, třebaže podle konzervativních, konvenčních měřítek.

Počasí se zrovna vydařilo, celou sobotu bylo slunečno a večer příjemný, vlahý. Okolí obou chat měli krásné, nebylo totiž zastavěné, takže se dalo mluvit o samotě, což je v hrazanské oblasti opravdovým divem. Muži se věnovali celý den drobným pracím venku, aby si užili slunce, Urban dokonce svlékl tričko a chodil jen v plátěných kalhotách, do půl těla nahý. Přes plot viděl svého kolegu, jenž následoval jeho příkladu. Manželky vařily, připravovaly přepychové krmě, co chvíli si něco vzájemně půjčovaly, volaly na sebe, takže Urban celý den slyšel přívětivý tón své Nádenky a náladu měl znamenitou. Večer je Havránkovi pozvali na skleničku, otevřelo se víno a muži se samozřejmě dostali hned na nemocnici. Minulý týden se totiž stala smutná příhoda, která však nebyla při jejich povolání něčím výjimečným: primář Metelka dostal totiž po několikáté operaci záchvat a odvezli ho na internu, což znamenalo pro všechny lékaře, a hlavně pro Havránka jakožto zástupce, hromadu starostí. Havránek si přitom stěžoval na sekundáře Fáru, s kterým prý jsou neustále nějaké potíže. Urban chápavě přitakával. Byl to Fára, který si u něho nedávno vylíval žluč vůči Havránkovi, zkrátka se ti dva nějak nesnášeli.

„Abych nezapomněl, děkuju ti za toho… jak jsem ti ho poslal, toho malíře,“ prohodil Urban.

„To je maličkost. Snad to ani na resekci nebude… značně se to zlepšilo.“

„Inu, maličkost to není. Vždyť já vím, co toho tam máte.“

„Odkud ty ho vlastně znáš?“

„Vlastně ho ani tak moc neznám, doporučil mi ho jeden známý, Ernest, je to nějaký překladatel.“

Havránek zapřemítal. „Neznám. Chtěl jsem říci, Jiří, není ten tvůj umělec nějaký poděs?“

„To je možné… spíš to bude jisté, když se přece léčil. Byl v Bohnicích půl roku a tam se také seznámil s tím Kášem, víš přece.“

Havránek přikývl. Historie s vrahem Jáskové byla mezi lékaři — aspoň mezi vedoucími — dobře známa, ale dnes už nebyla aktuální, šlo o minulost. Svého času se kolem jeho smrti diskutovalo, dokonce tu hrozilo nějaké šetření, ale naštěstí byl Káš vyšetřován také na interně a internisté se rovněž vyslovili na podporu výsledné hypotézy. O Kašově genetické úchylce se samozřejmě vědělo, dal to totiž do oběhu kdosi z psychiatrie, kdo byl o věci informován, a tak bylo doktorům známo, že mají co dělat s psychopatem, jenž — z devadesáti devíti procent, byl vrahem. Lékaři se s tím však setkávají častěji, než se myslí, mezi pacienty se totiž objevují lecjaká individua — i kriminální případy. Káš byl však zajímavý případ z hlediska vědy a jeho smrt byla smutná věc, a k tomu nepříjemná. Bylo to škoda — už proto, že se takový případ se zdvojeným ypsilon naskytne jen zřídka.

„Měl jsi s ním nějaké potíže,“ chtěl vědět Urban, jenž myslel přirozeně Horáce.

„Ne… mluvil jsem s ním ale víckrát a dělá dojem, že je poněkud vyšinutý.“

„A co mu dáváte?“

„Antrenyl a nasadil jsem perfenazin… výsledek je zatím dobrý.“

„Myslíš, že je to nutné?“ zeptal se Urban váhavě. Perfenazin patří totiž k poměrně silným psychofarmakům, která se nasazují při některých duševních poruchách.

„Zcela určitě. Byla tu nějaká anxiozita… měl dokonce nějaké slyšiny a vidiny,“ řekl Havránek s úsměvem. „To se upravilo… na noc dostává mírné hypnotikum… bude to v pořádku.“

Urban pokývl hlavou, informace ho uspokojila. Pomyslel si, že Fára už zas jednou značně přeháněl, přišel mu totiž s tím, že Havránek prý provádí s tím vředařem nějaké divotvornosti, léčí ho na paranoiu, když jde o obyčejný ulcus, a cpe do něho kdovíco, až je ten pacient celý zblblý, pomalu prý neví, kde má pravou a levou ruku. To říkal Fára, jenž na něho přiběhl, aby v tom směru u Havránka zasáhl, sám prý nemůže — nejsou totiž spolu na dobré noze.

Urbana však Havránkovo stručné sdělení uklidnilo. Pravdu bude mít Havránek, a nikoli ten playboy, a není vyloučeno, že Horác nějaké paranoidní příznaky skutečně měl. Urban se k tomu silně klonil, však měl s Horácem vlastní zkušenosti. Jeho pohádce o průzkumu přirozeně nevěřil a došel k názoru, že to mohlo být jedině ve spojitosti s tou vraždou, která se stala právě v inkriminovaném týdnu. Možná, že se Horác domníval, že Jáskovou zavraždil některý z tehdejších pacientů, což byla domněnka tak absurdní, že na to mohl přijít jedině chorý mozek. Rozmluvu přerušila paní Havránková, která přinesla na stůl domácí dort se šlehačkou. Okusili dort, ještě chvíli popíjeli a hovořili ve čtyřech, aby se dámy nenudily, a v deset hodin se odebrali domů. Havránkovi je vyprovázeli na zahrádku, byla totiž krásná jarní noc, a tak všichni ještě chvíli setrvali venku a obdivovali se zázraku jarní oblohy.

„Luboš byl docela milý, na to, jaký je morous,“ řekl Urban, když přišli domů.

„Ale vypadá špatně,“ konstatovala Naďa. To víš, málokterý doktor žije dlouho,“ řekl, čímž jí připomínal, aby si ho považovala.

*

V pondělí Alena od šesté od rána jen kmitala, práce moc, a to se čekala velká vizita. Obyčejné vizity jsou sice denně, ale velká vizita s přednostou se denně nekoná, a to musejí být pacienti jako ze škatulky, a hlavně postele musejí mít v pořádku, zkrátka nesmějí tu být žádné skrývačky, kdyby si chtěl náhodou přednosta někoho prohlédnout a sundal mu přikrývku. Když přednosta vejde, sestry jsou v pozoru a pacienti leží také v pozoru. Ne že by starý pán byl nějaký lidojed, naopak je velmi hodný, ale zchytala by to od vrchní, kdyby něco nebylo v pořádku. Při takových příležitostech by se pacienti nechali i naondulovat, kdyby to muselo být. Alena nebyla sentimentální, nadřela se na oddělení hodně a ošetřovala takové případy, že si to normální člověk ani nepředstaví. Kdyby si měla všechno připouštět, kam by přišla, že ano. A tak její tvář povětšinou neopouštěl úsměv, ale dnes se usmívala upřímně, když viděla některé ty chudáky se šlechtit. Aspoň mají lidi vzrůšo. Přitom jsou to rošťáci. Páni, jsou to všechno holomci k pohledání. Jakmile jim trochu otrne, nevědí, co by si vymysleli, a vykládají samé sprosťárny. Tuhle se na velkém pokoji sesedli a mastili karty na posteli jednoho dědka, co mu včera bylo tak zle. Většinou jsou k člověku slušní, ale leží vám tu také někteří prezenti, kterým nic není recht a musíte na ně přísně. Alena však věděla, že ji mají všichni rádi, což ji hřálo. Mnohokrát od pacientů slyšela, že injekce od ní nebolí, že je jejich sluníčko a podobné nesmysly… a i když to berete s rezervou, přece jen vás to musí těšit. Co nakonec ženská má, než tu svou dřinu a semtam nějaké vyražení.

Její soukromý život byl dosti nepřehledný. Kolegyním si samozřejmě stěžovala na tchýni a na manžela, což je obvyklé téma hovoru mladých zaměstnaných žen, ale ani jedna z jejích kamarádek neměla jasno, který z doktorů je právě na pořadí. (Snad je potřeba dodat, že Alena nebrala ty věci jako něco zlého a s celou řadou zdejších pohledných mužských něco měla. Doktoři ji vyškolili; aniž si to uvědomovala, měli na ni rozhodující vliv. Přijímala jejich názory, papouškovala jejich výroky, a vůbec se snažila dosáhnout jejich úrovně i co do elegance v těchto věcech. Ale její minulostí se tu nebudeme zdržovat. Byla hezkou ženou se škaredou tvářičkou a báječnou postavou, což je, jak znalci potvrdí, sexy kombinace.

Teď si to ale navařila, že se sama nestačila divit. Zase jednou to dopracovala, že by si hned dala facku. Její poslední aféra ji vypekla, jen co je pravda. Kdyby jí byl někdo jiný způsobil tolik trablů, byla by ho už dávno poslala k vodě, a co k vodě, byla by ho vyhodila z hlavy a adijé, už by po něm ani nevzdechla. Ale právě, že do něho byla asi udělaná. Udělaná, zamilovaná až na půdu. Přesně to Alena cítila, když otevřela dveře pětapadesátky a uviděla ho. Ležel na prostředním lůžku.

Pětapadesátka byla nóblový pokoj, malý, pouze třílůžkový. Jeden z pacientů byl mladý, měl už čtyři týdny po operaci vředu, kdežto druhý byl starý a moc špatný… chudáček, s kterým měla hromadu práce.

„Tak pánové. Jak se máme,“ řekla vesele, jakmile vkročila do pokoje.

„Blbě. Vy se asi máte líp,“ odpověděl mladý vředař, byl to jakýsi dvaadvacetiletý student ekonomie.

„Změříme si teplotku… tu máte, ale ne abyste švindlovali,“ řekla komicky přísně.

„Jakýpak švindlování… sáhněte mi na čelo a máte to jistý,“ řekl student.

Dala těm dvěma teploměry a pak se začala věnovat těžkému pacientovi. Není snad potřeba zde popisovat cévkování, ošetřování proleženiny a další práce, které byly pro ni denním chlebem. Spěchala, měla toho ještě mnoho.

„Dejte sem ten teploměr, pane Horác.“ Před lidmi si vykali. „Jak jste se dneska vyspal?“

„Báječně. Až moc,“ odpověděl.

Starý pán změnil polohu a zasténal, ale byla si jistá, že ho to tolik zase nemůže bolet, přesto se ho hned začala vyptávat, jestli ho bolí to a ono a jak mnoho. „V noci jste měl bolesti?“

„Taky — taky. Ani oko jsem nezamhouřil,“ řekl pacient.

„Přehání, sestři,“ pravil student. „Já jsem byl vícekrát v noci vzhůru a pokaždé spal, jenom mluvil ze spaní. Pane Houška, vy jste fakt konverzoval.“

„A co, co jsem povídal?“ zeptal se pacient se zájmem.

„Copak já vím? Něco jste povídal, zavřít, a já myslel, že chcete zavřít okno, ale pak jsem zjistil, že spíte.“

„Zavřít, zavřít, ale co?“

„Možná že chlívek. Nemáte doma čuníka?“

„Vy jste dobrej… prase,“ a pacient se zasmál.

„A co králíky, ty nechováte?“

„Králíky… ty jsme mívali… mívali… u nás doma.“

„Vidíte, pane Houška, tak příště si před spaním představujte, že jste chlívek dobře zavřel, a budete hajat celou noc.“

Pacient se kašlavě zasmál. Za nějakou chvíli ležel na posteli převlečený, ošetřený a v pořádku, dokonce si lebedil.

„Tak co, pane Houška, že je to příjemné,“ řekla Alena sbírajíc jeho potřísněné prádlo.

„Je — je. Děkuji, sestři… děkuju mnohokrát.“

„Tak co, budeš hodný,“ zašeptala, když přistoupila k prostřední posteli. Horác vypadal jak smrťák.

„Copak nejsem?“

„Jak se cítíš, vážně?“

„Jak bych ti to popsal. Je mi všechno nádherně, absolutně jedno. S výjimkou tebe.“

Vymanila ruku z jeho. Za chvíli byla u sousedů a přestýlala dalšího, práce ji uklidnila, a přesto se nemohla zbavit tísně. Nebylo to s ním dobré, Horác zhubl, minimálně jedl a už dvakrát měl kapačku… zkrátka sešel a bylo to prý asi z psychických důvodů. Kvůli tomu Kášovi, napadlo ji, byli asi velcí přátelé. Ale proč, prokrindapána, to se přece přihodí, že někdo exne, u Bělíkové by se člověk nedivil, každý tady ví, že tomu moc netento, ale Hejdová je prima holka a něco umí, a když u něho byla i s Havránkem, je tutovka, že se nedalo nic dělat. Stejně se říkalo, že by byl i bez operace těžko přežil, tak co… Ale že se Horác kvůli němu položil, to se jí nějak nechtělo věřit. Vždyť byl dobrý… ano, ještě když sem nastupoval, bylo to s ním slušné, až na ten jeho žaludek. Ba, dělal jí starosti, to tedy ano… Ale co dělat, za kým by mohla jít? Probrala v duchu všechny své kamarády doktory, ale věděla dobře, že by v tom případě neuspěla. Cítila, že když si Horáce vzal Havránek pod křídlo, nikdo se mu do toho plést nebude, i kdyby s ním byl sebevětší kámoš. Na to jsou doktoři hákliví, a i když si třeba o sobě myslí všelijaké věci, jeden druhého neshodí, a teď, když Metelka marodí a Havránek je jeho zástupce, to nejde, usoudila. Vůbec, Havránek si myslí, že má Horác „nemocniční nemoc“. Někteří pacienti totiž nesnášejí nemocniční prostředí a může to být tak zlé, že se z toho docela pominou na rozumu a musí se ta „nemocniční nemoc“ zvlášť léčit. Horác ovšem nebyl fajnovka a že by šlo u něho o to, tomu Alena nemohla věřit…

Přitom pracovala, přestýlala další ležící, cévkovala je, vynášela bažanty… až s tím byla konečně hotová a měla právě čas, za chvilku je tu vizita. A skutečně, otevřely se dveře a vhrnuli se dovnitř lékaři, přednosta s celým štábem, za nimi houf mediků a ještě vrchní a další sestry. Při vizitě to brali páni pokoj za pokojem, postel za postelí, nad každou se zastavili a občas něco prohodili, to dlouho… Když došlo na její čísla, Alena se postavila u dveří, a když všichni vešli, také se vmáčkla dovnitř. Když se zastavili nad Horácem, špicovala uši na sporé poznámky, které si vyměnili, ale nerozuměla tomu, bylo to příliš odborné. Pak se doktoři pohnuli a udělali krok k další posteli. S panem Houškou promluvil přednosta několik vlídných slov a na pacientově tváři se rozzářil úsměv.

„Vidíte, tak se mi líbíte,“ řekl Havránek. „Tenhle,“ ukázal na studenta, „nám taky udělal radost.“

„Viďte. Já dělám radost každýmu,“ řekl student.

Uf! Bylo po vizitě a Alena si šla dát konečně cigaretu a postavila si v kuchyňce vodu na kávu. Vrátila se na sesternu, sedla si na židli, aby ulevila unaveným nohám, a zapálila si. Ach, bylo to tak příjemné. Chvíli odpočívala, ale pak se v myšlenkách znova vrátila k tomu, co ji tak znepokojovalo — co s ním je, co se to s ním stalo? Ba, míval už předtím jaksi divné nápady. Odkdy se to s ním začalo dít? Tu si vzpomněla na jednu zcela bezvýznamnou rozmluvu, vyprávěla mu totiž asi před týdnem o Dolejšce, jak se zlobila, že ji Havránek toho pacienta vytáhl ze skříně a nevrátil. Ale Havránek to neudělal jen jí, vždyť toho chlapíka vytáhl i z kartotéky, ztratila se totiž jeho karta, vůbec se ten pacouš ztratil odevšad. Jako kdyby tady nikdy neležel. Prostě zmizel a dokumentace žádná, to je legrace… že ano, přitom, jak je Havránek puntičkářský, a takovou věc jim provede. Ale jak je to možné, že ho ztratili i na příjmu, to už je úplná záhada. Alena to zkrátka vyprávěla Horácovi pro zasmání, ale byla překvapena jeho reakcí. Věru už nevěděla, co mu může povídat, když tak zesinal při takovém legračním povídání. Změnil se, ano. A býval to takový frája, fajn, prima… a teď ji začínal doopravdy lekat.

„Aleno, tady máš kafe s donáškou do domu,“ byla to malá Helenka z kuchyně, roznašečka jídla, moc hodná holka. „Voda se ti málem vyvařila… člověk aby tě hlídal jak policajt.“

„Dej to sem, zlatíčko.“ Helena jí vrazila šálek na stůl a odběhla. Alena si vhodila do šálku dvě kostky cukru z pytlíku, zamíchala a zapálila si k tomu druhou cigaretu. Vypít si v poklidu kávu patří totiž k požitkům, kterých člověk věru nemá mnoho.

*

„Vy jste spal, jak vidím,“ řekl Havránek, přistupuje k jeho posteli.

„Nic, jen jsem tak klimbal,“ řekl Horác s očima upřenýma do lékařova obličeje. Havránek byl rovněž bledý a kolem úst měl jakýsi bolestný, zvláštní rys, jehož si Horác už dříve všiml.

„Tak co, žaludek vás nebolí? A co po jídle, co to dělá?“

„Je to dobré, skutečně.“

„Tak se ukažte, ať si na vás sáhnu,“ zval ho doktor přátelsky a pak inu zkušeným hmatem prohmatal břicho. „Slyšel jsem na vás nějaké stížnosti, že prý nechcete jíst. Je to pravda?“

„To je nesmysl, jím samozřejmě, jenže ty porce nezmohu,“ Horác mluvil s námahou.

„Musíte jíst, pane Horác, přece vám nebudeme dávat už zas výživu. U vás to jsou všechno nervy.“

„To je možné.“

„A jak se cítíte jinak… náladu máte dobrou?“

„Dobrou.“

„Tak se mi to líbí,“ konstatoval lékař, hledě na něho pátravým zrakem. „Jste trochu jako ospalý, viďte.“

„To jsem… nemohu se jaksi soustředit.“

„Tak se nesoustřeďujte, nejste přece fakír. Ostatně ten útlum je tady potřeba, je to součást léčení. Hlavně že se nám hojí ten vřed, všechno ostatní se poddá.“

„Ano… děkuju mockrát, pane asistente.“

Havránek na něho krátce pohlédl a opustil ho. Když odešel, Horác zavřel na chvíli oči. V hlavě měl vír… hotový chaos. Snažil se na své unikající myšlenky působit vůlí, ale vymykaly se tomu jak hadi. Ba, už delší dobu se s ním dělo něco nedobrého a příčina byla tady, v jeho hlavě. Jak víme, Horác se už léčil na psychiatrii, ale tam nikdy nedostoupily jeho potíže takového stavu… měl strach, že šílí opravdu, a co chvíli se musel nějak ubezpečovat, že ne — ještě se nezbláznil. Často se ocital jakoby mimo sebe, takže nevěděl, co se s ním děje, a probouzel se z toho všecek zmatený. Podle hodin uplynul nějaký čas, a přitom si za nic nemohl vzpomenout, co dělal — a přitom nespal, byl bdělý. Ano, když se mu to stalo poprvé, napadla ho okamžitě duševní porucha a byl zoufalý, bál se toho. (Léky… vždyť je všechny znal, perfenazin mu také už jednou nasadili a nic se mu potom nestalo. To nemohlo být zaviněno léky. A tak se mučil, pokud ovšem neupadl do stavu blízkému apatii.)

Ale něco tady bylo… něco, co se vždycky vynořilo z hlubin jeho pitoreskních snů, které se před ním odvíjely i v bdělosti jako fantastický film. Něco tu bylo, nač neměl zapomenout. Tady musíme říci, že ačkoli na tom byl po psychické stránce dosti zle, ta záležitost byla tak pevně vepsána do jeho vědomí, že se mu vracela sama, ale co chvíli ztrácel niť… Najednou, zčistajasna se mu to zase vybavilo. Ruda, jak s ním mluvil před jeho operací. Ruda, a pak obličej toho doktora, co u něho právě byl. Ale vybavil se mu z jiné příležitosti, kdy se ho Horác na cosi zeptal, ale ne na Rudu. Ani na tu zavražděnou Jáskovou, nebyl přece blázen. Zeptal se ho na někoho třetího, úplně lhostejného, zkrátka, na jednoho sportovce. Havránkova slovní reakce se mu v paměti vymazala, nicméně cítil v tom okamžiku, že se něco stalo. Jako by někdo stáhl závěs, tak mu to připadalo, ačkoli se Havránek nepřestal usmívat. Na vysvětlenou — Horác se ho zeptal na toho pacienta, který tak záhadně zmizel z evidence. Od Aleny věděl, že se jmenuje Kouřimský a že hraje košíkovou.

Havránek to nějak velmi rychle zamluvil a šli oba od toho… což mohlo znamenat… ano, co to mohlo znamenat? To by se mělo nějak ověřit. Zeptat se toho Kouřimského, jestli mu nebral krev přímo Havránek a kdy, dopoledne, čtvrtého prosince. Čtvrtého prosince, opakoval si, čtvrtého prosince. Musí s tím něco udělat, pomyslel si, když už poněkolikáté ztratil souvislost. Musí se přinutit vstát, omýt se, vzít si župan a jít se projít po chodbě… určitě mu to udělá dobře. Posadil se a nahmatal nohou trepku. Viděl se, jak vstává, obléká si župan, jak kráčí ke dveřím a pak chodbou, dokonce se mu zdálo, že potkává lidi, tu se s ním zastavil starý Tejcil a povídá mu… „že ti není hanba, Horác, po třech nedělích. Začneš si marodit, když jsi dělal jenom tři neděle… na to nemáš nárok, to je moc krátká doba.“ Hádal se s ním, že to byly čtyři neděle, ale pan Tejcil se na něho pořád zlobil.

„Co to děláte, pane Horác… vy už si tu trepku obouváte půl hodiny.“ Byl to ten kluk, jeho spolupacient, jenž předtím někam odešel, ale teď stál nad ním a pobaveně ho pozoroval. Horác se vytrhl ze snění a zjistil, že opravdu sedí na posteli s poloobutou trepkou na noze, a musel tu sedět, sám nevěděl, jak dlouho. Až ho zamrazilo, jeho srdce sevřela hrůza. — Je to se mnou špatné, pomyslel si.

*

Téhož dne v jedenáct hodin odstěhovali starého pana Houšku, nikoli ovšem domů, ale do jedné mimopražské nemocnice. Nebylo na tom nic zvláštního a dalo se to vlastně čekat, že si ho na chirurgii nenechají, ale když Horác pozoroval, jak ho ukládají na vozík a do nohou skládají jeho věci, byl dojatý.

„Na shledanou, pane Houška,“ řekl, když mládenci pohnuli vozíkem, „a buďte hodně brzy zdráv.“

„Nápodobně,“ odpověděl ležící. „A přijeďte se za mnou někdy podívat, pane Horác, to víte, starý člověk jako já…,“ nedopověděl, byl mezitím vyvezen z pokoje.

Jeho mladý spolupacient měl jít domů zítra a hned po obědě se odebral někam k sousedům na kus řeči. Horác tu zůstal sám… Ležel si tu v klidu a opravdu byl málo rušen. Odpoledne mu dali kapačku, ležel tedy nehybně s nataženou rukou, do které měl zavedenou jehlu, a měl asi halucinaci, někdo totiž na chodbě odchrchlal a byl by přísahal, že tak kašle jedině Vašátko. Usoudil však, že je to nesmysl, co by tady ostatně kapitán dělal. Na kapačce, jak známo, není mnoho obtíží krom trochy nepohodlí a když se toho konečně zbavil, zaujal pohodlnou polohu a opět upadl do polobdělého stavu.

Tak ho našla Alena, která sem přišla v době večeře. Byla v civilu, připravená k odchodu.

„Aleno.“ Popadl ji za ruku a líbal ji, byl to přece jen druhý člověk… lidská bytost

„Hele, já dneska končím, drahoušku. Mám dlouhé volno, ale přijdu zas ve čtvrtek. Zatím se měj…“

Alena nebyla sentimentální, co se dá dělat, takový už je život.

„Dobrá, děvečko.“ Držel stále její ruku. „A to by nešlo, aby sis to vyměnila?“

„To nejde, fakt. Mám na zítřek pozvané malíře a budeme malovat, stejně nevím, jak to stihnu. Však to beze mě vydržíš.“

„Dítě, poslechni mě,“ pohlédl jí vážně do očí. „Nemohla bys to nějak zařídit, abych už do konce nedostával nic?“

„Jak to, do konce?“

„Jestli budu přece operovaný,“ řekl. Byl totiž o tom přesvědčen, že bude — jestli se v jedné věci nemýlí. Na druhé straně však věděl, že operace je věcí týmu a že není možné, aby se přitom něco stalo, co by ostatním uniklo.

„Ale jdi, ty se toho bojíš? To je hloupost,“ řekla Alena mateřsky.

„Nebojím, jen bych rád věděl, jestli to bude nebo ne,“ zamumlal, s její rukou ve své.

„Doopravdy… fakt, to bych o tom musela něco vědět A co tedy chceš, čím ti mohu pomoct?“

„Ničím. Počkej… nemohla bys mi dát dva tři féráky nebo psy-choton?“

„Vždyť to nesmíš,“ řekla váhavě.

„Smím nesmím, něco musím dělat, nebo se zblázním. Čerti vědí, jestli je to perfenazin, co beru.“

„Tak já někomu řeknu, že jsi na to alergický.“

„V tom případě se na to vykašli,“ řekl s výrazem rezignace. „Nezlob se a měj se, miláčku.“

Alena se rozmýšlela. „A nepřeháníš to trochu? Je ti vážně po tom hůř?“

„Nevím věru, jestli je mi hůř nebo líp, ale mám okna. Ostatně dělej, jak rozumíš… jak ty rozhodneš.“

„Takové tři féráky ti snad mohu dát, to tě neporazí,“ rozhodla. Nosila totiž fenmetrazin u sebe skoro pořad a polykala semtam tabletu jako acylpyrin. Naučily ji to kamarádky a prozatím to na ni zhoubně nepůsobilo. Všechny polykaly prášky a občas si pro změnu píchly — nikoli morfium, ale céčko, vitamín C nebo kalciovku — jen tak, pro upevnění zdraví. A semtam se napily čistého lihu smíšeného s pomerančovou šťávou. Neholdovaly narkotikům, spíše se rády napily, ale nějaký prášek nebo blahodárné injekce béčka nebo céčka jsou mezi zdravotníky pomalu tak běžné jako nabídnutí bonbónu.

„Děkuji,“ když přijal známé tři tabletky a rovnou z nich jednu spolkl. „Tak — ode dneška stávkuju. Už nic, žádné léky více.“

„To nejde,“ namítla. „To by tě vyhodili domů.“

Rozesmálo ho to.

„Prosím tě, přestaň. Mně se nelíbí, když se směješ,“ řekla ulekaně, a šla ke dveřím.

„Tak promiň, Aleno,“ zavolal ji, když už byla na odchodu. „Co chceš?“

„Říct ti, že tě strašně miluju.“

Odešla… a ačkoli mu fenmetrazin okamžitě rozbouřil srdce, vzchopil se natolik, že vstal a šel se projít po chodbě. Prošel se tam a sem, na konec a zpátky, cítil, že se potí, a v uších mu cinkalo. Jak míjel dveře doktorského, uviděl pana asistenta Havránka, oděného do lehkého pláště do deště, s aktovkou v ruce… zřejmě šel domů.

„Na shledanou, pane asistente,“ pozdravil ho, chirurg odpověděl stejně, a Horác zachytil jeho zvláštní trpící pohled. Trpící a přitom pátravý. Divil se tomu, že chodí…? Tuší, že ho podezřívá…?

Horác najednou nemohl a musel si sednout na lavici.

„Nazdárek, Horác.“ Byl to pan Tejcil, kterého už neviděl několik dní. Pan Tejcil se domů nechystal, měl právě dlouhou službu a přinesl si večeři, dvě teplé jitrnice v papíru, které mu hned ukázal.

„Nechceš taky,“ nabídl mu, usedaje s povzdechem vedle něho. „Člověk má už tý nemocniční stravy po krk a potřebuje něco vydatnějšího.“

„To je fakt. Děkuju, nemám hlad,“ když mu Tejcil přistrčil jitrnice k nosu. „A jak se pořád máš, Tejcil?“

„Jistě hůř než ty. Ty jseš stejně chlap špatná, no ale snad tě dají brzy dohromady.“ Z pana Tejcila táhla vůně piva a další pivo si právě otevřel. „Dej si aspoň pivo, to je zdravý.“

Horác se zhluboka napil.

„Hele, tuhle mně Alena říkala, že ses prej vyptával na Honzu Kouřimskýho, tak jestli mu něco chceš, moh jsi to říct rovnou mně.“

„Skutečně, copak ty ho znáš?“ zeptal se Horác s údivem.

