Daphne du Maurier a Robert Aickman

Tichá hrůza

Ptáci

Třetího prosince se přes noc otočil vítr a přišla zima. Do té doby byl lahodný a mírný podzim. Půda, kterou pluh odkrajoval, byla kyprá a úrodná. Nat Hocken měl jako válečný invalida rentu a na statek chodil jen vypomáhat. Pracoval tam tři dny v týdnu a konával jen lehčí práce. Měl ženu a děti, ale přitom to byl samotář; nejraději pracoval sám.

Rád zpevňoval náspy nebo opravoval vrátka na vzdáleném konci poloostrova, kde moře ohraničovalo z obou stran pozemky patřící ke statku. V poledne si vždy sedal na okraj útesu, aby si tam odpočinul, jedl paštiku s masem, kterou mu manželka upekla, a pozoroval ptáky.

Na podzim jich přilétávala nad poloostrov velká hejna. Byli nepokojní a neklidní, stravovali se neustálým pohybem; vířili a kroužili po obloze a hned zase usedali na úrodnou, čerstvě zoranou zem, aby v ní hledali potravu. Ale i když ji nacházeli, vypadalo to, jako by neměli ani hlad, ani chuť.

Neklid je znovu vyháněl k obloze. S křikem, pískotem a voláním vylétávali nad klidné moře a vzdalovali se od pobřeží.

Pospíchej, uháněj rychle jako blesk, kvapně uleť – ale kam, za jakým cílem? Smutný, neuspokojivý podzim a jeho neklidné naléhání je očarovaly a oni snad museli kroužit do úplného vyčerpání, než přijde zima.

Třeba dostávají ptáci na podzim nějakou zprávu, jakousi výstrahu, pomyslil si Nat. Přichází zima, mnozí z nich zahynou. A ptáci se chovají stejně jako lidé, kteří tuší příchod předčasné smrti, a proto se ženou do práce nebo dělají bláhovosti – vždyť zítra zemřeme.

Onoho podzimu byli ptáci nepokojnější než jindy. Jejich vzrušení bylo nápadné, o to víc, že dny byly klidné. Traktor pana Trigga si razil cestu nahoru a dolů po svahu západních kopců. Nat, který zrovna přistřihoval živý plot, spatřil, jak stroj právě sjel dolů, obrátil se a na okamžik zmizel i s traktoristou ve velkém mračnu kroužících a křičících ptáků.

Nat se o nich zmínil panu Triggovi, když skončila denní práce.

„Ano,“ souhlasil statkář, „máme tu letos víc ptáků než jindy. Nejspíš se změní počasí. Bude tuhá zima. Proto jsou ti ptáci tak neklidní.“

Statkář měl pravdu. Té noci se počasí změnilo.

Ložnice domku ležela na východ. Nat se probudil krátce po druhé hodině a slyšel východní vítr, studený a suchý. Fičel v komíně a na střeše drnčela uvolněná taška. Nat naslouchal a slyšel od zátoky hukot moře. Zamotal se do pokrývky a přitiskl se blíž k zádům manželky; tvrdě spala. Vtom zaslechl, jak něco ťuká na okenní tabuli. Protože to nepřestávalo, vstal, zneklidněn tím zvukem, z postele a přistoupil k oknu. Otevřel je a přitom mu něco zavadilo o ruku, klovlo do zápěstí a sedřelo kůži. Pak jen zahlédl třepetající se křídla a už to ulétlo přes střechu za domek.

Byl to pták. Nepoznal, jaký je to druh. Zřejmě se schoval před větrem na okenní římse.

Nat zavřel okno a šel si zase lehnout, ale když ucítil, že má vlhké zápěstí, přitiskl ústa k odřenině. Pták ho zranil do krve. Zřejmě hledal úkryt, a jak byl vystrašen a zmaten, ve tmě ho klovl. Nat se znovu uvelebil ke spánku.

Náhle se ťukání ozvalo znovu – tentokráte silněji, naléhavěji. Teď už ten šramot probudil i Natovu ženu a ta se otočila na lůžku a vyzvala ho: „Udělej něco s tím oknem, Nate, drnčí.“

„Už jsem se byl podívat,“ odpověděl jí. „Je tam nějaký pták a dobývá se dovnitř.“

„Tak s ním něco udělej,“ vyzvala ho. „Nemohu při tom rámusu spát.“

Nat přistoupil k oknu podruhé, a když je teď otevřel, nebyl tam jeden pták, ale několik. Vlétli mu přímo do tváře. Nat vykřikl, vyrazil proti nim rukama a zahnal je. Stejně jako ten první přelétli přes střechu a zmizeli. Nat zavřel okno a otočil kliku. Náhle se z pokoje přes chodbu, kde spaly dětí, ozval zděšený výkřik.

„To je Jill,“ lekla se žena.

Vzápětí se ozvaly další výkřiky; tentokráte už křičely obě děti. Nat tápavě vběhl k nim do pokoje a cítil, jak ve tmě kolem něj mávají křídla. Okno bylo dokořán otevřené. Tudy sem vlétali ptáci, napřed naráželi na strop a stěny, pak se stáčeli ke středu místnosti a mířili k dětem v postelích.

„Nebojte se, už jsem tady!“ zvolal Nat a děti se k němu s nářkem vrhly. Ptáci ve tmě poletovali nahoru a dolů a znovu na něj zaútočili.

„Co je, Nate? Co se stalo?“ volala jeho žena. Nat rychle vystrčil děti dveřmi na chodbu a zavřel za nimi, takže zůstal v ložnici s ptáky sám.

S nejbližší postele strhl přikrývku a mával s ní kolem sebe doprava i doleva jako zbraní.

Slyšel, jak těla ptáků dopadají na zem a jak třepotají křídly; poraženi však dosud nebyli, znovu a znovu nastupovali k útoku a bodavými zobáčky, ostrými jako nabroušené hroty vidličky, ho klovali do rukou i do hlavy. Přikrývka mu teď začala sloužit jako prostředek obrany. Omotal si ji kolem hlavy a potom, v ještě větší tmě, začal se rozhánět po ptácích holýma rukama. Neodvážil se doklopýtat ke dveřím a otevřít je, protože ptáci by mohli vyletět za ním.

Nat nevěděl, jak dlouho s nimi ve tmě zápolil, ale nakonec třepetání křídel kolem něj sláblo, až úplně ustalo. A tlustou přikrývkou prosvítalo světlo.

Čekal, napjatě naslouchal; kromě naříkavého pláče jednoho z dětí nebylo z ložnice naproti slyšet nic.

Odmotal si přikrývku z hlavy a rozhlédl se. Místnost byla zaplavena studeným šedým ranním světlem.

Svítání a otevřené okno odvolaly živé ptáky; ti mrtví leželi na podlaze. S pocitem nevolnosti přistoupil Nat k oknu a vyhlédl přes záhonek v zahradě na pole.

Mrzlo jen praštělo a půda dostala onen mrazivě tvrdý, černý vzhled, jaký přináší východní vítr. Právě vrcholil příliv a rozbouřené moře se zpěněné a vysoké prudce vzdouvalo v zálivu. Po ptácích nebylo ani stopy.

Nat zavřel okno a dveře dětské ložnice a vrátil se přes chodbu do svého pokoje.

Žena seděla v posteli, jedno dítě spalo vedle ní. Menší, s obličejem ovázaným, držela v náručí.

„Teď už spí,“ zašeptala. „Něco ho zřejmě seklo; u koutků očí měl krev. Jill řekla, že to udělali ti ptáci. Řekla, že se probudila a že v pokoji byli ptáci.“ Vzhlédla k Natovi a hledala mu v tváři potvrzení svých slov. Vypadala zděšeně a zaraženě. Nechtěl, aby poznala, že i jím otřásly události minulých hodin.

„Tam uvnitř jsou ptáci“ řekl. „Mrtví ptáci, bude jich asi padesát.“

Posadil se na postel vedle ženy.

„Za to může to hrozné počasí“ řekl. „Určitě nic jiného, musí to být tím hrozným počasím. Ani to snad nejsou ptáci tady odsud. Přihnalo je to sem z vnitrozemí.“

„Ale Nate“ zašeptala jeho žena, „vždyť se počasí změnilo teprve tuhle noc. Nemohou být ještě hladoví. Tam venku na polích je pro ně jídla dost.“

„Může za to počasí,“ trval na svém Nat. „Povídám ti, může za to počasí.“

Jejich obličeje byly vyčerpané a unavené. Chvíli na sebe beze slova pohlíželi.

Nat přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Obloha byla těžká jako z olova, a hnědé kopce, které ještě včera zářily ve slunci, vypadaly tmavě a pustě. Stačila jedna noc a zavládla tuhá zima.

Děti už byly vzhůru. Jill štěbetala a malý Johnny se znovu rozplakal. Když Nat scházel dolů, slyšel ženin hlas, jak je konejší a uklidňuje.

Za chvíli sešly za ním. Nat měl pro ně připravenou snídani.

„Odehnal jsi ty ptáky?“ zeptala se Jill.

„Ano, už jsou všichni pryč,“ řekl Nat. „Přihnal je sem ten východní vítr.“

„Snad se znovu nevrátí,“ doufala Jill.

„Doprovodím tě k autobusu,“ slíbil jí Nat.

Jill už zřejmě zapomněla na zážitek z minulé noci. Poskakovala před ním a honila po zemi listí, tváře růžové pod karkulkovskou kapucí.

Celou cestu se Nat rozhlížel po ptácích. Díval se na živé ploty, přes ně na pole, pohlédl k lesíku nad statkem, kde se slétávaly vrány a kavky; nezahlédl ani jediného ptáka. Netrvalo dlouho a autobus se dýchavičně škrabal do kopce. Nat posadil Jill do autobusu, pak se otočil a šel ke statku. Toho dne měl sice volno, ale chtěl se ujistit, že je všechno v pořádku. Zašel k zadnímu vchodu a slyšel, jak si paní Triggová prozpěvuje; její písničku podmalovával rozhlas. „Jste tady, paní?“ zavolal.

Paní Triggová přišla ke dveřím; byla to usměvavá, silná, veselá žena.

„Dobrýtro, pane Hockene,“ přivítala ho. „Nevíte, odkud se tu vzala tahle zima? Není to z Ruska? Ještě jsem nezažila, aby to přišlo tak najednou! A prý to nepřestane, povídali v rádiu. Má to nějakou souvislost s polárním kruhem.“

„Ani jsme dnes ráno nezapnuli rádio,“ řekl Nat. „Měli jsme totiž na dnešek noc plnou zmatků.“

„Nejsou snad děcka nemocná?“

„Ne.“ Ani nevěděl, jak to má vysvětlit. Teď, za denního světla, vypadala ta bitka s ptáky neuvěřitelně.

Nat se pokusil popsat paní Triggové, co se přihodilo, ale poznal jí na očích, že pokládá jeho příběh za noční můru po vydatné večeři.

„Poslyšte, byli to opravdoví ptáci?“ zeptala se ho s úsměvem.

„Paní Triggová,“ odpověděl „v dětské ložnici teď leží padesát mrtvých ptáků – střízlíků, čermáků a jiných. Šli po mně; dokonce chtěli malému Johnnymu vyklovat oči.“

Paní Triggová na něj upřela pochybovačný pohled. „No, prosím,“ zaváhala. „Nejspíš je sem zahnal nečas; a když se octli uvnitř v pokoji, nevěděli, kde jsou. Asi to byli cizí ptáci, od toho polárního kruhu.“

„Ne,“ odporoval Nat. „Byli to ptáci, jaké tu kolem sebe vidíme každý den.“

„To je divné,“ usoudila paní Triggová. „Stejně to je záhada. Měl byste napsat do Guardianu a zeptat se na to. Snad vám to vysvětlí. No, já se zas musím pustit do práce.“

Cestou vroubenou živými ploty se Nat vracel k svému domku. Ženu zastihl v kuchyni s malým Johnnym. „Mluvil jsi s někým?“ zeptala se.

„S paní Triggovou,“ odpověděl. „Stejně mi asi nevěřila. Tam u nich je určitě všechno v pořádku.“

„Nemohl bys už ty ptáky vynést?“ vyzvala ho. „Dokud to neuděláš, neodvážím se vkročit do ložnice, abych ustlala. Bojím se.“

„Teď už se nemusíš ničeho bát,“ řekl Nat. „Jsou přece mrtví, ne?“

Zašel tam s pytlem a naházel do něj jedno ztuhlé tělíčko po druhém. Ano, bylo jich celkem padesát. Samí obyčejní, prostí ptáci z živých plotů; ani jeden nebyl tak velký jako drozd. Zřejmě se museli vylekat, že tak vyváděli.

Nat vynesl pytel na zahradu a narazil na další problém. Půda byla ztvrdlá mrazem, sníh však dosud nenapadal. Jedinou událostí minulých hodin byl příchod východního větru. Bylo to něco nepřirozeného, divného. Nat viděl, jak se zpěněné vlny tříští v zátoce. Rozhodl se, že odnese ptáky na břeh a tam je zahrabe.

Když došel k břehu pod předhůřím, stěží se udržel na nohou, tak prudce se do něj opíral východní vítr. Byl odliv; Nat přešel po skřípajících oblázcích na měkčí písek a zády k větru rozvázal pytel.

Podpatkem vyhloubil v písku jámu, aby měl kam ptáky naházet, a ve chvíli, kdy je sypal z pytle, zdvihl je silný nápor větru do vzduchu, až to vypadalo, jako by sami vzlétli; pak je načechrané jako peří hnal od něj pryč podél břehu a tam je nechal poházené a roztroušené.

Až nastane příliv, tak je odnese, řekl si v duchu.

Vyhlédl na moře a díval se na zeleně zbarvené hřbety vln. Nepoddajné, načeřeně se zdvihaly do výše a opět se tříštily; a protože byl právě odliv, přicházel hukot jakoby zdaleka, z větší vzdálenosti, bez důrazu a burácení vodního přívalu.

Pak je spatřil. Racky. Tam venku, na vlnách. To, co zprvu považoval za zpěněné vrcholky vln, byli racci. Stovky, tisíce, desetitisíce.

Stoupali a klesali do prohlubní mezi vlnami, hlavy proti větru, jako mohutné loďstvo se spuštěnými kotvami, čekající, až přestane odliv.

Nat se obrátil; odešel od břehu a drápal se prudkou stezkou k domovu.

O tom by měl někdo vědět. Někomu by se to mělo oznámit. Ten východní vítr a to počasí něco způsobily, něco, čemu nerozumí.

Když se blížil k domku, vyšla mu žena vstříc. Rozčileně na něj volala: „Nate, už to hlásili v rádiu. Právě četli zvláštní zprávu. Není to jen u nás, je to všude. V Londýně, po celé zemi. Něco se s ptáky stalo. Pojď si to poslechnout; budou to opakovat.“

Vešli spolu do kuchyně, aby vyslechli hlášení.

„Zvláštní zpráva ministerstva vnitra, z jedenácté hodiny dopolední. Z celé země neustále docházejí hlášeni o obrovských množstvích ptáků, shromažďujících se v hejnech nad městy, vesnicemi a venkovskými oblastmi, způsobujících potíže a škody a dokonce útočících na jednotlivce. Příslušná místa se domnívají, že vzdušný proud z polárních oblastí, který nyní zasáhl Britské ostrovy, přiměl nesmírná množství ptáků stěhovat se na jih a že tyto ptáky může prudký hlad případně dohnat i k útokům na lidi. Obyvatelstvo se vyzývá, aby zajistilo okna, dveře a komíny svých domovů a učinilo příslušná opatření pro bezpečnost dětí. Další zpráva bude vydána později.“

Nata se zmocnilo nedefinovatelné vzrušení. Vítězoslavně pohlédl na ženu. „Tak prosím, celé ráno jsem si říkal, že něco neklape. A právě před chvílí, dole na břehu, jsem se díval na moře a byli tam racci, tisíce racků. Houpají se na vlnách a čekají.“

„Na co, Nate?“ zeptala se.

Nat na ni pohlédl. „Nevím,“ odpověděl pomalu.

Přikročil k zásuvce, kde měl uloženo kladivo a ostatní nářadí.

„Co chceš udělat, Nate?“

„Zajistit okna a komíny, jak nás vyzvali.“

„Ty si myslíš, že by se mohli dostat dovnitř, i když budou okna zavřena? Tihle střízlíci a čermáci a takoví? Jak by to vůbec dokázali?“

Nat neodpověděl. Nemyslil na čermáky a střízlíky. Myslil na racky.

Vyšel nahoru a tam zbytek dopoledne pracoval, zabedňoval okna ložnic a ucpával spodky komínů.

„Oběd je hotový,“ zavolala na něj žena z kuchyně.

„Dobře. Už jdu dolů.“

Když bylo po obědě a žena umývala nádobí, pustil Nat polední zprávy. Opakovali předchozí hlášení, ale tentokráte je doprovodili komentářem. „Hejna ptáků vyvolávají potíže ve všech oblastech,“ oznamoval hlasatel. „Dnes dopoledne v deset hodin jich bylo nad Londýnem takové množství, že vypadali jako obrovský černý mrak. Ptáci se usazovali na hřebenech střech, na okenních římsách a na komínech. Byli mezi nimi kosi, drozdi, obyčejní vrabci domácí, a jak se dá ve velkoměstě očekávat, velké množství holubů, špačků a mořských racků, na Temži už zdomácnělých. Byla to tak neobvyklá podívaná, že se na mnoha hlavních třídách zastavila doprava, v obchodech a kancelářích odcházeli lidé od práce a vozovky a chodníky byly ucpány hustými zástupy, které tam postávaly a pozorovaly ptáky.“

Hlasatelův hlas byl klidný a přívětivý; Natovi připadalo, že celou záležitost vypráví posluchačům stejně, jako by jim vyprávěl zábavnou anekdotu. Jistě budou existovat jiní lidé, a budou jich stovky, kteří tak jako on nevědí, co to je rvát se ve tmě s hejnem ptáků.

Nat vypnul rádio. Vstal a pustil se do kuchyňských oken. Manželka ho sledovala s malým Johnnym, který se jí motal kolem nohou.

„Měli by udělat jedno,“ prohlásila, „a to povolat vojáky a ty ptáky postřílet.“

„Proč ne?“ souhlasil Nat. „A jak by to měli udělat?“

„To nevím. Ale něco by se mělo stát. Něco by se mělo udělat.“

Nat si pomyslil, že se jistě právě teď o celém tom problému uvažuje, ale ať se už rozhodnou udělat v Londýně a velkých městech cokoli, jim tady, téměř tři sta mil daleko, to stejně nepomůže.

„Jak jsme na tom se zásobami?“ zeptal se.

„To přece víš, že zítra je nákupní den. A syrové potraviny ve špižírně nemám. Řezník přijede až pozítří. Ale zítra tam zajdu a něco přinesu.“

Nat ji nechtěl vystrašit. Podíval se sám do špižírny a do kredence, kam dávala konzervy. Mají zásoby na několik dní.

Nat dál přitloukal prkna přes kuchyňská okna. Svíčky. Mají málo svíček. Ty zřejmě také chtěla koupit zítra. No, dnes večer musí jít brzy spát. Totiž, jestli…

Vstal a vyšel zadními dveřmi, na zahradě se zastavil a pohlédl dolů k moři.

Po celý den se neukázalo slunce a teď, nebyly skoro ještě ani tři hodiny, se už značně setmělo; nebe bylo zachmuřené, jakoby z olova, bezbarvé jako sůl. Slyšel, jak neklidné moře bičuje skály.

Sešel pěšinou na půl cesty k břehu. Vtom se zastavil. Rackové vzlétli. Kroužili, byly jich stovky, tisíce, a zvedali svá křídla proti větru.

Tu oblohu tedy zatemnili rackové.

A úplně tiše vzlétali a kroužili, stoupali, snášeli se dolů a zkoušeli svou sílu proti větru. Nat se otočil. Vyběhl vzhůru po pěšině zpět k domku.

„Půjdu naproti Jill,“ oznámil ženě.