„Jo, můj kluk s ním hrál, když Honza začínal v ČKD, teda se s ním známe,“ řekl pan Tejcil hrdě.

„Kdy tady ležel?“

„Počkej, loni ňáko v listopadu a v prosinci, ale na vánoce už byl doma. Byl tu na vyšetření skrz odraženou ledvinu, ale nakonec ho neřezali, ňáko se mu to spravilo samo.“

„Jak vypadá?“

„Jak by vypadal, když hraje košíkovou. Vejška skorem dva a tělo udělaný, jen se zeptej děvčat, jestli se na něho pamatují. Fajn kluk, trochu vzteklej a primadona, ale jinač hodnej… a co mu teda chceš?“

„Jenom jsem se s ním chtěl seznámit. Sbírám totiž autogramy sportovců.“

„Jó, autogramy,“ řekl pan Tejcil s pochopením. „Já zas sbírám odznáčky. To ti zařídím, člověče, neboj, pošlu mladýho nebo sám za ním zajdu, to je tutovka.“

„Je ženatý?“

„Je, ale děti zatím nemají. Poslechni, Horác, až se teda uzdravíš, to už se k nám asi nevrátíš, viď,“ podotkl pan Tejcil smutně.

„Co mluvíš… stejně byste mě už nebrali.“

„Ale brali, brali. My bereme každýho,“ řekl starý saniťák na vysvětlenou a zhluboka se napil piva.

*

Urban přišel nazítří do nemocnice něco po osmé a nalezl všechno na normálu: jeho bílý plášť visel na věšáku, paní Kučerová na příjmu vyhledávala karty a paní Danielová snídala. A v čekárně už čekali pacienti… muselo jich tam být podle zvuků požehnaně; Urban se pozdravil se svými dámami a položil paní Danielové přátelskou otázku, týkající se kteréhosi restu ze včerejška; hned toho zalitoval, protože se paní Danielová málem zadusila soustem. Nicméně pohotově odpověděla.

„Jen si to klidně snězte, nedejte se rušit,“ řekl Urban mrzutě. Oblékal si přitom plášť a pak se jal prohlížet písemnosti na stole. „Nového nic … nikdo mě nevolal?“

Paní Danielová se opět málem zadusila, jak se snažila rychle odpovědět, až se jí podařilo sousto spolknout. „Volal vás nějaký váš známý z chirurgického, že vás moc prosí, abyste se u něho stavěl.“

„Fára?“ zeptal se Urban.

„Ne, doktor ne, nějaký pacient. Mirka to má napsané…“

„Horác,“ řekla paní Kučerová, která už horlivě pracovala. A kdy volal?“

„Asi před půl hodinou.“ Aha, brala to paní Kučerová, kdežto paní Danielová tu ještě nebyla, pochopil.

„Oč jde, to neřekl?“

„Ne, jenom, že je to naléhavé.“

Co mu může Horác chtít… co vůbec chtějí pacienti, nejspíš není s něčím spokojen a chce, aby za něho orodoval, většinou to tak je. Urban si dal připravit kávu, vypil ji a k tomu přeletěl noviny. Za chvíli už seděl v kabině a dělal prvního pacienta, potom druhého, třetího a tak pokračoval do deseti. V deset přerušil na cigaretu a s cigaretou v prstech se šel podívat do čekárny, kolik toho ještě je, a vtom uviděl svého známého malíře, opírajícího se o zeď mezi dvěma jinými čekateli. Horác měl na sobě černý hubertus a pod tím pyžamo.

„Vida, tady jste,“ řekl Urban žoviálně. „Tak copak, copak?“ Horác se odlepil od zdi a přistoupil k němu a Urban si všiml, že jde nějak nejistě.

„Promiňte, že vás ruším, ale potřeboval bych s vámi na pár slov… soukromě.“

„Když soukromě, co mám s vámi dělat. Ale jen na tři minuty, víc času dneska pro vás nemám.“

Urban ho vzal k sobě do archivu, nikoli k rentgenu, a sotva vešli, Horác si sedl. Místnost to byla dosti šerosvitná, jak Urban o ní říkával, protože si jeho oči musely zvykat šerosvitu, pokud nechtěl za bílého dne svítit. „Tak povídejte,“ vyzval ho. „Cigaretu?“ Horác si vzal, ale když mu Urban připálil, snad poprvé v životě cigaretu odložil, zkrátka nemohl.

„No tak mi to vyvalte, člověče, vidíte, co tam mám lidí,“ řekl Urban mrzutě. „Tak dělejte, nemám moc času.“

„Já taky ne,“ zněla odpověď, vskutku nijak pokorná. „Musím vás o něco poprosit Mohl byste pro mě něco zařídit?“

„Podle toho, co by to mělo být“

„Potřeboval bych… ověřit jednoho pacienta. Jmenuje se Jan Kouřimský a tady jsem vám to napsal,“ Horác sáhl do kapsy — nikoli kabátu, ale pyžama, vytáhl vytržený lístek z notesu, popsaný napříč pouhými dvěma slovy či dvěma jmény, křestním a příjmením. Roztřesené písmo Urbanovi dosvědčovalo, že měl Havránek asi pravdu — takže zvedl oči od papírku a naladil profesionální úsměv.

„Tak vy chcete ověřovat pacienta, a proč to,“ zeptal se mírnýrn tónem, který v Horácovi vzburcoval poslední rezervy (ostatně měl v sobě férák).

„Povídám vám, že nemám čas… za chvíli budu kaput. Ten Kouřimský… myslím, by měl mít shodnou krev jako Káš.“

„Vy máte horečku?“ Urbanovi došlo, že to tak je, ještě než vzal Horáce za ruku.

Bylo mu to vidět na očích, ba… čerti vědí, že to přehlédl. „Máte, sakra. Hlásil jste to…? Jestli ne, já…,“ a už zvedal telefon.

„Nechte to. Nevolejte tam,“ ozval se Horác s námahou. „To nesmíte… nevěřte tomu, že jsem blázen. Buďte tak laskav… dejte mi slovo, pokud ještě mohu.“

Urban na něho pohlédl a v náhlém impulsu položil sluchátko na stůl.

„Kdy vám to začalo?“

„Dneska ráno.“

„A jak — prudce? Bolí vás hlava?“

„Pekelně a nemohu ji ohýbat,“ řekl nezřetelně. „To je blbé… mám obavu, že už mi to nebere.“

„A co mi chcete říci?“

„To… proč podezřívám pana asistenta Havránka z vraždy, vlastně ze dvou vražd.“

„Co to tady mektáte, člověče?“ a Urban opět zvedl sluchátko a vytočil číslo chirurgie.

„Proboha, tak mě přece vyslechněte. S tou Kašovou hyperglyke-mií… mám na to svědka, že něco nebylo v pořádku… s tou kapačkou. Dosvědčí vám to jedna sestra… byla při tom… jmenuje se Vaňková. Já vás přece nenutím, abyste mi věřil… jen vás prosím, abyste zjistil, jestli Kouřimský nemá… tu genetickou… vadu. A jestli nemůžete, předejte jeho jméno mému známému… je to kapitán od kriminálky. Jméno vám napíšu.“

Chirurgie se ozvala, zato se neohlásil Urban. „Já to nechápu,“ vyhrkl. „Proč by měl mít tu úchylku? Podezříváte snad toho pacienta?“

„Jen z toho, že se stal nedobrovolným dárcem krve,“ řekl Horác zvolna, s úsilím o jasné vyjádření.

„Dárcem krve?“

„Nalezené krve. To přece bylo u ní…“

„U ní?“

„U té holky, co ji zavraždil… přece tu Jáskovou,“ zašeptal Horác, jemuž začínal jazyk vypovídat. Přestával chvílemi Urbana vidět. Před očima mu tančila jakási světla, v uších měl šum.

„A vy pana asistenta podezříváte jen proto, že ji znal?“ slyšel Urbana jakoby z dálky.

„Znal? Vůbec jsem nevěděl, že ji znal.“

„Ne? Tak proč jste vůbec, ksakru…“ Urban teď promluvil přiškrceně a odkašlal.

„Proč? Protože toho Kouřimského vyřadil… z evidence. Dal ho pryč … všude… i na příjmu. Chápete, pro ten případ, kdyby někdo náhodou … kdyby se to začalo zkoumat…“

„Vy myslíte asi Bezpečnost, že by mohli…?“

„Jistě, ale zatím jsem po tom šel… jenom já.“

„A mluvil jste o tom s někým?“

„Ne…“

„Tedy vás žádám,“ Horác však už nevnímal, oč ho Urban žádá. Dostal najednou třesavku — jak tomu bývá při prudkém stoupnutí teploty, a Urban to konečně telefonicky sdělil někomu — kterési sestře z chirurgie, která byla zrovna u aparátu. Oznámil jednoduše, že mu sem přišel jeden jejich pacient a že se domnívá, že má horečku. Řekl sestře jméno, a tím to zhaslo. Mluvil naprosto klidně, ve skutečnosti byl však uvnitř všecek ledový zděšením. Ne o toho chlapíka, to ne… Horác asi lapl nějakou chřipku, jak se domníval. Poprvé však viděl jistou skutečnost, o které ovšem věděl, v novém — a poněkud příšerném světle. A také mu došlo, že Horác žádný psychopat nebyl a není… Tady musíme vysvětlit jednu závažnou věc: jak to, že soudný muž, a dokonce doktor jako on, Horácovi uvěřil, že uvěřil někomu, o němž se předtím domníval, že je duševně chorý — ve skutečnosti se to stalo proto, že on jediný věděl o stycích svého kolegy s tou zavražděnou dívkou. Věděl o nich dvou dlouho a dozvěděl se o tom náhodou: jednou na podzim přijel na chatu ve všední den, aby si tam něco opravil, a stal se tak bezděčným svědkem aféry takřka všední: jeho kolega si na chatu přivezl nějakou „buchtu“. Dělal, že je nevidí, a tím to pro něho skončilo. Slečna si však přišla za nějaký týden lehnout do nemocnice a sám ji rentgenoval, takže se dozvěděl její jméno. Pokud mu bylo známo, po vraždě nikdo Luboše — tedy Havránka — neobtěžoval, nevědělo se to tedy. Ani v nemocnici to nejspíš nikdo nevěděl, Luboš byl velmi opatrný. Věděl to jen on, Urban, a samozřejmě si to nechal pro sebe. Neřekl to tenkrát Košnarovi z prosté příčiny, že kolegu nepodezříval ani stínem a nechtěl mu způsobit nepříjemnost. Tady lze snadno pochopit Urbanovo myšlení: nebyl v tom žádný zastírací manévr. Mít totiž drobné s nějakou ženskou a zavraždit ji — je zkrátka dvojí. Vzal tehdy na vědomí, že kolega má taky nějaký hříšek a nebude asi tak svatý, jak vypadá. Doktor může mít ostatně žen, kolik chce; nepoznal v životě doktora, který by si nemohl vybírat. A že si Luboš sehnal mladou, inu tak má mladou, jen aby z toho neměl infarkt, pomyslel si tenkrát…

Proto se teď Urban zhrozil. Jen z toho důvodu na něho zapůsobilo tak otřesně, co mu Horác řekl, ačkoli zdaleka všemu nerozuměl. Věděl přirozeně o Kášově úchylce a byl přesvědčen, že tu holku zabil Káš… ba, podle něho zůstal sochař na svobodě jen proto, že chyběly rozhodující důkazy, ale všem to bylo jasné. Vynecháme, co všechno Urbanovi letělo hlavou, které věci pochopil a které jen tušil. Co tušil zcela určitě, že se stalo něco strašného, Luboš se asi zbláznil. (Podezření, že se dopustil vraždy, bylo u Urbana totožné s podezřením na duševní chorobu. Jinak to podle něho ani nebylo možné… v čemž jistě nebyl daleko od pravdy.)

Za chvíli po Urbanově telefonátu se tam dostavila sestra, potom kterási starší lékařka, nato se volalo na infekční, kam byl nakonec Horác odbaven, a v poměrně krátké době ležel na jiné posteli — s příznaky prudké meningoencefalitidy. (Později se zjistilo, že jde o onemocnění epidemické a vyšetřoval se původ a způsob infekce.) Vynecháme však medicínské rozpravy, které jsou pro normálního člověka stejně příliš složité a v našem případě zbytečné. Horácovi to stejně bylo jedno, věděl o sobě jen málo. Bezprostředně potom, co ho složili na postel, dostal první dávku antibiotik. Lékařům nastaly starosti, ukazovalo se totiž, že jde o nějaký rezistentní kmen zmíněných mikrobů, s nimiž se ostatně — jako s druhy jim podobnými dělají pokusy v bakteriologických laboratořích. Tak se Horác octl mezi životem a smrtí, jak to říká jeden verš písně Michny z Otradovic, „nedbaje na císařství“. A Urban se odebral, nikoli za ním ani za svým kolegou, ale do své kabiny, kde vydržel až do poledne a po obědě vzal na pořad rentgenové snímky, nad kterými vydržel až do pěti. Soustředil se na práci, aby se o něco opřel. Byl všecek zničený z pomyšlení, co může nastat a do čeho to byl zavlečen. Vždyť Luboš operuje, pracuje. Jestli je blázen, ještě by se mohlo stát neštěstí… Konečně se vydal za Havránkem a našel ho ve stavu docela normálním. Luboš právě hovořil s anesteziologem Barešem, bavili se o nějakých dovolených. Urban měl pocit, že sní. Kolega, který tady mluví o organizaci dovolených, nemůže být přece vrahem.

„Nazdar, Jiří. To jsou těžkosti,“ řekl Havránek.

„Ba, jsou. S dovolenými jsou vždycky potíže.“

„To máš těžké, když máme u nás polovinu žen, a z toho má většina děti.“

„Já to vždycky říkám, že je svět stejně dost přelidněný,“ pokusil se Urban o žert, ale zaskřípalo to. Cítil, jak divně to znělo.

„Já mám sám tři haranty,“ řekl anesteziolog.

„Copak ty… ty jsi nepoučitelný.“

„Upřímně, čekám, kdy se mě zeptáš, jak to, že jsme přehlédli meningitidu,“ řekl Havránek ledabyle. „Je to chyba, to je mimo diskusi, ale ten blázen ráno sklepal teploměr… sestra to od něho vzala a měl teplotu normální. O potížích jí taky nic neřek a to víš… sestry.“

„Přirozeně. Je to ale nápad, že vám to chtěl zatajit,“ zabreptal Urban, co mu přišlo na jazyk.

„Vždyť je to blázen.“

„Ale jak k tomu přišel…?“

„To je těžké… bude se muset vyšetřit, jestli tu nemáme bacilo-nosiče. To je nepříjemné… Chodí sem ovšem hromada lidí zvenčí. Anton,“ čímž myslel Metelku, „byl podle mě zbytečně tolerantní… marně jsem se to pokoušel zarazit a vidíš, ono se to zavede, až když se něco stane.“

„To je fakt, sem na chirurgii by se už vůbec nemělo chodit“

„Zavleče se nám sem infekce a nikdo neví jak. Ovšem, taky může jít u něho o propuknutí latentní infekce… ale to je ještě příliš brzy, na něco hádat.“ Havránek na Urbana upřel zraky. „Tys přišel jen kvůli němu, ne?“

„Vlastně ne. Ty, Luboši, čistě náhodou, nepamatuješ se na nějakého Kouřimského?“

Bohužel, reakce byla — a zničila jeho pochybnosti. Havránek, stále se usmívaje, nemohl ze sebe vypravit slovo… „Jenom, že nějaký Kouřimský mě volal,“ pokračoval Urban spěšně, „odvolal se na tebe a chce mi sem někoho poslat, tak jen pro jistotu se tě ptám, jestli ho znáš, ale v zásadě je to jedno…“

„Je to možné, že je to můj pacient, ale jméno mi nic neříká,“ pravil Havránek konečně.

„Já už si taky lidi nepamatuju. To víš, že se tebou lidé ohánějí, tomu se nemůžeš divit. Jenom jsem chtěl vědět, jestli je to nějaký tvůj dobrý známý… inu tak není. Nakonec se dám vždycky ukecat, starý blbec,“ zahovořil Urban.

„O kom to mluvíte?“ zeptal se anesteziolog udiveně.

„O nějakém Kouřimském, slyšel jsi to.“

„Není to ten sportovec, jak sem přišel po úrazu? Hergot, Luboši, na toho by ses měl přece pamatovat. Takový fajn kluk to byl. Ty máš ale děravou paměť,“ řekl anesteziolog nevěřícně.

„Až budeš starý jako já, taky ti semtam vypadne jméno,“ řekl Havránek. Jeho bledý obličej byl jako maska a Urban to zaregistroval s vnitřní hrůzou. Bylo to pravda, s tím Kouřimským nebylo něco v pořádku.

„Tak se mějte, jdu psát domácí úkol,“ loučil se anesteziolog.

„Svezu se s tebou.“ Urban se spěšně rozloučil a jeho odchod se podobal útěku. A za chvíli jel domů… Ve skutečnosti byl zoufalý, nevěděl si rady. Nadě neřekl ani slovo, zůstal s tím sám a celou noc se mučil. Co dělat, co si počít? Jít s tím na Bezpečnost, to se mu příčilo, ostatně se ujišťoval, že tu chybí jakýkoli důkaz, Horác se mohl mýlit a Lubošova reakce na to jméno mohla být vyvolaná něčím jiným. Kášova smrt a nějaké záhady okolo… to bylo nedokazatelné a vyšetřování by mohlo vrhnout na ústav špatné světlo; to si nemohl vzít na svědomí. Havránek je možná vyšinutý, ale že by byl zavraždil tu holku… proč, když byla přece prostitutka a mohl ji mít kdykoli za nějaký peníz.

V noci Urban nespal, vícekrát za noc vstal, seděl u stolu, kouřil a dospěl k rozhodnutí, že musí vyčkat, až co ukáže krev toho pacienta. Ráno byla jeho první cesta do centrální laboratoře, kde měl dobrou známou, a zařídil zcela prostě, aby Kouřimského okamžitě zavolala na kontrolu, a aby se poslala jeho krev na výzkum. Pak se odebral do nemocnice. Byl však nervózní, nemohl se soustředit na práci, začal chodit po odděleních a dovedlo ho to zase nahoru… zastavil se nakonec na chirurgii. A znova vyhledal Luboše, jehož našel na pokoji pro chirurgy, kde seděl za stolem. Měl před sebou nějaké písemnosti, ale nestudoval je, asi právě odpočíval. Vyměnili spolu několik konvenčních vět. Urbanovi připadal Luboš změněný; mluvil pomalu, měl v sobě asi prášky. „Poslechni, neměl bys jít domů?“ řekl Urban bodře. „Neleze na tebe chřipka?“

„Dej pokoj s chřipkou… jsem přetažený, toť vše.“ Přesto ho Urban přemluvil, aby si změřil teplotu. Měl ji zvýšenou. Jeho reakce na slabou infekci byla zvláštní: mluvil o tom s jakousi obavou, úzkostlivostí. Urban ho přesvědčoval, aby si šel domů lehnout. Vlastně se bál od včerejška, aby Luboš neoperoval, pokládal ho za duševně chorého…

„Co mě honíš, tady je mi dobře,“ namítl chirurg mrzutě. Pohlédli na sebe a Urban zaváhal, jestli už netuší, že ho podezřívá. Byl to pocit tak stísňující, že cítil duševní nevolnost. Připadalo mu to všechno jako děsivý sen a jen si přál, aby se už proboha něco stalo, čímž by se to nějak rozhodlo.

*

Byl to skutečně Vašátko, který včera prošel nemocniční chodbou, nemaje tušení, koho by našel, kdyby otevřel dveře, které právě minul. Horác tedy neměl halucinace, když se mu zdálo, že slyší Vašátka odkašlat. A co tam Vašátko dělal — zastavil se tu na skok u staniční sestry, která měla bratra u SNB, a mohlo se to brát jako čistě přátelská návštěva. Ve skutečnosti se však přišel na někoho podívat Pouze podívat, což míval ve zvyku, ještě než s někým promluvil. Musíme tady říci, že kapitán už na stopě byl, a že se na ni dostal poněkud jiným, ale stejně překvapujícím způsobem. Způsobila to „babička“, ano, ten očitý svědek, po němž tak dlouho marně pátrali, ale bohužel se objevila pozdě, tak pozdě, že to Vašátkovi způsobilo víc trudu než uspokojení. Objevení „babičky“ mu zasadilo ránu. Ostatně dosud to nebylo přijato, Břeťa Stolařík se tomu bránil a člověk se mu nemohl divit, po tom všem, co vykonali. Říkal, že je to bláznivá ženská a kdoví, co viděla, zkrátka její svědectví odmítal brát vážně, ale Vašátko za tím jít musel.

Co se vlastně stalo… Nedávno, ba velmi nedávno, teprve před třemi týdny, se u nich v Bartolomějské ulici objevila jakási stará slečna. Ukázalo se, že je to bývalá učitelka hudby, sedmdesátiletá, na svůj věk velmi čiperná, jemná a kultivovaná paní. Ale s čím jim právě teď, po několika měsících přišla, bylo neuvěřitelné. Dělala však dojem osoby s dobrou pamětí, nebyla sklerotická ani za mák, a když si ji Vašátko vyslechl, měl pocit, že ta stará slečna ví, co mluví.

Její historie byla asi ta… Dva dny před Mikulášem, což si pamatovala přesně, si šla dát do opravy starožitný náramek, u kterého se jí porouchalo zavírání.

V opravně jí však řekli, že to bude velmi těžké a že původní zavírání nejde opravit, leda tam dát nové, což ji rozzlobilo, takže si svůj náramek vzala a odešla. Bylo čtvrt na deset, když odsud odcházela, to věděla přesně, protože měla mít od deseti hodinu, a spěchala, aby byla včas doma. A sotvaže byla venku, uviděla z těch dveří, (jak jí je teď ukázal pan vedoucí), vycházet nějakého mužského. Ne, nebyl zrovna velký (odpověděla na otázku), střední postavy, starší… ano, jakýsi starší, usedlý pán… ale šel velmi rychle. Nikdy by ovšem byla na to nepřipadla, aby jim to přišla říci, kdyby byla… inu, odnesla totiž svůj náramek do té opravny podruhé. Vdává se jí totiž neteř a chtěla jí ho darovat k svatbě. Proto se rozhodla, že si ho dá přece jen opravit, třebaže už to nebude tak krásné, že ano… a přitom panu vedoucímu připomněla, kdy u něho byla naposled. A on si zase připomněl, co se tehdy stalo… božínku, vždyť ona to nevěděla, neměla o tom nejmenší tušení. Pan vedoucí se jí totiž zeptal, jestli si ji také volali… řekla mu, že ne… inu ovšem, když ji neměl v záznamu! Ale na toho pána se dobře pamatuje… a právě proto, že se na něho tak dobře pamatovala, přišla, aby jim to řekla. Vašátko byl zaražen, překvapen. Břeťa ovšem to svědectví odmítal jako nevěrohodné. Nemohla si na to přece vzpomenout přesně — na něco, co měla vidět skoro před pěti měsíci! Byla to báchorka, výmysl… ještě k tomu, když jde o sedmdesátiletou starou pannu! Nějakou bábu, která chce být důležitá! Vašátkův dojem z té staré učitelky hudby byl ovšem jiný. Podle něho nechtěla být důležitá, naopak jí to bylo nepříjemné a přišla, protože to pokládala za svou povinnost. A pokud tedy bylo (ale nemuselo být) její svědectví věrohodné, mohla vidět přímo vraha. A ve světle její výpovědi byl Vašátko nucen zvážit možnost podvržení krve, což až dosud pokládal za nemožné.

Ano, ten člověk nebyl enormně velký a neodpovídal tedy úchylce… nalezená krev tedy nepatřila jemu. Čí byla…? Byla skutečně „číkoli“? A na koho z vyšetřovaných se mohl její popis hodit…? Lidí totiž, u kterých se zjišťovalo alibi jen proto, že je někdo jmenoval, měli celou řadu. Mezi zákazníky zavražděné byl uveden i jeden lékař. Odkud pocházelo to udaní… z vinárny Glóbus, jeden číšník Havránka znal a jmenoval ho mezi staršími pány, které Jásková sbírala. Pro úplnost je potřeba vysvětlit, že nezůstalo na Košnarově návštěvě a že se u Havránka později alibi vyšetřovalo. Zjistilo se, že byl celý den v nemocnici… až na nějakou hodinu, a že odpoledne operoval. Pro Vašátka to znamenalo jistotu jeho neviny, ale dnes se mu věc jevila poněkud jinak. Ono se to tehdy odbylo nějak příliš elegantně a jakmile viděli, že Havránek neodpovídá typu, šlo se od věci.

A tak Vašátko pověřil dva šikovné mládence, aby se na něho zaměřili, a během čtrnácti dnů „vyplul“ jakýsi pokoj na Žižkově, což byl jednotlivý byt, neobývaný, jenž náležel nějakému příbuznému, žijícímu trvale na venkově. (Pokoj momentálně používal jiný příbuzný Havránkovy rodiny, nějaký student. Ale to nebylo ještě všechno: žena, bydlící na téže chodbě, poznala podle fotografie Bohumilu Jáskovou. A poznala ji v té slečně, která sem chodila s panem doktorem. Jinak ji neznala, nevěděla samozřejmě, kdo to je, a nebylo jí známo, že je mrtvá.)

Snad není potřeba tady líčit Vašátkovy pocity, byl z toho nešťastný. Kášova náhlá smrt… všechno to bylo záhadné, podezřelé. Ten lékař byl ovšem usedlý muž, otec rodiny, starší člověk (tím hůře ovšem. Věděl ze skutečnosti, že vztah starého muže k mladé ženě může mít za následek násilný čin). Ten lékař neměl krevní skupinu A, ani úchylku vraha, popis se však pro něho hodil.

Záležitost byla právě ve stádiu, kdy Vašátko hodlal uskutečnit nenápadnou konfrontaci svědkyně s Havránkem. Nazítří po návštěvě v nemocnici, kdy si ho pouze prohlédl, odešlo Havránkovo předvolání „za účelem svědecké výpovědi při vyšetřování trestné činnosti“.

Ve středu ráno zatelefonovala paní Havránková do nemocnice, že její muž je nějaký nastydlý a že tedy dnes nepřijde.

V pět hodin odpoledne zavolala znova, tentokrát přímo Urbana, který byl ještě přítomen. Nemohla ze sebe vyrazit slovo, plakala… Urban z ní jen ztěžka dostával, co se stalo. Lubošovi prý ráno nebylo docela dobře… prohlédl si poštu a přečetl si noviny, nato jí řekl, že si půjde lehnout a zakázal jí aby ho vyrušovala ani kvůli obědu, což se samozřejmě neodvážila porušit. Celý den se na něho neodvážila ani zaklepat, ani ho nevolala k telefonu. Až teprve ve čtyři se tam odvážila vejít… myslela si, že už je to dlouho, co naposled něco snědl… a našla ho… bože můj, bože můj…

„Je v bezvědomí, ale žije?“ zeptal se Urban krátce.

„Ne… ne… nežije… už mu nebylo pomoci,“ paní Havránková se rozplakala.

Urban vyřkl slova soustrasti, pocítil však úlevu. Až později se dozvěděl, že Luboš spáchal sebevraždu nejobvyklejším způsobem, vzal smrtelnou dávku prášků proti bolestem. Písemné vysvětlení své smrti nezanechal žádné, pouze jednověté rozloučení pro členy své rodiny.

*

Zbývá dopovědět málo: Horác se uzdravil (a byli to především lékaři, kteří mu zachránili život). Trvalo mu to však šest týdnů. Jeho milá „kámoška“ se dala kvůli němu přeložit na infekční, což se jí podařilo lehce, protože vedení nemocnice vybízelo, ba prosilo všechna oddělení, aby někoho pro infekci uvolnili; na tomto oddělení měli totiž ještě katastrofálnější nedostatek sester než na ostatních. Pochopitelně sem nikdo nesměl, a tak Horác žil zcela izolován, nicméně o Havránkově sebevraždě se dozvěděl. Řekla mu to Alena, která Havránka srdečně politovala… Horác se jí se vším nesvěřil a neměl ani důvod.

S Urbanem mluvil až po svém návratu. Zpočátku byli k sobě rozpačití, až ledy začaly tát. Urban mu také sdělil, že Kouřimský má skutečně anomální chromozómovou vazbu… podle jeho známé z laboratoře je prý to nějaký moc milý člověk a nese to hrdinně. Je prý tři roky ženatý a manželka chodila po doktorech, nemohla totiž přijít do jiného stavu, ale velmi ho miluje, a tak se rozhodli k adopci dítěte. — O těch věcech mluvil Urban ochotně a podrobně, na rozdíl od jiných.