„Co se děje?“ zeptala se. „Jsi bílý jako křída!“

„Nepouštěj Johnnyho ven,“ uložil jí. „Dveře nech zavřené. Rozsviť už teď a zatáhni záclony.“

„Vždyť je teprve několik minut po třetí,“ namítla.

„To nevadí. Udělej, co ti říkám.“

Nat nahlédl do kůlny na nářadí a popadl motyku. Vykročil vzhůru po cestě vedoucí k autobusové zastávce. Chvílemi se ohlížel a viděl, jak racci už vylétávají výš; vznášeli se v širších kruzích a houfovali se po celé obloze do obrovských útvarů.

Nat přidal do kroku. Věděl sice, že autobus nepřijede před čtvrtou, ale raději si pospíšil.

Čekal na vrcholu kopce. Bylo ještě půl hodiny času.

Od náhorních planin se přehnal přes pole ostrý východní vítr. V dáli bylo vidět jílovité kopce, bíle a jasně se odrážející od chmurně siné oblohy.

Za nimi vyvstávalo něco černého, napřed jakási šmouha a ta se šířila, houstla. Šmouha se rozrostla v mrak a mrak se opět rozdělil v pět jiných mraků, táhnoucích se k severu, k východu, k jihu a k západu; a pojednou to nebyly mraky, ale ptáci.

Nat je sledoval pohledem, jak dvě stě nebo tři sta stop od něj brázdí oblohu. Z rychlosti jejich letu poznal, že míří do vnitrozemí; lidé tady na poloostrově je nezajímali. Byli to havrani, vrány, kavky, straky, sojky, samí ptáci, kteří se obvykle živí lovením menších druhů, ale tohoto odpoledne se vydali za nějakým jiným cílem.

Zašel k telefonní budce, vešel a sňal sluchátko. Telefonní ústředna jistě oznámí zprávu dál. „Mluvím ze silnice,“ řekl, „od zastávky autobusu. Hlásím vám, že do vnitrozemí právě letí velká hejna ptáků. Také v zátoce se houfují rackové.“

„Dobrá,“ odvětil lakonický, unavený hlas.

„Předáte určitě tuto zprávu příslušným místům?“

„Ano, ano.“ Hlas teď byl netrpělivý, otrávený. Opět se ozval bzučivý tón.

Taky jedna taková, pomyslil si Nat. Je jí to jedno. Autobus se dýchavičně došplhal nahoru. Jill vystoupila. „Nač máš tu motyku, tati?“

„Jen tak jsem ji vzal s sebou,“ řekl. „Pojďme, ať jsme doma. Je zima, tak žádné zdržování. Ukaž, jak rychle umíš utíkat!“

Teď už viděl racky, jak pořád bezhlučně krouží nad poli a přilétávají nad pevninu.

„Koukej, tati; koukni se tamhle! Koukni se na všechny ty racky!“

„Ano. Pospěš sil“

„Kam letí? Kam se ženou?“

„Řekl bych, že do vnitrozemí. Tam, kde je tepleji.“ Popadl ji za ruku a táhl ji za sebou cestou mezi živými ploty.

„Nepospíchej tak. Nestačím ti.“

Rackové si počínali jako vrány a havrani. Rozprostřeli se po obloze do útvarů. V tisícihlavých hejnech mířili na všechny čtyři světové strany.

„Tati, co je to? Co dělají ti rackové?“

Ještě se nerozlétli za nějakým určitým cílem jako předtím vrány a kavky. Stále ještě kroužili nad nimi. Ani nebyli tak vysoko. Vypadalo to, jako by čekali na nějaký signál, jako by ještě mělo padnout nějaké rozhodnutí.

„Ať ti rackové odletí!“ rozplakala se Jill. „Nemám je ráda. Jsou k nám čím dál tím blíž.“

Nat se rozběhl a vlekl Jill za sebou. Když běželi kolem odbočky do statku, spatřil Nat statkáře, jak právě couvá s autem do garáže. Nat na něj zavolal.

„Mohl byste nás svézt?“ požádal ho.

Pan Trigg se otočil od volantu a udiveně na ně pohlédl. Pak se jeho bodrý, červenolící obličej rozzářil úsměvem. „Asi si tu užijem trochu legrace!“ řekl. „Viděl jste ty racky? Chceme se do nich s Jimem pustit. Každý je z těch ptáků celý pryč, o ničem jiném se tu nemluví. Prý se vám tam v noci něco stalo? Chcete pušku?“

Nat zavrtěl hlavou.

Malé auto bylo nacpané, ale na zadním sedadle ještě bylo pro Jill místo.

„Nechci pušku,“ řekl Nat, „ale byl bych vám moc vděčný, kdybyste zavezl Jill domů. Je z těch ptáků celá vystrašená.“

„Jistě,“ řekl statkář. „Zavezu ji domů. Nechcete se zdržet a jít si s námi zastřílet? Uvidíte, jak z nich bude lítat peří!“

Jill nasedla, řidič otočil vůz a vyjel na cestu. Nat se pustil za nimi. Trigg se snad zbláznil! Co zmůže puška proti obloze plné ptáků?

Ptáci se nyní blížili k statku a krouživým letem se snášeli dolů. Tak tedy statek je jejich cílem. Nat přidal do kroku a spěchal domů. Uviděl, jak se statkářův vůz otočil a jede zpět po cestě. Těsně u něho auto prudce zastavilo. „Holka je v domě,“ oznámil mu statkář. „Vaše paní ji už vyhlížela. Tak co si o tom myslíte? V městě se povídá, že to udělali Rusové. Prý ty ptáky otrávili.“

„Jak by to mohli udělat?“ podivil se Nat.

„Na to se mě neptejte. Víte přece, jak se takové řeči šíří!“

„Zabednili jste si okna?“ otázal se Nat.

„Ne. To jsou samé žvásty. Měl jsem dnes důležitější věci na práci než chodit po domě a zabedňovat okna.“

„Na vašem místě bych je zabednil teď.“

„Nesmysl! Poplašili vás. Nechcete přespat u nás?“

„Ne, ale přesto vám děkuju.“

„Tak dobře. Zítra ráno na shledanou. Dám vám racka k snídani.“

Statkář se zazubil a zabočil s vozem k vjezdu do statku.

Nat pospíchal dál. Kolem lesíka, kolem staré stodoly a pak na schůdky přes plot ohraničující poslední pole. Jak skákal přes schůdky, zaslechl zašelestěni křídel. Z oblohy k němu střemhlav slétal mořský racek. Minul ho, odbočil, vzlétl vzhůru a hned se znovu snesl. Vzápětí se k němu přidali další – šest, sedm, tucet.

Nat odhodil motyku. Nebyla k ničemu. Chránil si hlavu pažemi a tryskem běžel k domku.

Rackové nyní na něj neustále ze vzduchu útočili – nehlučně, tiše, až na tlukot křídel. Těch strašných, třepotavých křídel. Nat cítil krev – na rukou, na zápěstích, na krku. Jen aby se mu podařilo uchránit si před nimi oči. Na ničem jiném nezáleží.

Po každém letu střemhlav, po každém útoku byli ještě smělejší. A na sebe se vůbec neohlíželi. Ti, kteří se prudce snesli dolů a minuli ho, dopadli na zem a pohmožděni a polámáni zůstali ležet.

Jak Nat běžel, klopýtal o jejich vysílená těla, roztroušená před ním, a odkopával je stranou.

Nahmatal dveře a bušil do nich zkrvavenýma rukama. „Pusťte mě dovnitř!“ vykřikl. „To jsem já, Nat. Pusťte mě dovnitř!“

Vtom spatřil nad sebou na obloze tereje, připraveného slétnout střemhlav.

Rackové jeden po druhém kroužili, odlétávali a proti větru vzlétali do výše.

Jenom terej zůstal. Jeden jediný terej, nad ním na obloze. Náhle sklopil křídla k tělu. Padal jako kámen.

Nat zaječel a dveře se otevřely.

Vklopýtl přes práh a jeho žena se plnou vahou opřela o dveře.

Vzápětí zaslechli, jak terej s žuchnutím dopadl na zem. Žena mu ošetřila rány. Nebyly hluboké. Nejvíc utrpěly hřbety rukou a zápěstí. Nemít čepici, byli by ho ptáci poranili na hlavě. A ten terej – ten by mu byl mohl rozštípnout lebku.

Děti ovšem plakaly. Viděly na otcových rukou krev.

„Už je to dobré,“ konejšil je. „Nic mi není.“

Jeho žena byla popelavě bledá. „Viděla jsem je nad námi,“ šeptala. „Začali se shlukovat právě ve chvíli, kdy sem vběhla Jill s panem Triggem. Zavřela jsem rychle dveře. Vzpříčily se. Proto jsem je nesvedla okamžitě otevřít, když jsi přiběhl.“

„Díky Bohu, že ti ptáci čekali na mě,“ řekl. „Jill by byla hned upadla. Letí do vnitrozemí, jsou jich tisíce. Havrani, vrány, sami větší ptáci. Viděl jsem je od autobusové zastávky. Míří k městům.“

„Ale co chtějí, Nate?“

„Budou útočit. Napadnou každého, kdo bude na ulici. Pak se vrhnou na okna, na komíny.“

„Proč úřady ještě nic nepodnikly? Proč nenasadí armádu, proč na ně nevezmou kulomety?“

„Nestačilo se to. Nikdo na to nebyl připraven. Uvidíme, co nám řeknou ve zprávách v šest hodin.“

„Slyším ptáky,“ řekla Jill. „Poslouchej, tati.“

Nat poslouchal. Za okny a za dveřmi se ozývaly tlumené zvuky. Křídla tam harašila o povrch, smekala se, škrabala, hledala kudy dovnitř. Šum mnoha hustě k sobě stlačených těl, štrachajících se před okny. Chvílemi zazněl tupý úder, náraz, jak nějaký pták prudce slétl a dopadl na zem. Mnoho se jich takhle zabije samo, pomyslil si Nat, jenže stejně to nebude dost. Nikdy dost.

„Jen klid,“ řekl nahlas. „Zabednil jsem okna, Jill. Ptáci se sem nedostanou.“

Nat vstal a prohlédl všechna okna. Našel si klíny – zbytky staré plechovky, dřevěné a kovové proužky – a přibil je u oken po stranách, aby prkna ještě líp zajistil. Tlukot kladiva pomohl přehlušit zvuky ptáků, šustot, ťukání a – mnohem zlověstnější – cinkot rozbíjeného skla.

„Zapni rádio,“ řekl Nat.

Šel nahoru do ložnic a vyztužil okna i tam. Bylo tu slyšet ptáky na střeše – škrabání pařátů, smekavý, šoupavý zvuk.

Nat rozhodl, že celá rodina musí spát v kuchyni a že se bude udržovat oheň. Komíny z ložnic mu dělaly starost. Prkna, kterými zatloukl jejich spodky, by mohla povolit.

V kuchyni hoří oheň v kamnech a není třeba se ničeho obávat.

Bude ovšem muset předstírat, že to všechno je jenom hra.

Namluvit dětem, že si hraji na zálesáky. Kdyby došlo k nejhoršímu a ptáci se dostali komíny do ložnic, stejně by pak trvalo mnoho hodin, snad i dnů, než by se jim podařilo prorazit dveře. Zůstali by uvězněni v ložnicích. Tam by nemohli nikomu uškodit. Namačkáni na sebe by se udusili a zahynuli. Nat začal snášet dolů matrace.

Když to jeho žena uviděla, oči se jí rozšířily úlekem.

„To nic,“ řekl vesele. „Dnes v noci se všichni vyspíme v kuchyni. Tady u ohně je útulněji. Alespoň nás to ťukání těch hloupých starých ptáků na okna nebude rušit.“ Vyzval děti, aby mu pomohly přestavět nábytek, a kredenc raději šoupl před okna.

Teď se nám celkem nemůže nic stát, pomyslil si. Máme tu teplo a pohodlí. Tady můžeme vydržet. Jenom jídlo mi dělá starost. Jídlo a uhlí. Postačí nám na dva nebo tři dny, ale déle už ne. A potom…

Nemá smysl uvažovat tak daleko dopředu. A jistě jim v rádiu řeknou, co dělat.

A najednou, uprostřed tolika problémů, si uvědomil, že v rozhlase vysílají pouze taneční hudbu. Věděl proč. Vysílání obvyklých programů bylo zrušeno; k něčemu takovému dochází jenom za výjimečných okolností.

V šest hodin hudba z desek zmlkla. Zaznělo časové znamení. Chvíli bylo ticho a pak se ozval hlasatel. Jeho hlas byl důstojný a vážný. Zcela jiný než v poledne.

„Volá Londýn,“ řekl. „Dnes odpoledne ve čtyři hodiny byl vyhlášen stav národního ohrožení. Uskutečňují se opatření směřující k ochraně životů a majetku obyvatelstva. Je však nutno vzít na vědomí, že vzhledem k nepředvídané a dosud bezpříkladné povaze současné krize nebude jejich účinnost okamžitá. Každý majitel domu musí sám zabezpečit svou budovu. Tam, kde bydlí více lidí, jako v činžovních domech a v hotelích, musí společnou rukou učinit vše, co je v jejich silách, aby ptáci nepronikli dovnitř. Je naprosto nutné, aby každý občan zůstal dnes v noci pod střechou. Ptáci útočí ve velkých množstvích na každého, koho spatří, a zaútočili už také na budovy; ty by ovšem při patřičné péči měly útokům odolat. Obyvatelstvo se vyzývá, aby zachovalo klid. Vzhledem k výjimečné povaze této situace přerušují všechny rozhlasové stanice svá vysílání až do zítřka do sedmé hodiny ráno.“

Pak zahráli hymnu. A to bylo vše.

Nat vypnul přístroj. Pohlédl na ženu a ta na něj.

„Co kdybychom se navečeřeli dřív?“ navrhl Nat. „Dáme si něco, na čem bychom si pochutnali – třeba topinky se sýrem, že? Něco, co máme všichni rádi.“

Mrkl a kývl na ženu. Přál si, aby jí ten výraz strachu a hrůzy zmizel z tváře.

Pomohl připravit večeři, pískal si, prozpěvoval si a rámusil o sto šest. Připadalo mu, jako by to škrabání a ťukání už trochu polevilo a za chvíli šel nahoru k ložnicím a naslouchal. Teď už nebylo ze střechy slyšet to strkání natlačených ptačích těl.

Myslí jim to, usoudil. Pochopili, že se sem tudy těžko dostanou. Zkusí to jinudy.

Večeře uběhla v klidu. Pak, když sklízeli se stolu, zaslechli nový zvuk, známé dunění.

Žena k němu vzhlédla s rozzářenou tváří.

„To jsou letadla,“ řekla. „Posílají proti ptákům letadla. Ta se jim dostanou na kobylku. Není to dělostřelba? Neslyšíš děla?“

Mohla to být dělostřelba, tam venku na moři. Nat si nebyl jist. Tam venku na moři by velká námořní děla mohla něco proti rackům zmoci; ale teď jsou rackové ve vnitrozemí a děla nemohou ostřelovat pobřeží kvůli obyvatelstvu. „Je to přece jen dobrý pocit slyšet ta letadla,“ ujišťovala se jeho žena.

Jill, nakažená jejím nadšením, poskakovala s Johnnym po kuchyni. „Letadla se dostanou ptákům na kobylku!“ Vtom zaslechli výbuch, vzdálený asi dvě míle. Po něm následoval druhý, pak třetí. Dunění sláblo, až zmizelo v dáli nad mořem.

„Co to bylo?“ zeptala se žena.

„Nevím,“ odpověděl Nat. Nechtěl jí říci, že výbuchy, které zaslechli, způsobila padající letadla.

Bylo to ovšem riziko vyslat na průzkum letadla, o tom ani trochu nepochyboval, ale úřady si měly uvědomit, že je to úplná sebevražda!

Jak jinak může skončit letadlo, proti jehož vrtulím a trupu se vrhnou ptáci bez ohledu na vlastní život, než že se zřítí? „Kam odletěla ta letadla, tati?“ zeptala se Jill.

„Zpět na základnu,“ odpověděl Nat. „Teď pojď, je čas jít do hajan.“

Další dunění letadel se už neozvalo a námořní děla přestala střílet. Škoda životů a námahy, řekl si Nat v duchu. Tímhle způsobem jich nikdy nezahubíme dost. Taky to stojí moc peněz. A co tak plyn! Snad se je pokusí pokropit plynem, yperitem. Jestli to udělají, tak nás určitě budou předem varovat. Jedno je jisté, dnes v noci na tom budou pracovat nejlepší mozky země.

Nahoře v ložnicích byl klid. Už žádné škrabání a klování do oken. Přestávka v bitvě. Ale vítr stejně neustal. Nat stále slyšel, jak hučí v komínech. A jak moře bičuje břeh. Pak si uvědomil, že nejspíš už skončil příliv a právě nastal odliv. Že by k přestávce v bitvě došlo kvůli odlivu? Třeba jsou ptáci poslušní nějakého zákona, třeba to má něco společného s východním větrem a s pohybem moře.

Nat pohlédl na hodinky. Skoro osm hodin. Voda začala ustupovat jistě už před hodinou. To vysvětluje přestávku. Ptáci zřejmě útočí v době přílivu.

Nat si v duchu ujasnil časové rozpětí. Mají před sebou šest hodin bez útoku. Až asi v jednu hodinu dvacet opět nastane příliv a ptáci se vrátí.

Tiše zavolal ženu a pošeptal jí, že vyjde ven a podívá se do statku, jak to tam vypadá a zda jim ještě funguje telefon. Snad by se pak mohl něco dozvědět z telefonní ústředny.

„Nikam nepůjdeš!“ osopila se na něj. „Přece mě tu nenecháš samotnou s dětmi! To nevydržím!“

„No tak dobře,“ ustoupil. „Počkám do rána. To si také můžeme vyslechnout ranní zprávy v sedm hodin. Ale pak, až zase nastane odliv, se tam vypravím; snad nám nechají chléb a brambory.“

Opět usilovně uvažoval a plánoval, co dál. Dnes večer na statku určitě nedojili. Krávy asi stojí u vrat a čekají; rodina je uvnitř, schovaná za bedněním, jako oni tady v domku.

Jestli ovšem to stačili všechno udělat.

Tiše, kradmo otevřel zadní dveře a vyhlédl ven.

Byla tma jako v pytli. Vítr vál silněji než předtím a dorážel od moře v ledových závanech.

Nat kopl do hromady ptáků, ležících na prahu. Byli to ti sebevrazi, ti co útočili střemhlav, ti se zlomenými krky. Kamkoli pohlédl, všude sami mrtví ptáci. Ti živí odlétli s odlivem nad moře. Rackové se teď jistě houpají na vlnách tak jako dopoledne.

V dálce na kopci něco hořelo. Jedno z letadel, které se zřítilo; oheň, živený větrem, zapálil stoh.

Nat se rozhlédl po mrtvých ptácích. Co kdyby je narovnal na sebe na římsy před okna, snad by pak tvořily další ochranu proti příštímu útoku?

Ne zrovna velkou, ale alespoň nějakou. Živí ptáci by po nich musili chňapat, klovat a odtahovat je, aby se vůbec mohli dostat na poprsníky a zaútočit na okenní tabule. Pustil se ve tmě do práce. Bylo mu z toho nanic. Štítivě bral do rukou mrtvé ptáky, ale nedal se odradit. S úlekem zjistil, že sklo ve všech oknech je roztříštěné. Jedině prkna zabránila ptákům dostat se dovnitř.

Nat vycpal rozbité okenní tabule zkrvavenými ptačími těly; cítil, jak se mu zvedá žaludek. Když skončil, vrátil se do domku a ještě důkladněji zabarikádoval kuchyňské dveře.

Žena mu uvařila kakao. Dychtivě je vypil. Byl velmi unaven. „Všechno je teď v pořádku,“ usmál se na ni povzbudivě. „Nedělej si starosti. Dostaneme se z toho.“

Ulehl na matraci a zavřel oči.

Spal jako na vodě, protože ho ve snách tlačil nejasný strach, že něco opomněl. Nějakou práci, kterou ještě měl vykonat. Mělo to jakousi spojitost s tím hořícím letadlem. Za nějaký čas s ním žena zacloumala tak prudce, že se rázem probudil.

„Zase začali,“ vzlykala. „Dali se do toho asi před hodinou. Nevydržím to už sama poslouchat. A také je tu smrad, jako by se něco pálilo.“

Vtom si uvědomil: zapomněl přiložit do kamen.

Oheň jen doutnal, téměř už vyhasl. Nat rychle vstal a rozsvítil lampu.

Údery rozechvívaly okna i dveře, jenže to mu teď nevadilo. Vadil mu zápach ožehnutého peří.

Byla toho plná kuchyň. Ihned pochopil, co to je. Ptáci vnikli dovnitř komínem, drali se dolů do kuchyňských kamen.

Nat vzal dříví a papír, položil je na oharky a pak popadl konev s petrolejem.

„Ustup!“ vykřikl na ženu a vyšplíchl trochu petroleje na oheň.

Plamen vyšlehl do komína a dolů do ohně začala padat sežehnutá, zčernalá těla ptáků.

Děti se probudily s pláčem. „Co se děje?“ zeptala se Jill. „Co se stalo?“

Nat neměl čas jí odpovědět. Pohrabáčem vyhraboval mrtvé ptáky z kamen a vyhazoval je na podlahu.

Plameny určitě odeženou živé ptáky nahoře od komína. Horší to už bylo dole s rourou. Byla ucpaná doutnajícími, bezmocnými těly ptáků, polapených plameny.

Útoky na okna a dveře Nat téměř nevnímal. Ať si bijí křídly, ať se pobijou při svém zoufalém pokuse dobýt si vstup do jeho domova. Stejně se dovnitř nedostanou. „Přestaňte brečet!“ okřikl děti. „Nemusíte se ničeho bát. Přestaňte brečet!“

A dál vytahoval hořící, doutnající těla z ohně, do něhož napadaly.

To je naučí, řekl si v duchu. Tah a oheň dohromady. Nic se nám nemůže stát, pokud nechytne komín.

Náhle začaly kuchyňské hodiny bít – tři hodiny. Přehlušily na chvíli rámus, způsobený zobáky sekajícími do dřeva.

Zbývá tedy ještě něco málo přes čtyři hodiny. Nat nevěděl přesně, jak dlouho potrvá příliv. Odliv nejspíš nastane teprve krátce před půl osmou.

Vyčkával u sporáku. Plameny skomíraly. Z komína už nepadala žádná zuhelnatělá těla. Nat šťouchal pohrabáčem, jak to šlo nejvýš, a nic nenašel.

Nebezpečí, že se komín ucpe, minulo. K tomu už nemůže znovu dojít, pokud ovšem bude oheň hořet ve dne v noci. Zítra si budu muset ze statku dovézt víc paliva, uvědomil si Nat. To všechno lze obstarat při odlivu. Dá se to provést; až se moře obrátí, dovezeme si, co potřebujeme. Budeme se prostě muset přizpůsobit, víc to nechce.

Pili čaj a kakao, snědli trochu chleba. Zbývá ho už jen půl bochníku, všiml si Nat. Ale co, to nevadí; nějak si už poradí.

Jestli se jim podaří takhle vydržet až do sedmé, kdy budou vysílat první zprávy, nebudou na tom ani tak zle. „Zakuřme si,“ vyzval Nat ženu. „Alespoň tu přestane smrdět to spálené peří.“

„V balíčku jsou už jen dvě cigarety,“ upozornila ho. „Zrovna jsem ti chtěla nějaké koupit.“

„Jednu si vezmu,“ řekl.

Nat seděl na matraci, jednou paží objímal ženu, druhou Jill, Johnnyho držel na klíně, přikrývky navršené kolem nich.

„Stejně musím ty potvory obdivovat,“ řekl. „Mají výdrž. Člověk by soudil, že je to unaví, ale ani trochu.“

Obdiv ovšem nemohl dlouho trvat. Ťukání pokračovalo a pokračovalo a Natovo ucho zachytilo nový, pronikavý zvuk, jako by převzal práci zobák ostřejší než všechny dosavadní.

Nat se pokoušel vzpomenout si na jména ptáků; pokoušel se uvědomit si, který druh by se hodil pro tuto speciální práci.

Nebylo to ťukání datla. To by bylo lehké a rychlé. Tohle bylo vážnější; kdyby to ještě dlouho pokračovalo, rozštíplo by se dřevo jako předtím sklo.

Potom si vzpomněl na jestřáby. Že by vystřídali racky? Slétli se teď snad před okna luňáci, vyzbrojení drápy i zobáky? Jestřábi, luňáci, poštolky, sokoli; zapomněl na dravce. Zapomněl na schopnost dravců trhat. Zbývají ještě tři hodiny; a zatímco budou čekat, budou slyšet, jak se dřevo tříští pod zobáky a pařáty.

Nat se rozhlédl a uvažoval, jaký nábytek by mohl rozštípat, aby zpevnil dveře.

Od oken nebezpečí nehrozilo, stála před nimi kredenc. Jen dveře mu dělaly trochu starosti. Vyšel po schodech nahoru, ale když dorazil k odpočívadlu, zarazil se a naslouchal.

Z podlahy dětské ložnice se ozýval měkký šelest. Ptáci se dostali dovnitř.

V druhé ložnici ještě nebyli. Nat z ní vynesl nábytek a nakupil ho nahoře nad schody pro případ, že by dveře dětské ložnice nevydržely.

„Pojď dolů, Nate! Co tam děláš?“ zavolala na něj žena. „Hned to bude,“ vykřikl. „Jenom to tady dávám do pořádku.“

Nechtěl, aby za ním přišla nahoru. Nechtěl, aby slyšela šelest v dětské ložnici a odírání křídel o dveře.

Navrhl, aby posnídali, a přitom se přistihl, jak sleduje kuchyňské hodiny a upřeně hledí na ručičky, které se tak pomalu otáčejí kolem ciferníku. Jestli se ve své „teorii“ zmýlil, jestli útok neustane s odlivem, pak jsou vyřízeni, tím si byl jist. Bez vzduchu, bez odpočinku, bez paliva by nemohli celý dlouhý den vydržet.

Praskání v uších zahnalo náhlou, zoufalou touhu po spánku.

„Co je to? Co je to zas?“ zeptal se ostře.

„Rádio,“ řekla žena. „Sledovala jsem čas. Je už skoro sedm.“

Příjemné praskání rádia přineslo novou chuť k životu. Čekali. Na kuchyňských hodinách odbila sedmá.

V rádiu nepřestávalo praskat. Nic jiného se neozývalo. Žádné údery zvonů. Žádná hudba.

Čekali až do čtvrt na osm. Žádné zprávy se nevysílaly. „Asi jsme se přeslechli,“ usoudil Nat. „Budou vysílat teprve v osm.“

Nechali přijímač zapnutý. Nat si vzpomněl na baterii, uvažoval, kolik v ní ještě může být proudu. Jestli se vybije, neuslyší instrukce.

„Už svítá,“ zašeptala žena. „Sice to nevidím, ale cítím to. A poslouchej! Ptáci teď už tak hlasitě neklovají!“

Měla pravdu. Skřípavý, drásavý zvuk postupně slábl. Právě tak přestávalo šustění a strkání o místo na prahu, před okny.

Nastával příliv.

V osm hodin už nebylo slyšet nic. Jen vítr. A praskání rádia. Děti, ukolébány tichem, konečně usnuly.

V půl deváté vypnul Nat přijímač.

„Zmeškáme zprávy,“ upozornila ho žena.

„Žádné zprávy už nebudou,“ řekl Nat. „Musíme si poradit sami.“

Přistoupil ke dveřím a pomalu odtáhl zátarasy. Odemkl, skopal rozbitá těla s prahu přede dveřmi a nadýchl se chladného vzduchu.

Měl před sebou šest hodin práce. Věděl, že musí se svými silami zacházet co nejúsporněji, nesmí jimi nijak mrhat. Jídlo, světlo a palivo, to potřebují nejvíc. Bude-li je moci opatřit, pak přečkají další noc.

Nat vyšel na zahradu a vtom uviděl živé ptáky. Rackové odlétli, a jako předtím se usadili na mořských vlnách. Před novým útokem se chtějí posílit mořskou stravou a osvěžit houpáním na vlnách.

To neplatilo pro vnitrozemské ptáky. Ti vyčkávali a pozorovali.

Nat je viděl na živých plotech, na zemi, v hejnech na stromech, venku na poli – jedna řada nehybných, teď úplně nečinných ptáků za druhou. Přešel zahrádku.

Ptáci zůstali nehybní. Jen jejich oči ho sledovaly.

Musím sehnat něco k jídlu, uvědomil si Nat. Musím zajít na statek pro nějaké jídlo.

Vrátil se do domku. Prohlédl okna a dveře.

„Půjdu do statku,“ oznámil.

Žena se mu zavěsila na krk. Otevřenými dveřmi zahlédla živé ptáky.

„Vezmi nás s sebou,“ žadonila. „Nemůžeme tu zůstat sami. Raději bych zemřela, než bych tu zůstala sama.“

„Tak tedy pojďte,“ souhlasil. „Přines košíky a Johnnyho kočárek. Do toho se nám hodně vejde.“

Oblékli se teple na ochranu před štiplavým větrem. Žena posadila Johnnyho do kočárku a Nat vzal Jill za ruku. „Ptáci,“ fňukala Jill. „Je jich tu plno na polích.“

„Ti nám neublíží,“ chlácholil ji Nat. „Teď ne, když je světlo.“

Šli polem ke schůdkům a ptáci se ani nepohnuli. Čekali, hlavy otočené proti větru.

Když došli k odbočce ke statku, Nat se zastavil a vyzval ženu, aby s dětmi počkala za živým plotem. „Já ale chci mluvit s paní Triggovou,“ protestovala. „Jestli byli včera na trhu, pak bychom si mohli od nich leccos vypůjčit, a…“

„Počkejte tady,“ přerušil ji Nat. „Hned budu zpátky.“

Po dvoře neklidně chodily krávy, bučely a Nat si všiml otvoru v plotu; ovce jej prorazily a mohly teď nerušeně pobíhat po zahradě před statkem.

Z komína nevystupoval kouř. Nata se zmocnilo neblahé tušení. Nechtěl, aby žena nebo děti s ním zašly do statku. Šel tam sám, razil si cestu stádem bučících krav, které zoufale, s plnými vemeny přebíhaly sem a tam.

Auto stálo před vraty. Nikdo je nezavezl zpět do garáže. Všechna okna statku byla roztříštěna. Na dvoře a kolem domu ležela spousta mrtvých racků.

Živí ptáci seděli na skupině stromů za statkem a na střeše domu. Byli úplně tiší. Pozorovali ho. Jimovo tělo leželo na dvoře. Totiž to, co z něj zbylo. Puška se válela vedle něj. Dveře domu byly zamčené, závora zastrčená, ale bylo snadné vysunout rozbité okno a vlézt dovnitř.

Triggovo tělo leželo vedle telefonu. Zřejmě se právě pokoušel dovolat se ústředny, když ho ptáci napadli. Sluchátko bylo vyvěšené a přístroj byl oderván od zdi.

Ani stopa po paní Triggové. Jistě je nahoře. Má smysl jít nahoru? Natovi bylo nanic, když si uvědomil, co tam najde.

Ještě že neměli děti, řekl si v duchu.

Přinutil se vyjít po schodech, ale v půli cesty se otočil a vrátil se. Stačilo mu, že zahlédl, jak nohy paní Triggové čnějí z otevřených dveří ložnice. Vedle ní se válela těla mořských racků a zlomený deštník. Už se nedá nic dělat, pochopil Nat. Zbývá mi teď jen pět hodin; ještě méně. Triggovi by to jistě pochopili. Musím odsud odvézt, co jen najdu.

Nat zaběhl zpět k ženě a dětem.

„Naložím auto vším možným,“ řekl. „Zavezeme to domů a vrátíme se pro další náklad.“

„A co je s Triggovými?“ zeptala se žena.

„Zřejmě odešli k nějakým přátelům,“ odpověděl.

„Mám tam jít s tebou a pomoct ti?“

„Ne, je tam strašný nepořádek. Všude samá kráva a ovce. Počkej tady; přijedu sem s vozem. Sednete si do něj.“ Po celou dobu, co mluvil, ho bedlivě pozorovala. Nat byl přesvědčen, že pochopila. Jinak by jistě trvala na tom, že mu pomůže najít chléb a potraviny.

Vypravili se do statku celkem třikrát. Teprve pak byl Nat přesvědčen, že mají všechno, co budou potřebovat. Bylo překvapující, když tak o tom začal přemýšlet, kolik věcí člověk vlastně potřebuje. Snad nejdůležitější byly fošny na okna. Trvalo mu chvíli, než dřevo našel. Chtěl nově zabednit všechna okna domku.

Při poslední cestě zajel s autem k autobusové zastávce, vystoupil a zašel k telefonní budce.

Čekal několik minut a cloumal vidlicí. Stejně to nebylo k ničemu, linka byla hluchá. Nat se vyšplhal na násyp a rozhlédl se po krajině, ale nikde nebylo ani stopy po životě, na polích nebylo nic kromě čekajících, pozorujících ptáků.

Někteří z nich spali; viděl, jak mají zobáky zabořené v peří. Člověk by myslil, že budou hledat potravu, řekl si v duchu, a ne tady jen tak posedávat.

Potom si to uvědomil. Byli nacpáni k prasknutí. V noci se dosyta najedli. Proto se dnes ráno vůbec nehýbali.

Nat pozdvihl obličej k nebi. Bylo bezbarvé, šedé. Holé stromy jako by zčernaly a ohnuly se pod východním větrem.

Živým ptákům, čekajícím tady venku na polích, zima nevadila.

Teď je vhodný čas dostat se jim na kobylku, blesklo Natovi hlavou. Teď jsou ideálním cílem. Jistě se tak chovají v celé zemi. Proč teď nevyletí letouny a nepokropí je yperitem? Co dělají všichni naši hlavouni? Musí to přece vědět, musí to přece vidět na vlastní oči!

Nat se vrátil k vozu a sedl si za volant.

„Kolem druhých vrat jeď rychle,“ pošeptala mu žena. „Leží tam listonoš. Nechci, aby ho Jill viděla.“

Domů se vrátili ve tři čtvrti na jednu. Zbývala jim už jen hodina.

„Vy se teď naobědvejte,“ prohlásil Nat. „Ohřej něco pro sebe a pro děti, třeba trochu té polévky. Já zatím nemám na jídlo čas. Musím vyložit věci z auta.“

Zanesl všechno do domku. Roztřídit se to dá později. Alespoň budou mít všichni co dělat po ty dlouhé hodiny, které mají před sebou.

Napřed se musí postarat o okna a dveře.

Nat obešel pečlivě celý domek a vyzkoušel každé okno a dveře. Také vylezl na střechu a přes každý komín, kromě kuchyňského, přibil prkna.

Mrzlo téměř nesnesitelně, ale tu práci bylo třeba udělat. Chvílemi vzhlédl vzhůru a pátral na obloze po letadlech. Žádné se neobjevovalo. Pokračoval v práci a přitom proklínal neschopnost úřadů.

Když dodělal komín z ložnice, odpočinul si na chvilku a vyhlédl k moři. Něco se tam pohybovalo. Něco šedého a bílého mezi hřebeny vln.

„Ovšem, naši kluci od maríny,“ řekl. „Ti nás nikdy nenechají na holičkách! Připlouvají průlivem, právě zabočují do zátoky.“

Čekal a napínal zrak směrem k moři. Mýlil se však. To nebyly lodi. Byli to rackové, kteří vzlétali z moře. A hejna shromážděná na polích se s načechraným peřím vznesla ze země a zamířila v útvarech vzhůru k obloze, křídlo na křídle.

Opět nastával příliv.

Nat slezl po žebříku a vešel do domku. Rodina seděla u oběda. Bylo krátce po druhé.

Nat zavřel dveře na závoru, zabarikádoval je a rozsvítil. „Je noc,“ řekl malý Johnny.

Natova žena zase zapnula přijímač. Ozval se praskavý zvuk. Nic víc.

„Projela jsem celou stupnici,“ řekla, „cizí stanice a všechno. Nechytnu nic jiného než to praskání.“

„Snad tam mají stejné těžkosti,“ nadhodil Nat. „Snad je to stejné po celé Evropě.“

Mlčky jedli.

Ťukání začalo na oknech, na dveřích, pak šustot, strkání a tahání se o místo před okny. První náraz racků – sebevrahů na práh.

Po obědě chtěl Nat odnést zásoby, hezky je srovnat a připravit tak, aby všechno bylo po ruce. Prkna zahrazující okna a komíny držela pevně. V domku byl dostatek zásob, paliva a všeho, co budou na několik příštích dnů potřebovat.

Žena mu jistě pomůže a děti také. Od této chvíle do tři čtvrti na devět, kdy nastane odliv, se pořádně unaví; pak je uloží na matrace a dohlédne, aby do tří do rána dobře a zdravě spaly.

Vymyslil na okna něco nového: před prkna připevní ostnatý drát. Přivezl si ho ze statku velké kolo. Nepříjemné jen je, že ho bude muset připevňovat za tmy, až mezi devátou a třetí nastane přestávka. Škoda, že na to nepomyslil dříve. Hlavně když žena a děti budou spát – to je nejdůležitější.

Teď byli u oken menší ptáci. Nat rozeznal lehounké klování jejich zobáků a jemný šustot jejich křídel.

Jestřábi si oken nevšímali. Útočili soustředěně na dveře. Nat naslouchal praskotu dřeva, tříštícího se pod ranami zobáků, a v duchu se ptal, kolik miliónů let v těch malých mozcích, za těmi sekajícími zobáky a pronikavými očky narůstala myšlenka, která je nyní nutí s tak strojově dokonalou přesností ničit lidstvo.

„Vykouřím si tu poslední cigaretu,“ řekl ženě. „Jsem to ale pitomec. Všechno jsem ze statku přivezl, jenom cigarety zrovna ne!“

Vzal si ji a zapnul praskající rádio.

Prázdný balíček hodil do ohně a díval se, jak hoří.

robert aickman

čekárna

Ani ten nejmoudřejší a nejprozíravější člověk na světě by nic nezmohl proti takovému zásahu osudu, jaký mě právě potkal, usoudil Edward Pendlebury. A tenhle malý zmatek v plánech je pouhou ukázkou většího zmatku, kterým je život sám. Celou cestu z Granthamu bylo nejisté, jestli kvůli zpožděnému odjezdu z Londýna nezmešká Pendlebury v Yorku spojení. Průvodčí se domníval, „že to vlak snad dohoní“, ale Pendleburyho spolucestující, sami obchodníci, kteří tu trať dobře znali, byli skeptičtí a jasně dávali najevo, že jednou z povinností průvodčího je uklidňovat rozčilené cestující. „Tohle je vlak do Scarborough,“ zdůrazňoval jeden z obchodníků několikrát. „Není určen pro ty, kdo chtějí jet dál na sever.“ Pendlebury, ovšem věděl, že je to vlak do Scarborough: byla to jediná linka, kterou ještě mohl stihnout, a nikdo nemohl popřít, že v jízdním řádu byla uvedena jako dokonale spolehlivé, i když pomalé spojení. A právě tak nikdo nemohl vysvětlit, proč měl rychlík zpoždění. Samozřejmě že Pendlebury svůj vlak už nestihl.

„I jiní lidé, nejenom vy, se chtějí dostat domů,“ prohlásil muž u přepážky, když si Pendlebury dost ostře stěžoval. Bude muset dvě hodiny čekat a navíc se mu dostalo varování, že jeho vlak pojede opravdu velmi pomalu. „Říkáme mu mlíkař,“ sdělil mu informátor.