Urban byl také jediný člověk, jemuž Horác přesně popsal své stavy, a hovořili spolu o tom, co mohlo být příčinou. Urban byl toho názoru, že to mohl být nějaký halucinogen… snad lysergamid nebo Indocybin… snad něco, co se dalo zaměnit s některými tabletami, které užíval. Léky pacientů jsou zamčeny a vydává je sestrám lékařka, ale v jeho případě… nedá se vyloučit, že se v balení octlo něco jiného. Téma Urbana bolelo a tak Horác s dalšími otázkami přestal. Urban mu také jasně řekl, že podle jeho soudu šlo u Havránka o duševní poruchu a že rozhodně nemohl být příčetný.

Urbanovi ovšem došly i jiné věci, kterým předtím nevěřil, jako Fárovu tvrzení, že Havránek nebyl po odborné stránce na výši, a kvůli tomu že musel odejít Francl, o což se právě Havránek přičinil.

Horác tedy pro něho bolestné téma pominul, také se vyhnuli diskusi o příčinách jeho nemoci. Cosi se kolem toho dělo, což se k němu doneslo jen vzdáleně. Něco se totiž kolem jeho případu vyšetřovalo a jednou se ho zeptala pouze jeho lékařka, jestli mu někdy bral krev asistent Havránek, nač Horác odpověděl kladně. Ano, jednou mu bral Havránek krev sám, kvůli nějaké zkoušce na srážlivost (Bylo to po jejich rozmluvě o Kouřimském.) Jak je nasnadě, Horác tedy tušil své.

S rentgenologem se stali nakonec přáteli. Horác ho vícekrát navštívil znova a jednou mu přinesl také něco do jeho sbírky, starou podkovu, a věru hádal správně, že mu tím padne do noty. Nezapomněl zajít také za starým panem Tejcilem, jenž mu sdělil, že Havránek spáchal sebevraždu, protože mu prý našli nádor. Bůhví, kdo dal tuto milosrdnou verzi do oběhu, ale Horác ho při tom nechal. Starý saniťák mu také vyprávěl novinku, že Hejdová už zas chodí s Fárou — což byla zvěst, která zajímala spíše ženy, a ovšem i Alenu.

Pavla Ernesta navštívil Horác po návratu z nemocnice a našel ho fyzicky i duševně na témž místě, kde ho předtím opustil. Pavel byl rád, že ho zase vidí, a dali se do řeči o nějakých odborných termínech z malířství; Horác samozřejmě necítil nutkání, aby mu o sobě něco vyprávěl.

S Vašátkem se rovněž setkal až později a jejich setkání bylo o to vřelejší, oč delší byla přestávka v jejich stycích. Oba byli pochopitelně překvapeni, nejen svým vzájemným odkrytím karet, ale i skutečností, že jejich přátelství ještě trvá. Nebudeme tu opakovat celý jejich rozhovor, ačkoliv by mohl být zajímavý. Důležité pro čtenáře by mohlo být jedině to, že se přece jen dostali k jakési rekapitulaci případu, ačkoliv některé skutečnosti nemohly být vysvětleny ani dokázány — snad nikdy. Kapitán byl toho názoru, že Havránek zavraždil Jáskovu v afektu, tedy v záchvatu zuřivosti, který může být někdy vyvolán malichernou příčinou. Byl na ní patrně — vzhledem ke svému věku, sexuálně závislý, a buďto se jí znechutil nebo ho příliš vydírala, rozhodně však nešlo o čin záměrný. Hned po vraždě však u Havránka nastoupil rozum a všechno ostatní už bylo dílem rafinovaně pracujícího intelektu. Riskoval mnoho, když se do bytu vrátil, ale podvod s krví se mu podařil, a další vraždu by mu už nikdo nikdy nedokázal. Ohledně smrti Kášovy měl Vašátko diskusi s jistým doktorem od Bezpečnosti a dospěli k názoru, že Havránek dostal Káše do šoku jedině inzulínem. Nic jiného tu působit nemohlo, byla to tedy kapačka která musela obsahovat inzulín v nějakém větším množství, aby následná dávka mohla způsobit kolaps. V tom případě ovšem nebyla zkouška krve správná, anebo nešlo o krev Kášovu. Vašátko hádal, že si třeba k tomu účelu připravil Havránek vlastní krev, do které vpravil dávku glukózy, která by percentuálně odpovídala hyperglykemii. Ostatně Havránek znal zdejší praktiky, mladá doktorka Bělíková byla nezkušená a mohl se spolehnout, že výsledek zkoušky bude rozhodující. Motivem tu byl jistě jedině strach, že se prokáže Kášova nevina a že se bude ve vyšetřování pokračovat. Kdežto Kášova smrt — aspoň podle něho — znamenala za vyšetřováním tečku (ostatně ani Kášova hospitalizace ve zdejším ústavu nebyla dílem náhody, bylo to dojednáno mezi Havránkem a Kášovou ošetřující psychiatryní, s kterou se znal a od níž se vůbec o Kášovi dozvěděl). Pak se však objevil Horác s tím prapodivným „průzkumem“, o němž se jistě brzy dozvěděl jako na patře každý. Okolnost, že Horác vyhledával pacienty podle jakéhosi tajemného klíče, ho asi uvedlo do stavu paniky. Pacienta, jehož krve tehdy použil, odstranil z evidence, což byla snad jediná hrubá chyba, které se dopustil. Ostatní už víme… v dalším průběhu událostí mu totiž napomohl Horác sám. A kdyby byl býval poslední pokus o vraždu úspěšný, byl by to skutečně dokonalý zločin: nikdo nikdy by mu to byl nedokázal. Havránek ale byl mrtev a případ se stal minulostí. Pro oba přátele skončil a jejich rozhovor se brzy dostal na jinou kolej. Vašátko si přitom uvědomil, že Horáce nechce ztratit, i když jeho názory a chování nebyly právě v lince.

Co se týče Yvety: Horác jí napsal a dívka k němu přišla. Byla všecka změněná, vážná, dospělejší a štíhlejší, stalo se z ní velmi krásné děvče. Ale přece jen byla tak mladá, že mu vylila své problémy, počínaje svou averzí k matce a konče morálním nutkáním, nevzít si dědictví po Rudovi, když přece nebyl jejím otcem. Diskutovali spolu dlouho, ačkoli s tím mohli být hotovi za deset minut, ale Yveta byla šťastná, že se může svěřovat. Vůbec, upovídanost patří k mládí.

„Neblázněte, Yveto, vraťte se k mamince,“ řekl jí nakonec, když otázku spolu zvážili. (Yveta se totiž od své matky odstěhovala.) „A stran těch peněz, víte, že si to přál.“

„Ale pokrevně nejsem jeho dcera.“

„Ale ve skutečnosti jste.“

Chtěla to ujištění slyšet vícekrát právě od něho, a dokonce ji těšilo o svém „tátovi“ mluvit. Byla už klidná a vzpomínka na něho postrádala hořkost, s odstupem času se vůbec její vzpomínky prosvětlily a začaly být sladké, což se o Horácových vzpomínkách říci nedalo.

Koho by zajímalo, jak pokračovaly Horácovy milostné vztahy, ať si vzpomene na známou básničku anglického autora o víle, která se jednou zčistajasna objevila na prahu jistého osamělého muže:

Přišla jsem tvé děti chovat,

vydrhnout kuchyňku,

do ráje tě odstěhovat,

ty starý blázínku!

Kdo má — podle své vlastní povahy — pochopení pro mentalitu muže jako byl Horác, snadno si představí, že tu musely vzniknout jak pro vílu tak pro něho komplikace na trvalé soužití nepřekonatelné, třebaže Víla na něho nikdy nezapomněla a Horác si zůstal vědom toho, že jí děkuje za svůj život.

Jednou v létě vyhledal Horác doktora Hošovského; ne že by cítil potřebu se sem vrátit, naopak byl rád, že už zase pracuje, ale měl za svou povinnost se mu zase ukázat. Pohovořili spolu srdečně, Hošovský se pečlivě vyhýbal všemu rozčilujícímu, o Kášovi nepadla zmínka. Ba, nic se tu nezměnilo. Po návštěvě u Hošovského se Horác vydal známou cestou do parku, potkával skupiny pacientů, spatřil jakousi cizí dívku, sedící na lavičce u záhonu růží s nepřítomným pohledem, a zmocňovala se ho melancholie. Konečně uviděl svého přítele, pana Reslera. Snad by se zde mělo připomenout, že ten muž, který v našem vyprávění nevystoupil ani jednou, skutečně existoval: že měl výjimečné lingvistické schopnosti, a přesto že se nikdy neprosadil jako Ernest a valnou část svého života trávil v Bohnicích. A také se musí říci, že ho měl Horác svým způsobem rád a že to bylo asi vzájemné.

Pan Resler právě plel ještě s dalšími pacienty záhonky, kterých je tu požehnaně, a přispívají k estetickému — a tedy i léčebnému působení na chovance. Když Horáce uviděl, nechal plení a šel ho přivítat. Šli si spolu sednout na lavici na kraj parku jako dvorní radové a nechali se ovívat svěžím letním vánkem. Před tímto chorým člověkem neměl Horác zábrany a dal konečně průchod svým citům. Sedla na něho upřímnost, ovšem smutná, a tak se jeho duše zazmítala a vyplivla nějakou žluč. Pan Resler ho vážně poslouchal.

„Vy se k nám potřebujete vrátit, pane Horác,“ řekl konečně. „Vy jste tam venku docela ztratil rozum. Náhoda neexistuje… U pana Káše to byla evidentně jeho karma… tu si sám vytvořil ve svých dřívějších vtěleních.“

„Myslíte.“

„Myslím? Vím to,“ řekl pan Resler pevně a přidal velmi podrobné vysvětlení, které Horác vyslechl sice nepřesvědčen, ale jistota pana Reslera měla v sobě něco zvláště utěšlivého. O názorech pana Reslera už byla řeč, a tak zde není zapotřebí líčit jeho další výklad. Stojí jen za zmínku, že podle pana Reslera stát se v některém vtělení nevinnou obětí násilí, bylo zvláštní výsadou a darem, pomáhajícím oné bytosti, žijící tentokrát pod jménem Rudolf Káš, do vyšších a jasnějších světů. Na jeho vraha měl pan Resler rovněž originální názor: doktoři patřili podle něho k nejvyšším bytostem, které se vtělovaly na svět pro službu bližním. Pád takového kněze je prý hrozný.

„Kněze?“ namítl Horác.

„Dneska už nejsou kněží; jsou jen doktoři,“ pravil pan Resler.

„V tom můžete mít pravdu. Ale mě ty vaše sféry netáhnou… co se dá dělat, žijeme tady.“

„Jednu minutu!“ pronesl pan Resler, jako by mu něco oznamoval. Nato se podíval na hodinky, vstal, oprášil si kalhoty a za okamžik se ubíral ke svému záhonku.

Příliš mnoho alkoholu

Horác se znal — jako s povícero jinými — s jednou roztomilou aranžérkou, jménem Marcela Samcova, a s tou milou dívkou, ověšenou různými chřestícími předměty, měl tu čest spolupracovat při instalaci výstavy z děl dvou zasloužilých umělců, spisovatele a malíře; kšeft mu dohodil kterýsi dobrý kamarád, zasloužilý propagační pracovník Čenda Pecina. Instalovali tedy s Marcelkou až do pozdního večera jedno úterý v květnu, kdy na Marcelku přišla únava v důsledku toho, že si během odpoledne odskočila s Pecinou na kofolu s rumem.

„Milánku, nechceš jít domů, zlato,“ vybízel ji Pecina, pozoruje její zhroucenou pozici.

„Ale ne… Mirek si pro mě přijde,“ řekla dívka mdle. „Já jsem ti tak unavená… nejradši bych ani nečekala a šla bych někam.“

„Někam do hospody,“ navrhoval Pecina.

„Jdi si tam sám… mně je po tom stejně blbě. Říkala jsem ti, že mám žaludeční nervózu, a když k tomu ještě musím tahat ty těžké věci…“

„A co taháš ty těžké věci, od toho tu máš Horáce,“ řekl Pecina, jenž Marcelčiny stížnosti znal zpaměti.

„Nemyslela jsem dnes, ale tuhle, kdy jsem musela tahat balíky,“ pravila Marcelka s výčitkou. „Mně je jasné, že byste mě to nechali dělat, i kdybych byla těhotná.“

„Jestli jsi těhotná, řekni mi to na rovinu, a vezmeme hned místo tebe náhradu,“ řekl Pecina. „Ostatně, s kým jsi těhotná? S tím svým Mirkem nebo s někým jiným?“

„Bože, a ten člověk si myslí, že je vtipnej,“ podotkla dívka. Seděla na bedně, v které jim sem něco přivezli, v pozici s koleny až u brady, a zachmuřeně pozorovala Horáce, zaměstnaného rukodělnou prací. „Tady je to otrava a doma je to taky otrava.“

„Tak se vdej a máš to,“ radil jí Pecina. „Mimochodem, co dělá tvůj nastávající švagr? Už nechlašče?“

„Ne… a dej pokoj,“ odpověděla polohlasně, skoro ulekaně, a položila si prst na ústa.

„Ale jdi, kotě… vždyť to Horác ví,“ pravil Pecina. „Chudák Kovanda… myslí si, že se taková věc ututlá, ale to není možné. Ostatně, co je na tom. Vždyť byl na odvykárně Čihák, ten sochař, z mých známých jich tam bylo… a dělají si z toho něco?“

„Ty mluvíš, že nic nevíš. Vždyť to s ním bylo hrozné,“ vyhrkla Marcelka.

„To je samozřejmé, jinak by tam přece nešel. Se všemi to bylo hrozné. Franta normálka po dvou decinkách rozbíjel nábytek a rozflákal tak jednou svou knihovnu. Bylo to příšerné, jak mi řekli.“

„Právě, a když si na to pomyslím, víš, že mi dělá problémy, jestli si mám vůbec Mirka vzít,“ řekla Marcelka moudře.

„Ty jsi dobrá, copak je s ním Mirek pokrevně příbuzný? Nebo je to snad nakažlivé?“

„Ale budu jeho švagrová.“

„To budeš, a tvoje děti budou neteře a synovci alkoholika.“

„Ty se tomu směješ, ale bylo to hrozné… bylo to otřesné,“ řekla Marcelka. „Mně se dělá zle, když si na něho jen vzpomenu, jak tam chodil… blábolil… vrážel do nábytku a jak se díval, hrůza. Lenka je úplná mučednice… to já bych nemohla.“

„Ale vždyť se s ním rozvedla, slyšel jsem.“

„Ne… vzala to zpátky.“

„To je tedy geroj, žena hrdinka,“ řekl Pecina. „Ale zas se musí říci, že měla s Borkem prima život, krom toho chlastu. Vždyť dělal jako blázen. A vůbec ne špatně,“ dodal, což byl — jakožto soukromý projev propagačního pracovníka, zjednaného na chválu zboží, maximální projev uznání. Pecina se totiž v soukromí vyjadřoval o různých umělcích a jejich dílech dosti tvrdě.

„Lenka mi ale řekla, že nemoh aspoň rok dělat,“ povídá Marcelka, odsedajíc trochu na kraj, aby si k ní mohl Pecina přisednout. „Kvůli tomu tam šel, že byl úplně vyřízený. Ale cvok musel být už předtím. Lenka mi říkala, že prý se chodil vybavovat s jednou bláznivou babou, co má aťas vedle jeho, a nosil si od ní nějaké čtení, něco o éterických tělech a tak.“

„To asi myslí sochařku Vachtlovou, ona je teosofka,“ řekl Pecina nevzrušeně. „Na mou duši, to je nádherná představa, jak si Kovanda dává do nosu se starou Vachtlovou.“

„A proč by ne?“

„Protože požívá rum snad jedině v pralinkách, krom toho je vegetariánka. Chudinka, kdyby to slyšela, klepla by ji asi pepka. Drahoušku, to je bytost, která je živa z pár keksů a vůně květů. Ale že by ji chlap jako Kovanda bral vážné, to už je Lenčina nadstavba.“

„Ba ne. Prý na ni drží.“

„Už jsem se lek, že říkáš, že s ní drží,“ pravil Pecina a srdečně se zasmál.

„Pro tebe je to všechno psina, ale Mirek taky říká, že je Kovanda případ pro psychiatra. Představ si, že se jednou s Lenkou bavili o tom jeho pití, a víš, co jí řek? Ze prý jsou podle Vachtlové alkoholici něco jako posedlí a k pití je svádějí nějací duchové.“

„No to je prima… to je báječné. Hele, Horáci, pojď sem,“ zahalekal Pecina směrem k Horácovi, jenž se vytrvale něčím zabýval v opačném koutě. „On vypíná… vůbec nás neposlouchá. Ty, Horáci,“ Horác se konečně otočil, „pojď sem přece… ty jsi takový expert na duchovno… pojď nám něco povědět o alkoholismu.“

„Ze zkušenosti?“ zeptal se Horác. „Inu, máš-li s alkoholismem duchovní zkušenost…“

„Především duchovní,“ řekl Horác. Zapálil si cigaretu, ačkoli je ve výstavních místnostech kouření zakázáno, ovšem s výjimkou pro zaměstnance, když je nikdo nevidí, a za chvíli stál u nich jak rozhledna.

„Říkáš tedy, že máš s alkoholismem duchovní zkušenost?“ zeptal se Pecina potěšeně.

„Nu ano, alkoholismus je hlavně věc duše,“ konstatoval Horác, jak se zdálo, se suchým humorem, ačkoli jeho výraz byl přitom těžko zbadatelný. Horác mohl totiž stejně dobře mluvit vážně.

„Tak duše konzumuje alkohol?“

„Duše po něm touží,“ řekl Horác.

„…anžto je sváděna nečistým duchem ke hříchu,“ pravil Pecina.

„Ano, podle katolické ortodoxie jde o čerty, stejně jako u evangelíků. Kdežto mohamedán zná kromě andělů a démonů ještě džiny, a takový džin nemusí být jednoznačně dobrý ani zlý. Ovšem k pití pořádného muslima svádí démon,“ řekl Horác. „Vy jste ale mluvili o teosofii, tuším. Podle teosofické nauky tady mohou působit astrální síly, samozřejmě duchovní, z nejbližší zemské sféry“

„Tedy síly a žádní čerti? To mě mrzí,“ řekl Pecina.

„Mrzet tě to nemusí. Ovšem, že se tím myslí bytosti,“ pravil Horác, ohlížeje se po nějakém popelníku. „Buďto jsou to bytosti, co se nikdy nevtělí, zkrátka zlomyslní duchové, nebo to mohou být duše zemřelých spitěrů, co se nemohou odloučit od zemské sféry“

„A trpí tam nedostatkem piva,“ pravil Pecina. „Přesně, aspoň tak mi to bylo řečeno,“ řekl Horác klidně. „Není tu nějaký popelník, abych nemusel klepat popel na podlahu?“

„Jen si posluž, stejně se tu bude uklízet. Poslechni, Marcelo, tak tvůj švára má za krkem duchy. A jak to, že na ty duchy zabere antabus?“

„Inu, někdy,“ Horác se usmál. „Ale znal jsem chlapy, co pili přes antabus.“

„Skutečně? Vždyť jim muselo být špatně.“

„Však jim také bylo.“

„Na mou čest, Horáci, to se ti musí nechat, že máš fóry. Člověk by byl řek, že to s těmi duchy myslíš vážně.“

„Mně to připadá jako zajímavá myšlenka,“ podotkl Horác. „Když se na to člověk podívá zevnitř a ne zevně, co se s člověkem děje, chápeš to… spíše by na ty duchy věřil.“

„Podle mě má každý alkoholik prostě smůlu, že nic nevydrží. Z chlapa, co vydrží, se nikdy alkoholik nestane, a když, tak za-sloužilej, jako jsem já.“

„Nezapomeň, že duchové taky nad každým nemají moc.“

„A obzvlášť si zgustnou na takovém inteligentovi jako Kovanda, a když si ještě bádá o duchovnu, to musí být pro ně lahůdka.“

„Vy tak kecáte,“ řekla Marcela s despektem. „Kdybyste věděli, že je to o strach, aby se nenapil… a kdybyste s ním měli vy chodit a hlídat ho, to by vás ty řeči přešly.“

„Baže, má pravdu,“ zabručel Pecina, objímaje ji přátelsky mohutnou prackou.

„Má,“ ozval se Horác zahanbeně. „Nezlobte se, že jsme tak žvanili. Kovanda je totiž fajn a hlavně, fajn je, že to má za sebou… a že to vydržel.“

„Amen,“ řekl Pecina. „Dá pámbu, že to vydrží i nadále. Jak dlouho už je doma?“

„Teprve čtrnáct dní, a z toho byli s Lenkou týden na chatě,“ řekla dívka. „Teď si zas bere dovolenou Mirek, doktor totiž řek, že by nemel být alespoň ze začátku sám. Tak si asi dovedeš představit, co to je.“

„Ale to přece ani nejde, aby s ním někdo pořád byl,“ poznamenal Pecina. „Vždyť není kojenec ani malý dítě, a jestli se bude chtít někde ochlastat, nezabráníte tomu.“

„Chtít… samozřejmě, že nechce,“ zabručel Horác. „Ty myslíš, že by se to mohlo stát náhodou?“

„Myslím, že je dobře, že s ním někdo je. Většinou totiž na člověka leze chandra… bojí se lidí a tak.“

„To je fakt, doktor to taky říkal,“ pravila Marcelka. „Jenže co dělat, když nechce spát doma.“

„A kde tedy spí, v ateliéru?“ zeptal se Pecina.

„No… Lenka říkala, že to tak bude lepší.“

„To je možné, božínku. Nedivím se ani za mák, že je holka z něho nervózní, po tom všem,“ zabručel Pecina. „Chudinko malá, ty si ještě bereš do hlavy takové starosti, a my tedy s Horácem v tom šlapeme jako sloni. Poslouchejte, neměli bychom to tedy zapíchnout a jít vedle na panáka?“

Návrh zněl slibně, takže se Horác s Marcelkou na sebe nerozhodně podívali.

„Jen pojď, kotě, to ti udělá dobře,“ zval ji otrlý propagačník. „Určitě tě to postaví na nohy. A když nás tedy tvůj nenajde, zaručeně ho napadne, kde jsme, a přijde tem — to je tutovka.“

„Počkejte,“ řekl Horác a zaposlouchal se. Bezprostředně nato zaslechli všichni, že někdo klepe na vstupní dveře, a bylo už zřejmé, že Pecina přišel s návrhem pozdě. Horác spěchal odemknout a za okamžik pustil dva příchozí, jedním z nich byl pěkný černovlasý mladík a druhým malíř Kovanda. Kovandu přirozeně znal, i když nijak důvěrně, pouze společensky jako mnohé jiné kolegy od řemesla, a byl překvapen, jak dobře vypadá — na to, že strávil čtvrt roku u Skálů. Když ho totiž viděl naposled, byl Kovanda v obličeji oteklý, vůbec vypadal na to, jen ho položit do rakve, a to mu bylo pouze takových osmatřicet.

„Dobrý den, je tam ještě naše Marcela?“ zeptal se černovlasý mladík. „Pardon, my se neznáme, já jsem nějakej Brož.“

„Už jste netrpělivě očekáván. Pojďte dál, pane Kovanda, jak se daří?“

„Výborně. My jsme si ale tykali, Horáci, nebo ne?“ řekl malíř.

„To je možné… promiň, že jsem si hned nevzpomněl.“

„Ba ano, tykali jsme si.“

„Ale už je to hezky dávno, co jsme se neviděli.“

„No, tak dávno to zas není, to zas nepřeháněj,“ řekl Kovanda. Zdálo se, že je Horácovou konvenční poznámkou trochu dotčen.

„Vy tu máte ale rachotu,“ pravil mladík, prohlížeje si letmo jejich dílo. „Vida, pan Pecina… A cože tu mou tak zaměstnáváte? Vy jste tady nelidové. To mi nedáš ani pusu, drobku?“ Marcela se totiž dala přistihnout, jak to ženy rády dělají, přejí-li si být litovány, v plné práci, honem honem se ještě dala do aranžování jedné vitríny.

„Já jsem ti tak unavená,“ řekla dětinsky, když mu nastavila ústa k polibku, v jedné ruce knihu a v druhé špulku silonové niti. „To jsem chtěla ještě dodělat… na mou duši,“ hodila šklebícímu se Pecinovi, „bylo mi předtím zase zle od žaludku, takže jsem si musela chvilku odpočinout, a víš, jak hrozně nerada jdu od něčeho, co nemám hotové.“

„Ale budeš muset, zlato. Lenka nás čeká s večeří a my tedy s Borkem máme hlad jak vlci.“

„Jste tedy s fárem?“

„Jsme.“

„Neboj, já ještě neřídím,“ zabručel Kovanda.

„Ale budeš co nevidět. Však oni ti to vrátí… to chce čas,“ řekl mladík.

„Co vám mají vrátit… řidičák?“ zeptal se Pecina se zájmem.

„Nu ano… měl jsem jednou takovou malou nehodu,“ řekl Kovanda s násilnou bodrostí.

„Boural jste…?“

„To se ani nedá říct, jen jsem tím šmrncnul o něco… o sloup, ale naštěstí se dohromady nic nestalo. Totiž, vůbec nic by se nebylo stalo, nebýt toho, že jsem…“

„Tak co, že bychom šli?“ přerušil ho mladík.

„Správně, my už taky končíme. Horáci, že bychom si šli ještě někam sednout,“ navrhl Pecina s povzdechem. Kovanda však upíral na Horáce oči a Horác k němu přistoupil.

„Mohu tě odvléci na slovíčko, Horáci…“

„Prosím.“

Kovanda ho odvedl kousek stranou a zastavili se za úhlednou vitrínou, předvádějící ilustrace ke knize, vyskytující se už řadu let jako doporučená školní četba. „Upřímně řečeno, Horáci, vzpomněl jsem si na tebe už včera a ňáko mi tě náhoda přihrála do ruky. Řeknu ti přímo, oč jde, ale neuraz se…“

„Hlouposti.“

„Mám totiž rozdělanou jednu věc… je to něco pro Pedagogické, chce to hromady a hromady ilustrací, rozumíš, chce to realismus, podle předlohy, takových sto padesát pérovek a já… zkrátka, už mi to nechtějí prodloužit. Dost jsem toho udělal, ale pak jsem musel práci přerušit,“ Kovanda se na Horáce zahleděl, zkoumaje, jestli ví proč. Horác však jen přikývl a čekal na pokračování.

„Abych byl docela upřímný, smlouvu mám už dlouho, ale nějak jsem to odkládal, a teď to po mně chtějí. Tak se tě chci zásadně zeptat, jestli bys mi s tím nepomoh. To jest,“ Kovanda na něho upíral zraky s naléhavou prosbou, „že bych jim samozřejmě řek, aby napsali pro tebe druhou smlouvu. Nebo jak by sis to přál. Mně totiž na tom záleží — zrovna teď, abych to moh odevzdat. Možná že kdybych sebou pořádně hodil, že bych to udělal, ale beru pořád nějaké prášky na nervy, a co bych ti líčil…“

„A kolik už toho máš?“

„Dvě třetiny. Možná o něco méně,“ dodal Kovanda se snahou o přesnost.

„A co se to vlastně maluje?“

„Zvířata, to hlavně, králíci, hranostajové, lišky, všechno možné, ani si to všechno nepamatuju,“ zabručel Kovanda. „Teď nevím, proč mě pořád napadá ten hranostaj. Na mou čest, mně se to nějak vymazalo, dělal jsem na tom před… před… no před delší dobou. Měl jsem se tě ale napřed zeptat, jak jsi na tom. Ty máš asi dost práce, ne?“

„Něco sice mám, ale s tím bych ti pomoh,“ řekl Horác, rozhoduje se rychle podle svého zvyku. Kovandův obličej se rozzářil úsměvem, přistoupil k němu a stiskl mu ruku.

„To jsem si myslel. Vidíš, tedy mě intuice nezklamala. Mockrát ti děkuju. Hned zítra k nim půjdu a vyjednám to se smlouvou.“

„To je nesmysl, víš to dobře,“ řekl Horác. „S těmi změnami by byly jen zbytečné potíže… říkáš, že máš stejně hotové dvě třetiny, tak to dokopáme spolu ke konci a pak se dohodneme.“

„Víš, já to věděl, že jsi grand… říká se to vůbec o tobě,“ pravil Kovanda dojatě. „Abys už věděl všecko, byl jsem teď tři měsíce na léčení… na protialkoholické… a ještě nejsem stoprocentně…“

„Já vím,“ zamumlal Horác.

„Víš, doktoři mě k tomu přemluvili, měl jsem už ohrožená játra a ledviny, a srdce taky nemám v pořádku,“ zahovořil Kovanda v návalu upřímnosti.

„Myslím, žes udělal určitě dobře. Raději dřív než později.“

„Ano, byl bych se asi časem úplně zhroutil. Je to zvláštní, ale že jsem měl přitom všem dost dlouho výkon… až posledního půl roku to začalo být zlé. Bez toho to nešlo a s tím už taky ne,“ řekl Kovanda, pohlížeje na něho. „Taky jsem už nic nesnes… po dvou frťanech jsem byl daun. No nic, mám to za sebou.“

„A je ti lépe?“

„Jasně, fyzicky je mi mnohem lépe, to se nedá srovnat. Dost jsem se pohyboval… dělali jsme hodně venku na zahradě a shodil jsem osm kilo. To jenom když se člověk vrátí, najednou to na něho přijde… takový nezvyk…“

„To je jen pro první čas, všichni to říkají, že ten první čas je nejhorší.“

„Sakra… vy si toho máte nějak moc co povídat,“ přerušil je Pecina. Měl už na sobě plášť, z něhož mu čouhala šála, a hodlal právě pozhasínat. Mirek Brož s Marcelou šli napřed.

„My už jdeme. Tak platí, Horáci… jak bychom to udělali? Budeš zítra v centru?“ řekl Kovanda, zatímco na sebe Horác házel svůj nerozlučný, dosti odřený hubertus a bral si aktovku.

„Ovšem, budu tady. Mám přijít k tobě do aťasu?“

Horác věděl, že má Kovanda ateliér na rohu Kaprovky a Valentinské — v bezprostřední blízkosti stavby metra.

„Počkej… nevím ještě přesně, kdy tam budu. Zítra ve dvanáct mám být ale u Jelínků.“

„To se mi hodí, přijdu tam.“

„Přijď ale dozadu, do malé místnosti za vinárnou, bude nás tam pár, jestli ti to nevadí.“

„Ani v nejmenším.“ Vyšli za ostatními a za chvíli se octli na jarním, dosti zimavém povětří, dokonce padal sníh. Májový podvečer… přes nečas proudily po chodnících davy lidí… lucerny, obchody svítily, v průjezdu stála stará babka, s hlavou zabalenou do vlňáku prodávala Večerní Prahu. Horác sáhl pro peněženku a koupil si. „Na shledanou, Marcelko. Tak zítra v devět.“

„Bože, já jsem celá rozlámaná.“

„Na shledanou. Pojďte, lidi, nechal jsem to stát támhle za rohem,“ a mladík s dívkou se dali přes ulici, v čemž je následoval Kovanda, jenž se maně za Horácem ohlédl.

„Co mu říkáš,“ pravil Pecina, vyhrnuje si límec kabátu.

„Co bych říkal… trochu přejetý.“

„Taky bych řekl. Ježíšmarjá, a takový to byl chlap… to je tedy past na člověka, to spitěrství.“

„Spitěrství? Past je vůbec život,“ řekl Horác.

„Souhlasím, ale co abychom si sedli někam do tepla,“ ozval se Pecina — dnes už naposledy. Bylo to kupodivu, jak ten poměrně usedlý muž potřeboval flámek ke své duševní rovnováze. Ba, byl jako kůň, který ucítí vůni savany; jakmile se totiž rozsvítila světla, potřeboval prolézt pár hospod nebo se aspoň nadýchat hospodského vzduchu, pošprechtit si s někým při sklenici nějakého levnějšího nápoje, myslivce nebo vodky, a probrat přitom lidově a od plic všechno, co ho přes den nutilo do figury. Horác ho však zklamal, neměl chuť zabít večer, a tak zanechal Pecinu samotného.

Možná že udělal hloupost, napadlo ho, když večer uléhal do postele. Měl totiž zrovna práce dost, tu rukodělnou práci vzal sice s povděkem, ale jen proto, aby si protáhl záda, momentálně si na tom špatně nestál. Bylo mu jasné, že s Kovandovou zakázkou bude fuška, kreslit totiž zvířata realisticky a přesně, aby to mělo přitom fazónu, není nic lehkého, většinou je to dřina a malířům se nerentuje. Kovanda to asi vzal v době, kdy už neměl nic jiného… každý přece věděl, že to s ním jde dolů, a jakmile oslábnete, všechny šance jsou v pekle. A určitě mu záleží na tom, aby to v pořádku dodal na svoje jméno, jestli má slíbeno něco dalšího. Nebyla to žádná krása; jak je známo, Pedagogické nakladatelství malířům zrovna mnoho neplatí. Po pravdě řečeno, byl by mu odřekl, ale v momentě se rozhodl opačně. Cítil totiž, že asi teď Kovanda vůbec dělat nemůže, zkrátka znal z vlastní zkušenosti, co je to, máte-li nutně pracovat a nejste toho vůbec schopni. Horác však neměl ve zvyku mnoho přemýšlet o rozhodnutí, které už jednou učinil, a pokud na něco myslel, tedy jen na to, jak to stihne prakticky. Bude to asi znamenat, chodit po knihovnách a hledat nějaké hranostaje nebo kudlanky nábožné. Ani neví, jestli jde jen o zvířata nebo také měkkýše a korýše. V devět hodin se Horác zastavil napřed u Peciny, jehož zastihl ve stavu melancholickém a silně zaměstnaném, jako vždycky po ránu; Marcelka se dostavila o něco později a stěžovala si na potíže následkem včerejší kofoly s rumem.

„Že mluvíš… potom jsi šla na opulentní večeři a vypila jsi k tomu půllitřík vína,“ řekl Pecina.

„Půllitřík vína, ty jsi dobrý! Víno, když je u toho Kovanda. Ani takhle piva — a měli jsme bifteky. Celou hodinu mě potom pálila žáha.“

„Kdybys ty něco neměla a jednou přišla včas do práce, myslel bych si, že je konec světa.“

„Konec světa, to by se ti hodilo, aby ses moh na všechno vybod-nout a jít si sednout do hospody,“ odpověděla dívka s logikou sobě vlastní. „Ty toho naděláš pro pár minut. A že jsem tu včera trčela přesčas a že jsem se pak únavou nemohla ani najíst, to je ti samozřejmě jedno.“

„Jak to, že ses nemohla ani najíst? Po čem tě tedy pálila žáha, co?“

„Prrrosím tě,“ zareagovala Marcelka protáhle, s pohledem srdečného pohrdání. „To jsem věděla, že mi budeš závidět i ten mizerný biftek. To je hrůza se najíst, když člověku nedají ani pivo.“

„Právě, právě. Na to si musíš zvyknout, když se máš provdat do alkoholické rodiny,“ řekl Pecina. „Ale stejně mě to překvapuje, Horáci,“ obrátil se k němu, „že si to Kovanda žádá, aby kvůli němu druzí sušili hubu.“

„To zase ne, on si toho nežádá,“ řekla Marcelka spravedlivě. „To je kvůli Lence… Mirek říká, že se příšerně bojí, aby to s ním zase nezačalo. Stejně je otázka, jak to půjde dál, víš, jestli Kovanda nebude smět spát v ateliéru,“ dodala upřímně.

„A proč by nesměl, každý to dělá, i když se to nesmí, viď, Horáci,“ pravil Pecina.

„Samozřejmě že to jde, pokud Horáce v baráku neudávají, že tam bydlí.“

„I kdyby ho udávali, nic by to nepomohlo, protože Horác nemá kde bydlet.“

„Ale měl jsem,“ řekl Horác. „Dobrá, tedy Kovandu někdo udává…?“

„Právě, má tam nějakého souseda, co si vzal do hlavy, že ho odtamtud dostane,“ řekla Marcelka. „Je to nějaký blázen… abstinent a nekuřák.“

„I jestli je to abstinent a nekuřák, co je mu do toho, že si Kovanda ničil zdraví? Dá se tak říci, že ničil svoje zdraví a ne jeho.“

„Když on už je starý,“ namítla dívka nelogicky. „Nějaký učitel nebo ředitel či něco na ten způsob.“

„A neinzultoval ho Kovanda, když býval občas opojen?“ řekl Pecina. „To se spíš podobá pravdě, že se Kovanda vždycky nechoval jako beránek. Teď mu nezbude, než aby ještě přestal kouřit, aby si pana ředitele usmířil. Vůbec, holka, co mi tady sedíš, na co ještě čekáš?

„Na tebe čekám. Máš přece zařídit, aby nám tam šli něco dát přes ty ventilačky, a ty tu žvaníš už půl hodiny,“ řekla Marcelka a vstala jako královna. Pecina se udeřil do čela a vzápětí se vydal zařídit potřebné, Horác ho ovšem následoval.

Během dopoledne se nepřihodilo nic zvláštního a práce, která v Horácovi budila tklivé vzpomínky na jeho mládí, zdárně pokračovala.

„Poslechněte, vy jdete za moment k Jelínkům, já taky,“ podotkla dívka, když se Horác ve tři čtvrtě na dvanáct podíval na hodinky. „Naobědváme se, švára pak musí kvůli něčemu na fond, potom ho přehrajeme vám a od osmi bychom šli na tu Lorenovou. Myslíte, že dostanem ještě lístky?“

„V tom se nevyznám,“ řekl. „Ostatně, chtěl jsem se sem odpoledne ještě vrátit, ale to nic, uvidí se.“

„Jenom tu práci tak nežerte, minule měli místo vás dva a trvalo jim to třikrát tak dlouho. Proč to vůbec děláte?“

„Z nostalgie. Až budete tak stará jako já, skočíte po všem, co vám připomene vlastní lepší doby. Rovněž mám rád šrumec okolo, zkrátka hodnotím na tom všelicos.“

„Jen aby taky ohodnotili vás. A vůbec byste to neměl dělat, každý si pak řekne, že jste úplně švorcový,“ radila mu dívka rozumně, čemuž se zasmál.

„Máte pravdu, děvenko, ale spoléhám, že je Praha vesnice a zná mě tady každý druhý.“

„To je fakt, že vy si můžete lecos dovolit,“ mínila. „Ale pojďte, jinak budou mít všechno lepší papkání přeškrtané.“ Nepřišli do hospůdky první, Kovanda s Mirkem už seděli na místě, a ještě s nimi tu čekali na jídlo čtyři další známí. Jak je známo každému Pražanu, ta místnost je oddělená, jakoby sklepní, ačkoli se nenalézá ve sklepě, bez oken a prakticky bez ventilace, takže je prosycena výpary a vždycky notně zakouřená. Chodí se sem však proto, že je útulná, málokdy je zcela přeplněná a vyhovuje lidskému pudu po jakémsi doupěti, kde by se skryli před dotírajícím světem, nehledě už na to, že průchod klenutou chodbou vyvolává v návštěvnících iluzi historie, tedy i tradice. Ať už je to z jakéhokoli důvodu, chodí se sem s oblibou v poledne i večer a na obyčejných dřevěných lavicích posedají různí umělci, redaktoři, kulturní pracovníci, večer se tu scházejí spolužáci po padesáti letech nebo se tu pořádají dámské či milenecké sedánky; jídlo a pití je tu poměrně levné a co člověk nakonec jinak potřebuje.

„Sešoupněte se trochu,“ vyzval ostatní výtvarník jménem Mandl, jehož Horác rovněž znal, ačkoli nevěděl, jestli sem přišel náhodou, nebo měl schůzku s Kovandou. Mandl, sám renomovaný výtvarník, pracoval ve významné pozici v jisté výtvarné redakci. „Horáci, pojď sem,“ zavolal na něho Kovanda, ale vedle něho u dlouhého stolu nezbylo místo, Horác si tedy přisedl na kraj. Celý stůl byl obsazen a seděli tu přirozeně i cizí lidé, dvě ženy, které vypadaly jako úřednice, právě pojídaly vepřovou, každá před sebou velkou plzeň.

„To je hloupé, Horáci, že se sem nevejdeš,“ zavolal na něho Kovanda, maje po jedné straně svého švagra a po druhé postarší úřednici.

„To se srovná,“ řekl Mandl. „Marcelko, vy si sedněte místo mne a vtlačte se tam. Děkuji… děkuji,“ hučel omluvně, když lidé vstávali a přesedávali si.

„To je hloupost, zůstanu, kde sedím,“ řekl Horác. „Dneska je tu dost plno,“ prohodil Mandl, jenž se octl vedle něho.

„To je fakt… dost.“

„Slyšel jsem, Horáci, že zas děláte nějaké hlouposti, to nemáte co na práci?“ zeptal se Mandl vlídně.

„Něco mám, ale vy o mě málo dbáte,“ odpověděl Horác profesionálně — jako každý malíř, připomínající svou maličkost.

„No no… nepřehánějte, něco jste přece u nás měl.“

„Ano… to bylo ,Kdo z vás najde zakrátko — neposlušné prasátko‘,“ zabručel Horác.

„Aha … hm … leporelo?“

„Ne, omalovánka.“

„Tak si dejte napřed něco k jídlu,“ pravil Mandl s povzdechem.

„Pivíčko, prosím, máme tady náhodou plzeň,“ konstatoval zdejší vrchní, samozřejmě nijak nabízivě, neboť plzeň se nabízet vůbec nemusí, většinou totiž není.

„Sem jednu“… „sem“, — „sem“, ozývaly se hlasy. Postarší úřednice vedle Kovandy jen zvedla ruku, měla vypito.

„A vy,“ zeptal se vrchní Kovandy. „Ne, já pivo nebudu.“

„Tak víno…? Jaké by to mělo být, červené, bílé?“

„Dal bych si minerálku.“

„Minerálku nemáme, jen limonádu.“

„Sodovku.“

„Limonádu,“ opakoval vrchní. „Sodovku bohužel nemáme, ale limonádu s příchutí.“

„Dobrá, dejte mi limonádu… a kávu,“ řekl Kovanda. Horác na něho pohlédl přes stůl. Kovanda vypadal jako včera, jenom mu připadal jakýsi unavený, smutný, a bylo zřejmé, že se mezi tolika lidmi necítí svůj.

„Kafíčko až potom a co k jídlu,“ zeptal se vrchní, nakláněje se k němu. „Polévku…?“

„Bez polévky, dal bych si ten jazyk s knedlíkem.“

„Výborně.“

„My si tady dáme dvakrát řízek se salátem a jednu polévku,“ řekl mladý Brož, vybíraje za sebe a za Marcelu. „Dej si taky pivo, sakra, a panáka, když máš na něj chuť,“ ozval se Kovanda sice polohlasně, ale tak, že to bylo slyšet přes celý stůl. Vzbudilo to úsměvy.

„Tedy… co by to mělo být? Vodka, koňáček?“ zareagoval vrchní.

„Dejte mi vodku,“ řekl mladík v rozpacích.

„Velkou, malou? Tak velkou, že ano.“

„Jen si dej třeba gruziňák, já to zatáhnu,“ zabručel Kovanda.

„Jak vy jste vlastně příbuzní,“ zajímal se Mandl, jenž při značném množství známých a méně známých tváří, které denně vídal, pochopitelně ztrácel přehled.

„Švagři,“ odpověděl Kovanda.

„To máte prima švagra,“ obrátil se Mandl na mladíka. „A co vy děláte?“

„Nic tak nóblovýho,“ zareagoval Mirek dotčeně. „Já sem vlastně ani nechodím…“

„Prosím tě, vždyť chodíš do nóblejších podniků.“ Horác si objednal guláš.

„Poslyšte, Horáci,“ řekl Mandl, zatímco čekali na jídlo, „ještě vám nic neslibuju… chápete, že to není závazné, ale mám dojem, že jsou neobsazené… jak ono se to jmenuje, ‚Hledánky pro zeptálky‘… počkejte, abych si to nesplet s jiným titulem.“

„Snad hádanky?“

„Ne… hádanky ne, hledánky, v tom je rozdíl,“ zabručel Mandl, usilovně vzpomínaje. „Hledánky pro zeptálky… pro zeptánky… ono se to má rýmovat.“

„Pro počuránky,“ řekl Horác.

„Už to mám. Hledánky na půl stránky. Zeptálky… to je zas jiný titul,“ řekl Mandl vážně. „Já o tom zatím mnoho nevím, jenomže to bude A čtyřka, dvaatřicet stran, půlka černobílých a ostatní normálka… měl byste o to zájem?“

„Že se ptáte.“

Ve skutečnosti se Horácovi vícekrát v životě přihodilo, že mu práci přihrála náhoda či společný oběd, ale vždycky mu přitom stoupla nálada. Měl radost, jen mírně zkalenou pomyšlením, jestli právě ,Hledánky pro počuránky‘, jak svůj titul v duchu nazval, nevyfoukl Kovandovi. Ba, kdyby tady neseděl, kdoví, jestli by milé ‚Hledánky‘ nedostal on. Zahleděl se na něho, Kovanda si odskočil a teď se zrovna vracel a plaše žádal lidi za prominutí, že kvůli němu museli vstávat. A má takový smutný, chorobný obličej. Jídlo i pití už bylo, vrchní totiž sebou hodil a nosil jak na běžícím páse, i kávu dodal, ještě než Kovanda dojedl.

„Káva je tady špatná,“ slyšel Horác promluvit postarší úřednici hlubokým basem. „Proč si nedáte pivo?“

„Nemohu… mám něco se žlučníkem,“ odpověděl Kovanda.

„Jestli máte žlučník, plzeň je na to nejlepší,“ řekla dáma a začala se bavit se svou kolegyní. Kovanda, jenž dojedl a dopil kávu, upíral nyní oči na Horáce a jaksi významně mu pokynul.

„Ty… Horáci… slyšíš? Poslouchej, my dva se ještě dáme do party a uvidíš, že to nebude marný,“ oslovil ho Kovanda přes stůl, a takovým způsobem, že Horác zostražitěl. Nebyl to věru způsob, jenž by byl vhodný před tolika lidmi, a když se Horác setkal s jeho očima, překvapil ho jejich zvláštní lesk.

„To se domluvíme,“ zareagoval.

„Dobrá, dobrá, tak kdy… v kolik bys přišel? Ve čtyři, v pět, v šest… třeba o půlnoci, kdy chceš,“ řekl Kovanda oživeně.

„Třeba v šest… hodí se ti to?“

„Samozřejmě, tak v šest. Poslechni, Mirku, ale jedno pivo bych si dal,“ ozval se Kovanda překvapivě, sice ne tak nahlas, ale tak, že to Horác zaslechl.

„Ne… prosím tě, nech toho,“ zabručel Mirek ulekaně. „Musíme jít na ten fond.“

„Co to je, jedna plzeň. Vůbec, bylo to pekelně ostré, mělo by se to něčím spláchnout.“

„Víš co, raději půjdeme.“

A tu Kovanda učinil překvapující gesto, při němž Horác strnul jako všichni: Kovanda totiž sáhl po půllitru své sousedky, který tu stál do dvou třetin plný, zvedl ho k ústům a vypil ho do dna. Nato vzal Mirkův půllitr, jenž byl už druhý a rovněž nedopitý, a Mirek se náhle vzpamatoval a odtrhl mu jej násilím od úst.

„Co děláš, ty… jak se to chováš,“ promluvil Kovanda vztekle, hlasem tak citově zabarveným, že všichni umlkli.

„Co blázníte všichni… copak si člověk nemůže vypít ani pivo? Promiňte, madam, že jsem omylem vypil vaše,“ obrátil se Kovanda, poněkud změněný ve výrazu, ke své sousedce. „Já se mockrát omlouvám… přirozeně vám zaplatím nové. Pane vrchní! Spočítejte mi to. Tak jsem měl jazyk… dvakrát řízek, tady platím pivo navrch, spočítejte mi to všechno dohromady, co měl ten pán a ta slečna. A můžete mi donést jeden gruziňák.“

„Prosím vás, ne,“ ozval se Mirek. „Ten pán to nesmí, pane vrchní, buďte tak laskav.“

„Heleď se, mladej, ty mi tady nebudeš rozkazovat,“ promluvil Kovanda, zadýchávaje se. „To je absolutně moje věc, co budu dělat, a žádnou kuratelu nad sebou nestrpím.“

„Vždyť je dobře, prosím, prosím, jen se nehádat,“ pravil vrchní, přitom zapisoval cifry. „To bychom měli sedmdesát šest korun padesát, bez toho koňáčku, nezlobte se.“

„Osmdesát,“ řekl Kovanda, podávaje mu stovku.

„Propánakrále, tak se na mě nezlob,“ ozval se Mirek s přemáháním. „Měj přece sakra rozum… nechci tě přece naštvat, ježíšmarjá.“

„Vždyť je dobře. Jenom to proboha nepřeháněj, víc už toho nebude, bez obav.“ Přijal od vrchního dvě pětky nazpět, zastrčil je do peněženky a obrátil se na Mandla s jakýmsi vzdorným, dětským výrazem: „Tak co vy, pane Mandl, ani jsme si nepopovídali.“

„Bohužel ne, ale můžeme to kdykoli napravit. Jen za mnou někdy přijďte, budete vítán.“

„Že bychom šli…?“ Mirek, šeptaje něco Marcele, která posmrkávala do kapesníku, se zvedl a hned po něm Kovanda, jenž se zdlouhavě oblékal do kabátu, jako by se nic nestalo.

„Poslouchejte, víte, že byl Kovanda u Skálů?“ poznamenal Mandl k Horácovi, když oba muži odešli.

„Je mi známo.“ V Horácovi se přitom hnulo svědomí, připadal si vůči Kovandovi unfair.

„Tak to s ním šlo nějak dolů, s chlapem, a svého času byl třída,“ podotkl Mandl suše, jako pouhé konstatování faktu. „A pořád je. Však on zas vyleze nahoru. Dovolte mi otázku… nechtěl Kovanda od vás titul?“

„Inu, to by ani nešlo, leda výhledově. Zatím bychom pro něho nic neměli.“

„Jestli vás smím o něco požádat, dejte ty ,Hledánky pro pos…‘, pardon, dejte to jemu,“ zabručel Horác náhle pevně rozhodnut.

„Myslíte to vážně?“ zeptal se Mandl.

„Naprosto.“

„Ale vždyť ještě neodevzdal nějakou učebnici pro Pedagogické.“

„Dá jim to… vždyť to má skoro hotové. A taková věc pro děti by ho povzbudila. Určitě by to udělal dobře.“

Mandl se na něho upřeně zadíval, zamyslel se a jen pokývl hlavou. Horác si přitom uvědomil, že o svůj titul přišel, v těchto vztazích se totiž nepěstují úklony a odmítneš-li něco, ať už z jakéhokoli důvodu, je to odmítnutí, a také se to tak bere. Ale ulevilo se mu — ačkoli si vzápětí pomyslel, jestli to bude Kovanda vůbec schopný udělat. Ale ano, časem jistě; takové blbiny svede prostě každý.

*

Odpoledne seděla slečna Vachtíová ve svém zašmudlaném křesílku jak oukropeček, četla si a byla smutná — a musíme tady říci, že by se byla na ni naprosto nehodila charakteristika jak povahy teosofů, tak sochařů: sochaři bývají totiž mohutní a teosofové energičtí. Obě ty skupiny lidí vynikají pevnou vůlí a schopností zmáhat překážky, kdežto slečna Vachtlová, které se Pecina tak srdečně posmíval, byla skutečně duchovní člověk a k tomu churavá a dosti pasivní. Že o ní Pecina vůbec věděl, se dalo přičíst tomu, že měla přece jen hodně známých, právě těch energických teosofů, kteří ji nadšeně popularizovali, samozřejmě k pobavení takových cyniků, jako byl Pecina. K jejím ctitelům se připojil i Kovanda, což byl pro Pecinu další důvod k posměchu — alkoholik Kovanda a ta stará duchovní květinka. Pro úplnost, slečna dnes žila z invalidního důchodu a víceméně už nepracovala, příliš ji to unavovalo. Ateliér měla sice ještě plný svých sochařských kreací, ale bylo znát, že už se tady nepracuje, a krom toho bylo vidět na první pohled, že tu bydlí někdo, komu dá velkou námahu vůbec setřít prach, natož si dát vymalovat nebo si pořádně uklidit. Žila tu trvale a vycházela jen málo, šest pater totiž na ni bylo trochu mnoho. Měla sice zařízený pokoj v bytě své sestry, ale její sestra měla děti, dokonce vnuka, a rodinný mumraj nebyl pro slečnu Vachtlovou to pravé, ostatně si nenaříkala, byla tu spokojená. Čtenářům, kteří by nad tím krčili rameny, bychom mohli říci, že štěstí je velice relativní záležitost a že osamělá duše může být náramně šťastná, pokud se nenudí, a slečna skutečně nevěděla, co je to nuda, žila si totiž velmi bohatým vnitřním životem. Nebudeme se tady pouštět do výkladů její víry, možná že by se jevila každému víc než fantastická. Ale ve srovnání s dětinskými plochostmi, které dnes mnozí lidé vydávají za své názory a přitom se jakživi nad ničím nezamýšleli, byla víra slečny Vachtlové jako moře. Člověk však může pevně věřit, že tato existence je jen jednou z mnohých proměn a že je to jen velmi přechodný přístav, a přece může mít hromadu všedních starostí a trápit se mnohým — což se také slečna Vachtlová trápila. Pecina se samozřejmě chechtal, když slyšel o jejím vztahu ke Kovandovi. Byl to ale vztah velmi pochopitelný a opravdový, slečně Vachtlové bylo přes šedesát a Kovandu, nadaného kumštýře, jenž byl ještě k tomu už hezky dlouho… vlastně celý loňský rok na krok od sebevraždy, si upřímně oblíbila. A teď na něho myslela prakticky neustále. Od jeho návratu na něho pořád čekala… dokonce se pečlivěji česala, pudrovala se, byla připravená na jeho návštěvu, ačkoli úbor měla pořád stejný. Nosila totiž kalhoty, což jí při její štíhlé postavě výborně slušelo. Sice se jednou potkali a přivítali se, ale promluvili spolu jen pár vět… styděl se jí, chlapec. Přece ji zná a ví, že před ní se nemusí stydět za to, co bylo… však s ním prožila kus těžkého života. Však to bylo celý minulý rok hrozné. V pořádku ovšem nebyl dlouho, aspoň dva roky to s ním šlo s kopce a ten poslední půlrok byl útočný a podrážděný po sklenici vína. Jeho manželka, taková hezká třicítka s mazlivým hlasem — a upřímně řečeno, slečna Vachtlová ji nikdy ráda neměla, ačkoli ji litovala — s ní tehdy často telefonovala a vyprávěla jí všechno, co Borek provádí. Nemusela jí to vykládat, vždyť ho tu měla víc než ona a div se z toho sama nezhroutila. A jak se pořád chystal pracovat, a přitom už nebyl ničeho schopný, a tehdy se vážně bála, že si něco udělá.

Ano, byl nejvyšší čas, že šel na léčení, byl by snad na to zemřel. Ačkoli byla sice hluboce přesvědčená o duchovním původu jeho choroby, s léčením souhlasila, ba ho k tomu přemlouvala. Tušila, že právě on se dostal do vleku těch temných sil, protože se příliš odvážně pouštěl do duchovních cvičení, které mohou být nebezpečné pro někoho, kdo není současně očištěn od svých vášní, a to jistě jako člověk nebyl. Co se ho naspravovala, natěšila a co se jí nasliboval, že už je s tím pitím konec. Marné, choval se v tom směru jak malé dítě. — A dnes byla slečna Vachtlová obzvlášť ustaraná. Borek dopoledne někam odešel a podle toho, jak se vrátili… přivedl ho totiž ten mladík, bratr Leničky, kterého pochopitelně znala od vidění, začala mít jakési obavy. A odpoledne její obavy vzrostly ještě víc a zmocnila se jí úzkost… ten mladíček se totiž u ní při odchodu zastavil a mluvila s ním. Rozmluva jí dodala… ten chlapec ho měl strach opustit a přitom to Borek chtěl… dokonce mu vynadal. Bože, bože… a teď je tam tak tichý. Do ticha někdo zazvonil a slečna se vzchopila a šla otevřít.

„Dobrý den, pane Hába, copak?“

„Dobrý den, slečno Vachtlová… jenom jsem vám přinesl něco na zub,“ ozval se pan Hába a už byl uvnitř. Tento krevnatý, postarší důchodce — jinak soused, bydlící právě pod Kovandovým ateliérem, byl pro slečnu stálou obtíží ve svědomí: nesnášela ho totiž a měla co dělat, aby od sebe zaháněla negativní myšlenky vůči němu, jak tomu sama říkala. Bylo součástí její víry, že člověk nesmí živit negativní city vůči komukoli, nechce-li rozmnožovat zlo na světě, a tak se slečna nutila do toho, aby ho měla ráda kvůli jeho nesmrtelné bytosti, ale musíme říci, že si ho také nechtěla proti sobě popudit. Pan Hába byl totiž už delší čas v boji s Borečkem a slečna k němu nechtěla být nepřátelská, chtěla být nestranná a spravedlivá.

„Jen si to někam dejte, co jsem vám přines… to je od mojí,“ pronesl pan Hába řinčivým hlasem, natahuje k ní ruku, v které svíral talíř plný vdolků. Mimochodem to nebylo poprvé, co jí něco přinesl, protože bylo obecně známo, že si slečna nevaří, a vůbec že to hlavní ženské umění neovládá, o čemž se paní Hábová dala slyšet, že se asi slečna kvůli tomu nevdala. „Děkuju vám, pane Hába, ale já vdolky vlastně nejím …,“ řekla slečna opatrně.