„Ale jede tam?“

„Až na konečnou.“

Bylo už hodně pozdě a v bufetu právě zavírali. Pendleburymu se z nejisté vyhlídky na spojení udělalo trochu nevolno a připadalo mu teď zatěžko, aby se znovu začetl do vládní vyhlášky, jejíž obsah musel do zítřejšího dne zvládnout. Znovu a znovu četl stejnou stránku, obsahující technické podrobnosti, a přitom přecházel z jednoho místa na druhé: od lavice pod lampou, kde seděl v průvanu, do čekárny, a když do čekárny vpadlo několik rozjařených námořníků, do hotelu vedle nádraží, kde si objednal jenom kávu, což číšník zřejmě považoval za obtěžování. Na nástupiště, odkud měl pokračovat v cestě, se nakonec dostavil ještě dlouho před příjezdem vlaku. Od severu vál nádražím slabý, ale lezavě studený vítr; nedokázal sice vymést celodenní nános smetí, ale přesto z něho záblo v prstech. Příjezd vlaku proto vyvolal podstatné zlepšení Pendleburyho nálady. Vlak byl sestaven ze starých vagónů, ale přesto byl pohodlný, kupé bylo příjemně vytopeno a Pendlebury v něm seděl sám.

Pendlebury nastoupil další dlouhou cestu právě v okamžiku, kdy na klášterním kostele začaly hodiny odbíjet půlnoc; vlak pomalu vyjížděl. Netrvalo dlouho, opět se zastavil a začalo se rozléhat bouchání mlékařských konví. Vlak se celý otřásal, jak je nakládali, aby je pak v značných časových intervalech opět s třeskem vykládali na odlehlých malých stanicích. Když Pendlebury – podobně jako mnoho jiných pozdních cestujících před ním – došel k názoru, že mléko zřejmě cestuje z města na venkov, a vzdor otřesům usnul, pustil se po stezce úzkosti, po níž pravidelně putoval jeskyněmi noci. Zdálo se mu o nepřízni světa, o nadějně načatých záměrech, jež však byly brzy zbytečně zmařeny, o štěstí, o které byl okraden. Nakonec se mu zdálo, že je v jižní Francii. Byl tam sice sám, ale bylo tam krásně a jaro; vtom se do něj, neznámo odkud, opřel úporný vítr a on se probudil a bylo mu současně horko i zima.

„Všichni vystupovat.“

Dveře oddílu byly otevřeny a vrátný ho vyzval k odchodu.

„Kde to jsme?“

„V Castertonu. Dál vlak nejede.“

„Já chci do Wykeby.“

„Wykeby je na hlavní trati. Šest stanic za námi.“

„Kdy jede příští vlak zpět?“

„Až v půl sedmé.“

Objevil se průvodčí a podupával.

„Všichni vystupovat, prosím. Chceme jít spát.“ Pendlebury vstal. Měl křeč v levé paži a zavazadlo v ní neudržel. Průvodčí kufr vytáhl a postavil ho na nástupiště. Pendlebury vystoupil a vrátný zabouchl dvířka. Pak trhl hlavou k průvodčímu a ten přehodil svítilnu na zelenou. Vlak pomalu odjížděl.

„Co dělají cestující, kteří zaspí a probudí se až tady?“ zeptal se Pendlebury. „Jistě nejsem první, komu se to v tomhle vlaku stalo.“

„Tenhle vlak vlastně není určen pro cestující,“ odpověděl vrátný. „Totiž ne za hlavní tratí.“

„Zmeškal jsem spojení. Londýnský vlak měl zpoždění.“

„Možná.“ Z jeho tónu jasně vyplýval názor seveřanů na jih.

Bylo vidět, jak vlak zastavuje na vedlejší koleji. Náhle všechna jeho světla zhasla.

„Casterton je dost velké město, že?“

„Taktak,“ řekl vrátný, snědý muž ponurého vzhledu.

„Je tu nějaký hotel?“

„Od té doby, co se ‚Erb‘ položil, už ne. Ti noví majitelé nepronajímají pokoje. Nemohou sehnat pracovní síly.“

„No a co mám tedy dělat?“ Ve světle toho, že odpověď na tuto otázku vrátnému nepříslušela, vypadala Pendleburyho slova dětinsky a vzdorovitě.

Vrátný na něj pohlédl. Pak trhl hlavou podobně, jako když mluvil s průvodčím, a odcházel. Pendlebury vzal kufr (levou ruku měl stále ještě bez citu a vlády) a vykročil za ním. Začalo sněžit, ne ve vločkách, ale v ostrých krupičkách.

Vrátný zašel napřed do malé kanceláře, ozářené prskající petrolejkou a k nedýchání přetopené bubínkem, v němž praskal koks. Tam, zatímco Pendlebury čekal, mlčky vyřídil několik záhadných úředních úkonů. Nakonec vyzval posunkem Pendleburyho k odchodu. Zavřel kamna, zhasl světlo a zamkl dveře. Potom vyvěsil z háku jedinou olejovou lampu, která osvětlovala nástupiště, a otevřel dveře s nápisem ČEKÁRNA. Znovu trhl hlavou. Tentokráte držel lampu před svou snědou tváří a Pendleburyho zarazila náhlost a prudkost jeho pohybu. Byl to div, že si neporanil krk.

„Heleďte, já na sebe neberu žádnou odpovědnost. Jestli se rozhodnete tady strávit noc, je to úplně na vaše riziko.“

„Nic jiného mi nezbývá,“ namítl Pendlebury.

„Je proti předpisům používat čekárnu pro jiný účely než pro čekání na vlaky Společnosti.“

„Vlaky už nepatří žádné Společnosti. Prý to jsou naše vlaky!“

Vrátný to zřejmě slyšel už tolikrát, že ani nepovažoval za vhodné na to odpovědět.

„Tady tou lampou si můžete svítit, dokud nedojde olej.“

„Děkuji vám,“ řekl Pendlebury. „Dá se tu zatopit?“

„Naposledy se tu topilo před válkou.“

„Ach tak,“ řekl Pendlebury. „Určitě se tu nikam jinam nedá jít?“

„Tak se tady poohlídněte sám, jestli chcete!“

Pendlebury zahlédl pootevřenými dveřmi, jak se venku mihají sněhové krupky jako ledové šrapnely.

„Zůstanu tady. Koneckonců jde jen o několik málo hodin.“ Pendleburyho už začínaly obkličovat povinnosti příštího dne a chystaly se na něj dotírat a naléhat.

Vrátný postavil lampu na žlutě natřený stůl.

„A nezapomeňte – já s tím nemám nic společnýho!“

„Kdybych zaspal, myslíte, že mě někdo probudí k vlaku v půl sedmé?“

„Jo,“ přitakal vrátný. „Někdo vás probudí.“

„Dobrou noc,“ řekl Pendlebury. „A děkuji vám.“

Vrátný neodpověděl, dokonce nekývl ani na pozdrav. Místo toho prudce trhl či škubl hlavou. Pendlebury si uvědomil, že to je jistě tik; částečně snad vědomý, částečně bezděčný. Teď, když to uviděl ve světle, ho prudkost toho pohybu vyděsila. Při odchodu zabouchl vrátný hlučně dveře; Pendlebury z toho usoudil, že zámek asi jde ztuha.

V čekárně byly kromě žlutého stolu čtyři dlouhé lavice se solidním, blýskavě černým čalouněním. Dvě z těchto lavic stály u zadní stěny a mezi nimi byl prázdný krb; dvě další byly umístěny u postranních stěn. Lavice měly pouze zadní opěradla, postranní chyběla. Na stěnách také visely dva rámy: v jednom byla adresa místního zástupce jakési organizace, jejímž úkolem bylo chránit před obtěžováním cestující svobodné ženy, v druhém černobílá fotografie Old Bailey, označeného, jak si Pendlebury povšiml, jako Nový ústřední trestní soud. I když byla fotografie zašlá, přece jen se ta mohutná postava slepé Spravedlnosti, tyčící se nad kopulí, černě odrážela od bledého nebe. Ulice byly prázdné. Snímek byl zřejmě pořízen za svítání. Prvním Pendleburyho popudem bylo odtáhnout stůl stranou a jednu z dlouhých lavic přistavit k druhé tak, aby vytvořily dostatečně široké lůžko na noc. Postavil lampu na podlahu, přešel na druhý konec stolu a zatáhl. Stůl se ani nepohnul. Pendlebury to přičítal jeho váze a napnul proto všechny síly. Potom si však ve světle paprsků, které lampa vrhala na špinavou dřevěnou podlahu, povšiml, že dole jsou na všech čtyřech stranách každé nohy kovové klíny, jimiž jsou nohy přišroubovány k podlaze. Klíny i šrouby byly zaprášené a zrezavělé, ale odolné jako bitevní loď. Jak Pendlebury lehce zjistil, byly stejným způsobem zabezpečeny i ony čtyři lavice. Dnes již neexistující Společnost nebrala otázku svého majetku na lehkou váhu.

Pendlebury se tedy pokusil uvelebit se co nejpohodlněji na jedné z oněch dvou lavic, oddělených od sebe krbem. Byla však tvrdá a úzká, s ostrou vypouklinou uprostřed, a dokonce příliš krátká, takže Pendlebury si nemohl natáhnout nohy. Rozechvívala ho taková zima a bylo mu tak nepohodlně, že se mu ani nechtělo zhasnout lampu. Nakonec se k tomu přece jen odhodlal. Ke všemu totiž zjistil, že světlo právě jen stačí naplnit čekárnu černými stíny, které měnily tvar a nutily ho k přemítání, takže nemohl usnout. A navíc si uvědomil, že ho začala znepokojovat celkem podružná otázka, jak dlouho olej vydrží. Levou rukou si pod hlavou upravil převlečník (naštěstí si pro případ, že bude opravdu zima, zabalil do kufru ještě jeden), pravou rukou stáhl kmitající plamínek, potom zdvihl lampu se země a sfoukl ji. Venku před čekárnou byla taková tma, že téměř nebylo vidět obrysy obou oken. Dokonce se zdálo, že se obě řídce šedivé mlhavé skvrny objevují a mizí jako optické iluze nejbizarnějších tvarů. Možnost, že by se Pendleburyho oči ještě „přizpůsobily světlu“, se nyní rozpustila v ospalosti. Pendlebury byl už totiž opravdu velmi znaven.

Stejně se mu ovšem nepodařilo spát tvrdě nebo nerušeně. Vzdor únavě spal, jak to jen jde na tak nepohodlném loži. Několikrát se probudil, pokaždé jinak: někdy to byla jen pouhá napůl vědomá změna polohy; dvakrát nebo třikrát to bylo prudké vytržení do plného vědomí (všiml si, že v ucpaném komínu začal broukat a hučet vítr); nejčastěji to byl stav mezi spánkem a bděním. Překvapivě příjemný pocit uvolnění a nezodpovědnosti, kdy si s výslovnou nechutí uvědomoval, že noc skončí a pro něj nastane utrpení – vstát a vydat se na cestu. Pendlebury si začal myslet, že nepohodlí, dokonce absurdní nepohodlí, může pominout a být překonáno bez jakékoli námahy. Téměř jásal nad svou přizpůsobivostí. Dokonce mu připadalo, že mu už ani není zima. Kdysi četl (v souvislosti s jakousi polární výpravou), že takový pocit může být znamením mimořádného nebezpečí, smrtelným přeludem. Jestli tomu tak je, pak to byl i příjemný přelud, a Pendlebury měl reality až po krk.

Rozhodně se však zvedal vítr. Každou chvíli narážela neviditelná sněhová vločka (sníh jako by už nepadal v krupkách), velká jako chuchvalec těsta, na některé z oken a záhadné nepatrné poryvy větru začaly poletovat dokonce i bytelně vystavěnou čekárnou. Zpočátku si je Pendlebury ani neuvědomoval, ani je necítil, ani neslyšel; ale zakrátko ho už šlehaly po obličeji a měnily mu nohy v led (i tuto nepříjemnost byl schopen bez námahy překonat). Chvíli bděl, stále překvapivě lhostejný k nepohodlí, a začal přemýšlet o městě, bičovaném bouří a větrem, které zřejmě obklopuje mrtvé nádraží: měšťané dřímající ve svých temných domech, mrznoucí ulice vydlážděné žulovými kočičími hlavami, sem tam milenec, zřídkakde zločinec, každý z nich přikrčený v klenutých vchodech. Ještě před dvěma nebo třemi stoletími přicházeli za noci, když napadlo hodně sněhu, do takových malých náhorních obcí ze skalnatých pahorků vlci. Z těchto úvah o městě, které jakživ nespatřil, čerpal Pendlebury zvláštní nečekanou útěchu.

Náhle uvolnil vítr saze v komíně; jejich pád vyvolal šelestivý hřmot, který jako by vůbec nechtěl skončit, a Pendlebury měl chřípí plné prachu. Se strašnou nechutí se pomalu vztyčil. Hned měl toho plné oči. Vůbec nic neviděl, obě kalná okna zmizela. Jak hmatal po kapesníku, ucítil, že má saze i na rukou. Jistě je má po celém obleku. Vzduch jako by byl neprůhledný a nedýchatelný. Pendlebury se rozkašlal a každé zakašlání mu vystřelovalo do znehybnělých údů a vyvolávalo v nich život. Jako člověk, klesající do ledové tříště, si začal uvědomovat strašnou zimu. Připadalo mu, že už nikdy nebude moci dýchat. Dokonce jako by vzduch ještě více houstl. Saze a prach vířily kolem jako písečná bouře, hnány poryvy větru, které snad pronikly kamennými zdmi po všech stranách. Brzy ho pod sebou pohřbí. A když ho dokonce i kašel začal dusit v hrdle, vrhl se Pendlebury ke dveřím. Přitom narazil na těžký přišroubovaný stůl. Zavrávoral zpět k lavici. Určitě bude za několik minut mrtev.

Vtom si pomalu začal uvědomovat, že v čekárně je opět světlo. Zahlédl – i když vůbec nevěděl, kdy ji vlastně poprvé postřehl – mihotavou nejasně rudou zář, která pozvolna, ale vytrvale sílila. Vycházela odněkud od podlahy, od konce lavice, na níž seděl. Pendlebury si musel téměř vyvrátit hlavu, aby ji vůbec spatřil. Brzy pochopil, že vychází z krbu. Tak tedy je tu konečně zase oheň – poprvé od vypuknutí války! Právě po něm toužil, teď, když byl vytržen ze své šťastné otupělosti a vržen do prudké bolesti zimy.

Oheň zářil stále víc a brzy zaplápolal radostným životem. Pendlebury přihlížel, jak sílí, a cítil, jak mu to nové teplo zahřívá ruce a nohy. Všiml si také, že vzduch je stále ještě plný černého prachu, poletujícího nahoru a dolů mezi podlahou a stropem, a občas vířícího a vystřelujícího, jako by měl vlastní život. Přestal se však dusit a kašlat a zase mohl položit hlavu na zmačkaný provizorní polštář. S rozkoší natáhl nohy, do nichž mu opět vnikal život. Znovu začal upadat do příjemné ochablosti.

Prach začal pomalu řídnout; zřejmě se usazoval na podlaze a bytelném, odolném nábytku. Oheň plápolal ještě silněji; a Pendleburymu nakonec připadalo, že se všechna smítka prachu spojila a vytvořila jakési otáčející se byzantské sloupy, prorážející svými závity tkanivo vzduchu. Ale závity začaly rychle řídnout a narůžovělý vzduch se vyjasňoval. Poslední skvrnky ještě tančily a zmíraly, když Pendlebury spatřil, že čekárna je plná lidí.

Na postranní lavici, jejíž jeden konec byl u jeho hlavy, sedělo šest lidí; a Pendlebury byl přesvědčen, že právě tolik jich je na lavici na protější straně. Přesný počet na této druhé lavici zjistit nemohl, protože u stolu sedělo mnoho jiných lidí a bránilo mu ve výhledu. Pendlebury viděl další nezřetelné postavy na lavici, která stála na druhé straně krbu. Byli to muži i ženy nejrůznějšího věku, ustrojení do nejrozličnějších šatů. Hovořili spolu tiše, ale vážně. Ti, kteří byli nejblíž ohni, občas natáhli bezděčně ruku k plamenům, jak to obvykle činívají lidé sedící u ohně. Kromě úboru (jedna žena měla na sobě nádherné večerní šaty) bylo na těch lidech vlastně neobvyklé jen jedno… Pendlebury pro to nemohl najít přesný výraz. Vyhlíželi příjemně a roztomile a v každém ohledu sympaticky; ti na pohled bohatí, i ti, co vypadali chudě. Jenže Pendlebury cítil, že jim všem je společné něco prostého a výjimečného, a kdyby to rozluštil, sjednotilo by to a vysvětlilo jejich vnější rozdílnost. Ať již to bylo cokoli, Pendlebury si byl jist, že ono společenství sdílí s lidmi v čekárně a s několika jinými i on sám. Pak mu blesklo myslí, že to všechno je pochopitelně sen.

Pro člověka je obvykle nepříjemné, uvědomí-li si, že sní, a proto se snaží se probudit. Jenže Pendlebury si nepřál nic lepšího než právě tento sen. Neočekávaný poloklid, který předtím několikrát pocítil v nehostinné čekárně, byl nyní dovršen a naplněn. Pendlebury si povzdychl, opět ulehl a začal pozorovat a naslouchat.

Na postranní lavici vedle něj seděla, s ramenem nad jeho hlavou, hezká dívka s černou šálou. Pendlebury věděl, že je hezká, i když se větší částí svého obličeje od něho odvracela, protože se upřeně dívala na mladíka, sedícího vedle ní. Držela ho za ruku. On svým způsobem také vypadá dobře, pomyslil si Pendlebury. V oblečení a celkovém vzezření této dvojice bylo něco, co připomínalo obraz z devatenáctého století, namalovaný nějakým členem Královské akademie. Na první pohled bylo zřejmé, že žijí pouze jeden pro druhého. Láska z nich vyzařovala tak silně, jako by procházela zvětšovacím sklem.

Na bližším konci lavice na druhé straně krbu seděl důstojný stařec. Se svou bohatou hřívou bílých hedvábných vlasů, klenutým obočím a velitelským nosem vypadal jako moudrý král. Seděl mlčky, ale čas od času se pousmál nad vlastními myšlenkami. Také jeho úbor pocházel z dávno minulých dob.

Ti, kdo seděli u stolu, byli neomylně současníci. Ačkoli byli většinou mladí, zdálo se, že jsou dávnými přáteli, zvyklými nic jeden před druhým neskrývat. Byli ve středu společnosti a nejživěji se bavili. S nimi si nejvíc Pendlebury přál mluvit. Brzy dosáhla Pendleburyho touha po dohovoru s těmito klidnými šťastnými lidmi tak vášnivého zaujetí, jaké až dosud ve snu nikdy nezažil a jaké pocítil jen velmi zřídka v okamžicích, kdy se ze sna probíral. Jenže Pendlebury, i když mu teď bylo teplo a fyzicky se cítil uvolněně, dokonce skoro jako by byl téměř bez těla, nebyl schopen pohybu; a lidé v čekárně jako by si neuvědomovali jeho přítomnost. Měl zoufalý pocit, že je vyloučen ze společnosti, v níž se nedobrovolně octl.

Mezi lidmi v čekárně pomalu, ale tím jasněji sílilo pouto vzájemnosti a bratrství, jako by volná síť nitek, opřádajících různé jednotlivce, byla pevněji a úžeji stahována dohromady a ještě víc je oddělovala od ostatního světa a od Pendleburyho. Večírek vrcholil ve společném veselí, jak to při večírcích bývá, ale jak to Pendlebury při svých zkušenostech zřídka zažil – byla to stínohra láskyplné pohody a plného vnitřního života. Pendlebury k nim jasně patřil. Překypující pocit jednoty s nimi byl tím nejopravdovějším a nejzávažnějším pocitem, jaký kdy poznal. Byl však od nich úplně odříznut; cítil, že tu je most, přes který oni přešli a on nikoli. A oni byli výběrem toho, co je na světě nejlepšího, z různých dob a tříd a povah; nejmilejší lidé, se kterými se kdy setkal – jen kdyby se s nimi mohl seznámit!