„Nejíte? Tak si je nechte do zítřka a žádné potíže mít nebudete. Uvidíte, že vám přijdou k chuti.“

„Ne — ne. Vyřiďte paní Hábové, že jí mockrát děkuji, ale doopravdy… nechcete jít na moment dál?“

„Inu, na minutku,“ a pan Hába byl okamžitě uvnitř a sedl si. „Vždyť víte, že vás máme rádi. Přece vás známe… víme o vás, že jste taková nepraktická… že jste ke každému ohleduplná, jenomže se to s těmi ohledy nesmí přehánět.“

„Však já to taky nepřeháním.“

„Ale ano, přeháníte. Podívejte se, drahá slečno Vachtlová… vždyť my to víme, že jste s tím vaším sousedem taky ledacos zkusila…“

„Ne — ne,“ řekla spěšně. „Vůbec ne… nevím o tom.“

„Prosím vás, co mi to vykládáte. Sedněte si přece taky, vážená,“ při těch slovech si pan Hába udělal pohodlí a samozřejmě postavil talíř s vdolky na stůl, kde se vyjímaly dosti výhružně. „Propánakrále… to nebylo nic, jak tam třískal do nábytku a rozbíjel věci?“

„Podívejte se, pane Hába… to bychom zbytečně mluvili,“ řekla slečna, upírajíc na něho oči jako na hada. „Víte sám dobře, že dnes je to minulost… pan Kovanda je vyléčený a tenkrát to bylo následkem choroby… to nebyla jeho vina.“

„Tak čí by to byla, prosím pěkně. To je všechno krásné, ale já neuznávám, že by si za to člověk nemohl. Dobrá, v tom stupni si už neporučím, ale co předtím? Copak trpěl bídou? Řeknu vám, lže by si každý gratuloval, kdyby si vydělával tak luxusně jako on.

A máte pojem, co stojí léčení jednoho alkoholika? Bratru sto tisíc, a to jde z našich kapes.“

Slečna nereagovala, slyšela totiž totéž od něho už vícekrát a přemáhala nervozitu.

„Netvařte se tak smutně, vždyť já vás nesním,“ zažertoval pan Hába a vzal si vdolek.

„Mohu vám nabídnout šálek čaje?“ vyhrkla a rychle povstala.

„To budete velmi laskavá.“

Vyndala z kredence krásný porcelánový šálek, měla vůbec samé krásné, a šla mu připravit čaj, na oplátku za jeho řeči. Co se jí už natrápil… a zas měla slečna práci se svými negativními myšlenkami.

„Děkuji,“ řekl, když před něho postavila kouřící šálek s čajem. „Nechci vás zlobit, slečno, ale zásadně užívat ateliér jako byt, to je proti zákonu, a pan Kovanda ho přestupuje, je mi líto.“

„Já to ale taky přestupuji,“ ozvala se mírně.

„Vy… u vás je to něco jiného. Tak vy říkáte, že už nepije?“

„Ne — ne. Zcela jistě… vždyť přece bere ten antabus.“

„Autobus neautobus, tomu nerozumíme vy ani já a rozumět nemusíme,“ řekl pan Hába. „S dovolením, je doma?“

„Je“

„A to tam sedí takhle celý den?“

„Celý den ne, musí si přece shánět práci,“ řekla chladně. „A rodina se o něho nestará?“

„Stará, ovšem. Ten Mireček… jeho švagr sem chodí denně.“

„A ten nepije?“

„Ne, jistě ne… vy máte ale otázky,“ řekla s nevolí. „Ten pro něho dělá maximum… velmi se mu věnuje.“

„A to u něho taky spí?“

„Nespí, ale to není potřeba, prosím, pan Kovanda je zcela svéprávný,“ — slečně začala docházet trpělivost. „Jinak se o něho starají, dokud nebude zcela zdravý.“

„Inu vidím, kolika lidem dělá starosti, a co to reprezentuje času,“ prohlásil. „Vezměte si přece vdolek, slečno Vachtlova. Jděte mi vždyť jste je ještě ani neochutnala.“

„Ochutnala a jsou báječné,“ a slečna si vzala honem vdolek do ruky a začala ho jíst. „Výborné. Řekněte paní Hábové, že jsem ještě nikdy nejedla…“ Řeč jí přetrhla jakási rána. Byla to řacha jako když někdo smete naráz ze stolu všechno nádobí, křach… a ticho. „Co… co to bylo?“ vypravila ze sebe. „Slyšel jste to?“

Zbytečná otázka, ozvalo se to jasně od Kovandy a slečně se sevřelo srdce; měla totiž na podobné situace řadu reminiscencí. Nebylo to poprvé, kdy si její přítel malíř v ateliéru něco rozmlátil.

„Snad… snad si něco shodil,“ ozvala se dušeně.

„Shodil? To říkejte někomu jinému. Můj názor je ten, že byste měla uvědomit jeho rodinu, než to tam demoluje dočista.“

„Ano — ano, udělám to,“ řekla zbledlými rty. „Zavolám tam hned… ano, bude to tak lepší.“

„Vidíte, vidíte, já jsem vám to povídal, a vy jste na mě nedala,“ poznamenal pan Hába vážně, s plným vědomím svého vítězství. „A pročpak jste mi neřekla hned, že už se zase opíjí?“

„Jak jsem to mohla tušit, pane Hába. Ne… ne, nic jsem o tom nevěděla.“

„Ale ano, jen se přiznejte, slečno Vachtlová,“ pravil mírně, skoro laskavě. „Měl jsem vám sáhnout na nos. Stejně to vždycky poznám, když mi někdo lže. Moji žáci se mi nikdy neodvažovali zalhat, slečno.“

„Myslím, že bychom tam měli jít,“ řekla nervózně, nedbajíc na jeho poznámku. „Zkusím na něho zazvonit… ne, pane Hába… jděte klidně domů, já vás k tomu nepotřebuji.“

„I jděte mi… půjdu tam zazvonit sám.“

Za nějakou chvíli stáli oba před Kovandovými dveřmi a slečna důkladně zvonila, potom klepala. Nedělala si ovšem iluze, že by malíř otevřel, za takových okolností — když se opětovně zřídil, to nedělal nikdy. Jak byla slečna Vachtlová vyplašená, nyní, když došlo k naplnění jejích obav, se jí vrátila rozvaha. „Je to marné. Teď mě napadá… vy byste měl mít od něho klíče, pane Hába, jen si vzpomeňte.“

„Já? Jaké klíče?“

„Jeden klíč. Můj klíč, ten rezervní. Přece ten, co mi dával jako rezervu, kdyby si zapomněl svůj. Jednou jsem vám ho dala, počkejte, kdy…“

„Myslíte tehdy, jak jsem si ho vypůjčil kvůli tomu, že mi vyplavil byt? Ale to jsem vám ho vrátil,“ prohlásil pan Hába kategoricky.

„Nevrátil. Ne, ne, pane Hába, musíte ho ještě mít,“ ozvala se slečna důtklivě. „Zcela jistě. Zapomněla jsem na to… Kovanda šel přece na léčení a zapomněli jsme na to oba. Kdybyste se laskavě doma podíval…“

„To je nesmysl, žádný klíč doma nemám. To jsou nápady,“ zareagoval podrážděně. „Spíš byste měla zatelefonovat paní Kovando-vé, aby sem přišla, nebo chcete-li, zavolám ji sám.“

„Snad už bude pan Brož doma.“

Jak brzy nato shledala, nebyl doma, a u Kovandových nikdo telefon nebral, paní Kovandová se asi ještě nevrátila z práce. A stejně to bylo zbytečné, teď mu nepomůže nikdo… musí se z toho vyspat, chudák chlapec. Pohlédla na pana ředitele, jenž nad ní stál s výrazem důležitosti. „Nedá se nic dělat, nikdo mi to nebere. Nezdržujte se, pane řediteli… zkusím to později.“

„A dejte mi vědět, jak to dopadlo. Nemám tady s vámi počkat, abyste se nebála?“

„Ne, já se nebojím… nejspíš si trochu lehnu,“ řekla.

„Jak si přejete.“

Doprovodila ho s jediným přáním, aby byl co nejdříve venku, a ještě mu na poslední moment vrazila do ruky talíř se zbylými vdolky. Pak si skutečně lehla na pohovku, ale ještě předtím spolkla jednu algenu. Prášek to byl na ni dosti silný, takže byla okamžitě jak v mátohách a ležela delší dobu se zavřenýma očima, pokoušejíc se spát Bylo to zvláštní, chvílemi se o ni pokoušela dřímota a chvílemi byla zas úplně bdělá, mozek jí pracoval naplno a myslelo jí to živě, jakoby rozníceně… Bylo to ovšem hrozné, že se ten chlapec znova opil… Nejspíš tam bude muset zpátky a bůhví, jestli to pomůže… Musíme říci, že se za něho slečna Vachtlová modlila a přitom se snažila na něho soustředit. Vždycky byla přesvědčená, že jsou přese všechno nějak spolu spojeni, což si myslívala dávno, že u nich dvou jde o nějaký starý vztah. (Starý vztah, tím ale myslela vztahy, pocházející z některých minulých vtělení.) A tak se teď upínala na myšlenku na něho… přála si, aby se osvobodil z pout té hrozné vášně… usilovně se namáhala, až z toho usnula.

Probudil ji zvuk zvonku. Napřed nevěděla, co se s ní děje, neměla totiž ve zvyku ve dne spát, ale pak se vzpamatovala, vstala a upravila se. Měla na sobě staré kalhoty a svetr, což je domácí úbor dnešních starších dam, a koneckonců je to úbor společenský. Spěchala otevřít, ale napřed se — jako vůbec postarší lidé žijící osaměle, podívala kukátkem. Za dveřmi stál mužský, který jí byl značně povědomý, ale vždyť je to přece také malíř… jak on se jenom jmenuje, Horác. Sundala tedy řetízek a otevřela.

„Dobrý den… vy se na mě asi nepamatujete,“ začal. „Ale ano, pane Horác, pamatuji. Jen pojďte dál…“

„Nerad bych rušil, slečno Vachtlová, jen jsem se vás chtěl zeptat… vy náhodou nevíte, jestli je Kovanda doma?“

„Je… je určitě,“ řekla v rozpacích. Jeho oči na ni hleděly vážně, ba starostlivě.

„Tedy je…? Měl jsem totiž k němu přijít a nějak se na něho nemohu dozvonit. Že by spal…?“

„Asi to tak bude.“

„Hm… hm. Tak to abych přišel raději zítra, viďte. Měl jsem stejně takové tuchy, že z toho asi sejde,“ zabručel. „Kdypak jste s ním mluvil, pane Horác?“

„Dnes při obědě. Seděli jsme tam ale s povícero lidmi…“

„A dělo se tam něco?“

„Ne… nic zvláštního. Domluvili jsme se přitom, že k němu večer přijdu. No nic… to se nedá nic dělat.“

„A proč jste si myslel, že z toho sejde?“

„No, že si dal po obědě pivo,“ řekl v nesnázích. „Někdy to člověka uspí… totiž může se to stát.“

„To bylo tedy ono,“ vyhrkla. Hleděla přitom do jeho modrých očí, které v ní budily důvěru. „Vy to víte, pane Horác, že byl…“

„Samo, vím o tom.“

„Pojďte přece dál,“ vzala ho rukou za paži, vtáhla ho dovnitř a zavřela. „Víte, pane Horác… já neviděla, v jakém stavu přišel, ale potom se u mne stavěl Mireček… jeho švagr, víte, a měl nahnáno… to jsem mu poznala na očích.“

„A co říkal?“

„Jenom se zeptal, jestli nemám rezervní klíč… víte, mívala jsem, ale už ho nemám.“

„Rezervní klíč, ale nač?“

„Aby se k němu dostal. Víte, vykládal mi něco zmateného, že se na něho Borek rozzlobil a poslal ho pryč.“

„To ho asi Borek vyrazil,“ zabručel.

„Ano. Právě… a že si prý chtěl jít lehnout. Jenomže my jsme pak slyšeli… já a jeden soused, jak tam něco rozbil.“

„Teď někdy?“

„Ne, to už je déle, asi v půl čtvrté, nevím přesně. Pak ale myslím, že se uklidnil,“ zašeptala úzkostně. „Od té doby je tam potichu.“

„To je tedy asi v limbu. Mirek vám tedy neřek, že není v pořádku?“

„Ne, ale tušila jsem to. Kdybyste věděl, pane Horác, co už jsme s ním zažili, a takový člověk, tak nadaný…“

„Ano,“ zamumlal.

„Jenom nemohu pochopit, jak k tomu přišel. Jestli si něco přinesl…“

„Myslíte něco k pití? To by snad Mirek věděl, kdyby si byl něco koupil.“

„Myslím, jestli by nebylo možné, aby tam měl něco schovaného. Víte, míval ve zvyku, že si lehl do postele a… naráz se opil. Vypil třeba celou láhev vodky, i u mne… přišel třeba na návštěvu, povídáme si, a než jsem stačila uvařit čaj, vrátila jsem se a ležel na kanapi. Ale prosím vás, pane Horác… snažně vas prosím.“

„Nebojte se, neřek bych nikomu ani slovo. Ostatně mi nepovídáte žádnou novinku, to už tak bývá.“

„Myslíte?“

„Ovšem, myslím si ale, že teď by ho klidně uzemnila dvě piva.“

„Myslíte, že to mohlo být po tom pivu?“

„Snad, a jestli to cestou malinko přiživil, mohlo mu to stačit.“

„Cestou? Vždyť přece nešel sám, ale s Mirečkem.“

„Tomu se nedá zabránit, slečno Vachtlová,“ řekl. „Krom toho bych byl hádal, že Mirkovi uteče a dá si toho panáka, kdyby hrom bil“

„A… a myslíte, že mu není špatně?“

„To mu zaručeně je, slečno, nebo aspoň bylo.“

„Doufám, že sem někdo přijde. Jsem z toho dost nervózní, že je tam tak potichu.“

„Když člověk spí, je obvykle potichu.“

„A já jsem si myslela, že se to s ním všechno napraví,“ řekla bezprostředně. „Kolikrát mi sliboval, že už nikdy… a jak si přál zas pracovat… Ale jakmile začal pít, všechno šlo stranou… to si nepředstavíte, jak se změnil. Jako by měl jinou duši.“

„Ale ne,“ zabručel. „Na to stačí ta jedna… já to znám.“

„Vy taky, pane Horác?“

„No, u Skálů jsem nebyl, ale na ostatní jsem expert. Však se to zas nějak napraví, slečno Vachtlová. Zatím na shledanou, ukážu se asi zítra.“

„Mně se zdá, že přišel Mireček,“ konstatovala a oba se odmlčeli; zaslechli totiž kroky a potom zvuk odmykání, nato dveře bouchly a nastalo ticho.

„To je dobře… to je dobře,“ zašeptala. „Aspoň se dozvím, jak mu je… snad mi to přijde říct.“

„A když ne, buďte klidná. Nejrozumnější by bylo, nechat ho prospat.“

Minula však jen chvíle, minuta, dvě a kdosi vyšel, crrr… a zvonek se rozdrnčel.

„Mirečku… pane Brož,“ vyhrkla slečna Vachtlová, když otevřela dveře a spatřila ho. Byl to on, ten hezký hoch, ale tvářil se nějak divně, ba ulekaně.

„Slečno Vachtlová… já tedy nevím, co… ale s Borkem je ňáko zle.“

„Zle, propánaboha… opil se?“

„To je fakt, ale vůbec o sobě neví… tak nevím, co mám dělat,“ řekl zadýchaně. „Jestli se má volat ke Skálům nebo pro záchranku.“

„Pro záchranku,“ řekl Horác. „Číslo stopětapadesát, tuším.“

Co následovalo v příštích minutách, bylo dosti prozaické, jak tomu bývá při tragédiích. Slečna zavolala sama na číslo stopětapadesát a hlasem přerývaným, ale pevným oznámila, že je tu někdo v bezvědomí následkem opilosti, a nadiktovala do telefonu Kovandovo jméno a adresu. Nato vyběhla z bytu… Dveře u Kovandy zůstaly otevřené, a tak vkročila napřed do chodby, pak do ateliéru a hned spatřila tu spoušť… všude střepy, na podlaze bylo nalito, židle převržená, zkrátka obraz zkázy, ale toho slečna nedbala,, hledala očima svého přítele. Tam ležel, na gauči, byl obutý a oblečený, ti dva stáli nad ním a tu se k ní Horác obrátil: „Raději abyste sem nechodila, slečno Vachtlová.“ Místo toho přikročila blíže a spatřila Kovandův obličej, divně proměněný, jakoby oteklý, s pootevřenýma očima a ústy… skvrnitý, a místy měl už namodralou barvu…

„Ale vždyť umřel!“ vyhrkla. „Co… co se to stalo?“

„Tohle,“ Horác jí ukázal prázdnou láhev, byla to litrovka s vinětou gruzínského koňaku.

„Tohle že vypil?“

„Jak vidíte… něco má ale taky na sobě,“ pravil, ohledávaje ho. Kovanda se totiž v opilosti značně polil, sako i košili měl mokré, jeho oděv byl vůbec v hrozném stavu a silně páchl. „Ježíšmarjá, ale kdo to měl vědět, že tu něco má!“ vyrazil mladík. „A co dneska, nebyl už trochu tohle — pod párou?“

„Totiž tak… měl v sobě to pivo, jak jste viděl, pane Horác, že jo… a další urazil cestou na Staromáku, jednoduše vlezl dovnitř a dal si ho u pultu, a já už neměl kuráž, abych mu tam dělal ostudu,“

„To si neberte, za to vy nemůžete,“ řekla slečna. „To je pekelný… naše bude zničená.“ Mladík byl bledý a vypadal, že se mu dělá zle.

„To si nevyčítejte, Mirečku. V tom jsou jiné věci… byl to jeho osud, a zabránit tomu, to nebylo v lidských silách.“

„A … co teď mám dělat?“ vyhrkl bezmocně.

„Zavolat na Bezpečnost,“ řekl Horác a šel ke dveřím.

„Ne… ne, ještě neutíkejte, neopouštějte nás. Já jdu… jdu, jenom se rozloučím,“ a staré slečně vytryskly slzy, přistoupila ke Kovandovi, sklonila se a přes jeho odporný vzhled a zápach ho políbila na čelo.

*

„Přejete si do čaje citrón? A mohu vám tam kápnout trochu rumu?“

„Ne, děkuji, jenom ten citrón.“

„Tady je cukr, poslužte si.“

„Děkuju,“ pravil mladý praporčík a dal si do čaje dvě kostky. Byl to sympatický mladík, něco málo přes dvacet, a jeho obličej kypěl zdravím a duševní harmonií.

„Jen si dejte rum, já si například dám,“ pravil Mirek, nalévaje si z broušené karafy. „Je toho všeho na mě moc. Jak dlouho myslíte, že to bude trvat, než si pro něho přijedou?“

„Přijde na to… může to trvat takovou hodinku dvě, a když toho mají hodně, můžete čekat až do rána,“ odpověděl mladík s rozmyslem a honil přitom lžičkou v čaji kolečko citrónu.

„Do rána! To snad nemyslíte vážně.“

„Sedněte si k nám přece, Horáci,“ vybídla ho mírně slečna Vachtlová, nalévajíc mu čaj do šálku. „Tumáte a posaďte se. Na tom přece není nic zlého, že si po tom všem vypijete u mne trochu čaje.“ Slečna byla dokonale zvládnutá, jen hodně bledá.

„Ne, ne, samozřejmě,“ ozval se rychle, vzal si od ní kouřící šálek a usadil se s ním na židli.

„Víte, vy mi to nebudete věřit, ale mám pořád pocit, že se mi to jen zdá,“ řekl Mirek, dostávaje se následkem grogu do hovorné nálady.

„Že se vám to zdálo…? No, to je asi přirozené,“ řekl mladý praporčík. „Jestli jste nikdy nic takového nezažil…“

„Na mou duši ne. Víte, co bylo nejhorší? Když se sem hnali nahoru s těmi nosítky a já nesebral kuráž zavolat na ně, že je to zbytečný.“

„A zlobili se proto …?“

„Nezlobili, ani mi nevynadali.“

„To jste tedy kápl na hodné lidí.“

„Máte pravdu, a že vy jste přišel tak brzy? Já jsem vás přece zavolal, počkejme, kdy…“

„Inu, co bych nepřijel brzy, když vás máme tady poblíže. To je od nás minutka,“ řekl praporčík. „My jezdíme ke každému neštěstí…“

„A co když někoho raní mrtvice?“

„To je něco jiného, ale v případě otrav přijdeme vždycky. Samozřejmě se to projednává, až když jsou pohromadě materiály. Předběžně si poznamenáme svědky jako třeba vás, tady vašeho kolegu…“

„Poslužte si, prosím,“ a slečna mu nabídla sušenku. Mladík si ji vzal a začal ji zamyšleně chroupat

„Víte, pořád musím myslet na to, jestli za to ňáko nemohu,“ pravil Mirek vážným hlasem.

„No, a jak byste za to moh…?“ řekl praporčík.

„Tím, že jsem ho tu nechal, když jsem to věděl, že s tím zase začal… jako s tím pitím.“

„A copak jste to věděl, že má doma koňak?“

„To jsem nevěděl, přísahám. Ve snu mě nenapadlo, že tu něco má bokem… myslel jsem, že se z těch piv prospí, a tak jsem ho tu nechal samotnýho. Ale stejně nechápu, jak moh přede mnou zatušovat tu flašku.“

„Prosím vás, nebuďte naivní. Alkoholici jsou většinou mazaní,“ řekl praporčík.

„A myslíte, že umřel skutečně na otravu alkoholem,“ zeptal se Horác. Seděl tu zaražen, bledý a až dosud nepromluvil slovo.

„Inu, takhle naráz se to nedá říct stoprocentně, ale je to evidentní. My jsme měli případ, že zdravý, mladý člověk umřel, když vypil ex láhev vodky,“ zahovořil praporčík. „Zkrátka taková pitomost… kluk se vsadil s kamarádem o stovku, že to udělá, a rovnou upad do bezvědomí a už ho nevzkřísili, bylo po něm.“

„To mu ta stovka přišla draho.“

„Je to ale divné u notorika,“ zabručel Horác. „Jemu totiž stačilo mnohem méně, aby zůstal tvrdý.“

„Máte pravdu, ale jak vidíte, přihodilo se to.“

„Ano… a kdy asi umřel?“

„To vám takhle neřeknu, zatím se ví jenom, kdy byl ještě naživu… rozbil tam přece nějaké nádobí, viďte.“

„Ano, to jsme se sousedem slyšeli,“ řekla slečna Vachtlová. „To bylo někdy před čtvrtou?“

„Ano, asi tak ve tři čtvrtě.“

„No, rozbil toho hodně,“ mínil praporčík. „Hodně kusů.“

„Ale rozbil to všechno najednou,“ vyhrkla slečna.

„Najednou, jak to?“

„Myslím, že to shodil najednou se stolu.“

„Hm… ale ten soudruh z pátého poschodí mi říkal, že slyšel rány, jak to tam mlátil.“

„Rány ne, to byla jedna velká rána,“ namítla slečna plaše. „Možná že to nádobí stálo na táce hodně na kraji, a pan Kovanda o to zavadil.“

„A ležel na zemi tác?“

„Neležel,“ pravil Mirek. „Aspoň jsem žádný neviděl.“

„Možná že jste se přeslechla, paní Vachtlová,“ řekl praporčík rozvážně. „Rozbít to musel, to dá rozum, a třeba na ten stůl nějak padl a smetl to všechno na zem. Ale já bych řekl, že s tím přece jenom práskal, podle toho, že nezůstal kousek celý.“

„Ledaže by to spadlo z větší výšky,“ zabručel Horác.

„Z větší výšky?“

„Třeba z almary.“

„Z almary… vy žertujete. Kdo by je tam dal,“ ozvala se slečna káravým přízvukem.

„Kdo … duchové. To udělali duchové opilství, slečno.“

„To nejsou dobré žerty, pane Horác… skutečně, vy nevíte, o čem mluvíte,“ ozvala se slečna Vachtlová, silně dotčena. Horácova poznámka jí urazila, ba ranila ji do hloubi duše. „Ale já nežertuji, slečno. V tom měly prsty astrální síly,“ pokračoval neochvějně. „Jestli mohou člověka nutit k pití, mohou sem-tam taky rozbít nějaký ten hrnec.“

„Pane Horác, posmíváte se něčemu, čemu nerozumíte,“ a slečna povstala ze svého místa. ,Jak můžete… a při takové příležitosti! Promiňte, ale jsem velmi unavená… a musím vás požádat, abyste odešel. Na shledanou.“ Vzápětí viděla, jak Horác vstává, pohlíží na ni jakýmsi zvláštním pohledem, v němž byla omluva, pokora… ale ne, ne, v tom člověku nebylo kus lidského citu. Nato pozdravil a za okamžik bylo slyšet, jak za sebou zaklapl dveře.

„Promiňte,“ a slečna Vachtlová, všecka rozrušená, si zase sedla a začala si utírat obličej kapesníkem.

„Z toho si nesmíte nic dělat, lidé jsou všelijací“ podotkl prapor-cik chlacholivě.

„Ale co tím sakra myslel,“ pravil Mirek.

„Vždyť to byl vtip… člověk ale nemusí mít vždycky na vtipy náladu, viďte, paní Vachtlová. To já znám z naší praxe, jak se lidé taky dovedou chovat.“

„To je fakt. Víte, vždycky jsem měl nahnáno, že se najde nějaký Borkův kámoš, co mu schválně naleje, i kdyby to věděl, že se léčil,“ pravil Mirek vážně.

„Myslíte, že by to bylo vůbec možné?“ zašeptala slečna. „Ale ano, paní Vachtlová, lidé jsou schopní každé grázloviny,“ řekl praporčík. „To byste ani nevěřila, co lidé dovedou. Většinou z toho chtějí něco vyzískat, ale jsou také takoví ksindlové, co vám to provedou čistě jen tak, že chtějí uškodit, ani důvod nemusejí mít.“

„Tomu je těžko uvěřit…“

„Víte, teď mě napadá, jestli mu tam tu láhev někdo nedal,“ zabručel Mirek.

„Prosím vás, vždyť si ji mohl kdekoli koupit sám. Přece jste ho neměli pod kuratelou na sto procent. Ostatně by to nebylo trestné. To máte těžké. Nalít notorikovi frťana taky není trestné, pokud byste přímo nedokázali úmysl poškodit někoho na zdraví,“ řekl mladý muž rozvážně a vstal. „Tak si myslím, že jsme pro dnešek skončili, pane Brož. Děkuji vám za čaj, paní Vachtlová. „Svezu se s vámi… mám práci, musím uklízet,“ a Mirek rovněž povstal.

„Tak je to všechno na vás…“

„To víte, sestře jsem to zakázal, aby sem chodila.“

„To je správné, že to pojednáte jako chlap. Ještě jednou upřímnou soustrast a na viděnou.“

„Na shledanou, slečno Vachtlová, a děkuju za všechno,“ pronesl Mirek měkce a políbil jí ruku. Dojalo ji to… do očí jí vhrkly slzy. Tak… a bylo po všem. Začala sklízet se stolu a přitom jí pomalu slzy stékaly po tvářích. Všechno skončilo, konečně byla o samotě a mohla si trochu povolit, odpočinout si po tom vzrušení. Borek už nežil… ta strašná vášeň ho zabila. Ve skutečnosti byla hluboce přesvědčená, že byl ve vleku oněch strašlivých, zlomyslných bytostí, které získají moc právě nad citlivými, duchovně nadanými lidmi, kteří bohužel… nežijí zcela čistým životem a koketují s vyšším poznáním… ano, Borek byl přesně takový, jak už umělci bývají. A ten Horác bude asi stejný typ… ironický, posměvačný. Projevil se jako člověk bez citu, bez špetky taktu. Přitom ho na první pohled ocenila jinak, měla z něho pocit nefalšované ušlechtilosti. Ale jak se přesvědčila, zdání může mýlit. Ach, je tak unavená, strašně unavená. Tu si vzpomněla na Mirkovu poslední poznámku… jestli snad někdo nedal Borkovi tu láhev tajně, a zatrnulo v ní. To by musel být někdo, kdo by Borka nenáviděl, a kdo by si přál — přál! — aby znova propadl pití. Ale to snad nebylo možné… ne, z něčeho takového nesmí nikoho podezřívat… to by bylo nelidské, pomyslela si…

Celý další den byla stará slečna sama, sice smutná a zjihlá, ale už uklidněná, a od rána provázela Kovandu svými myšlenkami. Smrt totiž neměla pro ni nic obzvlášť děsivého, byla totiž hluboce přesvědčena, že je to jen proměna vědomí, a že se člověk vydá na jakousi jinou pouť, stejně plnou zákrutů a překvapení, jako je náš vezdejší život. Jenom ji znepokojovalo pomyšlení, jestli Kovanda odešel smířen a jestli snad — nedejbože, nevypil tu osudnou láhev v sebevražedném úmyslu. To by totiž teď pro něho nebylo dobré, tím činem by na sebe uvalil utrpení. Celý den nic nejedla, proležela hodiny, ležíc samotinká na pohovce, až večer na ni zazvonili; pomyslela si, že se jí snad přichází ten Horác omluvit — až se jí rozbušilo srdce, nebyl to však on, za dveřmi stál Mireček. Jen na moment, slečno Vachtlová… nevyrušuju vás?“

„Ne — ne, je mi to milé. Jen pojďte, pojďte,“ zvala ho dál. „Posaďte se…“

„Teď se zrovna vracím od bezpečáků,“ řekl mladík znaveně. „To víte, jsem rád, že to mám za sebou…“

„A chtěli vám něco?“

„No, vyptávali se mě, jak to bylo, ale byli slušní… to se jim musí nechat.“

„A co paní Lenička?“

„To víte, sebralo ji to. Moc ji to vzalo, bez meprobamatu by byla úplně nemožná. Chtěl jsem se vás zeptat,“ mladík se na ni zadíval s nějakými rozpaky, „nestavěl se u vás dneska pan Horác?“

„Ne… nebyl tady. Proč se ptáte?“

„Že ho lidi viděli venku, tady před domem.“

„Před domem? A co tam dělal?“

„Že prý stál na chodníku a vybíral si něco z popelnice, jako střepy.“

„To je divné, a nač to?“

„To člověk nemůže vědět, u výtvarníků, náhodou znám jednoho, co sbírá čočky z brejlí. No, to je jedno, myslel jsem si jen, jestli se u vás nestavil.“

„Ne — ne. A upřímně řečeno, nechtěla bych s ním ani mluvit,“ řekla slečna pevně.

„Vždyť jenom fóřil,“ zabručel Mirek, omlouvaje se za něho.

„Ale jak na to přišel…?“

„Co já vím… no, jednou jsem se doslech od Marcely, jako od mojí dívky, že se o tom bavili, o tom, že Bo¨rek pije, a taky o vás, nezlobte se na mě, slečno,“ dodal jako provinilý žák.

„O mně? Co já jsem s tím měla společného?“

„To já nevím… to se jenom tak kecá,“ řekl chlácholivě.

„Tomu nevěřte, to má své příčiny,“ zahovořila slečna rychle. „Ne, ani mi nepovídejte, co říkal… o takové nízkosti se nestarám. A už o tom nemluvte, Mirečku… já na to zapomenu… jedním uchem tam, druhým ven… moje škoda to není. A co, jakou lhůtu máte k vyklízení,“ obrátila řeč.

„Měsíc, ale budeme s tím mít hromadu práce, hlavně s knihami. Nedovedu si představit, že to někdy vyklidíme… všechno je plné a věci není kam dát,“ řekl. „Abych nezapomněl, slečno Vachtlová… my bychom vám chtěli dát něco na památku, ale něco pěkného… nešla byste si rovnou něco vybrat?“

„Děkuju vám, něco si ráda vezmu.“ Dojatě se odmlčela, zamyslela. „Poslyšte, Mirečku… nemohla bych dostat tu keramiku, víte ten džbán, jak si do něho Borek dával štětce? Byl stejně naprasklý, takže se nehodí jako váza, a já bych…“

„Bohužel, taky ho rozbil,“ dostala odpověď.

„Škoda… to je škoda. Byl takový pěkný, ale to nic nedělá. Vyberu si něco jiného… nějakou knížku.“

„Knih můžete mít, kolik chcete, a keramiky tam nějaké taky ještě má.“

„Ne, ne, nechci vás o ně připravit.“

„Prosím vás… to byste mě naštvala,“ řekl chlapecky.

Bylo jí to milé, že se na ni tak obořil, ba, měla ho ráda. „Co s vámi mám dělat, půjdu tedy,“ a skutečně vstala a šla za ním do ateliéru. Za čtvrt hodiny byla zpátky a přinesla si dvě knihy veršů a jednu starou světovku klasických francouzských povídek… krásné knížky, opravdu, a k tomu si vybrala malou vázičku, do které se vešla tak zrovna kytička fialek. K její usmířené večerní náladě přispěla ještě jedna návštěva: večer ji přišel navštívit pan Hába.

„Mohu na chvilku dál?“ zeptal se pan ředitel hlasitě.

„Promiňte, pane řediteli… jsem dneska unavená… asi si půjdu lehnout,“ odpověděla s námahou a ve skutečnosti se sotva přinutila, aby se na něho podívala.

„Což to není divu, jen si lehněte,“ zahalasil. „Přišel jsem vám jen říct, slečno, že jsem našel ten klíč.“

„Opravdu?“

„Ano, slečno, měl jsem ho… tak vidíte. Tu je… vemte si ho k sobě. Moc se omlouvám,“ řekl starý muž halasivě, poněkud v rozpacích, a slečna, která od něho přijala klíč, na něho upřela oči, zprvu užasle, a pak se na něho usmála. „Děkuju vám, pane Hába… upřímně vám děkuju.“ Když se vracela do svého koutku, měla pocit, že to není samo sebou, a cítila zcela jistě nablízku jakousi duchovní přítomnost, snad jí to dává její mrtvý přítel najevo, že nemá nikoho podezřívat a že sám nikoho neviní. Nikdo tu nebyl vinen… nebyla to ničí vina, a on sám už je osvobozen… je snad ve světle.

*

„Ty jsi mi číslo,“ byla Pecinova první slova za několik dní nato, když Horác vkročil do jeho útulné jizby. Byla středa před polednem a za hodinu měla přijet na výstavu televize, což znamenalo, že Pecina od rána sháněl oslavence, kteří přislíbili účast, leč slib nesplnili, a tudíž byl Pecina přiměřeně dožraný. „Jdeš na výstavu?“

„Na výstavu? Nejdu,“ a Horácův pohled vyjadřoval, že vůbec neví, že něco takového existuje.

„Ty jsi mi fajn… úplně ses na nás vykašlal. Finiš jsi nechal Marcele úplně na krku a řeknu ti, že toho měla chuděra na hrbu víc než ty,“ pravil Pecina s výčitkou. „Musíš uznat, že je jí do Kovandy značně víc než tobě. Ale poslechni, ďáble, ty vypadáš ňáko nedobře,“ a Pecina si ho zkoumavě prohlédl. „Buďto flámuješ nebo makáš, a kvůli obojímu si nezasloužíš politování. Heleď se, s tím Kovandou… jsou to pády na světě… však nás to taky čeká. Teď musím ještě někoho zkusit sehnat a za hodinu budu mít blázinec.“ Pecina tím mimoděk potvrdil známá slova Kazatele, a to: Marnost nad marnost a všechno je marnost. — Zájem o Kovandovu smrt totiž nepřetrval do dalšího týdne. Samozřejmě, že se o tom mluvilo, ba hodně se o tom hovořilo, ale to už bylo dávno; po neděli už přišly na pořad jiné aktuality a s tím jiné starosti. Pecina tedy telefonoval, zatímco Horác u něho seděl a pokuřoval. Jeho výraz byl do sebe uzavřený, Horác zas o něčem přemítal.

„Ty máš něco na dušičce,“ vyzval ho Pecina, když dotelefonoval. „Pověz mi, co tě žere… poslouchej, hochu… něco jsem slyšel, že tě stará Vachtlová vyrazila. Je to pravda?“

„Je“

„Na mou čest…,“ Pecina se podivil. „Tys prý dával k lepšímu něco z toho, co jsme si tady povídali, a ještě navrch při nějaké smuteční sedánce. Vážně, Horáci, nemoh jsem tomu věřit, že bys byl takový idiot. V domě oběšencově nesmíš mluvit o provaze, a jestli je Vachtlová duchařka, nesmíš si dělat psinu z duchů.“

„Já si ji nedělal,“ zamumlal Horác.

„Sakra. Vypadáš věru, že ti není do zpěvu,“ konstatoval udiveně. „To víš, Marcela mi referovala, hochu, takže mi nic není tajno. Stejně nechápu, co tě to napadlo, ty — a provést takový faux-pas.“ „To bych ti těžko vysvětloval. Zkrátka jsem musel,“ řekl Horác, pohlížeje na něho s nějakým zvláštním výrazem. „Musel! Co to povídáš. Ze prý tam chudák Kovanda rozflákal nějaké nádobí a tys jim vykládal, že to byly astrální síly nebo něco. Řek jsi to, nebo ne?“

„Řekl. A myslím si to skutečně, že to byly ty síly.“

„Astrální,“ řekl Pecina a nakrabatil obočí. „Fyzikální, což je z jistého hlediska totéž.“

„Jak to, fyzikální. Já tě nechápu, to mi promiň.“

„Chtěl jsem tím říct, že to spadlo samo,“ řekl Horác dušeně. „A že Kovanda to nádobí nerozbil…“

„Člověče zlatý, jestli to má cenu nad tím dumat, jestli rozbil nebo nerozbil nějaké hrnce,“ pravil Pecina pomalu, „když je jedna věc jistá, že se ochlastal k smrti.“

„Neochlastal,“ zašeptal Horác.

„Jak to, když to potvrdili doktoři? Holenku, vždyť vypil litřík tvrdého.“

„Nevypil,“ byla Horácova reakce a podle tónu Horác nežertoval.

„Nevypil? Co žvaníš, umřel přece na otravu alkoholem, ty blázne,“ pravil Pecina.

„To je fakt… umřel na alkohol, ale nevypil ho tolik, aspoň ne dobrovolně.“

„Aha, ty myslíš morální vinu, kdo za to jako nepřímo může,“ vyhrkl Pecina. „To víš… to je těžké. Dumali jsme zrovna tuhle s Marcelou o tom chlapíkovi z jeho baráku, co ho tak pronásledoval, a Marcela myslí, jestli to nebyl nakonec on, kdo mu tam dal…“

Horác jen zavrtěl hlavou.

„Nebo jakou morální zodpovědnost myslíš? To, že ho tam nechali?“

„Nemyslím žádnou morální zodpovědnost,“ řekl Horác, pohlížeje na něho.

„Tak co tedy… co? Co to bylo, podle tebe?“

„Byla to vražda,“ Horác se zarazil sám vlastním slovem. „Má to jen jednu vadu… že se nedá dokázat“

„Vraždu… ty myslíš nepřímou vraždu tím, že mu tam někdo podstrčil chlast?“

„Nepodstrčil, ale nalil mu ho přímo do krku. Ve stavu, kdy už byl Kovanda tvrdý,“ řekl polohlasně. „Pochop laskavě, že by byl ztuhl po dvou deci… nutně, zaručeně, a nikdy by byl nebyl schopný vypít tolik ex. Na rozdíl od tebe nebo mne. Byl by sebou praštil a usnul by. Ale opít se k smrti… to by byl už nedokázal.“

„Člověče… co já vím, vždyť doktoři říkají opak.“

„Protože stojí před faktem, že to dokázal. Rovněž je tu fakt, že Kovanda odpoledne rozbíjel hrnce, což bylo slyšet, a krom toho se u něho našla hromada střepů. Z toho museli vyjít, i kdyby nechtěli. Až na tu maličkost, že když to spadlo, byl už v agónii.“

„To ale nemůžeš vědět, člověče,“ řekl Pecina, všecek rozčilen. Zapomněl i na televizi.

„Vím to… ale těžko mu to dokážu, to je fakt.“

„Jestli tvrdíš, že to víš, musíš mít důkaz, kamaráde, jinak jsou to řeči od flašky. Sakra, Horáci, nemůžeš popřít, že s tím pitím sám znova začal.“

„Nezačal,“ zabručel Horác.

„Jak to, že ne? Začalo to přece tím pivem ve čtvrtek, jak jste byli s ním a s Marcelou na obědě.“

„Nezačalo to tím pivem, ale jídlem. Bylo to jídlo, co si dal, jazyk s polskou omáčkou.“

„Co blázníš… myslíš proto, že se to dělá s vínem?“

„To sotva, ale měl to náhodou s vodkou,“ řekl Horác, zvedaje k němu oči. „To je jistá věc, Čendo… mám na to svědka.“

*

Tady se konečně musíme vrátit k předchozím událostem. Ve skutečnosti Horác pojal podezření na vraždu v té chvíli, kdy zvedal ze země prázdnou láhev — nebo snad o něco později, kdy si uvědomil, kolik alkoholu musel ten nešťastník do sebe nalít. A tehdy ho napadlo, že to nelze… tolik vypít by byl Kovanda už nemohl. Fyzicky by to byl nesnesl, vždyť by byl padl — a bylo by mu notně zle po dvou, třech panácích. Ale že by byl do sebe obrátil láhev jako ve svých bohatýrských dobách, to mu připadalo naprosto nemožné. Jestli tedy měl v sobě smrtelnou dávku, nebyla to jeho ruka, která mu koňak lila do krku. Samozřejmě se Horác pozastavil nad tím, proč Kovanda alkohol nezvrátil — nebo aspoň ne natolik, aby ho to zachránilo. Bůhví… snad to šlo rychle a upadl okamžitě do bezvědomí. Z toho hlediska bylo směšné, že by tam rozbíjel nějaké nádobí… Výpověď slečny Vachtlové o tom, co slyšela, a její tvrzení, že tam bylo ticho předtím i potom, ho v jeho názoru utvrdila. Spadlo to nutně samo, nejspíš s nějakou podložkou, asi s obyčejným tácem; a jakým způsobem se to dalo provést, ho napadlo během bezesné noci. Ráno zatelefonoval Vašátkovi a požádal ho, aby se informoval o Kovandově smrti, o čemž jeho přítel ještě pochopitelně nic nevěděl. Později se vydal do Kaprovy ulice, kde způsobil svým počínáním trochu pozornosti, ale za nějakou dobu držel v ruce to, co tušil, že najde: střep z větší baňaté nádoby, která se rozletěla ve staré spáře — byla tedy původně prasklá.

Nálezem byl vzrušen. Neměl samozřejmě v ruce žádný důkaz viny, pouze se mu zase jednou splnilo, co čekal… že to bylo náramně chytře narafičeno. Kovanda tam totiž musel něco rozmlátit, aby potvrdil sám, že je naživu, po tom, co od něho ten grázl odešel. Ale nerozbil nic, ten chlap to zařídil tak, aby to sletělo… a chytře, to se mu muselo nechat. Co teď… ? Za starou slečnou jít nemohl, to si uvědomoval, že ji urazil. Pravda, na tom místě to neznělo zrovna hezky, ale jeho slova nebyla určena jí, přirozeně. Musíme říci, že tentokrát byl Horác ve věci silně zaangažován a že byl naplněn jakýmsi temným hněvem.

Podle něho to byl zločin a současně nízkost, hanebnost — vždyť to musel do Kovandy nalít, když už byl Kovanda groggy — ale ještě mohl polykat. Nebylo vyloučeno, že si ten gruziňák Kovanda koupil sám cestou, a šlo o litrovku za sto dvacet korun, která se nedostane všude, což by se koneckonců dalo zjistit Ovšem při dnešním provozu v obchodech to půjde těžko, uvědomoval si. To znamenalo, zeptat se ve všech obchodech, které měl Kovanda při cestě, a především v těch dvou třech velkých, které nejspíš připadaly v úvahu. Nato zatelefonoval jednomu ze svých početných přátel, jímž byl psycholog Jiránek, pracující ve vědeckotechnických informacích, a zeptal se ho, nemá-li náhodou někoho známého v ústavu „u Skálů“. Jiránek měl; musí se říci, že se trochu zarazil, domnívaje se, že Horác potřebuje pomoc pro sebe. Když Horác svou žádost upřesnil tím, že mu jde o pouhý dotaz, který se týká alkoholismu vůbec, Jiránek ho rovnou poslal k tomu svému příteli, což prý je nějaký doktor Vaca.

„Klidně si za ním jdi přímo a odvolej se na mě, že tě tam posílám,“ řekl Jiránek ochotně. „Je to prima chlap a poví ti toho o ethylismu tolik, že bys z toho moh napsat seriál článků do novin. Jenom se nesmíš ptát jmenovitě… na určitého pacienta, chápeš.“

„To je mi jasné… mockrát ti děkuju.“

Pak se Horác vydal na okružní pouť po obchodech. Brzy se přesvědčil, že litrovky měli pouze ve dvou — a žádná z prodavaček si na toho zákazníka podle popisu nevzpomněla. Horác vysvětlil svůj dotaz tím, že prý ten jeho známý kdesi nechal tašku s nějakými dokumenty, což působí seriózněji, než kdyby se sháněl po peněžence s penězi. — Ne… samozřejmě, taška se nenašla… a jak ten pán vypadal? A na to Horác dodal popis Kovandy, jenž měl kupodivu výrazný nos, silné rty a poněkud ustupující bradu. Tedy ne…? Prodavačky se na sebe podívaly a zavrtěly hlavou. Ovšem při tom provozu by si asi sotva vzpomněly na kohokoli z toho množství…

V šest večer stál Horác na Staroměstském náměstí, pohlížeje zachmuřeně — v davu ostatních čekajících — na staroměstský orloj. Dočkal se známé atrakce, na kterou čekal nesčetněkrát od svých dětských let, a musíme k tomu říci, že se vždycky zastavil, kdykoli se tu octl a hodiny ukazovaly za nějakou minutu celou. Apoštolové pochodovali, kohout zakokrhal, smrt máchla kosou… konec, v obchodech se zavřelo a tudíž byl čas, aby se šlo někam do hospody, jak říkal jeho přítel Pecina. A Horác se obrátil a vracel se přes Malý rynek a pak staroslavnou Michalskou ulicí k Jelínkům, kde zapadl do zadní místnosti, přesně tam, kde včera seděli s Kovandou.

Oba dlouhé stoly byly obsazeny převážně mladými lidmi a místnost šuměla hovorem. Naštěstí tu nezahlédl známé, což bylo nebezpečí, z něhož míval častěji nahnáno, že tu uvidí výtvarníky či redaktorské dámy, ale tentokrát tu nespatřil známou tvář — vyjímaje vrchního. Posadil se tedy na volné místo na kraji a sotva vrchní přešel kolem, objednal si pivo.

„Pivo už není, bohužel,“ řekl vrchní. „Dodělali jsme.“

„Na mou duši… jaká jste to hospoda, že nemáte pivo,“ poznamenal. „A myslivce máte?“

„Myslivec taky náhodou není, máte smůlu,“ dostal odpověď.

„Poslouchejte, vy jste ráj pro abstinenty,“ řekl Horác a vrchní, jenž byl ještě mladý, se usmál.

„Můžete si vybrat, máme vodku, brandy, gruzínský, plisku…“

„Třeba ten stock…“

Za hodinu tu Horác seděl, maje v sobě dvě sklenky brandy, a tvrdě odolával pokusům hezké dívky, sedící vedle něho, která ho chtěla vtáhnout do rozhovoru, a tím i do společnosti. Šum hovoru byl hlasitější a chvílemi se zapělo. Jak Horác viděl, dívka patřila k jednomu frajerovi, který si hleděl spíš pití než jí, a tak neměla nic proti nějakému pobavení s jiným, ostatně se k Horácovi vydatně tiskla, cítil totiž pod stolem co chvíli dotek jejích nohou. „Nač pořád myslíte,“ zeptala se ho aspoň tucetkrát.

„Já… ani nevím,“ odpovídal, což vyvolávalo její smích a poznámku, „jé, vy jste divnej… vy jste takovej… vy jste pořád zasněnej…,“ a přitiskla se k němu kolenem. Horác však myslel na včerejšek, přesněji řečeno na cosi z průběhu oběda, čemu nerozuměl ani tehdy a později se mu to nějak vymazalo. Kovanda totiž začal být něčím excitován, vzrušen už během jídla, nikoli až po tom pivu. Horác si v duchu vyvolával tu scénu… vzpomněl si, že Kovandův hlas zněl jinak proti dřívějšku, jako kdyby si během oběda něčeho lokl. Neměl snad už tu láhev s sebou a nenačal ji už předtím? To by si byl ovšem neobjednal koňak zvlášť a nebyl by vypil zčistajasna cizí pivo. Horácův dojem ovšem byl, že Kovanda začal s pitím právě tehdy a že to byl ten osudný obrat. Tehdy — ale kdy?

„Pane vrchní, byl byste tak laskav… můžete sem na moment,“ oslovil mladého muže, jenž šel právě kolem, ale ochotně se zastavil s profesionálním úsměvem.

„Vzpomínáte si na toho pána, jak tu s námi seděl včera v poledne… jak bych vám ho popsal. Způsobil tu nějaké rodeo kvůli pivu…“

„Samozřejmě že si na něho vzpomínám,“ odpověděl chlapík bez váhání. „A co s ním má být?“

„Je po smrti. Trochu večer přebral a… srdce,“ řekl Horác. „To jsou mi věci. Viděl jsem hned, že to bude mít pokračování… jako že chytil slinu,“ pravil vrchní důvěrným tónem. „Mezi námi, neměl to zakázané?“

„Pití…? Měl. Vy jste si náhodou nevšiml, jestli sem už nepřišel trochu jako…“

„To nevím, všiml jsem si ale,“ vrchní se k němu naklonil, „že mu jeden kámoš převrh vodku do jídla. Já myslel, že to dá pryč, ale kdepak, on to jen takhle… zamíchal a bylo.“

„Před ním?“

„Kdepak před ním, ten pán byl zrovna od stolu. A ostatní kolem papkali. Co já vím, jestli si toho někdo všiml. Jemu, jako tomu vašemu příteli, to proti gustu nebylo, na to můžete vzít jed. Já si to právě pamatuju, poněvadž zrovna ten mladej udělal potom scénky, že tomu pánovi nesmím dát koňak. To mně právě přišlo od něho divný.“

„Děkuju vám, pane vrchní… víte, dvakrát na tom nesejde, ale kdyby to chtěl vědět jeho doktor, byl byste ochotný mu to říct?“

„Víte, to je těžký… možná, že to byla náhoda nebo jenom fór, a namáčet někoho jen tak…“

„Nejde o to, abyste někoho namáčel, jenom abyste někomu vysvětlil, jak to bylo.“

„Podívejte se,“ řekl chlapík ostražitě, „já si myslím, že skrz tu jednu vodku zaručeně neumřel… tak bych o tom nerad mluvil, pochopte laskavě.“

„Chápu to, ačkoli nemusíte mít žádné skrupule… no nic, dejte mi ještě jednu a zaplatím.“

Zatímco vrchní odešel pro žádaný životabudič, Horác měl přesně ty pocity, jaké míval, když se jeho zlé tušení začalo plnit, a byly to pocity věru nikoli vítězoslavné, ale temné a stísňující. Dostal další brandy — tentokrát beze slova, hned zaplatil a sotva ji kopl do sebe, zvedl se k odchodu.

Vrátil se domů, povečeřel, do jedenácti si četl, ale přes klidný večer strávil neklidnou noc, kdy se mu to všechno převalovalo v hlavě… ráno vstal a v devět už telefonicky sháněl doktora Vacu, jenž měl k jeho uspokojení sobotní službu a pozval si ho na druhou hodinu.

Horác se dostavil na minutu, hned od vrátnice ho kamsi poslali a nakonec si ho na chodbě vyzvedl štíhlý pětatřicátník, který se mu představil jako Vaca. „Aha… tak vy jste ten malíř, jak mi Jiránek říkal… někam si spolu sedneme a popovídáme si. Oč vám vlastně jde?“ zeptal se lékař, když kráčeli chodbou.

„Rád bych se dozvěděl o alkoholismu něco… teoreticky.“

„To jste tedy příjemný zájemce. Pojďte, sedneme si tady,“ vešli do místnosti zařízené jako hovorna a usedli proti sobě do dvou křesel ke konferenčnímu stolku. „Tak prosím… vy malujete, nebo něco píšete?“

„Nepíšu, ale jde mi o to… kdy se člověk stane alkoholikem?“

„Inu, hrozí to snad vám?“¨

„Snad ne, ale je to momentálně můj problém.“

„Jen mluvte docela otevřeně, pane Horác… my jsme tady na to zvyklí,“ vyzval ho lékař. „Máte starosti s někým z vašeho blízkého okolí?“

Lékařův přímý pohled a laskavé způsoby Horáce odzbrojily, takže se zastyděl. „Naleju vám tedy čisté víno… Jiránek ale o ničem neví. Podívejte se… jeden váš zdejší pacient byl můj přítel a předevčírem umřel na otravu alkoholem. Nevím, jestli o tom už víte…“

„Samozřejmě, že o tom víme.“ Doktor Vaca vypadal překvapeně, silně zaujatě. „Jak by ne… myslíte toho malíře Kovandu. To je tragické… neměl jsem ovšem tušení, že se znáte.“

„Znali jsme se — a ten den jsem s ním zrovna mluvil. Nevím, pane doktore, jestli vám řekli, kolik toho vypil… mně to totiž připadá nemožné.“

„Mě to taky překvapuje, abych byl upřímný. Víte, někdy bývá složitý ten návrat a nevylučuji, že tomu předcházela nějaká stressová situace. Vůbec je to výjimečný případ, při první recidivě rovnou exitus. Recidiva sama se ovšem nedá vyloučit nikdy, máme vždycky nějaké procento lidí, kteří reciduují během prvního měsíce.“

„Opijí se …?“

„Ano, tomu říkáme recidiva. Jde o chorobný návyk na drogu… to jest, v zásadě jde o chorobu, ovšem ethylikem se každý nestane, ale to asi víte, že ano… a rovněž reakce na léčbu jsou individuální. Ne každý se totiž vyrovná s jedinou alternativou, totiž s úplnou abstinencí.“

„Notorik si tedy nesmí ani loknout…?“

„Vyléčený pacient,“ pravil doktor Vaca, odmítaje jemně slovo notorik. „Přirozeně že to nesmí, nechce-li reciduovat. Víte, tady je bezpodmínečně nutná spolupráce pacienta a vždycky je na pováženou, jestli se pacient podvoluje neochotně… zkrátka, když nám předstírá.“

„A myslíte, že vám Kovanda předstíral ?“

„To nemohu říci, já osobně jsem ho neměl, ale je ten názor. Vy jste se chtěl něco zeptat…“

„Jak to, že vůbec moh pít, přes antabus.“

„Holenku, to se stane. Ostatně s tím zaručeně přestal, sotva jsme ho propustili. To už máme dozor jen občasný, chápete… pacient k nám dochází jen ambulantně, a to už se dá lecjak obejít.“

„A myslíte, pane doktore, že je vůbec možné, aby do sebe otočil smrtelnou dávku…?“

„To je těžké vám takhle odpovědět Možné to samozřejmě je, však k tomu taky došlo,“ pravil lékař přísně.

„Tedy je to možné…? Vždyť by byl notový po dvou deci!“

„Vážený, otázka možnosti a nemožnosti je tu víc než problematická, ostatně nevím, kam s tím spějete,“ zareagoval doktor Vaca. „Pokud to vypil ex, nedá se vyloučit ani sebevražedný úmysl. Jsou zaznamenány případy abusů mnohem větších, kdy to lidé přežili a ukázalo se, že slo o suicidu.“

„A byli to vyléčení notorici?“

„Podívejte se, neužívejte přede mnou toho slova,“ ozval se lékař netrpělivě. „To slovo není správné.“

„Prosím vás, pane doktore,“ ozval se Horác naléhavě. „Vy přece musíte vědět, že by to byl Kovanda nedokázal, nalít do sebe celou láhev, když ho předtím uzemnily dva frťany. Jediné vysvětlení je tu sebevražda… rozuměl jsem tomu dobře?“

„Myslím, že tomu ani nemůžete dobře rozumět,“ namítl lékař už zas laskavě. „Chápu vás, že tomu s Kovandou nemůžete věřit, ale bohužel… i u nás dochází k překvapením, ať se nám to líbí nebo ne. Ethylismus je choroba, která zasahuje velmi hluboce do psychiky, a to je věc značně složitá.“

„A co když nechtěl spáchat sebevraždu, naopak chtěl dělat, co pak?“

„Nezlobte se, teď vám nerozumím.“

„Vždyť to nemoh vypít,“ opakoval Horác, pohlížeje na něho.