A teď ta krásná žena ve večerních šatech (edvardovské večerní šaty, usoudil Pendlebury, dekolté, ale mnoho spodniček) zpívala a ostatní tiše naslouchali. Zpívala salonní baladu o domově a lásce a ráji; jinde by nejspíš zněla banálně, ale zde působila sladce a dojemně; k tomu ovšem přispěl i její silný mezzosoprán s lahodně vemlouvavou barvou hlasu. V odrazu ohně viděl Pendlebury pouze její bledou tvář a poprsí, stín tmavých vlasů vysoko vyčesaných nad čelem, jiskření a záření plamene odrážejícího se ve velkém šperku na jejím hrdle, pozdvižený úhel brady. Ale čím dál zpívala, tím víc mu připadalo, jako by se mu v srdci otáčel široký nůž a kousek po kousku je odkrajoval. A celou tu dobu si uvědomoval, že už ji kdysi viděl, a současně si také uvědomoval, že sen poskytuje pramalou naději zachytit dávno ztracené vzpomínky. Pendlebury tušil, že brzy všechno zmizí a že musí vychutnávat okamžiky, které ještě zbývají. Sen od něho prchal jako proud vody, když se zdvihne stavidlo. Pendlebury toužil promluvit s lidmi v čekárně, nebo alespoň na ně třeba i nesouvisle zavolat, aby mu pomohli, ale cítil, že se brzy opět dostane do područí moci, od které byl až dosud odříznut. Jenže mezitím se před něj pozvolna kupily balvany a trosky všedního života, tak jak je uplývající sen víc a víc odhaloval. Pendlebury pochopil, že až bude moci promluvit, nebude tu už mít s kým.

Ve dveřích čekárny stál muž s lucernou.

„Není vám něco, pane?“

Ze zdvořilého chování vyplývalo, že to není vrátný z předešlé noci.

Pendlebury přikývl. Pak odvrátil obličej ke zdi, mimo dosah nevlídné záře lucerny.

„Není vám něco, pane?“ zeptal se muž znovu. Zdálo se, že si dělá opravdu starosti.

Pendlebury, opět čilý, začal si hledat cestu přes vyschlé, ale blátivé řečiště, kámen po kameni.

„Děkuji vám. Nic mi není.“

Stále necítil tělo, jak byl ztuhlý a otupený a prochladlý. „Víte, že jste volal? Spíš to byl výkřik, ano. Nebylo to nic milého tak časně ráno.“ Muž byl velmi přívětivý.

„To mě mrzí. Kolik je hodin?“

„Právě čtvrt pryč. Nemusí vás to mrzet. Hlavně, že jste v pořádku.“

„Jsem úplně promrzlý. Nic víc.“

„Uvařil jsem vám v kanceláři šálek čaje. Když jsem ji dnes ráno odemkl, našel jsem tam lístek od kolegy. Sem vás neměl uložit.“

Pendlebury namáhavě spustil obě nohy na podlahu a ztuhlýma rukama si chabě uhlazoval plášť.

„Neměl jsem na vybranou. Přejel jsem svou stanici. Nikam jinam se prý nedá jít.“

„Neměl vás tu nechat přenocovat, pane,“ opakoval vrátný. „Kvůli předpisům, myslíte? Upozornil mě na ně.“

Vrátný pohlédl na rozcuchaného Pendleburyho, schouleného na tvrdé tmavé lavici.

„Půjdu vám nalít ten čaj.“ Když odcházel, zahlédl Pendlebury dveřmi první slabý náznak pomalého severního úsvitu.

Zakrátko byl schopen dojít za vrátným do malé kanceláře.

V bubínku už burácelo.

„Už je vám líp, že, pane,“ podotkl vrátný, když Pendlebury srkal velmi silný nápoj.

Pendlebury se roztřásl, ale obrátil hlavu k vrátnému a pokusil se o úsměv.

„Abych pravdu řekl, tak vlastně neexistuje nic horšího než strávit noc v čekárně castertonského nádraží,“ řekl vrátný. Zády se opíral o vysoký pult, paže měl zkřížené a nohy zeširoka rozkročené před ohněm. Byl to muž středních let, s šedýma očima a pohledem člověka, který si je vědom své zodpovědnosti.

„No, snad to přežiju.“

„Snad ano, pane. Ale jsou lidé, kteří to nepřežili.“

Pendlebury postavil šálek na talířek. Cítil, že se mu ruka nedůstojně chvěje. „Ach,“ vzdychl. „Co jste to řekl?“

„Další čaj, pane?“

„Ještě mám půl šálku.“

Vrátný na něj vážně hleděl. „Vy jste nevěděl, že castertonské nádraží je vybudováno na místě, kde stávalo staré vězení?“

Pendlebury nepatrně zavrtěl hlavou.

„Čekárna je právě nad vězeňským hřbitovem.“

„Hřbitovem?“

„Přesně tak, pane. Jednou z pohřbených je Lily Torelliová, říkali jí Krásný slavík. V tehdejších dobách nebyli zřejmě zrovna moc útlocitní. Alespoň v některých věcech ne!“ Pendlebury delší chvíli nic neříkal. Zdáli zaslechl vlak. Potom se zeptal: „Ten druhý vrátný to věděl?“

„Ano, pane. Nevšiml jste si?“

„Čeho?“

Vrátný nic neřekl, jen prostě napodobil kolegův nepříjemný a neovladatelný tik.

Pendlebury na něj vyděšeně pohlédl. S chladným sluncem se v něm rozrůstala hrůza.

„Ten druhý vrátný si kdysi až moc rád přihnul. Jednou v té čekárně strávil sám celou noc.“

„Proč mi to vykládáte?“ Pendlebury se prudce odvrátil od šedých očí vrátného.

„Třeba to budete chtít uvést. Pokud se ovšem rozhodnete, že se s tím obrátíte na lékaře.“ Hlas vrátného byl plný účasti, ale naděje v něm moc nebylo.

„Prý to jsou nervy. Jenom nervy.“

henry kuttner

byl to démon

1. kapitola – nepravý strýček

Po delší době se Jana Larkinová vracela do Los Angeles a cestou projížděla kolem domu babičky Keatonové. Dům vypadal stále stejně, jenže to, co její dětské oči z roku 1920 vnímaly jako elegantní panské sídlo, byla teď velká dřevěná barabizna, šedá pod odprýskávajícím nátěrem.

Po dvaceti pěti letech už necítila tu nejistotu, ale stále v ní doznívala chmurná, nevysvětlitelná a z paměti nemizející tíseň, ozvěna času, který strávila v tomto domě jako devítiletá hubená holčička s velkýma očima a hnědou, tehdy tak módní ofinou.

Když v myšlenkách zalétla zpět, něco si pamatovala až příliš dobře, na jiné věci si už skoro vůbec nevzpomínala. Dětská mysl se pozoruhodně odlišuje od mysli dospělých. Onoho červnového dne roku 1920 vešla Jana do obývacího pokoje se zeleným křišťálovým lustrem a jako slušně vychovaná dívenka všechny členy rodiny pozdravila a políbila. Babičku Keatonovou a mrzoutskou tetu Bessii a čtyři strýčky. Pak přistoupila k novému strýci a vůbec nezapochybovala – byl jiný.

Druhé děti ji lhostejně pozorovaly. Věděly. A poznaly, že to ví. Jenže tehdy prostě nic neřekly. Jana si uvědomila, že ani ona se o té – zvláštnosti – nesmí zmínit dřív, dokud ostatní o tom něco neřeknou. Patřilo to k mlčky uznávanému mravnímu kodexu dětství. Ale dům byl celý prosáknut tísní. Dospělí jenom cítili, že tu něco není v pořádku, že tu snad něco neklape. Děti, jak Jana poznala, to věděly.

Později se sešly na dvorku pod velkým datlovníkem. Jana ostentativně ohmatávala nový náhrdelník a čekala. Všimla si pohledů, které si ostatní děti vyměnily – pohledů, které říkaly: „Myslíš, že si toho opravdu všimla?“

Nakonec navrhla nejstarší z nich, Beatrice, aby si hrály na schovávanou.

„Měli bychom jí to říct, Beo,“ řekl Karlík.

Beatrice na něj ani nepohlédla.

„Co říct? Ty ses zbláznil, Karlíku!“

Karlík trval na svém, ale nevyjádřil se.

„Víš přece.“

„Jen si nechte to své pitomé tajemství pro sebe,“ řekla Jana. „Stejně vím, oč jde. On není žádný můj strýček.“

„Vidíte?“ vyhrkla Emilka. „Taky si toho všimla. Řekla jsem vám, že si toho všimne.“

„Je to vlastně legrace,“ řekla Jana. Velmi dobře věděla, že muž v obývacím pokoji není a nikdy nebyl jejím strýcem, a on to předstíral dost usilovně – natolik usilovně, aby přesvědčil dospělé, že je tu odjakživa. Jasným, nepředpojatým pohledem dětství Jana rozpoznala, že to není žádný obyčejný dospělý. Byl jaksi – prázdný. „Přijel nedávno,“ řekla Emilka. „Asi před třemi týdny.“

„Před třemi dny,“ opravil ji Karlík ve snaze něčím přispět, ale jeho pojetí času nijak nepodléhalo kalendáři. Měřil čas metrem událostí a dny pro něj neměly stejný rozměr. Byly delší, když byl nemocen nebo když pršelo, a byly příliš krátké, když jezdil na kolotoči v lunaparku nebo si hrál na dvorku.

„Bylo to před třemi týdny,“ řekla Beatrice.

„Odkud přijel?“ zeptala se Jana.

Děti na sebe významně pohlédly.

„Nevím,“ řekla Beatrice zdráhavé.

„Vylezl z velké kulaté díry, která se pořád otáčela,“ řekl Karlík. „Vypadalo to jako vánoční stromek, celé to zářilo.“

„Kdybys nelhal,“ pokárala ho Emilka. „Opravdu jsi to viděl, Karlíku?“

„Ne. Jen si myslím, že to tak vypadalo.“

„Oni si toho nevšimli?“ Jana myslela dospělé. „Kdežpak,“ ujistila ji Beatrice a všechny děti pohlédly k domu a hloubaly o nevyzpytatelném chování dospělých. „Dělají, jako by tu byl odjakživa. I babička. Teta Bessie řekla, že přijel přede mnou. Jenže já jsem věděla, že to není pravda.“

„Před třemi týdny,“ rozmyslil si to Karlík.

„Všichni se z něj úplně rozstonali,“ řekla Emilka. „Teta Bessie bere celou dobu aspirin.“

*

Jana přemítala. Na první pohled vypadá situace trochu hloupě. Tři týdny starý strýček? Snad to ti velcí jen tak předstírají, jak to občas dělávají z těch svých tajných pohnutek. Jenže tím se to přece jen nedá vysvětlit. Něco takového nelze dětem moc dlouho věšet na nos.

Teď, když už byl led prolomen a Jana patřila do party, začal Karlík rozčileně brebtat.

„Řekni jí to, Beo! To opravdické tajemství – víš. Smím jí ukázat Silnici ze žlutých cihel? Prosím, Beo? Ano?“ A opět ticho. Karlík toho moc vybreptal. Jana ovšem Silnici ze žlutých cihel znala. Vedla přímo přes zemi Oz z Pouště smrti do Smaragdového města.[1]

Po delší chvíli Emilka přikývla.

„Stejně jí to musíme říct, víte,“ řekla. „Mohla by se ale bát. Je tam taková tma.“

„Ty ses bála,“ řekl Bobby. „Poprvé jsi brečela.“

„Nebrečela. Stejně – stejně je to jenom hra.“

„To ne!“ namítl Karlík. „Posledně jsem napřáhl ruku a dotkl se koruny.“

„To není koruna,“ řekla Emilka. „To je on, Drsoul.“ Jana myslila na strýčka, který není opravdovým strýčkem, který není opravdovým člověkem. „Je on Drsoul?“ zeptala se.

Děti pochopily.

„Kdepak,“ řekl Karlík. „Drsoul žije ve sklepě. Dáváme mu maso. Krvavě červené a šťavnaté. Hrozně mu chutná. Ňam, ňam!“

Beatrice pohlédla na Janu. Kývla směrem ke klubovně, bedně od piána s opravdovým tajným zámkem. Pak velmi obratně převedla hovor jinam. Děti si začaly hrát na kovboje a Indiány a Bobby se hnal se strašným řevem v čele jízdního oddílu kolem domu.

Štěrbinami pronikala do bedny příjemná vůně akátů.

Beatrice a Jana, tisknoucí se k sobě v teplém příšeří, slyšely indiánské pokřiky zanikající v dálce. Beatrice teď vypadala nezvykle dospěle.

„Já ti jsem tak ráda, žes přijela, Janičko,“ řekla. „Děcka tomu vůbec nerozumějí. Je to moc ošklivé.“

„Kdo je to vlastně?“

Beatrice se zachvěla. „Nevím. Myslím, že žije ve sklepě.“ Zaváhala. „Jenže aby ses k němu dostala, musíš projít půdou. Sama bych se strašně bála, kdyby děcka nebyla tak – tak – jako by jim to vůbec nevadilo.“

„Dobře, Beo. Jenže kdo je to?“

Beatrice otočila hlavu a pohlédla na Janu a bylo zcela zřejmé, že to nemůže nebo nechce říci. Něco jí v tom bránilo. Bylo to však důležité, a tak to alespoň nakousla.

„Já si totiž myslím, že ten Nepravý strýček je současně taky Drsoul. Vlastně to vím. Karlík a Bobby to taky říkají – a oni to vědí. Vědí to líp než já. Jsou menší… Nevím, jak ti to vysvětlit, ale – no, je to něco jako Kladiváci. Vzpomínáš si?“

Kladiváci, ten odporný pronárod, který žil v rokli u silnice do Oz a odjakživa uměl oddělovat své hlavy a házet jimi po kolemjdoucích. Za chvíli tomu srovnání porozuměla. Kladivák může mít hlavu na jednom místě a tělo na druhém. Ale obě části vždycky patří jen jednomu Kladivákovi.

*

Ten přízračný strýček měl ovšem hlavu i tělo. Ale Jana si zhruba uměla představit, v čem asi spočívá jeho podvojná podstata: jeden z nich podvodně se pohybující po domě a vytvářející zdroj všeobecné stísněnosti, a druhý, bezejmenný, beztvarý, usazený ve sklepě a čekající na syrové maso…

„Karlík ví o tom víc než my všichni,“ řekla Beatrice. „To on přišel na to, že Drsoula budeme muset krmit. Zkusili jsme všechno možné, ale musí to být jenom syrové maso. A kdybychom přestali – stalo by se něco strašného. My děcka jsme na to přišly.“

Bylo příznačné, že se Jana nezeptala, jak. Děti považují své jakoby telepatické vlastnosti za samozřejmé.

„Oni to nevědí,“ dodala Beatrice. „Jim to říct nemůžeme.“

„Ne,“ odpověděla Jana a obě dívky na sebe pohlédly, zajatkyně onoho hrozného, bezmocného problému nedospělosti, onoho vědomí, že řád světa dospělých je příliš složitý, než aby jej pochopily, a že děti musí jednat obezřetně.

Dospělí mají vždycky pravdu. Je to jiná rasa.

Pro děti bylo ostatně štěstí, že Nepřítele objevily, když byly všechny pohromadě. Najít ho jenom jedno, mohlo dostat pořádný hysterický záchvat. Ale Karlíkovi, který ho první objevil, bylo teprve šest; byl tedy příliš malý, než aby ztratil rozum tímto svérázným způsobem. Šestileté dítě je v přirozeně psychotickém stavu; ten je pro ně normální.

„A od jeho příchodu jsou pořád nemocní,“ poznamenala Beatrice.

Jana si toho už všimla. Vlk si může vzít ovčí kůži a nepozorovaně se vloudit do stáda, jenže ovce pak znervózní, ačkoli nedokáží odhalit zdroj svého nepokoje.

To všechno je totiž problém nálady. I když Nepravý strýček projevoval stejné nálady jako ostatní – tíseň, vyčkávání, pocit, že něco není v pořádku a neví co – u něj to byla prostě kamufláž. Jana pochopila, že nechce na sebe přilákat pozornost tím, že by se lišil od vzoru, který si svobodně vybral – od lidské podoby.

*

Jana vzala všechno na vědomí. Strýčka, který je – prázdný, toho ve sklepě se jménem Drsoul, jehož je třeba pravidelně krmit syrovým masem, aby se Něco nestalo… Podvodník, odněkud. Měl moc, ale nemohl všechno. Zjevné důkazy jeho moci byly přijímány bez pochybností. Děti jsou realistické. Pro ně nebylo vůbec záhadné, že se mezi nimi objevil tenhle hladový, nečlověčí cizinec – prostě je tady.

Přišel kdoví odkud. Z jiného času, z vesmíru nebo z nějakého nepředstavitelného místa. Nikdy neměl žádné lidské pocity; děti to snadno vytušily. Velmi obratně předstíral, že je člověkem, a dokázal zpracovat lidské mysli tak, že do nich zašil umělé vzpomínky na svou existenci.

Dospělí se domnívali, že se na něj pamatují. Dospělý člověk rozpozná fatu morganu; dítě je jí oklamáno. Jenže naopak duševní fata morgana oklame dospělého, nikoli dítě. Zpracovat dětskou mysl Drsoulova moc nedokázala; z hlediska dospělých není totiž dosud ani zcela normální, ani zcela duševně zralá. Beatrice, která byla nejstarší, se bála. U ní už vznikala schopnost vcítění a představivost. Malý Karlík byl vzrušen nejvíc. Bobbie, ten nejmenší, se už začínal nudit…

Později se snad Beatrice malinko rozpomněla, jak Drsoul vypadal, ale ostatní děti si to vůbec nepamatovaly. Přicházely totiž k němu velmi zvláštní cestou a snad se i na tu dobu, kterou s ním strávily, trochu měnily. Potravu bud přijal, nebo odmítl; to bylo všechno. Nahoře předstíralo Kladivákovo tělo, že je člověkem, dole ležela Kladivákova hlava v onom malém, hnusném doupěti, které si vytvořil přeměnou času, takže zůstával neviditelným a nedosažitelným pro každého, kdo neuměl najít Silnici ze žlutých cihel.

Co vlastně byl? Bez srovnávacích norem – a v tomto světě žádné neexistují – ho nelze nijak pojmenovat. Pro děti byl Drsoulem; nebyl však naprosto oním tlustým, polosměšným, neustále nespokojeným Králem trpaslíků. Nikdy jím nebyl.

Byl to démon.

Toto označení zasahuje sice svým významem dost daleko, jenže zároveň přece jen nevystihuje všechno. Musí však stačit. Podle norem dospělých to byl netvor, cizinec, všemocná bytost. Jenže podle toho, co dělal a co chtěl – to byl démon.

2. kapitola – syrové krvavé maso

Za několik dní přišla jednou odpoledne Beatrice za Janou. „Kolik máš peněz, Jano?“ zeptala se.

„Čtyři dolary a třicet pět centů,“ oznámila Jana, když se podívala. „Tatínek mi dal na nádraží pět dolarů. Koupila jsem si trochu pražené kukuřice a – no – ještě nějaké drobnosti.“

„Uf, já jsem tak ráda, žes přijela!“ Beatrice si dlouze vydychla. Bez jediného slova bylo dohodnuto, že obvyklý socialismus dětských společenství se uplatní i v tomto mnohem naléhavějším společenství zájmů. Janin malý poklad bude tedy k dispozici nikoli pro některé děcko, ale pro dobro celé party. „Pomalu už nemáme žádné peníze,“ vysvětlila Beatrice. „Babička nás přistihla, jak bereme z ledničky maso, a my už se teď bojíme. Ale s tvými penězi toho můžeme nakoupit hodně.“

Ani jedna z nich nepomyslila na neodvratný okamžik, kdy bude vyčerpán i tento fond. Tehdy se čtyři dolary třicet pět centů zdály být fantastickým bohatstvím. A nemusí se přece kupovat drahé maso, jen když bude syrové a krvavé.