„Dobrá, a co myslíte, že se tedy stalo?“

„Nemoh to do něho někdo dostat… násilím?“

„Vážený, to už je tedy mnohem pravděpodobnější, že to vypil sám,“ zareagoval lékař přísně. „Co blázníte… kde jste to nabral?“

„Promiňte, pane doktor,“ zabručel Horác omluvně. „To víte, že když si to člověk přebírá, napadne ho i ta možnost.“

„K takovým absurditám se nevyjadřuji zásadně.“ Doktor Vaca se začínal opravdu zlobit. „Jestli jste si to nasugeroval na základě nějakého tvrzení pana Kovandy…“

„Ne, to ne.“

„…musíte vzít v potaz, že chorobná žárlivost je u ethyliků průvodní příznak. Co je mi známo, neobjevilo se naprosto nic, co by někoho opravňovalo…“

„Ne… já vím, nezlobte se. Tedy váš názor je, že to vypil?“

„Ovšem, co jiného,“ řekl lékař váhavě. „Taky nevíte, jak dlouho mu to trvalo, že ano. Myslím, že si děláte zbytečné starosti. Tedy… na shledanou a pozdravujte Jiránka.“ Doktor Vaca mu podal ruku, pokynul hlavou a vzdálil se. A Horác rovněž opustil ta pohostinná místa… Nebyl ve skutečnosti zviklán, naopak mu připadalo, že Vaca jeho podezření spíš potvrdil, než vyvrátil, když nadhazoval možnost sebevraždy. A na sebevraždu Kovanda tehdy zaručeně nepomýšlel. Cestou domů napadly Horáce další eventuality. Na Kovandovi se totiž mohly najít nějaké známky násilí a není vyloučeno, že ho ten chlap poranil vzadu na patře, pokud mu vstrčil hrdlo láhve hluboko do úst. Ba, Horác věděl, jak se to dělá, a viděl to na vlastní oči před dávnými lety… to bylo jednou na stavbě, totiž na ubikaci, když se chlapi ožrali a jednoho násilím napájeli. Ten kluk to naštěstí přežil, ale taky to bylo zlé. Pokud by se tedy našlo nějaké poranění, uvažoval, bylo by to bez debaty… A pak tu byla ještě další možnost: časová shoda Kovandovy smrti s tou řachou, kterou v domě slyšeli. Jestli by dokázali, že v té době musel být v bezvědomí nebo už mrtev, zas by to měnilo situaci.

Cestou se rozmýšlel, nemá-li navštívit kapitána, ale nechtěl k němu vpadnout v sobotu bez ohlášení, a tak ho zavolal navečer do bytu. Jejich rozhovor byl stručný; kapitán zřejmě spěchal a podle jeho reakce Horác poznal, že na celou věc zapomněl, nebo ji pokládal za vyřízenou, a tudíž ji vyhodil z hlavy.

„Aha… samozřejmě, už vím,“ upamatoval se kapitán. „Vám šlo o toho vašeho známého… chtěl jste vědět, jestli šlo skutečně o smrt následkem alkoholu. Je to tak, Horáci… to se prokázalo. Můžete být klidný, nic jiného nepadá v úvahu.“

„A kdy asi umřel.“

„Počkejte, mám to poznamenané v notesu, hned to najdu. Zjistil jsem to pro vás už včera, ale pak jsem měl šrumec, takže nevím, kam jsem se to zapsal… okamžik, je to tu.“ Vznikla pauza, jak Vašátko bral k ruce svůj zápis. „Bylo to cirka mezi půl pátou a půl šestou odpoledne. A jak jsem vám řekl, vylučuje se otrava něčím jiným… stačí?“

„A nenašlo se na něm něco jiného?“

„Pokud vím, nic. Co by se mělo najít, podle vás?“

„Myslel jsem, jestli neměl pošramocený jazyk nebo patro.“

„To těžko, člověče… to už bychom věděli,“ zabručel kapitán. „Co vás to napadá?“

„No nic… tak u vás se nikdo nediví, kolik toho vypil?“

„Nu… kolik?“

„Litr koňaku.“

„Nu to je dost,“ pravil kapitán rozvážně. „Ale spíš je s podivem, že na to umřel, nezdá se vám?“

„Víte, Kovanda byl vyléčený alkoholik. Propustili ho teprve před čtrnácti dny, tuším.“

„Tak to vzal zkrátka,“ mínil kapitán. „Máte recht… na notorika je to hodně.“

„Právě,“ řekl Horác. „A je to všechno v pořádku?“

„Pokud vím, je,“ odpověděl kapitán na druhém konci. „Kdyby nebylo, už bychom to měli na stole. Mně se zdá, že jde prostě o neštěstí… pořádná opice a slabší srdíčko… ale jestli chcete, ještě se na to podívám.“

„To by bylo od vás fajn … děkuju za informaci a někdy se u vás ukážu.“

„Ukažte se a zatím se mějte, Horáci… nashle.“

Když Horác zavěšoval, stoje v budce na „Kulaťáku“, měl pocit, že je všechno ztraceno. Nemohl teď jednoduše jít za Vašátkem a vykládat mu svoje názory, když se neměl oč opřít, jedině o tu problematickou záležitost, že chlastu bylo příliš mnoho. To už mu konečně řekl a vykládat mu něco víc bez důkazů, by bylo Horácovi působilo značné obtíže.

Do včerejška probil čas, sám nevěděl jak, byl však v tak mizerné náladě, že se většinou ani neoblékl a zůstal v pyžamu a krom toho velmi málo jedl. A včera našel ve schránce korespondenční lístek od Mandla, jenž mu sděloval, že s ním počítá pro titul, o kterém už spolu mluvili, a aby se tedy někdy zastavil. To byly v krátkosti události, které předcházely jeho rozhovoru s Pecinou, a pro úplnost by se mělo dodat, že Horác už na to myslel, že mu nalije čisté víno. Byl tu totiž ještě někdo jiný, koho se věc bezprostředně týkala.

*

„To je tedy pekelná grázlovina,“ pravil Pecina všecek zaražen, když mu Horác vylíčil svou rozmluvu s vrchním. „A náhoda to být nemohla?“

„Náhoda…! To bych úplně vylučoval.“

„To je tedy peklo. Mirek… Pořád tomu nemohu věřit,“ Pecina byl všecek otřesen, nešťastný.

„Myslel jsem si, že ty bys to vědět měl… už kvůli Marcele. Jak to u nich vůbec vypadá?“

„Jak, normálka, budou se brát. Hoch už má odhad na auťák, to víš, ze známosti, a nějak se s tou jeho sestrou dohodli, že ho koupí, jestli tedy jen za uznávací poplatek, nebo jí něco dá, to nemohu sloužit Ale už ho má a jezdí s ním,“ zahovořil Pecina jaksi úzkostně. „Je to blbé, Horáci… a… nemýlíš se? Musela to být ausgerechnet vražda? Nebylo to jen darebáctví?“

Horác na něho jen pohlédl.

„Ale co když to nádobí skutečně rozbil?“

„Nerozbil člověče, věř tomu. To se stalo — nemáš tu nějaký tác?“

„Tác, nač chceš tác,“ zakoktal Pecina, rozhlížeje se kolem sebe. „Počkej, Marcela tu má někde tác z umělé hmoty, což není na nic, že ano…“

„To je jedno, jaký. Dej ho sem,“ řekl Horác ponuře a Pecina skutečně vstal a vyndal tácek zpod nějakých hrnečků na polici.

„A teď mi dej dvě sklenice.“ Pecina poslechl jako ve snách.

„A vodu nemáš?“

„Sodovku, tamhle si udělej.“

„Dobrá,“ Horác jednu sklenici naplnil sodovkou, druhou nechal prázdnou, postavil obě na tácek a nastavil ho do nebezpečné polohy.

„Je to primitivní… ta plná udrží tu prázdnou. Už to chápeš?“

„Ne, to mi promiň.“

„Tak se podívej,“ a Horác vylil ze sklenice sodovku na tác, načež ji postavil na totéž místo, a tác se převážil, už letěly… stačil zachytit sklenici jen jednu, druhá se rozbila. „Nezlob se,“ poznamenal omluvným hlasem k Pecinovi, jenž ho pozoroval se smračeným čelem.

„No dobrá, ale co to mělo znamenat?“

„Že to zatížil tímhle,“ a Horác ukázal.

„Sklenicí?“

„Ne, vodou. Zatížil tác s tím ostatním nějakou nádobou s vodou, která byla ale prasklá, rozumíš… takže voda časem vytekla, a tím se to převážilo.

„Sakra. A bylo tam vůbec něco prasklého?“

„Bylo… takový keramický džbán. Zjistil jsem to podle střepu, že praskl ve spáře.“

„Horáci,“ Pecina na něho hleděl s nějakou obavou. „Na mou čest, tohle jsem o sobě nevěděl. Jsi fantastický, ale stoprocentně normální asi taky nebudeš.“

„Můžeš mít pravdu, ale to je reál, co jsem ti líčil.“

„Člověče, ale já tu mám za chvilku televizi, a vůbec nevím, co budu brebtat,“ vzpamatoval se Pecina konečně. „Tys tu jen za mnou, nebo jdeš ještě někam jinam?“

„Mám se zastavit za Mandlem.“

„Tak běž, běž a zlom vaz. Abych nezapomněl, jsem ti značně povděčný za důvěru… víš, mně nejde z hlavy ta holka,“ vyhrkl Pecina.

„Mně taky ne,“ zabručel Horác. Nato se rozešli.

Za nějakou chvíli tu měl Pecina skutečně rodeo, přišlo mu dobrých dvacet lidí, ale nakonec se přihnal i oslavenec, mluvilo se, vtipkovalo, nato se lidé odebrali na místo, oslavenec se prošel výstavou sem a tam, natáčelo se… všechno zdárně dopadlo. Odpoledne byl Pecina unavený jako pes, ale přesto se stále ještě vybavoval s návštěvami. Propagačník musí být tuhý a zocelený, a především musí umět dělat za všech okolností figuru, což Pecina uměl. „Na tváři lehký smích, hluboký v srdci žal,“ bylo jeho ústní oblíbené heslo a nad stolem měl vyvěšen tištěný nápis „Život není peříčko“.

Konečně měl pokoj… všichni odešli a Pecina si dřepl za stůl, maje pocity vyždímaného citrónu. Seděl ve filmové pozici zadumaného muže, opíraje si jednou rukou čelo, když k němu vešla Marcelka a objala ho zezadu kolem ramen. „Marci,“ zabručel, když chytil její ruce, a při obvyklém laškování na něho dolehlo, co dnes vyslechl. Ale možná že je Horác šílenec. Není-li ovšem, pak je ta hodná holka na nejlepší cestě vzít si gaunera a vraha, a při tom pocítil, že se mu sevřel žaludek.

„Není ti něco?“ zeptala se dívka. „Já jsem ti taky tak uštvaná… co abychom šli někam na panáka? Mirkovi bych to zavolala, kde jsme, aby tam přišel za námi, co říkáš.“

„To snad ani nemusíš,“ zabručel.

Vynecháme podrobné líčení dalších dějů, které jsou nesmírně obvyklé, ba vsedni — jak za nějakou chvíli ruku v ruce obcházeli různé vinárny v okolí, konečně objevili pěkný volný stolek u Zoufalých, a jak si dali prvního frťana za zvuků všelijak namíchané hudby a jak z nich postupně začal rmut opadávat a jejich hovor začal být důvěrnější, ba citovější a hlubší. Kdybychom to měli říci zcela objektivně a nezaujatě, alkohol je zkrátka dar boží a jediný přítel lidí, obtížených vlastní existencí, což Pecina byl a důkladné. Za hodinu měli oba krásný rauš… byli nešťastni a šťastni. Došlo — z Pecinovy strany — na pochybnost o Mirkově povaze… diskutovavali o tom vášnivě… došlo na tu záhadu, jak se vlastně tedy zachoval, a Marcela ho prudce hájila. Potom přišel Mirek, kterému přese všechno Marcela nezapomněla zavolat, a začali se nádherně opíjet všichni tři. Jak je známo, alkohol nevyřazuje intelekt, naopak vám to často nesmírně přesně myslí, přitom ale z vás z nejhlubších hlubin vytahuje city, o nichž jste si nikdy nemysleli, že jste jich vůbec schopní, žal nade vším, lásku k veškerenstvu a může vám přijít i skutečné osvícení, pochopení, jak rychle běžíte k smrti, a intuitivní poznání smyslu vlastního života. Takové city Pecina právě měl a nebyla v tom špetka předstírání — v jádře byl velice dobrý člověk a zatraceně neúspěšný. Přitom si uvědomoval, že se tu opíjí s Vrahem Borka Kovandy a že je možná ten kluk naproti němu všeho schopný gauner.

„Hele, Čendo, slyšíš… odpověz mi. Ty si myslíš, že jsem mu něco udělal?“ ozval se mladík citově zabarveným tónem. Řeč na to přirozeně už přišla, začala o tom totiž Marcelka, také opilá.

„Počkej, tak mi řekni, ty…,“ Pecina si s ním také potýkal, „jak jsi ho tam moh nechat ležet?“

„Já že jsem ho tam nechal ležet?“

„Musíš mi říct pravdu, rozumíš. Heleď se, jak bych se s tebou mohla milovat, kdybych si myslela, že lžeš,“ zahovořila dívka vzníceně. Pecina také cosi prohodil, ba mluvili jeden přes druhého. Byl silně opilý, ale věděl, že to pomine, a bude si potom nadávat.

„Poslechni, víš, že se ti bude blbě umírat?“ prohodil. „Mně? Proč by se mi mělo blbě umírat? Ty máš tedy srandovní kydy… každýmu se snad blbě umírá, ne?“

„Ne, každému ne.“

„Co to povídáš, Čendo, ježíšmarjá, ty máš řeči. To ti taky nasugeroval Horác, s tím umíráním?“

„Já bych umřel hned, kdyby mě to nebolelo,“ řekl Pecina těžkým jazykem, v návalu upřímnosti. „Mě práce nebaví, ty mě taky nemiluješ,“ oslovil Marcelu. „A s tebou vůbec vlastně nepiju, jenom tady s ní…“

„Jak to, že se mnou nepiješ? Hele, ty mě chceš rozzlobit?“ ozval se mladík, ale ne výhružně, spíše vyčítavě. „Co máš proti mně?“ „Tak poslechni, co to bylo za řachu?“

„Jakou řachu?“

„Ne, heleď se, nechme toho, nemá to smysl,“ rozhodl Pecina, maje zvláštní pocit neskutečnosti rozhovoru. „Má to cenu? To je tvoje věc…“

„Mirku, řekni mu pravdu … musíš mu to říct, slyšíš!“ zabrebtala dívka.

„Čendo, ty si fakt myslíš, že za to s Borkem můžu? Vždyť já bych se musel zavraždit…“

„Tak cos tedy udělal?“

„No, nechal jsem ho tam… měl jsem na něho vztek, že už zas chlastá,“ řekl mladík a najednou se mu nakrabatila brada… plakal.

„Hele, Mirku… Mirečku, co brečíš?“ zašeptala dívka. „Tumáš, napij se… Čendo, on brečí, protože ho tam nechal s tím gruziňákem a nevzal mu ho.“

„To by mu asi leckdo nevzal. Počkej, Mirku… bylo tam nějaké nádobí?“

„Jo, na táce, to shodil…“

„A rozlil přitom vodu?“

„Ne… to jsem nalil já, jak jsem ho pak omýval,“ řekl mladík udiveně.

„No… a ležel na zemi, když jsi šel pryč?“ zabručel Pecina, s letmou myšlenkou, že Horác je přece jen dokonalý blázen.

„Ne… seděl. Fakt, seděl.“

„Ty, Čendo. On má strach, že ho udáš skrz tu péči,“ řekla dívka.

„Jakou, skrz jakou péči?“

„Ze by ho mohli za to stíhat jako za zanedbání povinný péče. Mirku… Čenda není takovej…“

„Jak bych moh, když jsem zanedbával povinnou péči celý život,“ zamumlal Pecina a pohleděl Mirkovi do očí, hledaje tam důkaz svého přesvědčení, že jsme všichni jen lidé. „Vždyť já ti věřím, ty blbče… pojď, cvaknem si. Tak ahoj.“

„Ahoj.“

„Čendo, musíš nám jít za svědka. Že nám musí jít za svědka, viď Mírku? A že ti to nevadí, že ho miluju?“

Další řeči by snad bylo zbytečné reprodukovat, nesly se dál v témže duchu, vyvolaném přátelskými démony. Horác, který v pozdějších hodinách klidně spal, netušil, že ho přítel zradil, ba — nedozvěděl se o tom nic ani později, protože se Pecina za své vystoupení poněkud styděl.

Něco se ale stát muselo, protože za dva dny nato dostal Horác návštěvu. „Vítám vás, Marcelko,“ řekl, otvíraje své mladé přítelkyni. „Copak mi nesete?“

„No… když vás teď u nás není vidět, řekla jsem si, že vás musím někdy přepadnout,“ vykládala dívka a následovala ho do jeho kvelbu. Měla na sobě džíny, přes ramena vlněný šátek, jak se teď nosí, a vypadala velmi hezky, zvlášť proto, že byla v tváři přepadlá a oči měla hodně začerněné. „Jé, vy to tady máte hezoučký. A tohle všechno jste namaloval…? Ukažte,“ zareagovala jako dítě na normální věc, že v ateliérech mívají malíři své obrazy.

„Na tom nic není, mám toho tady kupu, vlastně všecko. Jestli vás to zajímá, předvedu vám to… hromadu věcí mám ještě tam u zdi čelem vzad.“

„A nebudete mít výstavu?“

„To víte, že bych chtěl… ale to záleží na jiných věcech než na mně.“

„A nemáte strach, že vám to někdo ukradne?“ zeptala se ho koketně.

„Milánku, nemaluju právě věci, co by se kradly, a tou fóbií netrpím,“ řekl s úsměvem. Napadl ho přitom jeden Vašátkův výrok, že na zámek, jaký tu má, by se nemohl dát ani pojistit. „Zkrátka si maluju, co se mi líbí, a živím se většinou jinak. Člověk si říká, že ty jeho věci mohou počkat, jestli na nich něco je.“

„To je fakt.“ Zasmála se a usadila se proti němu, ale všiml si její nervozity, pokukovala po něm, chudinka, jako by nevěděla, jak začít.

„Nu, a co vy, děvenko… jaké to máte v práci?“ pokračoval v konvenčním rozhovoru.

„Copak to… Čenda je fajn.“

„Moc fajn.“

„Já ho mám ráda… tuhle jsme se zrovna trochu udělali… dohromady…“

„Vy dva a ještě někdo?“ zeptal se s úsměvem. „My dva ještě s Mirkem. To jsem se vás právě chtěla zeptat, pane Horác, vy si o Mirkovi nemyslíte nic pěknýho, že?“

„V tom máte pravdu, děvče,“ řekl a zamračil se. „A říkal vám Čenda, proč asi?“

„Vykládal nějaké nesmysly, ale z toho si člověk nic nevybral, chápete,“ řekla dívka nervózně. „Nemusíte se bát, já už Mirka nechci… doopravdy, věřte tomu. Kvůli tomu jsem přišla, že jsem vám to chtěla říct. Mám ho po krk, rozumíte,“ a zasmála se trochu hystericky.

„To jsem sám rád, na mou čest, to mě uklidňuje.“

„Proč by vás to mělo uklidňovat?“

„Inu, protože o něm vím, že je to lump, ba hůře, a upřímně řečeno, dělal jsem si kvůli vám výčitky.“

„Tak vy nechcete, abych si ho vzala?“ zeptala se dívka s naivním, ale neproniknutelném pohledem.

„To víte, že nechci, a kdybych se nestyděl, tak bych vás tady prosil na kolenou, abyste ho pustila k vodě.“

„Víte co, udělejte to, mně by to dneska sedlo. Fakt nevím, jak to mám udělat, vlastně nemám doopravdy kam jít.“

„Domů, drahoušku, kam jinam… k mamince.“

„K mamince. Vy jste dobrý… rodiče mám v Budějovicích, jestli to nevíte, a bydlela jsem ve svobodárně s jednou holkou, a to už je obsazené. Vzala si tam jinou, takže já bych teď musela spát jedině pod postelí,“ zahovořila dívka vesele, ale postřehl, že se přitom silně přemáhá.

„To snad není možné. Jak to mohla obsadit, když jste se ještě nevdala?“

„Ale žiju s ním přece,“ řekla vzdorně. „Napřed jsme byli u Lenky a teď jsme v ateliéru… všechny věci mám tam, ale nebojte… už se k němu nevrátím.“

„A cože tak najednou…?“

„Naštval mě,“ řekla dívka chmurně. „On i Lenka… oba mě naštvali.“

„Lenku si ovšem neberete.“

„Ale drží spolu proti mně… já ji nenávidím!“ ozvala se procítěně. „Teďka lidem vykládá, co s tím svým zkusila a jak je zničená, ale má po něm šedesát papírů na knížkách, na mou duši, to já zase vím, krom toho, že má hromadu starožitného nábytku, auťák a chatu, jen si to spočítejte, jak je na tom zle, a pořád ze sebe dělá chudinku. A Mirek taky… a přitom nemáte pojem, kolik bere na těch melouchách.“

„Nu — a na jakých?“

„Jezdí přece lidem obkládat haly, na to je machr, však si ho lidi předcházejí. Neumíte si představit, komu všemu tu halu obkládal. To bych vám mohla vyprávět…“

„A kvůli čemu jste se pohádali, že je špína?“

„No… vlastně ani ne,“ dívka se těžce zamyslela. „Že je s tou svou ségrou jedna ruka, všechno dohromady, všechno dělá podle něho, i ten auťák má od ní zadara…“

„A mluvili jste spolu o Kovandovi — teď někdy?“

„Včera zrovna ne,“ odpověděla bezprostředně. „Víte, po tom tahu s Čendou byl mrzutý a vztekal se na mě, že ho pomlouvám, a já mu povídám, moc se nevytahuj… a on mi začal vyhrožovat.“

„Vyhrožovat, a čím?“

„To bylo něco jiného… něco kvůli jednomu klukovi, co jsem s ním chodila předtím,“ řekla zasněně. „Já se ho ale nebojím, mně nic neudělá.“

„Rozhodně se k němu nesmíte vrátit.“

„Ne… kdybych měla spát pod mostem.“

„Co je to za nesmysly. Máte přece někoho, ke komu byste mohla jít, nějakou kamarádku?“

„Což o to, holek znám povícero, ale že bych mohla rovnou k některé jít… například Eva má nemožný rodiče, a k tomu bráchu. Neumíte si představit, jak by se chytali za hlavu. A těch řečí…“

„Dobrá,“ uzavřel, „zůstanete tady a já se vyklidím. Navštívím třeba Čendu.“

„To bych od vás nemohla chtít, vážně. Já to nechci… jsem tak unavená… jestli teď půjdete pryč, seberu se a taky uteču,“ a najednou se dala do pláče. Hleděl na ni užasle… nebylo to předstírané, cítil, že na něho nic nehraje, plakala totiž usedavě jako dítě, její pláč byl zoufalý, srdceryvný. Mluvil na ni, hladil ji po vlasech, po ramenou… dívka se třásla, plakala tím zoufaleji. „Tak mi konečně řekněte, proč pláčete, Marcelko … vždyť to s tím bývákem vymyslíme… vyložím vám to, co jsem vymyslel. To přece nemá cenu. Vy nemáte proč plakat… to jsou jenom nervy…“ Na jeho poznámku o nervech k němu obrátila uslzenou tvář. „Že ne…?“ vzlykala. „Vy za to všecko… můžete.“

„Jak to, že já?“

„Vy jste přece řek… že je vrah,“ vyrážela ze sebe. „Vy jste nám to všecko zkazil… já… já už ho nemohu mít ráda… proč si myslíte, že jsem utekla… jen proto,“ a rozechvěla se v novém návalu pláče.

„Jestli jsem vám to zkazil, jsem jenom rád. To není kluk pro vás, dušinko,“ zabručel.

„Já vím,“ vyrážela ze sebe. „Já vím, ale vám se to řekne.“

„Sakra, to si musíte najít ausgerechnet chlapa, co je vrah? Zajímá vás vůbec, proč si to myslím?“

„Já… já tomu stejně nevěřím,“ zareagovala dívka s jakýmsi vzdorem. „Ale nechci ho… a… a nevím co budu dělat.“

Zaváhal, jestli ji nemá pedagogicky seřvat, což by učinil mnohý muž na jeho místě, ale obával se, že by ji vehnal do náručí toho lumpa. Bylo to jistě pravda, co říkala. Člověk může něčemu věřit i nevěřit, stačí pochybnost. A tak Marcelku napojil čajem, dal jí algenu a uložil ji na své lože, odkud sledovala jeho počínání dětsky opuchlýma očima. Přisedl k ní.

„Podívejte se, děvenko… něco jsem vymyslel. Mám jednu známou s větším bytem… je to výborná ženská a jistě by se vám líbila. Zatelefonoval bych jí hned a zeptal bych se jí, jestli by si vás tam nevzala, co vy na to?“

„To by bylo fajn,“ zašeptala. „Ale nechoďte… zůstaňte tady.“

„To prosím nemohu, nemaje telefon,“ odpověděl lehce. „Nebojte se, nikam vás teď večer nepoženu,“ bylo už půl deváté, „ale vyjednám to s ní na ráno. Je to už starší ženská a je doma. Jak ji znám, určitě to pro mě udělá. Chcete?“

„Ano,“ odpověděla, ale dívala se na něho stále tak úpěnlivě. „Dobře, vrátím se za dvacet minut. Něco uděláme. To by v tom byl čert…“

„A musíte chodit pryč,“ ozvala se znova a natáhla k němu ruku. Byla chuděrka v rozpoložení, že by toho mohl využít, což ale neměl ani za mák v úmyslu.

„Budu zpátky v momentě.“ Co chtěl zařídit, se mu věru nejevilo tak jednoduše, jak se tvářil. Měl sice jednu známou kumštýřku, starší dámu s větším bytem, ale nebyl si jistý, jak bude nadšená. K tomu budka v nejbližším okolí nefungovala, vydal se tedy do nejbližší vinárny, kde si požádal o telefon. Pomineme, co to bylo za fušku… jeho známá už na bytě někoho měla, tedy to padlo, a musel bleskově sehnat někoho jiného. Telefonoval na různá místa skoro hodinu. Konečně našel přátele, kteří mu byli ochotni vytrhnout trn z paty, ale šlo o rodinu… mohlo to pro ni znamenat dosti velké nepohodlí. Nicméně to byli drahouškové, kteří byli ochotni pomoci, on byl technik a manželka výtvarnice. „Tak ji zítra přiveď,“ znělo poslední slovo. „Když to potřebuješ ty, někam ji dáme.“ Poděkoval, zavěsil a u pultu vypil rychle dvě decinky. Už byl na odchodu, když se vrátil a zakoupil láhev červeného.

Nato se vydal domů, odemkl si, vkročil do dveří a… jak už tušil podle ticha: Marcelka byla pryč. A nenechala mu tady ani řádek, což vzbudilo jeho obavy. Kam šla… ke komu? K Čendovi…? Je to sakramentské, jestli teď někde bloumá po ulici. Komu zavolat, kde je…? Aby nakonec ještě neskočila do řeky, proboha… V deset hodin stál opět u aparátu v pohostinné vinárně a volal Pecinovi, jenž o Marcelce přirozené nic nevěděl. „Ale myslím, že si děláš zbytečné starosti,“ řekl, když mu to Horác vylíčil. „S Mirkem se pohádali už vícekrát.“

„Tentokrát je to ale vážné.“

„Prosím tě, nemysli si, že nemá kam jít, vždyť tu má někde v Praze tetku,“ prohlásil krutě. „Spíš se mi zdá, že na tebe trpí.“

„Starou belu. Nemáš číslo té její tetky?“

„Chceš-li mermomocí, je to nějaká Vančurová a bydlí na Vinohradech. Ale doporučuji ti, abys šel raději spát.“ Horác ho v tom směru neuposlechl a vzbouřil několik paní Vančurových, aby se dozvěděl, že žádnou Marcelu Samcovou neznají, a u té poslední, že tu není. Nakonec, jaksi temně odhodlán, zkusil číslo Kovandova ateliéru. Kdosi to vzal… ozvalo se „Haló“ — a byla to ona. Vrátila se k tomu chlapovi přese všechno… do čerta život, a teď mohl jít spát.

*

Co se týče kapitána Vašátka: Horác ho podcenil v tom směru, že se domníval, že jeho poznámky, jimiž reagoval na jeho sdělení, nic nevyjadřují. Vašátko se přirozeně vyjadřoval lakonicky, ale když poznamenal, že je to hodně, co Kovanda vypil, mínil to vážně — že je to hodně. Bylo to hodně na vyléčeného notorika, a tudíž se kapitán vydal cestou, kudy se ubíral i Horác, jen s tím rozdílem, že měl přístup k materiálu. A dospěl k tomu, že se mu to dvakrát nelíbí… Slovo vražda tu však ani nepadlo, ba ani zabití, jenom kdosi z kolegů nadhodil to zanedbání povinné péče. Ani to však nebylo průkazné a kolega se trochu divil, že Vašátko do toho šťourá, neměl totiž pověst člověka, který by chtěl někoho namáčet, když to nemusí být. Vašátko si ovšem hned zašel za tím mladíkem, jenž bydlel zrovna v ateliéru toho mrtvého alkoholika, a chlapík se mu vtíral až nepříjemně. Ostatně se mu jeho vyprávění také jaksi nelíbilo. Měl tedy pochybnosti, ale na druhou stranu — u lékařů to prošlo. Ostatně věděl sám, že je to s opilstvím problematické a neexistuje přesná míra ani konzumace, ani reakce na alkohol. A doktoři, s nimiž mluvil, se v tom směru různili. Že se Vašátko sám přiklonil na jednu stranu, způsobil jeden starý pán, jakýsi pětasedmdesátiletý soudní lékař v důchodu, hluchý jak poleno, jenž žil osaměle s několika kočkami v bytě a týdně chodil hrát do Hlavovky šachy. „To mi na léčení nevypadá,“ odpověděl doktor hlučně způsobem hluchých lidí, když se Vašátkovi podařilo po delší námaze s ním vejít v komunikaci. „To musel být ethylik ve druhém stádiu… to prosím. Třetí to vylučuje.“

„Jak to, třetí,“ zahřměl mu kapitán do ucha.