Kráčely spolu stinnou akátovou alejí, kde roztroušeně rostly nachýlené palmy a uvadlé pepřovníky. Nakoupily dvě libry mletého masa a neprozřetelně utratily dvacet centů za limonády.

Když se vrátily domů, panovala tam už nedělní siesta. Strýčkové Šimon a Jakub si šli koupit doutníky, strýček Ludvík a Bert četli noviny, teta Bessie háčkovala. Babička Keatonová si četla v Yomgově magazínu a pilně v něm vyhledávala pikantní články. Obě dívky se zastavily před korálkovým závěsem a nahlédly dovnitř.

„Pojďte dál, děti,“ vyzval je Ludvík hlubokým, zvučným hlasem. „Už jste viděly kreslené seriály? Mutt a Jeff jsou prima. A Spark Plug…“

„Mně úplně stačí pan Gibson,“ prohlásila babička Keatonová. „To je alespoň opravdový kumštýř. Jeho lidi vypadají jako lidi.“

Dveře se rozlétly a objevil se strýček Jakub, tlustý a usměvavý, zřejmě šťastný po několika pivech. Strýček Šimon ho předešel jako zosobněné svědomí.

„Tady je alespoň klid,“ prohlásil a kysele pohlédl na Janu a Beatrici. „Někdy dělají děti takový kravál, že už člověk ani neslyší vlastní myšlenky.“

„Babičko,“ zeptala se Beatrice, „kde jsou děcka?“

„Nejspíš v kuchyni, miláčku. Chtěly snad vodu či co.“

„Díky.“ Obě dívky se obrátily a opustily pokoj, naplněný houstnoucí atmosférou podvědomé tísně. Ovce cítily, že je mezi nimi vlk, ale převlek z ovčí kůže ho stačil skrýt. Nevěděly…

Děti byly v kuchyni a vlhkými štětečky horlivě potíraly některé ze seriálů. Když se to udělalo, objevily se obrázky. Jedna stránka novin byla chemicky vypreparována tak, že ji stačilo přetřít něčím vlhkým a ukázaly se různé barvy, jemné, ale nezvykle půvabné kresby, vzdáleně připomínající japonské květiny rozkvétající ve vodě a čínské papírové mandlové skořápky, v nichž jsou drobounké věcičky.

Beatrice ukázala balíček od řezníka, který měla schovaný za zády.

„Dvě libry,“ řekla. „Jana měla trochu peněz a Merton měl dnes odpoledne otevřeno. Řekla jsem si, že bychom měly…“

Emilka dál pilně malovala. Karlík vyskočil.

„Půjdeme teď nahoru, ano?“

Jana byla nesvá. „Nevím, jestli bych měla jít s vámi, já…“

„Já taky nechci,“ řekl Bobby, jenže tohle byla zrada. Karlík prohlásil, že se Bobby bojí.

„Nebojím. Ale už to není žádná legrace. Chci si hrát na něco jiného.“

„Emilko,“ řekla Beatrice mírně. „Nemusíš s námi tentokrát jít.“

„Kdepak, půjdu.“ Emilka konečně vzhlédla od svého malování. „Já se nebojím.“

„Já chci vidět ta světýlka,“ řekl Karlík. Beatrice se k němu prudce otočila.

„Jak ty ale lžeš, Karle! Tam přece žádná světýlka nejsou!“

„Ale jsou. Alespoň někdy.“

„Nejsou.“

„A jsou! Ty jsi moc pitomá, na to abys je viděla. Pojďme ho nakrmit.“

Rozumělo se samo sebou, že teď převzala vedení Beatrice. Byla nejstarší. Také se, jak Jana vycítila, bála víc než ostatní, dokonce víc než Emilka.

Šly nahoru, Beatrice nesla balíček s masem. Už přestřihla provázek. V prvním poschodí v hale se zastavily před jedněmi dveřmi.

„Tudy se jde, Jano,“ řekl Karlík tak trochu pyšně. „Musíme se dostat nahoru na půdu. Tady v koupelně je ve stropě sklápěcí žebřík. Musíme vylézt na vanu, jinak na něj nedosáhneme.“

„A co mé šaty?“ zaváhala Jana.

„Neušpiníš se. Pojď!“

Karlík chtěl být první, ale byl příliš malý. Beatrice vylezla na okraj vany a zatáhla za kroužek ve stropě. Padací dveře zaskřípaly a vedle vany se pomalu, téměř velebně spustily schůdky. Nahoře nebyla tma. Okénky ve střeše tam vnikalo nejasné světlo.

„Polez, Janičko,“ vyzvala ji Beatrice podivně zadrhnutým hlasem a všechny děti vylezly nahoru. Byly to na ně téměř akrobatické výkony.

Na půdě bylo teplo, ticho a všude plno prachu. Přes trámy ležela prkna. Porůznu stály krabice a kufry.

Beatrice už šla podél jednoho trámu. Jana se za ní dívala. Beatrice se neohlédla; neřekla ani slovo. Zašmátrala rukou za sebe. Karlík, který byl nejblíž, se jí chytil. Potom Beatrice došla k prknu vedoucímu přes trámy pod další krov. Přešla přes ně, zastavila se a vrátila se i s Karlíkem. „Neudělalas to dobře,“ řekl Karlík zklamaně. „Myslela jsi na něco špatného!“

Ve zlatém, mdlém světle byl její obličej nezvykle bílý. Janin pohled se střetl s jejím pohledem. „Beo…“

„Musíš myslet na něco jiného,“ řekla Beatrice rychle. „Ničeho se neboj. Pojď.“

S Karlíkem těsně za sebou se znovu pustila přes prkno. Karlík drmolil rytmickým, mechanickým, jednotvárným hlasem:

„Jeden dva, to jsem já;

jeden tři, to jsme my;

jeden čtyři, vyleť z díry…“

Beatrice zmizela.

„Jeden pět, trhal květ…“

Karlík zmizel.

S rameny nakrčenými na výraz protestu následoval Bobby. A zmizel.

Emilka slabě zasténala.

„Ale – Emilko!“ řekla Jana.

Její nejmladší sestřenice však řekla: „Já nechci s nimi dolů, Jano.“

„Vždyť nemusíš.“

„Ale ano, musím,“ namítla Emilka. „Víš co. Jestli půjdeš hned za mnou, tak se nebudu bát. Já si vždycky myslím, že něco přijde a zezadu mě chytne – ale jestli mi slíbíš, že půjdeš rovnou za mnou, tak se nebudu bát.“

„Slibuju,“ řekla Jana.

S tímto povzbuzením přešla Emilka přes můstek. Tentokráte se Jana dívala pozorně. Přesto nespatřila Emilku zmizet. Náhle tu prostě – nebyla. Jana vykročila, ale vtom se zezdola ozvalo volání. Jana se zarazila.

„Jano!“ Hlas tety Bessie. „Jano!“ Teď byl hlasitější a důraznější. „Jano, kde jsi? Pojď sem ke mně!“

Jana stála bez hnutí a dívala se za prkno. Bylo tam zcela prázdno, ani stopa po Emilce a ostatních dětech. Půda se náhle naplnila neviditelným nebezpečím. Ale přesto by šla dál, vždyť to slíbila, jen kdyby… „Jano!“

Jana zdráhavé sešla dolů a šla za voláním tety Bessie až do její ložnice. Teta se tvářila kysele, něco šila a netrpělivě pohybovala rty.

„Kde jsi proboha byla, Jano? Už tě volám celou věčnost.“

„Hrály jsme si,“ řekla Jana. „Chceš ode mě něco, teto Bessie?“

„To bych řekla, že chci,“ řekla teta Bessie. „Tady ti háčkuju ten límeček. Je na tvé šaty. Pojď sem a zkus si ho. Dítě, ty ale rosteš!“

A pak následovalo nekonečné špendlení a ošívání a Jana přitom neustále myslila na Emilku, osamocenou a vyděšenou někde na půdě. Začala tetu Bessii nenávidět. Ale pomyšlení na odpor nebo útěk jí vůbec nepřišlo na mysl. Dospělí jsou absolutní vládci. Z hlediska relativních hodnot bylo v této chvíli zkoušení límečku důležitější než všechno ostatní na světě. Alespoň pro dospělé, kteří řídí svět.

A mezitím Emilka, sama a vyděšená na můstku, který vede – jinam…

*

Strýčkové hráli poker. Teta Gertruda, operetní herečka, přijela nečekaně na několik dní a hovořila v obývacím pokoji s babičkou Keatonovou a tetou Bessií. Teta Gertruda byla malá a hezká, velmi půvabná, křehká jako porcelánová panenka a plná životního elánu, který Janu naplňoval obdivem. Teď však byla jako ochromená.

„Tady z toho domu mi naskakuje husí kůže,“ prohlásila a složeným vějířem klepla Janu do nosu. „Nazdar, opičko. Proč si nehraješ s ostatními dětmi?“

„Ale, jsem utahaná,“ řekla Jana a dělala si starost o Emilku. Už uplynula skoro hodina od chvíle, kdy… „V tvém věku jsem nikdy nebyla utahaná,“ řekla teta Gertruda. „Jen se na mě podívej. Tři představení denně a k tomu ten můj nemožný partner –, maminko, pověděla jsem ti už, že…“ A hlasy se ztišily.

Jana sledovala jednotvárné pohyby kostnatých prstů tety Bessie, jak provlékala háček hedvábím.

„Tady je to jako v márnici,“ znenadání prohlásila teta Gertruda. „Co je to s vámi se všemi? Kdo umřel?“

„To dělá počasí,“ řekla teta Bessie. „Po celý rok je tu příliš horko.“

„To bys měla vystupovat v zimě v Rochesteru, drahoušku Bessie, a byla bys jen ráda, že je teplo. Jenže v tom to nevězí. Mám stejný pocit, jako když se vytáhne opona a já stojím na jevišti.“

„Něco si namlouváš,“ řekla jí matka.

„Strašidla,“ řekla teta Gertruda a zmlkla. Babička Keatonová ostře pohlédla na Janu.

„Pojď sem, dítě,“ přikázala jí a udělala místo na pohodlném, velkém klíně, který už choval tolik dětí.

Jana se uvelebila v uklidňujícím teple a snažila se na nic nemyslet. Všechen smysl pro odpovědnost přesouvala na babičku Keatonovou. Nepomáhalo to však. V domě nebylo něco v pořádku, a proto se v něm rozlévaly prudké vlny, vycházející z ohniska, které bylo hned vedle nich. Nepravý strýček. Hlad a touha po nasycení. Blízkost krvavého masa, tak trýznivá pro něj, když leží skryt ve svém záhadném, nepostižitelném doupěti tam či onde – v onom záhadném místě, kde děti zmizely.

Je tam dole, prahne po potravě; je tady nahoře, vyprázdněný, chtivý, vír hladu, zcela nablízku.

Je to dvojník, strýček dvojník, převlečený, ale přesto tak hrůzně zřejmý…

Jana zavřela oči a ještě hlouběji zavrtala hlavu babičce Keatonové do podpaždí.

Teta Gertruda vykládala nezvykle napjatým hlasem, jako by cítila, že pod povrchem je něco v nepořádku, a jako by se trochu bála.

„Za několik dní zahajujeme v Santa Barbaře, maminko,“ řekla. „Já – ale co je to tady vlastně ve vzduchu? Jsem dneska nervózní jako pes! – a já bych chtěla, abyste tam všichni přijeli a chytili ještě první představení. Je to opereta. Povýšila jsem.“

„Rose-Mary jsem už jednou viděla,“ prohlásila babička Keatonová.

„Ale ne se mnou. Je to má oblíbená úloha. Stejně už jsem rezervovala pokoje v hotelu. Děti musí přijet také. Že bys chtěla vidět tetičku na jevišti, Jano?“

Jana kývla hlavou na babiččině rameni.

„Tetičko,“ řekla Jana náhle. „Viděla jsi všechny strýčky?“

„Jistěže.“

„Všechny? Strýčka Jakuba a strýčka Berta a strýčka Šimona a strýčka Ludvíka?“

„Celou tu bandu. Proč?“

„Jen tak.“

Tak ani teta Gertruda si nevšimla Nepravého strýčka. Moc pozorná tedy zrovna není, pomyslila si Jana. „Neviděla jsem však děcka. Jestli si nepospíší, nedostanou ani jediný z dárků, které jsem jim přinesla. Že neuhádneš, co mám pro tebe, Janičko?“

Jenže Jana už skoro nezaslechla ani tento vzrušující příslib. Náhle totiž napětí v ovzduší povolilo. Nepravý strýček, který ještě před chvílí působil jako vír hladu, se teď utápí v nadšení. Kdesi dostal Drsoul konečně své jídlo. Kdesi hltá druhá polovička podvojného strýce svou krvavou stravu…

*

Jana už neseděla na klíně babičky Keatonové. Celá místnost se změnila ve vířivou tmu s mihotavými plamínky.

Karlík o nich prohlásil, že jsou jako světýlka z vánočního stromku – a uprostřed tohoto víru bylo centrum hrůzy. Tady, v náhle zmizelém pokoji, se z Nepravého strýčka rozléval celý ten vzepjatý příboj sytosti, který sem proudil z jeho druhé poloviny, dlící v onom nepředstavitelném doupěti.

Právě v tomto okamžiku byla Jana nějak velmi blízko ostatních dětí, které teď jistě stály u tohoto vířícího ohniska tmy. Téměř hmatatelně cítila jejich přítomnost, téměř mohla natáhnout paži a dotknout se jejich rukou. Temnota se nyní zatetelila, jasná, drobná světýlka splynula dohromady a Janinu mysl zaplavil příval hrůzných vzpomínek. Byla mu příliš nablízku. A on, když jedl, byl úplně bezstarostný. Nestřežil své myšlenky. Tryskaly z něj, beztvaré jako u zvířete, a naplňovaly tmu. Byly to vzpomínky na krvavou stravu a na jiné doby a jiná místa, kde mu stejně krvavou stravu přinášely jiné ruce.

Bylo to neuvěřitelné. Jeho vzpomínky nepocházely z této země, z tohoto času nebo prostoru. Drsoul měl už za sebou mnoho dalekých cest. V nejrůznějších podobách. A v proudu beztvarých úryvků si teď vzpomněl, jak rval srstí obrostlé boky, cukající se pod jeho hladem; vzpomněl si na proud horké rudé sladkosti, tryskající touto srstí. Srstí, která se nepodobala ničemu, co Jana kdy viděla… Vzpomněl si na velký dvůr, vydlážděný něčím lesklým, a na cosi v třpytících se okovech uprostřed a na kruh přihlížejících očí, když vešel a blížil se k oběti.

A když si z hladkých boků vyrval, co mu patřilo, a sytil svůj hlad, slyšel kolem sebe řinčící kruté okovy…

Jana se pokoušela zavřít oči a nedívat se. Jenže se nedívala očima. A styděla se a bylo jí trochu nevolno, protože se v duchu účastnila této hostiny a spolu s Drsoulem okoušela tu horkou rudou sladkost a cítila, jak jí hlavou prochází stejný vír extáze, který současně vířil i v jeho hlavě.

„Aha – děti už přicházejí,“ ozvala se teta Gertruda z velké dálky.

Jana zaslechla její slova nejasně, pak zřetelněji a náhle měla opět pod sebou měkký klín babičky Keatonové a byla zpět ve známém pokoji. „Stádo slonů na schodech, že?“ poznamenala teta Gertruda.

Děti se vracely. Jana už je také slyšela. Ve skutečnosti hlučely mnohem méně než jindy. Mlčely až do poloviny schodiště, a teprve pak vypukl dusot a pokřikování, které Janině sluchu znělo falešně.

Děti vešly, Beatrice trochu pobledlá, Emilka růžová a napuchlá kolem očí, Karlík překypoval potlačeným vzrušením, ale Bobby, ten nejmenší, byl zachmuřený a otrávený. Jakmile děti spatřily tetu Gertrudu, vřava se zdvojnásobila. Beatrice si s Janou vyměnily rychlý, významný pohled.

Potom dárky a radostné výkřiky a návrat strýčků; vzrušená debata o výletu do Santa Barbary – nucené veselí, které neustále nějak zmíralo v tíživé ticho.

Nikdo z dospělých se sice ani jednou neklidně nerozhlédl, ale – ve vzduchu visela nejistá hrozba příštích pohrom. Jedině děti si byly vědomy úplné prázdnoty Nepravého strýčka, toho odrazu líné, apatické, téměř nemyslící síly. Ani teta Gertruda to necítila. Navenek byl tak přesvědčivě lidský, jako by nebyl nikdy zaostřil svůj hlad sem pod tuto střechu, jako by nikdy nenechal vířit své myšlenky v myslích dětí, jako by si nevzpomínal na své hostiny z jiných dob a míst, plné proudící krve.

Teď byl zcela nasycen. Děti cítily, jak se jeho otupělost rozlévá v pomalých, mátožných vlnách, takže všichni dospělí zívali a divili se proč. Jenže i teď byl prázdný. Nebyl skutečný. A onen pocit „nikdo tu není“ byl pro ty mladé, bystré, vnímavé mysli, které ho viděly takového, jakým opravdu je, stále nezměněně živý.

3. kapitola – nasycený žrout

Později, před spaním, byl ochoten o celé záležitosti mluvit pouze Karlík. Janě připadalo, jako by Beatrice od odpoledne trochu vyspěla. Bobby si četl Knihu džunglí nebo to předstíral a zbožně se obdivoval obrázkům znázorňujícím tygra Šér Chána. Emilka otočila obličej ke zdi a tvářila se, že spí.

„Zavolala mě teta Bessie,“ vysvětlovala jí Jana, cítíc slabou výčitku. „Snažila jsem se co nejdřív utéct. Chtěla mi vyzkoušet ten límeček…“

„Ach tak.“ Omluva byla přijata. Ale Beatrice stále odmítala mluvit. Jana přešla k Emilčině posteli a položila děvčátku paži kolem ramen.

„Zlobíš se na mě, Emilko?“

„Ne.“

„Ale zlobíš. Opravdu jsem nemohla nic dělat, zlatíčko.“

„Šlo to jako na drátku,“ řekla Emilka. „Bylo mi to jedno.“

„Třpytilo se to a zářilo,“ řekl Karlík ospale. „Jako vánoční stromek.“

Beatrice se k němu prudce otočila. „Mlč!“ vykřikla. „Mlč, Karle! Mlč, mlč, mlč!“ Teta Bessie strčila hlavu do pokoje.

„Co se děje, děti?“ zeptala se.

„Nic, tetičko,“ řekla Beatrice. „My si jen hrajeme.“ Nakrmeno, dočasně nasyceno to líně leželo ve svém záhadném doupěti. Dům byl tichý, jeho obyvatelé spali. Dokonce Nepravý strýček spal – Drsoul byl přece výborný herec.

Nepravý strýček nebyl přízrakem, nebyl pouhým Drsoulovým odrazem. Tak jako měňavka vytvoří lalokovitou panožku a natahuje ji k potravě, tak si i Drsoul vytvořil Nepravého strýčka. Jenže tady paralela končí. Nepravý strýček totiž nebyl nějaký elastický výhonek, který se dá libovolně stáhnout. Spíš to byl stálý úd, asi jako lidská paže. Zpráva jde z mozku nervovým systémem a paže se natáhne, prsty se sevřou – a ruka uchopí potravu.

A Nepravý strýček, to Drsoulovo prodloužení do světa lidí, měl také větší volnost. Nebyl pořád vázán přísnými přírodními zákony hmoty. Paže může být třeba černá. A Nepravý strýček vypadal jako člověk a také se tak choval a pouze čisté a nevinné oči se jím nedaly oklamat.

Drsoul ovšem musel dodržovat určitá pravidla. Přírodní zákony světa ho do jisté míry omezovaly. Vývoj se odehrává v cyklech. Celý život bource morušového je rozdělen do určitých cyklů, a než se může zakuklit a přeměnit, musí jíst – jíst – jíst. A teprve až nastane čas přeměny, může uniknout svému okamžitému vtělení. Ani Drsoul teď nemohl změnit svůj stav, protože ještě nenastal konec probíhajícího cyklu. Teprve potom dojde k další přeměně, tak jako už v nepředstavitelné věčnosti své minulosti prodělal na milión nejpozoruhodnějších mutací.

Jenže teď byl vázán pravidly svého nynějšího cyklu. Výhonek se nedal stáhnout. A Nepravý strýček byl Drsoulovou součástí a Drsoul byl součástí Nepravého strýčka. Kladivákovo tělo a Kladivákova hlava.

Tmavým domem tepaly nepřestávající, mátožné vlny sytosti – pomalu, nepozorovaně se zrychlující k onomu zjitřenému tepu chtivosti, který se vždycky rodil ve chvíli, kdy se ukončil proces nasycení a zažívání.

Teta Bessie se převalila a začala chrápat. V jiném pokoji se Nepravý strýček otočil na záda, aniž se probudil, a také chrápal.

Talent ochranného mimikry byl dobře vyvinut…

*

Opět bylo po obědě, i když teprve půl hodiny, a spodní chvění v domě se nepatrně zrychlilo a zhoustlo.

„Když máme jet do Santa Barbary,“ prohlásila babička Keatonová, „tak dnes zavezu děti do města k zubaři. Potřebují prohlédnout zuby a doktor Hover si vždycky dost těžko najde čas na ošetření jednoho dítěte, natož pak čtyř najednou. Jano, tvá matka mi psala, žes byla u zubaře před měsícem, tak nemusíš s sebou.“

Po těchto slovech se dětí zmocnil tichý neklid. Jenže všecky o tom mlčely. Když však babička Keatonová svolávala děti před hlavní vchod, Beatrice se zdržela, aby vyšla poslední. Jana stála u dveří a přihlížela. Beatrice hmátla rukou za sebe, aniž se ohlédla, tápala tam, našla Janinu ruku a pevně ji stiskla. To bylo vše.

Jenže odpovědnost už byla přenesena. Slov nebylo třeba. Beatrice dala jasně najevo, že to teď leží na Janě. Je to její odpovědnost.

Jana se neodvážila dlouho otálet. Příliš živě cítila narůstající příliv deprese, postihující dospělé. Drsoul zase dostával hlad.

Jana se dívala za svými bratranci a sestřenicemi, dokud nezmizeli za pepřovníky a vzdalující se hrčení kočáru neudělalo tečku za veškerou nadějí v jejich návrat. Potom odešla k řezníkovi a koupila dvě libry masa. Vypila limonádu. Pak se vrátila do domu.

Cítila, jak se tep zrychluje.

V kuchyni vzala plechovou misku, položila na ni maso a vklouzla nahoru do koupelny. Dostat se na půdu s tímhle nákladem a bez pomoci nebylo zrovna snadné, ale dokázala to. Stála pod střechou a vyčkávala v teplém tichu s nejasnou nadějí v srdci, že snad přece jen uslyší volání tety Bessie, které by ji této povinnosti zbavilo. Žádný hlas se však neozval.

Prostý mechanismus toho, co měla udělat, byl sdostatek prozaický, aby udržoval strach v jistém odstupu. Kromě toho jí bylo sotva devět. A na půdě nebyla tma. Procházela pod krovem, udržujíc rovnováhu, až došla k můstku z prkna. Pod nohama cítila jeho pružné chvění.

„Jeden, dva, to jsem já;

jeden tři, to jsme my;

jeden čtyři, vyleť z díry;

jeden pět, trhal květ;

jeden šest, ten měl…“

Dvakrát se minula. Po třetí se jí to podařilo. Mysl musí být prostě upnuta k něčemu úplně jinému… Přešla můstek, otočila se a…

Na tom místě bylo šero, skoro tma. Byl tam cítit chlad, prázdnota, podzemí. Věděla, že je hluboko dole, snad pod domem, snad velmi daleko od něj, a ani se nedivila. Bylo to pro ni stejně přijatelné jako všechny ostatní náhody. Vůbec ji to nepřekvapovalo.

Kupodivu jí připadalo, že zná cestu. Vcházela do malého přístěnku, ale vzdor tomu současně chvíli putovala prázdnými nízkými nekonečnými prostorami, velmi zšeřelými a páchnoucími chladem a vlhkem. Bylo to už napohled odporné místo a také plné nebezpečí pro někoho, kdo jím prochází s malou miskou masa.

Přinesené maso vyhovovalo.

Když se Jana později rozpomínala, vůbec si nepamatovala, jak to vypadalo. Nevěděla už, jakým způsobem mu nabídla potravu, ani jakým způsobem byla přijata, ani kde to v onom nepochopitelně situovaném malém místě leželo a snilo o jiných světech a dobách.

Uvědomovala si pouze, že zatímco to hltalo potravu, opět se kolem ní rozvířila tma s mihotavými plamínky. Vzpomínky přelétaly z jeho mysli do její, jako by byly obě mysli z jedné tkáně. Tentokráte byly její vidiny jasnější. Viděla jakéhosi velkého okřídlence, uvězněného v třpytivé kleci; a spolu s Drsoulem se rozpomínala a spolu s ním vzlétla. Cítila, jak nad ní mávají křídla a jak se Drsoul s drásavým hladem zahryzává do těla a chtivě vychutnává prýštící horkou, sladce nakyslou tekutinu.

Byla to zmatená vzpomínka. Obrazy jiných Drsoulových obětí, svíjejících se v jeho sevření, se v ní prolínaly s obrazy opeřených perutí měnících se v mohutné pařáty dravce, pružného jako had. Jak jedl, všechny jeho oběti se mu v mysli slévaly v jedinou.

Ke konci prolétl Janě hlavou záblesk jiné vzpomínky. Viděla před sebou rozlehlou zahradu plnou sklánějících se květin vyšších než byla ona, zahalené postavy mlčky se pohybující mezi nimi, a oběť se záplavou plavých vlasů, bezmocně visící na jedné mohutné rostlině a spoutanou okovy zářícími jako květy. A Janě připadalo, že i ona jde zahalená mezi oněmi mlčenlivými postavami, že on ono – Drsoul – kráčí v jiném přestrojení vedle ní k oběti.

Byla to první lidská oběť, kterou si pamatoval. Jana by se byla o tom ráda dozvěděla víc. Necítila pochopitelně žádné morální zábrany. Jídlo je jídlo. Jenže vzpomínka se lehounce přehoupla k jinému výjevu a Jana už nikdy nespatřila konec. Vlastně ho ani vidět nemusela. Všechny tyto vzpomínky končily stejně. Snad bylo pro ni dobře, že ve vzpomínkách na všechny své krvavé hostiny neprodléval Drsoul příliš dlouho právě u tohoto úseku.

„Jeden devět, ten byl medvěd;

jeden deset, zůstal viset;

a to…“

Jana balancovala opatrně zpět přes klády, v ruce prázdnou misku. Půda byla cítit prachem. Pomáhalo jí to vypudit z mysli vtíravý pach červeně…

Děti se vrátily a Beatrice se jí pouze zeptala: „Ano??“ a Jana přikývla. Tabu bylo stále v platnosti. Nechtělo se jim probírat celou záležitost podrobněji, leda v případě krajní nutnosti. A to ospalé, mátožné dusno v domě a psychická prázdnota Nepravého strýčka dokazovaly jasně, že nebezpečí bylo opět odvráceno – na nějakou dobu.

„Babičko, čti mi o Mauglím,“ poprosil Bobby. Babička Keatonová si pohodlně sedla, vyčistila si brýle, nasadila si je a vzala do ruky Kiplinga. Netrvalo dlouho a všechny děti seděly kolem ní v hlubokém soustředění. Babička předčítala o Šér Chánově zkáze – o dobytku vehnaném do hluboké rokle, aby přilákal tygra – a o zběsilém, zemi rozechvívajícím úprku, který rozdupal vraha na krvavou kaši.

„No,“ řekla babička Keatonová a zavřela knihu, „a tak skončil Šér Chán. Teď je mrtev.“

„Ne, není,“ řekl Bobby ospale a vstal.

„Ovšemže je. Mrtvý, jak zákon káže. Dobytek ho zabil.“

„Jenom na konci, babičko. Jestli začneš číst od začátku, zase tam Šér Chána najdeš!“

Bobby byl pochopitelně příliš malý, než aby věděl, co je to smrt. Při hře na kovboje a Indiány to ovšem občas někoho zabilo, což nebyl ani politováníhodný, ani nenapravitelný konec. Smrt je abstraktní pojem, který lze pochopit pouze na základě osobní zkušenosti.

Strýček Ludvík pokuřoval z dýmky a vraštil hnědou kůži kolem očí při pohledu na strýčka Berta, který se kousal do rtů a mezi jednotlivými tahy dlouze váhal. Ale nakonec strýček Ludvík stejně vyhrál. Strýček Jakub mrkl na tetu Gertrudu a prohlásil, že by šel na chvíli na procházku, nechtěla by jít s ním? A ona chtěla.

Když odešli, teta Bessie vzhlédla a nakrčila nos.

„Ať na tebe dýchnou, až se vrátí, maminko,“ řekla. „Proč jim to trpíš?“

Ale babička Keatonová se pousmála a pohladila Bobbyho po vlasech. Usnul jí na klíně, ruce sevřené v pěstičky, tváře mírně zčervenalé.

Strýček Šimon se mohutně tyčil u okna.

Díval se skrz záclony a vůbec nic neříkal.

„Děti, šup do postele,“ řekla teta Bessie, „zítra ráno přece jedeme do Santa Barbary!“

A bylo to.

4. kapitola – konec hry

Ráno měl Bobby teplotu a babička Keatonová mu nedovolila jet do Santa Barbary, vždyť by mohl vážně onemocnět. Bobbyho to velmi zkormoutilo, ale rozřešil se tak problém, o kterém děti již mnoho hodin uvažovaly. Také telefonoval Janin otec a sdělil, že si dnes přijede pro dceru a že Jana má bratříčka. Janě, která neměla žádné iluze o čápu, se ulevilo, a doufala, že maminka teď už nebude nemocná.

Před snídaní se konala v Bobbyho ložnici tajná porada. „Ty víš, co dělat, Bobby,“ řekla Beatrice. „Slibuješ, že to uděláš?“

„Slibuju. Brr.“

„Jano, ty se o to můžeš postarat dneska, ještě než přijede tvůj tatínek. A raději kup hodně masa a něco z toho nech pro Bobbyho.“

„Bez peněz přece nemůžu maso koupit,“ namítl Bobby. Beatrice trochu zdráhavé spočítala, co zbývalo z Janiných peněz, a odevzdala je. Bobby zastrčil drobné pod polštář a zatahal za červený flanelový šátek, který měl ovázán kolem krku.

„Škrábe to,“ prohlásil. „A stejně nejsem nemocný.“

„To máš z toho hrášku, cos včera snědl,“ řekla Emilka potměšile. „Ty sis myslil, že tě nikdo nevidí, co?“

Zdola přišel Karlík. Přiběhl bez dechu.

„Hej, víte co se stalo?“ zeptal se. „On se poranil na noze. A teď nemůže jet do Santa Barbary. O co, že to udělal schválně?“

„Těbůh!“ řekla Jana. „Jak se mu to stalo?“

„Řekl, že si ji podvrkl na schodech. Ale o co, že to je lež? Prostě nechce jet.“

„Snad ani nemůže jet – tak daleko,“ řekla Beatrice v náhlém záblesku intuice a už o tom víc nemluvili. Ale všem třem, Beatrici, Emilce i Karlíkovi se ulevilo, že Nepravý strýček přece jen s nimi do Santa Barbary nepojede.

K odvezení cestujících a jejich zavazadel bylo třeba dvou taxíků. Babička Keatonová, Nepravý strýček a Jana stáli před hlavním vchodem a mávali. Auta odfrčela a Jana si ihned vzala nějaké peníze od Bobbyho, odešla k řezníkovi a vrátila se s pořádným nákladem.

Nepravý strýček, opírající se o hůl, se odbelhal na zasklenou verandu a tam si lehl. Babička Keatonová namíchala Bobbymu odporný, ale zdravý nápoj, a Jana se rozhodla, že to, co musí udělat, udělá až odpoledne. Bobby si četl Knihu džunglí, klopýtal přes nesnadná slova, a na nějaký čas panovalo příměří.

Na tenhle den Jana tak brzy nezapomene. Jednotlivé pachy se od sebe jasně odrážely: vůně pekoucího se chleba z kuchyně, lepkavě nasládlé vůně květin ze zahrady, lehce prašné tmavohnědé aróma vydechované koberci a nábytkem, jež byly prohřáté sluncem. Babička Keatonová odešla nahoru do ložnice natřít si ruce a obličej krémem a Jana otálela na prahu a rozhlížela se.

Pokoj měl určité kouzlo, snad právě pro svou útulnost a prostotu. Záclony byly tak naškrobeny, až se ostře bíle krabatily, a na prádelníku byla spousta kouzelných předmětů – jehelníček vypadající jako panenka, drobná červená porcelánová botička s ještě drobnější šedou porcelánovou myškou nahoře, brož s kamejí s portrétem babičky Keatonové z mládí.

A pomalu, naléhavě sílilo chvění, bylo cítit i tady, v této ložnici, kde je Jana považovala za zcela nepřístojného vetřelce.

Krátce po obědě někdo zazvonil. Byl to Janin otec. Přijel, aby ji odvezl zpět do San Franciska. Chtěl ještě stihnout vlak, a tak byl čas jen na uspěchaný rozhovor, než oba rychle nasedli do čekajícího taxíku. Ale Jana stačila vyběhnout nahoru a rozloučit se s Bobbym – a říct mu, kam schovala maso.

„Dobře, Janičko,“ řekl jí Bobby. „Ahoj!“

Jana si uvědomovala, že tu povinnost neměla nechat na Bobbym. Po celou cestu k nádraží ji pronásledoval hlodavý pocit odpovědnosti. Neznámý hlas, tvrdící, že vlak má značné zpoždění, a otcova slova, zmiňující se o tom, že ve městě je cirkus, vnímala jenom nejasně…

*

Byl to dobrý cirkus. Skoro zapomněla na Bobbyho a na napětí, které bude nebezpečně vzrůstat, dokud ho Bobby, jak slíbil, neodstraní. Když vycházeli v zástupu ven, bylo již modravé šero. Vtom Jana zahlédla ve skulině mezi lidmi malou, známou postavičku a žaludek se jí sevřel. Pochopila.

Pan Larkin si Bobbyho všiml skoro současně. Přísně na něj zavolal a vzápětí hleděly děti na sebe; Bobbyho buclatá tvářička se zakabonila.

„Ví babička, že jsi tady, Bobby?“ zeptal se pan Larkin. „No, asi ne,“ řekl Bobby.

„Zasloužil byste pár pohlavků, mladý muži. Tak pojďte, vy dva. Musím jí hned zatelefonovat. Bude k smrti vyděšená.“

Zatímco telefonoval z dragstóru, Jana se zahleděla na bratrance. Vědomí zklamané odpovědnosti, toto břemeno dospělosti, jí zasazovalo první bolestné rány.

„Bobby,“ řekla. „Udělals to?“

„Ty mi dej pokoj!“ odsekl jí Bobby a vztekle se zamračil. Rozhostilo se ticho.

Pan Larkin se vrátil. „Nikdo to nebere. Zatelefonoval jsem pro taxík. Máme právě čas odvézt Bobbyho, než nám přijede vlak.“

V taxíku nikdo téměř nepromluvil. Jana vůbec nemyslila na to, co se asi děje v domě. Lidská mysl si automaticky vytváří ochranný val. A teď už stejně bylo pozdě… Taxík dojel. Dům zářil do soumraku oranžovými čtverci oken. Na verandě stáli lidé a na strážníkově odznaku se třpytivě odráželo světlo.

„Děti, vy zůstaňte tady!“ řekl pan Larkin celý nesvůj. „Počkejte v autě!“

Taxikář pokrčil rameny a vytáhl z kapsy složené noviny. Pan Larkin spěchal ke vchodu. Na zadním sedadle oslovila Jana velmi tiše Bobbyho:

„Tys to neudělal,“ zašeptala. Ani to nebylo obvinění. „Mně je to jedno,“ odpověděl jí Bobby šeptem. „Už jsem měl té hry po krk. Chtěl jsem si hrát na něco jiného.“ Zahihňal se. „Stejně jsem vyhrál.“

„Jak to? Co se stalo?“

„Přijela policie, tak jak jsem to čekal. On na to nikdy nepomyslil. Proto jsem vyhrál.“

„Ale jak to?“

„No, bylo to tak trochu jako v Knize džungli. Lov na tygry, vzpomínáš si? Přivázali ke kůlu mládě, a když přijde tygr – prásk! Jenže všechna děcka odjela do Santa Barbary a tys odjela také. Tak jsem použil babičku. Určitě proti tomu nic neměla. Vždyť si s námi často hraje. A stejně už tam nebyl nikdo jiný.“

„Jenže, Bobby, mládě neznamená lidské mládě. V Knize džungli se tím myslí kůzle. A stejně…“

„Jo tak!“ zašeptal Bobby. „Jo tak – no, ale stejně jsem si říkal, že to s babičkou půjde. Je moc tlustá, takže nemůže utíkat.“ Povznešeně se zazubil. „On je pitomec,“ řekl. „Měl by přece vědět, že když se mládě uváže jako vnadidlo pro tygra, vždycky přijdou lovci. On neví vůbec nic! Když jsem mu řekl, že jsem zamkl babičku v jejím pokoji a že v domě nikdo není, tak jsem si myslil, že to uhodne.“ Bobby nasadil prohnaný výraz. „Šel jsem na to chytře. Řekl jsem mu to oknem. Říkal jsem si, že by mohl mládě vidět ve mně. Ale on to neudělal. Šel rovnou nahoru – a rychle. Dokonce zapomněl kulhat. Určitě už byl řádně hladový.“ Bobby pohlédl ke vchodu, kde se to hemžilo lidmi. „Nejspíš už ho policie chytla,“ řekl lhostejně. „Šlo to jako na drátku. Vyhrál jsem.“

Janiny myšlenky nesledovaly cestu jeho fantazie.

„Je mrtvá?“ zeptala se velmi zdráhavé.

Bobby na ni pohlédl. Pro něho to slovo mělo odlišný význam. Nemělo žádný význam, leda jenom jako část hry. A pokud věděl, tak tygr uvázanému mláděti nikdy neublížil.

Pan Larkin se vracel k taxíku, kráčel velmi pomalu a trochu shrbeně.

Jana mu neviděla do obličeje…

*

Pochopitelně se to všechno co nejvíce ututlalo. Před dětmi, které znaly mnohem víc než ti, kdo je chránili, bylo zbytečné utajováno, co už stejně věděly. A se stejně zbytečnou snahou se i ony snažily chránit dospělé. Teď už jim to bylo celkem lhostejné, až na Beatrici a Janu. Hra skončila. Babička musela odjet na dalekou, dalekou cestu a nikdy se už nevrátí.

Co tohle znamená, chápaly už velmi dobře.

I Nepravý strýček musel odjet, jak jim bylo řečeno, do velké nemocnice, kde bude o něj po celý zbytek života postaráno.

Tohle zas je všechny trochu mátlo, protože se to poněkud vymykalo hranicím jejich vlastního poznání. Smrt chápaly děti velmi nedokonale, jenže tahleta druhá věc byla úplně záhadná. Když za nějakou dobu jejich zájem ochabl, už na to celkem nemyslily, jenom Bobby sledoval nějaký čas předčítání Knihy džunglí neobvykle pozorně a byl zvědav, jestli alespoň jednou tygra odvedou, místo aby ho zabili na místě. Nikdy to pochopitelně neudělali. Ve skutečném životě se tygři zřejmě chovají jinak…

Ještě dlouho po té události si Janina zvrácená fantazie v hrůzných snech oživovala a rozvíjela nejrůznější obrazy, na které se odmítala upamatovávat, dokud byla vzhůru. Viděla babiččinu ložnici, jak ji viděla naposledy, naškrobené krabatící se záclony, sluneční svit, červenou porcelánovou botičku, panenku-jehelníček. Babičku, vtírající si krém do vrásčitých rukou, jak se stále nervózněji rozhlíží, zatímco každou chvíli tepou domem dlouhé, chtivé záchvěvy hladu, vycházející od onoho tvora z jeho hrůzného osamělého doupěte kdesi hluboko.