„To se snášenlivost silně sníží… potřeba trvá, ale ethylik je groggy po malých dávkách alkoholu, které opětně konzumuje. To jsi zas jednou vedle, mladíku.“

„Mohl to vypít, nebo ne?“ zeptal se Vašátko, ale starý pán mu nějak nerozuměl, dal si otázku opakovat, pak k němu naklonil hlavu a zavrtěl hlavou. „Vy jste mi dneska nějací čímani,“ pravil hlučně a pohlédl na šachovnici, u které právě zasedl. „Ten můj smrkáč zas nejde,“ poznamenal. „Nechtěl bys to za něho vzít?“

Vašátko to vzal. Jak se ukázalo, tomu smrkáčovi, jenž se dostavil později, bylo pouhých dvaasedmdesát.

— Byl to zločin, pomyslel si kapitán toho večera. Nalili mu to do hrdla a udělal to jeho švagr… ten grázlík, jenž se k němu tuhle tak měl, jedna poklona za druhou… ten to asi byl. Nicméně měl kapitán příliš velkou zkušenost, aby mu nebylo současně jasné, že mu to nikdo nedokáže, pokud by ho nechytil za ruku. Bylo to tak, ano, že způsob vraždy vlastně vraždu vylučoval. A doktoři se povětšinou bojí někomu ublížit… jsou to gentlemani. Vašátko si přitom vzpomněl na případy, kdy šlo o mnohem menší vinu, a rozhodně nikoli o zločin z pohnutek nízkých a nečestných, a bylo mu hořko. Mimoděk si vzpomněl na Horáce. Pravda, telefonoval mu tuhle a kapitán sám mu naznačil, že má teď zrovna moc práce a aby tedy nějaký čas k němu nechodil, což Horác dodržel. Proč ho kapitán tak odsunul, mělo jakýsi důvod. Major Mikovec si ho totiž před nedávném zavolal a rovnou se ho zeptal, co o tom svém známém vlastně ví… Vašátko nevěděl, kam tím míří… odpověděl po pravdě a nakonec mu Mikovec předložil dopis, který jim přišel, samozřejmě anonymní. Kapitán si ho přečetl a zamrazilo ho na páteři… dopis byl samozřejmě obviňující, a věci, z kterých byl Horác obviňován, byly nebezpečné v každém smyslu. Kapitánovi bylo okamžitě jasno, že to může přijít draho nejen Horácovi, ale také jemu, pokud by tomu ovšem někdo uvěřil, a tak rázně prohlásil, že je to hanebná lež. Major s tím samozřejmě souhlasil… upozornil ho však, že mohly jít současně stejné dopisy ještě jinam a rozhodně bude zapotřebí, aby se po tom šlo… prozatím by však nebylo dobře, aby svého známého informoval; ještě by se to mohlo jevit tak, že ho varuje. A kapitán se za Horáce — jako už vícekrát v životě — zaručil svou osobou.

Ovšem hned, jakmile vyšel ze dveří, si uvědomil, jak málo toho ví o Horácově soukromém životě a že zas kvůli němu jednou risknul vše… a Horác byl přece jenom kumštýř, malíř, což se Vašátkovi objevilo čas od času jako záhadná charakterová vada. Proto tedy s Horácem nechtěl mluvit, nechtěl mu totiž věc zatajovat a současně měl v úmyslu doslova a do písmene vyhovět majorovu přání. Nato odjel Vašátko na tři neděle do lázní. Strávil tam příjemnou dobu, kdy ho trápila jedině nuda, a když se vrátil, rovnou se dozvěděl jobovku: Horác byl totiž ve vazbě.

*

Byla to zrovna jedna moc krásná červnová neděle, kdy se Horác vrátil z chaty od jedněch přátel a přijel o něco dříve, než se obvykle jezdí z chaty, protože chtěl mít večer pro sebe. K domu se blížil něco po sedmé, byl docela příjemně unaven a těšil se na svůj útulek jako kočka. Neměl s sebou dohromady nic, nebylo totiž jeho zvykem, aby se tahal s věcmi, a jel jenom v džínách, košili a s sebou měl balonovou bundu. Tak vešel do domu. Okamžitě ho udeřilo něco neobvyklého, jakýsi zápach… bylo to cítit spáleninou. Někdo za ním otevřel.

„Pane Horác, počkejte.“ Zastavil se, objevila se paní správcová a hned ještě naproti někdo. „Už jste tam byl?“ — nevěděl, kde měl být, — „na esenbé. Tak vás nesehnali?“ — Ne, nikdo ho nesehnal, a co tedy je…? — „Ježíšmarjá, pane Horác, vždyť u vás hořelo. Včera… Byli tu hasiči, celej barák moh vyhořet.“

Neřekl na to nic, obrátil se a už vystupoval po schodech… běžel, bral to po dvou, ačkoli mu bylo zřejmé, že už je to jedno. Jak spěchal nahoru, lidé v patrech otvírali dveře, aby se na něho podívali. Ostatně zápach byl v celém domě, bylo to tu cítit čmoudem a vlhkostí.

U dveří ho přivítala paní Šíchová, jeho dlouholetá sousedka, která rovnou propukla v hysterický pláč. Odstrčil ji beze slova a vešel. Dveře jeho ateliéru nebyly zamčeny, byly prolomeny a zevnitř celé popraskané. Co uviděl dál, se vymyká popisu, ale představí si to snadno někdo, kdo zažil jen nepatrný požár v bytě. Z jeho obrazů, stolu, nábytku a všeho, co měl, zbyly ohořelé, černé trosky, ležící v kalužích vody. Všechno, čeho se dotkl, bylo mokré a páchnoucí. Stěny byly začernalé a rovněž mokré. Jeho věci, pokud z nich něco zbylo, ležely na hromadě uprostřed místnosti. Přikročil k nim blíže, bledý jako mrtvola, a dotkl se čehosi, co bývalo kdysi jeho obrazem. Pak se shýbl a hledal v těch věcech ještě nějaké své dílo, které přežilo, a našel jedno plátno, úplně mokré, které si podrželo ještě barvy… byla to nějaká abstraktní kompozice. Podíval se na to, věc opět odložil a šel ven.

„Pane Horác… ale že jste to moh udělat,“ zarazila ho paní Šíchová plačtivě. Čekala na něho venku. „Vidíte, vidíte…“

„Co jsem udělal.“

„Tu žehličku jste nevypnul. Nechal jste ji zapnutou na stole, na dece, že ano, bože… to je nápad přece…“

„Nezapínal jsem žádnou žehličku,“ zamumlal. „Ale jó, zapnul jste… vždyť to zjistili. Ten stůl začal hořet a žehličku našli mezi tím…“

„To je vyloučeno.“

„Kristapána, no tak né… však oni vám to povědí. Musíte hned na Bezpečnost, oni už tam na vás čekají. Prosím vás, vždyť já přijela taky dneska a vidím to boží dopuštění. Mohla jsem vyhořet taky… kvůli vám!“

„A nebyl tady nikdo?“

„Kdo by tady byl, jéžíši, vy jste dobrej. Lidi si všimli až toho, že vám jde dveřma kouř. A nezapomeňte si občanku!“ zavolala za ním.

Šel dolů jako ve snách. Nezapjal žádnou žehličku, vůbec ji nepoužil. A teď momentálně nikdo od jeho kvelbu klíče neměl. Mimochodem, byl velmi naivní v tom smyslu, že si předtím nenechal dojít, jak zranitelné je jeho soukromí. Uvědomil si sice jednu nebo dvě věci, které si nedovedl vysvětlit… kupříkladu dotaz jedné hodné paní, jejich domovní důvěrnice, jak to vlastně má s bytem, a jestli smí bydlet v ateliéru. Samozřejmě že netušil proč — když tu žil léta. (Nemohl ovšem vědět, že to způsobil zas jeden anonymní dopis, zaslaný určité instituci.) A pak měl jednou či dvakrát dojem, že u něho někdo byl, ale s jistotou to říci nemohl, takže o to nedbal. Teď konečné pochopil, že byl blázen, že něco nečekal. Měl vzít na vědomí, že má nepřítele — chlapa, o němž to věděl, že spáchal zločin. Věděl to jedině on a ohrozit ho vlastně nemohl, ale sám mu dal příležitost k pomstě, že byl tak neopatrný a nechával si ve dveřích zámek, jenž se dal otevřít každým třetím klíčem. (Mimo to Horác nezamykal, většinou dveře pouze přibouchl.) To bylo jediné vysvětlení té zapojené žehličky; nikdo mu ovšem nikdy neuvěří, že ji nezapojil on sám. Bože, a teď bude muset vypovídat Co řekne? Místo toho však, aby jel rovnou na Bezpečnost, se Horác vydal, kam už bylo řečeno. Byl klidný, zcela chladný. Dům byl ještě otevřený, takže se dal rovnou nahoru a za nějakou chvíli zazvonil u dveří Kovandova ateliéru. Upřímně řečeno, ještě nikdy v živote tak nejednal, a pokud dal, a samozřejmě utržil nějakou ránu, bylo to v sebeobraně. Co právě prožíval, se nějak vymykalo všemu, co prožil, ale ve skutečnosti o tom nepřemýšlel. Právě zaregistroval, že při jeho příchodu zarachotilo u sousedů, vyhlédla stará slečna. Slečna Vachtlová zrovna očekávala svou sestru, která nešla a nešla, takže měla o ni starost. Byla ve střehu, neuslyší-li ji přicházet, a jakmile uslyšela kroky, spěchala na chodbu, otevřela, a byl to ten Horác, s nímž nechtěla ani mluvit. Zazvonil na Mirečka… Mireček byl doma, ano, měl tam svoji dívku, takové roztomilé stvoření. Všimla si, že je ten člověk bledý až hrůza, a vtom ji pozdravil a odpověděla — „dobrý večer“. Zaváhala, jestli na něho nemá promluvit… dát mu nějak najevo, že mu odpustila. (V srdci slečny Vachtlové nebylo místa pro trvale negativní city.) A tu se zeptal: „Nevíte, jestli jsou doma? — „Jsou, jsou,“ odpověděla, a v témž okamžiku Mireček otevřel a ozval se zdvořile a snad zbytečně zdůraznil: „Dobrý den, pane Horác… vás už jsem neviděl… no, ale bohužel dneska…,“ nedořekl, ten člověk strčil nohu dovnitř. Co se dělo dál, zaznamenala s úlekem a dokonce vyběhla ven. „Co chcete…? Slečno Vachtlová…!“ zaslechla ještě Mirečka, a pak už uslyšela jen duté rány a rachy padajících předmětů…

Horáce udeřily dveře do boku a nohy, jak se Mirek snažil přibouchnout, nicméně se vedral dovnitř a narazili na sebe s Mirkem tělo na tělo. „Co chcete…? Slečno Vachtlová…!“ zařval Mirek hezky naříkavě, ale to už dostal Horác ránu pěstí na hrudní kost, takže odletěl a narazil na nějaký stolek, který se převrhl. Musíme říci, že v okamžiku příchodu uviděl Horác v jeho očích — nikoli překvapení, ale strach, nepochybnou známku toho, že se nemýlil, a že Mirek ví zatraceně dobře, proč přichází. Byl však tak neopatrný, asi přítomností slečny Vachtlové, že si chtěl zajistit výpověď o svém chování, a tak riskl, co se stalo. Horác se na něho skutečně vrhl s chladnou zuřivostí. Zjistil už, že je Mirek podnapilý, a ačkoli byl mladík náramně svalnatý, nebyl tedy v takové výhodě, jak původně čekal. Za chvíli byla kolem spoušť. Horác krváceje z úst uhodil Mirka pěstí do brady, že Mirek zavrávoral a šel po něm nesmyslně oběma rukama, načež dostal novou ránu pod krk. Během zapasu Horác zaznamenal směsici tmavohnědé a bílé, to byly barvy Kovandova ateliéru, tmavá podlaha, nábytek a bílé stěny. Zaregistroval také Marcelu, ale vlastně až potom, když Mirka srazil a mladík padl s žuchnutím na něco… narazil hlavou na vafky a zůstal ležet. Horác si setřel krev a polkl — dostal totiž před nějakou chvílí do krku a myslel, že je to jeho konec. Bolelo to, raději odkašlal. Marcela něco říkala, ale nerozuměl co, a tak zaujatě přihlížel, jak křísí Mirka. Zvedala mu hlavu a stříkala mu vodu do obličeje.

„Už je dobrý?“ zeptal se a Marcela se k němu otočila.

„Vy jste blázen,“ řekla, ale bez pohrdání, spíše s úžasem. „Co vám udělal?“

„To se ho zeptejte,“ řekl chraptivě a náhle měl potřebu vzduchu, vyšel ven otevřenými dveřmi a zastavil se, zhluboka oddechuje. Venku uviděl dva chlapíky, starého a mladého, a zahlédl slečnu Vachtlovou.

„Co se tady děje,“ řekl ten mladý, měl na sobě košili a kalhoty, na nohou trepky, zřejmě vyšel z bytu jen tak.

„Mělo by se asi zavolat pro doktora,“ ale hlas ho neposlouchal, takže se odmlčel.

„To vy jste přepad v bytě pana Brože,“ řekl ten mladý. „Musíte tady se mnou počkat, než přijedou od vébé.“

„Samozřejmě, počkám.“

Pak už se děje odvíjely nějak mimo něho. Napřed stál přede dveřmi a ten mladý muž se postavil vedle něho, ale jako by ho přitom nevnímal, jen jednou se zeptal: „Proč jste to udělal?“ a Horác odpověděl: „Promiňte, já ňáko nemohu mluvit.“ Pak na něho přišla únava, takže si sedl na nejhořejší schod a okamžitě se tnu začaly klížit oči. Procitl, když mu někdo položil ruku na rámě — a byl to ten mladý praporčík z minulého týdne.

Tak byl Horác zadržen a předán do vazby, napřed v Bartolomějské ulici a potom na Pankráci. Mezitím byl ošetřen, ale vážnější zranění neutržil. Pochopitelně si ho praporčík vyslechl hned po příjezdu a asi za dvě hodiny znova vypovídal někomu jinému, ačkoli se musí říci, že to, co Horác vypovídal, bylo dosti stručné. Je nasnadě, co v tom bylo za zádrhele: ani k jednomu ze svých tvrzení totiž neměl důkaz. „Poslouchejte, co nám to tady chcete namluvit,“ pravil bodře vyšetřující, byl to mladý nadporučík, jemuž kdosi řekl, že se ten malíř zná s kapitánem Vašátkem, a tudíž mu to bylo všechno dost nepříjemné. „Řekněme si to na rovinu… nebylo to kvůli té slečně?“

Horác jen zavrtěl hlavou.

Vynecháme průběh dalších dní, jak byl Horác usazen do cely, jak si zvykal na jídlo, na spaní, jak byl seznámen se zákonem a jaké měl starosti s obhájcem… honem nikoho nevěděl a rodinné příslušníky, s nimiž by byl vešel ve styk, neměl. Ostatně byl velmi unaven a v prvních dnech měl starostí se svou fýzis, hrdlo ho bolelo a možná, že měl i naražené ledviny, takže nemohl spát bolestí. Druhý den se dozvěděl, že Brož má poraněný ušní bubínek, snad i labyrint, a že to možná bude mít trvalé následky. To znamená trest, vězení a možná že mu bude muset do smrti platit, ale na budoucnost teď nemyslel a byl vcelku klidný. Být to muselo, to cítil. Trápil ho jen jeden pocit, a to vlastní motiv činu, byť i víc než dostatečný. Věděl přece, že je to vrah, už předtím, a nechal ho běžet, kdežto se rozvzteklil až kvůli tomu, když přišel o ty svoje obrazy. Fakt je, ztratil je… neměl nic. Ani výstavu si už nebude moci udělat. No co, budou nové… bude mít ale vůbec někdy ještě elán? A příležitost? Snad už ne… Ve skutečnosti měl však divné pocity, že Kovanda byl v tom až druhý. A tak Horác jedl a spal, čekal a čas plynul. Musíme říci, že — ať už se člověk octne ve vazbě z jakýchkoli důvodů, jeho přizpůsobení probíhá stejně, a zaznamenává u sebe jakousi mentální změnu. Především touhu, aby se už něco dělo, cokoli. Horác tu však nebyl poprvé a nezasvěceným musíme vysvětlit, že zabití, pro které byl už jednou odsouzen, bylo činem v pominutí, kdy Horác nesnesl, jak kdosi psychicky mučil dítě.

Potom dostal po několika dnech příkaz, aby se připravil a všechny věci vzal s sebou, což učinil, domnívaje se, že pojede zas někam jinam, ale za nějakou dobu užasl, ba zmocnilo se ho dojetí: v kanceláři na něho čekal kapitán Vašátko. Horác si pochopitelně myslel, že ho — následkem jeho posledního vystoupení, Vašátko prostě odepsal.

„Tak se seberte, Horáci, půjdete domů,“ pronesl kapitán nedbale, vyhýbaje se Horácovu pohledu. Horác zamumlal dík. „Tady si to s vámi soudruzi ještě projednají… vy se budete zdržovat ve svém bydlišti, nebo vlastně… kde budete?“

„To zatím nevím.“

„My to ale vědět musíme.“ Horác se zamyslel a nato uvedl Pecinovu adresu. „Tak si to tady zatím vyřiďte a promluvíme si spolu až potom,“ pravil kapitán stroze a začal si prohlížet nějaký časopis, jako by se ho to netýkalo.

„Inu… tak tedy, Horáci,“ začal kapitán úředním tónem, když spolu prošli vrátnicí, a opustili tak místa Horácova nedávného pobytu, „jak to s vámi asi stojí, to víte… je vám asi známo, že to není valné, že ano… prakticky… počkáte si na soud na svobodě, což je s výhodou, viďte… to jsem pro vás mohl zařídit, ale jinak, hm… nevím, nevím. Je vám zima?“

Horácovi drkotaly zuby, ačkoli bylo venku teplo, ba horko, což byla pochopitelná nervová reakce.

„Přemýšlím, co bychom teď měli udělat,“ pravil kapitán zamyšleně, pohlížeje na něho. „Víte co, půjdeme se někam naobědvat.“

Vzali si taxíka, dojeli do centra a za nějakou dobu otvíral Vašátko dveře u Zoufalých, kde nebývá v poledne příliš velký nával.

„Pojďte, sedneme si tamhle,“ vyzval ho a zasedli hned za dveře k prázdnému stolu. „Tady je jídelní lístek… fajn, vyberte si něco,“ podal mu kapitán menu. „A co bychom si dali k pití… dáme si víno nebo něco ostřejšího? Osobně bych měl chuť na koňak.“ Horác nedbaje jeho řečí se na něho tázavě zadíval a mlčel. Vašátko objednal dvakrát roastbeef a dvakrát koňak. A zase mlčení, Horác si zapálil cigaretu. „Člověče… vy jste mi zas jednou vrazil kudlu do zad,“ začal kapitán konečně. „Co vás to napadlo… zbláznil jste se?“

Horác pokrčil rameny, nespouštěje z něho oči. „Víte, že za to může být rok a že mu budete platit, až budete černý? No co, že nic neříkáte?“

„A co vám mám na to říct. Když vám budu vykládat, že je to hajzl a vrah, bude to stejné, jako kdybych neřek nic,“ pravil Horác temným přízvukem. „Povídám vám, že to být muselo, a už se o tom nemusíme bavit.“

„A proč by ne…? Vy se bojíte říct pravdu?“ zeptal se kapitán profesionálně.

„Co bych se bál, jenom do toho nemám zkrátka chuť. Vždyť jste si už sakra přečet, co jsem jim povídal.“

„Aha… vy narážíte na to svoje podezření, že vám vnik do kvartýru a zapojil vám tam žehličku na dřevě. Hm… máte k tomu ale nějaký důvod, abyste si to myslel?“

„Sakra do toho… nechci to omílat znova, já vím, že to byl on,“ řekl Horác prudce. „Vůbec už o tom nechci mluvit. Jestli dovolíte, šel bych raději domů.“

„Seďte, Horáci, krucinál… kdo vám říká, že vám nevěřím,“ pravil kapitán vážně.

„Věříte, že si to myslím já, pochopitelně, ale jinak nemůžete brát vážně, co povídám… tak nač se unavovat,“ a Horác máchl rukou. „A kdo vám tvrdí, že to neberu vážně,“ a kapitán na něho přísně pohlédl. „Tady už nejde jen o vás… tak už mluvte, Horáci… žádám vás.“

Mezitím jim servírka přinesla koňak, což vypili oba ex. Nebudeme tu reprodukovat, co Horác vyprávěl, v zásadě to bylo stručné, ale přece jen se Vašátko dozvěděl o okolnostech, které mu byly neznámé, jako o té ráně, která se ozvala u Kovandy v ateliéru, o rozmluvě s vrchním a o Horácově cestě za doktorem. Horác mu samozřejmě krátce vysvětlil svou rovnovážnou teorii, a nakonec se mu zmínil o návštěvě Marcelky. „Já si to vysvětluju tak, že si uvědomil, že na něho nemohu,“ řekl Horác. „Jakmile se přestal bát, začal mě zuřivě nenávidět za to, že to vím.“

„Vy jste to řek jeho snoubence?“

„Nepřímo ano. Rozhodně jsem byl příčinou, že jim to přestalo klapat.“

,A proč jste s tím nepřišel za mnou?“

„Proč… copak jsem měl něco v ruce…? Je snad důkaz, že se tam rozbila nějaká prasklá věc? A vůbec, vždyť jste mi sám řek po telefonu, že máte moc práce,“ řekl Horác udiveně.

„Tak si přečtěte tohle,“ a Vašátko před něho položil jakýsi list papíru, hustě popsaný strojem, a Horác ho vzal do ruky a četl. Vašátko ho při tom pozoroval, Horác nehnul ani brvou.

„Co tomu říkáte,“ ozval se Vašátko, když Horác dočetl a vrátil mu papír.

„Je to evidentní a vysvětluje mi to něco,“ řekl. „Abych vás ale uklidnil, je to všechno pustá lež. Kde to ale nasbíral… to by mě náramně zajímalo.“

„Myslíte, že to psal on?“

„A kdo jiný. Víte, dokud člověk neudělá zkušenost, co to je, mít nepřítele, nezná lidi.“

„Shořely vám tam asi nějaké obrazy, viďte.“ Horác neodpověděl, dívaje se stranou.

„To je setsakra škoda… toho vašeho kumštu,“ řekl kapitán, pracně hledaje slova.

„No co, můj kumšt je tady,“ Horác si ukázal na čelo, „a ne tady,“ máchl rukou kolem. „Snad se k tomu taky jednou dostanu, až mě pustíte.“

„Člověče, co já mám s vámi dělat,“ mumlal Vašátko. „To je zlé, to je zlé… Tu vraždu mu neprokážu… o tom druhém ani nemluvím, a u vás je to evidentní trestní čin, a z toho se nevykroutíte. Nechci vás strašit, ale jestli bude mít trvalé následky, například jestli ohluchne, je to na sebevraždu… co se usmíváte?“

„Že jsem tam šel s tím, že budu mít trvalé následky asi já,“ řekl Horác. „To je fakt, že byl trochu namazaný, a tedy znevýhodněný, a potom že při pádu narazil hlavou na něco.“

„Máte štěstí, že jste ho nezabil. Stejně to bude pro vás dost zlé.“ Horác na něho pohlédl způsobem, který vyjadřoval — a co se dá dělat?

„No, co jste tím vyhrál, člověče. Vždyť vy jste mu tím dal zelenou… ale já se tak lehce nevzdám. Vy si pořád myslíte, že jde jen o vás, ale tady jde o zločin… vražda není špás, a chlap, kterému to projde, představuje společenské riziko, a to je nebezpečné. Takový člověk, pokud je tedy skutečně vrahem, to je nebezpečí, ten už bude jednat vždycky bez zábran, pod dojmem toho, co už jednou spáchal, dejme tomu proč, pro zisk… z nenávisti.“

„Myslím, že z nenávisti,“ řekl Horác. „Kvůli své sestře. Musela tu vzniknout zášť, ale už dříve, řekl bych.“

„Ale s hmotným efektem se tu také dalo počítat. Byl jim na obtíž a jeho smrt mohla přinést hmotný efekt. To obojí v kombinaci je právě nebezpečné.“

„Fakt by člověk řek, že v tom jsou ty astrální vlivy, jak na ně věří slečna Vachtlová,“ zabručel Horác. „Mimochodem, mluvil jste s ní o mně?“

„Ovšem, a myslím, že vás moc ráda nemá,“ řekl Vašátko s úsměvem. „Ale přesto jevila o vás velkou starost, hlavně o váš duševní stav.“

„Chudinka, stejně mě mrzí, že jsem ji urazil,“ řekl Horác. „Řek jsem jednou něco zbytečného, co ale nebylo adresováno přímo jí.“

„A to?“

„Ze to nádobí u Kovandy rozmlátili ti duchové spitěrstva. Je to vlastně ironie, že si myslí, že jsem se jí vysmíval. Já bych s tím totiž souhlasil, že mají všechny vášně duchovní původ, i když jde o chlast.“

„Výborně, tak už to tady máme, konečně,“ kvitoval Vašátko, když jim servírka přinesla jídlo. „Ale něco k pití si dáme, viďte. Dáme si láhvinku,“ navrhoval. „A připijeme si na ty vaše pány z astrálu.“

„To ne…,“ ozval se Horác. „Nevím, jestli by si to nevykládali špatně.“

Vašátko jen povytáhl obočí — a objednal láhev vína. Co se týká staré slečny Vachtlové — byla hluboce přesvědčena, že to, co se Horácovi přihodilo, způsobily ty temné bytosti, které si ho vzaly na mušku (a kdoví, jestli neměla tak zcela nepravdu). Jak a kdy se dověděla pravdu, necháme otevřené, ale rozhodně to bylo mnohem později a jejich nové setkání, staré slečny a Horáce, už nespadá do našeho příběhu.

Ještě ten den se Horác vydal za Pecinou, měl sice přátel povícero, ale Pecina byl přece jen do jeho záležitosti zasvěcen, a tím mu byl teď bližší, přestože — jak Horác věděl od Marcelky, tu nadělal jakési peklo. Pecina byl jeho příchodem dojatý, dokonce ho objal.

„Na mou čest, Horáci, tak ty na mě nejsi naštvaný,“ řekl. „Já myslel, že mě nebudeš chtít znát…“

„Co bych tě neznal, znám tě. Jak žiješ a co Marcela, mluvil jsi s ní?“

„Mluvil, ale ona se mnou nemluví. Myslí si, že jsem ji v tom nechal… to víš, že za všechno mohu.“

„A je s ním pořád?“

„Už ne, naštěstí, má jiného. Stejně mám vůči tobě výčitky, Horáci, že jsem se s tím hajzlem spíjel. To ti proved on?“

„Tím jsem si jistý. Zapojil mi doma žehličku, když jsem odjel. Mimochodem, mám to, co mám na sobě,“ řekl Horác, usmívaje se matně na Pecinův provinilý pohled.

„A kvůli tomu jsi…“

„Přizabil jsem ho a půjdu za to sedět,“ zabručel. „To není nic pro tebe, ty duše křesťanská.“

„To byla příšerná volovina,“ vyhrkl Pecina upřímně. „Ty jsi sebevrah, Horáci. Jak jsi to moh…!“

„Máš recht, taky si to říkám.“ „Vážně, člověče?“

„Jak jsem to moh předtím neudělat,“ ozval se jaksi hořce. „Fakt, když jsem to věděl, že vlastně oddělal Borka Kovandovýho, nakonec jsem ho nechal, a pak jsem mu rozbil hubu skrz moje obrazy“

„Heleď se, to si neber. Stejně jsi doplatil na to, žes to o něm věděl, a to je totéž. Vůbec, Kovanda by to pochopil,“ řekl Pecina, dobře chápaje, že ta zvláštní myšlenka, proč to vlastně udělal, přítele deprimuje. „A co teď budeš dělat?“

„No, dělat,“ odpověděl Horác stručně. „Mám kšeft… nějaký Hledánky pro počuránky.“

*