Byl jistě strašně hladový. Nepravý strýček, předstírající v přízemí, že má vyvrknutý kotník, se určitě na pohovce převaloval a obracel, ten dutý muž, prázdný a lhostejný ke všemu kromě k oné základní životní potřebě, oné krvavé potravě, bez níž nemohl žít. Ten prázdný nepravý člověk na zasklené verandě a ten hladový tvor ve svém doupěti dole, oba pulsující stejným hladem, dychtící po stejné potravě… Od Bobbyho bylo velmi moudré, že mu tu návnadu, svou zprávu, sdělil oknem.

Nahoře v zamčeném pokoji babička určitě brzy zjistila, že nemůže ven. Její tlusté, skvrnité prsty, kluzké od krému, určitě marně cloumaly klikou.

Janě se mnohokrát zdálo o zvuku těch kroků. Kročeje, které nikdy nezaslechla, byly pro ni hlasitější a skutečnější, než kterékoli, jež kdy zachytil její sluch. Jasně si uvědomovala, jak se blížily hlučně po schodišti, buch, buch, buch, dva schody najednou, takže babička polekaně vzhlédla, protože věděla, že to nemůže být strýc s vymknutým kotníkem. Zloději, usoudila nejspíš zděšeně, prudce vyskočila a srdce se jí rozbušilo.

Nemohlo to trvat dlouho.

Než se nadechla podruhé, kroky již určitě prošly chodbou. A pak se dům otřásal a zachvíval jediným vítězným řevem téměř ukojeného hladu, jehož rytmu odpovídaly dlouhé rychlé kroky, hlučně se ženoucí s hrůznou záměrností chodbou. A pak zaskřípal klíč v zámku. A pak…

Pak se Jana obvykle probudila…

*

Malý chlapec nenese odpovědnost. Jana se o tom mnohokrát přesvědčovala, tehdy i později. Příliš často se od té doby s Bobbym nesetkala, a pokud se setkali, on už mnohé zapomněl; nové zkušenosti vytlačily staré. K vánocům dostal štěně a pak začal chodit do školy. Když uslyšel, že Nepravý strýček zemřel v ústavu, dalo mu práci vzpomenout si, koho tím míní, protože pro menší děti nebyl Nepravý strýček nikdy členem rodiny, nýbrž jenom součástí hry, kterou hrály a vyhrály.

Bezejmenná tíseň, která kdysi ovládla rodinu, postupně mizela, až úplně ustala. Nejsilnější, skoro nesnesitelná byla ve dnech těsně po babiččině smrti, ale každý to připisoval otřesu z té hrůzné události. To, že za nějakou dobu ustala, jen potvrdilo jejich domněnku.

Bobbyho chladná, omezená logika byla čirou náhodou správná. Drsoul by nehrál poctivě, kdyby do hry uvedl ještě dalšího Nepravého strýčka, a Bobby mu důvěřoval, že dodrží pravidla. Dodržel je, protože byly zákonem, který nemohl porušit.

Drsoul a Nepravý strýček byli spojeni v celek, a ten tvořil nedílnou část jejich cyklu. Teprve tehdy, až by cyklus úspěšně skončil, by bylo možno Nepravého strýčka stáhnout zpět nebo pouto přervat. Do toho okamžiku byl Drsoul bezmocný.

V ústavu pomalu umíral Nepravý strýček hlady. Toho, co mu předkládali, se ani nedotkl. Věděl, co chce, ale nechtěli mu to dát. Hlava a tělo zahynuly společně a v domě, který býval domem babičky Keatonové, opět zavládl klid.

Nikdo neví, zda si Bobby na tu událost vůbec někdy vzpomněl. Jednal s dokonalou logikou, omezenou pouze vlastní zkušeností. Dopustí-li se člověk nějaké špatnosti, přijde strážník a sebere ho. A Bobby už měl té hry dost. Jenom jeho bojovnost mu zabránila prostě toho nechat a odejít si hrát jinam.

Chtěl vyhrát – a vyhrál.

To, co udělal Bobby, by nebyl udělal žádný dospělý – jenže dítě je něco úplně jiného. Podle norem dospělých není dítě zcela duševně zralé. Jenže podle cest, kterými se Bobbyho mysl ubírala, a podle toho, co udělal a co zamýšlel – byl Bobby také démon.

ray bradbury

zástup

Spallner přitiskl ruce na obličej. Pak pocit, jako by se pohyboval prostorem, nádherně mučivý výkřik, vůz naráží na zeď, proráží ji, převrací se a padá jako hračka, náraz ho vymrští ven.

Potom – ticho.

Zástup se sbíhal. Z místa, kde ležel, je matně slyšel přibíhat. Podle dupotu četných nohou po letní trávě a dlážděném chodníku a asfaltové vozovce a podle toho, jak se prodírali rozházenými cihlami k místu, kde jeho auto trčelo napůl do nočního nebe, s koly stále se ještě otáčejícími jako naprázdno se točící odstředivka, rozpoznával jejich stáří a velikost jejich postav.

Nevěděl, odkud zástup přichází. Snažil se zůstat při vědomí a vtom se nad ním sevřely obličeje zástupu a visely nad ním jako velké třpytné listy k zemi nachýlených stromů. Vytvářely nad ním kruh, pohybovaly se, tlačily se a měnily, dívaly a dívaly se dolů, odměřovaly mu z obličeje čas života nebo smrti, přeměňovaly mu obličej, kam měsíc vrhal stín od nosu na tvář, v měsíční ciferník, aby zjistily, kolik dechu mu ještě zbývá nebo zda už nikdy dýchat nebude.

Jak rychle se takový zástup seběhne, pomyslil si, jako oční duhovka, která se z ničeho nic zúží.

Siréna. Hlas strážníka. Pohyb. Ze rtů mu kape krev, odnášejí ho do sanitky. Někdo řekl: „Je mrtev?“ A někdo jiný řekl: „Ne, není mrtev.“ A kdosi třetí řekl: „Nezemře, určitě nezemře.“ A v noci nad sebou uviděl obličeje zástupu a z jejich výrazů pochopil, že nezemře. A to bylo divné. Zahlédl obličej jednoho muže, úzký, s planoucíma očima, bledý; muž polkl a kousl se do rtů, velmi zklamán. Byla tu také jakási malá žena s rudými vlasy a přespříliš nalíčenými tvářemi a rty. A malý chlapec s pihovatým obličejem. Další obličeje. Starý muž se svraštělým horním rtem, stará žena s mateřským znaménkem na bradě.

Všichni přiběhli – odkud? Z domů, aut, uliček, z blízkého a nehodami otřeseného světa. Přibíhali z uliček a z hotelů a tramvají a zdánlivě odnikud.

Zástup se na něj díval a on se zase díval na ně a vůbec se mu nezamlouvali. Vyzařovalo z nich jakési mocné zlo. Nedovedl to přesně vystihnout. Byli mnohem horší než ta věc zaviněná strojem, která se mu právě stala.

Dveře sanitky přibouchly. Okny viděl zástup, jak se dívá a dívá dovnitř. Ten zástup, který se vždycky tak rychle sbíhá, tak záhadně rychle, aby člověka obklopil, aby pohlížel dolů, aby zkoumal, aby čuměl, aby se vyptával, aby ukazoval, aby překážel, aby svou bezostyšnou zvědavostí rušil soukromí lidské agónie.

Sanitka vyjela. Spallner sklesl zpět a jejich obličeje mu stále ještě zíraly do tváře, i když měl oči zavřené.

*

Kola auta se mu mnoho dní točila v mysli. Jedno kolo, čtyři kola, otáčející se, otáčející se a drnčící kolem dokola. Věděl, že to není v pořádku. Něco není v pořádku s koly a s celou nehodou a s běžícíma nohama a se zvědavostí. Obličeje zástupu se prohnaly a rozvířily se v divoké otáčky kol.

Probudil se.

Sluneční světlo, nemocniční pokoj, ruka měřící tep.

„Jak se cítíte?“ zeptal se lékař.

Kola zvolna mizela. Spallner se rozhlédl.

„Dobře – myslím.“

Pokoušel se najít slova. O nehodě. „Pane doktore?“

„Prosím?“

„Ten zástup – bylo to včera večer?“

„Před dvěma dny. Jste tu od čtvrtka. Ale všechno je v pořádku. Váš stav se lepší. Nepokoušejte se vstávat.“

„Ten zástup. A také ta kola. Můžou nehody člověka, no – tak trochu poplést?“

„Někdy ano, dočasně.“

Ležel a upřeně hleděl na lékaře. „A můžou porušit smysl pro odhad času?“

„Úlek to někdy může způsobit.“

„Že minuta připadá jako hodina, anebo třeba hodina připadá jako minuta?“

„Ano.“

„Tak já vám to povím.“ Cítil lůžko pod sebou, sluneční paprsky na obličeji. „Budete si myslit, že jsem se zbláznil. Jel jsem příliš rychle, to teď vím. Taky mě to mrzí. Vyletěl jsem ze zatáčky a narazil do té zdi. Byl jsem zraněn a omráčen, vím, ale přesto si leccos pamatuji. Nejvíc – ten zástup.“ Chvíli čekal a pak se rozhodl pokračovat, protože náhle pochopil, že právě tohle ho trápí. „Ten zástup se tam seběhl příliš rychle. Třicet vteřin po nehodě stáli všichni nade mnou a zírali na mě… Nemohou přece tak rychle běžet, tak pozdě v noci…“

„To vám jen tak připadá, že to bylo třicet vteřin,“ řekl lékař. „Nejspíš to byly tři nebo čtyři minuty. Vaše smysly…“

„Ano, já vím – mé smysly, nehoda. Jenže já byl při vědomí! Pamatuji si jednu věc, a ta to všechno potvrzuje a mě přesvědčuje, že to je podivné, panebože, tak zatraceně podivné! Ta kola mého auta, vzhůru nohama. Ta kola se stále ještě točila, když se tam ten zástup seběhl.“

Lékař se usmál. Muž na lůžku pokračoval. „Určitě! Kola se točila a točila se rychle – přední kola. Kola se moc dlouho netočí, zpomaluje je tření. A tahle se opravdu točila!“

„To se mýlíte,“ pravil lékař.

„Nemýlím. Ulice byla prázdná. V dohledu ani živáček. A potom nehoda a kola se dosud otáčejí a v mžiku byly nade mnou všechny ty tváře. A podle toho, jak na mě hleděly dolů, jsem poznal, že neumřu…“

„Jasný šok,“ prohlásil lékař a vyšel ven do slunečního světla.

*

Za čtrnáct dní ho propustili z nemocnice. Domů jel taxíkem. Po ty dva týdny, co strávil na lůžku, ho navštěvovali přátelé a všem vyprávěl svůj příběh, nehodu, točící se kola, zástup. Všichni se mu vysmáli, že si s tím dělá starosti, a odbyli to mávnutím ruky.

Naklonil se kupředu a zaklepal na skleněnou přepážku. „Copak se stalo?“

Taxikář se ohlédl: „Je mi líto, šéfe. V tomhle městě jezdit autem je hotový peklo. Před náma se něco stalo. Mám to vzít objížďkou?“

„Ano. Ale ne! Počkejte. Jeďte dál. Mrknem se na to!“ Taxík se s troubením prodíral dopředu. „Setsakramentská věc!“ prohodil taxikář. „Hej, vy tam! Jděte mi s cesty!“ Klidněji: „Podivný – taková spousta zatracenejch lidí. Čumilové jedni!“

Spallner sklopil oči a nespouštěl je s třesoucích se prstů. „Také jste si toho všiml, že?“

„Bodejť,“ řekl taxikář. „Pokaždý. Vždycky je tam plno lidu. Jako by to zabilo jejich vlastní mámu.“

„Seběhnou se strašně rychle,“ řekl muž na zadním sedadle taxíku.

„Stejně jako když někde hoří nebo něco vybouchne. Nejdřív nikdo. Bum! Pak spousta lidu. Mně to neleze na mozek.“

„Viděl jste někdy nějakou nehodu – v noci?“

Taxikář přikývl. „To víte, že jo. Je to úplně stejný. Pokaždý se tam seběhne zástup.“

A už spatřili rozbité auto. V jízdní dráze někdo ležel. Spallner poznal, že tam někdo leží, i když ho nebylo vidět. Vždyť tam byl zástup. Zástup zády k němu, jak seděl vzadu v taxíku. Zády k němu. Spallner spustil okno a málem začal křičet. Neměl však odvahu. Kdyby vykřikl, mohli by se otočit.

A on se bál vidět jejich obličeje.

*

„Mně to připadá, jako by mě nehody přitahovaly,“ prohlásil v kanceláři. Sklánělo se k večeru. Jeho přítel seděl na druhé straně psacího stolu a poslouchal ho. „Dnes ráno mě pustili z nemocnice a první, co jsem cestou domů spatřil, bylo nabourané auto!“

„Věci se opakují,“ poznamenal Morgan.

„Můžu ti povědět o své nehodě?“

„Už jsem to slyšel. Všechno jsem slyšel.“

„Ale bylo to podivné, to musíš uznat.“

„To tedy ano. Co kdybychom se napili?“

Rozprávěli ještě půl hodiny nebo snad ještě déle. A po celou tu dobu hluboko ve Spallnerově mozku tikaly malé hodinky, hodinky, které nikdy nebylo třeba natahovat. Byly to vzpomínky na několik drobností. Kola a obličeje. Asi v půl šesté zaslechli z ulice tvrdý kovový náraz.

Morgan kývnul hlavou a vyhlédl ven a dolů. „Co jsem ti říkal? Opakování. Náklaďák a béžový cadillac. Ano, ano.“

Spallner přistoupil k oknu. Bylo mu velmi chladno a jak tam stál, pohlédl na své hodinky, na vteřinovou ručičku. Jedna dvě tři čtyři pět vteřin – lidé přibíhají – osm devět deset jedenáct dvanáct – lidé se sbíhají odevšad – patnáct šestnáct sedmnáct osmnáct vteřin – víc lidí, víc aut, víc troubících klaksonů. S podivnou odtažitostí se díval na tento výjev jako na obrácený výbuch, jako by úlomky detonace byly vsakovány zpět do bodu vznětu. Devatenáct, dvacet, jednadvacet vteřin, a zástup byl zde. Spallner na něj ukázal bez jediného slova.

Jak rychle se ten zástup seběhl!

Spallner zahlédl ženské tělo ještě okamžik před tím, než je zástup pohltil.

Morgan řekl: „Vypadáš mizerně. Tady máš! Dopij to!“

„Nic mi není, nic mi není. Dej mi pokoj. Nic mi není. Vidíš tam ty lidi? Vidíš každého z nich? Pojďme, rád bych je viděl víc zblízka!“

Morgan vykřikl: „Kam to k čertu uháníš?“

Spallner už byl ze dveří. Morgan za ním a dolů po schodech, jak nejrychleji mohl. „Poběž se mnou, a pospěš si!“

„Nežeň se tak, nejsi ještě zdravý!“

Vyšli na ulici. Spallner si razil cestu vpřed. Připadlo mu, že zahlédl ženu s rudými vlasy a s přespříliš nalíčenými tvářemi a rty.

„Podívej se!“ otočil se prudce k Morganovi. „Viděls ji?“

„Koho?“

„Hrome, je pryč! Zástup ji pohltil.“

Zástup byl kolem dokola, oddychoval a díval se a přešlapoval a prolínal se a mumlal a stál v cestě, jakmile se chtěl prodrat. Ta žena s rudými vlasy ho zřejmě spatřila přicházet a utekla. Zahlédl další známý obličej! Toho malého pihovatého chlapce. Jenže na světě je plno pihovatých chlapců. A stejně to nemělo smysl; než se k němu mohl dostat, malý chlapec odběhl a zmizel v davu.

„Je mrtvá?“ zeptal se někdo. „Je mrtvá?“

„Umírá,“ odpověděl někdo jiný. „Zemře dřív, než přijede sanitka. Neměli s ní hýbat. Neměli s ní hýbat.“

Všechny obličeje zástupu – ty známé i ty dosud neznámé se nakláněly a dívaly se dolů.

„Hej, pane, přestaňte se cpát!“

„Do koho to vrážíte, kamaráde?“

Spallner se prodral zpět a Morgan ho zachytil, aby neupadl. „Ty zatracený blázne! Vždyť jsi ještě marod! Proč jsi k čertu musel seběhnout sem dolů?“ zeptal se ho. „Nevím, opravdu nevím. Pohnuli s ní, Morgane, někdo s ní pohnul. Nikdy se nemá hýbat s oběťmi dopravní nehody. To je zabije. To je zabije.“

„Ano. Lidé už jsou takoví. Pitomci!“

*

Spallner pečlivě rovnal novinové výstřižky.

Morgan na ně pohlédl. „Co tím sleduješ? Od té své nehody si namlouváš, že se každá týká tebe. Co to tady vlastně máš?“

„Výstřižky o automobilových nehodách a fotky. Podívej se na tyhle. Ne na vozy,“ upozornil ho Spallner, „ale na zástupy kolem vozů.“ Ukázal: „Tady. Srovnej fotku téhle bouračky ve wilshireském okrese s touhle ve Westwoodu. Žádná podobnost. Jenže teď si vezmi tenhle westwoodský obrázek a polož si ho vedle fotky, která byla pořízena ve westwoodském okrese před deseti lety.“ A znovu ukázal. „Tahle žena je na obou fotkách.“

„Náhodná shoda. Ta ženská tam prostě byla jednou v roce 1936, podruhé v roce 1946.“

„Jednou to snad může být náhodná shoda. Nikoli však dvanáctkrát za deset let, když místa jednotlivých nehod jsou od sebe vzdálena až tři míle! Podívej se!“ Položil před něj dvanáct fotografií. „Je na každém z nich!“

„Snad je zvrhlá?“

„Je to s ní ještě horší. Jak to dokáže, že je po každé nehodě tak rychle na místě? A proč má na fotkách pořízených během deseti let na sobě pořád jedny a tytéž šaty?“

„Hrome, to je pravda!“

„A konečně proč stála při mé nehodě před dvěma týdny nade mnou?“

Napili se. Morgan si prohlížel výstřižky. „Jak jsi to vlastně sehnal? To sis objednal u výstřižkové služby, aby pro tebe, zatímco jsi v nemocnici, prohledali staré noviny?“

Spallner přikývl. Morgan srkal ze sklenice. Připozdívalo se. Dole na ulicích se začaly rozsvěcovat pouliční lampy. „A co z toho všeho vyplývá?“

„Nevím,“ odpověděl Spallner. „Snad jen to, že existuje jakýsi obecný zákon nehod. Seběhne se zástup. Vždycky se seběhne. A lidé se stejně jako my dva už celé roky diví, proč a jak se tak rychle seběhnou. Znám na to odpověď. Tady je!“

Hodil výstřižky na stůl. „Děsí mě to.“

„Nejsou to snad lidé hledající vzrušení, nebo zvrácení, morbidní hledači senzací, chtiví krve?“

Spallner pokrčil rameny. „Lze tím vysvětlit, že jsou při všech nehodách? Všimni si, oni se omezují na určité oblasti. Nehoda v Brentwoodu přiláká jednu skupinu. Nehoda v Huntingtonském parku jinou. Ale přitom všem existuje jakýsi řád – při každé bouračce se vyskytuje jen určitý počet obličejů.“

„Jistě to ale nejsou všechno stejné obličeje, či ano?“ zeptal se Morgan.

„Ovšem že ne. Nehody přilákají za chvíli i normální lidi. Jenže jak jsem zjistil, tihle tam jsou vždycky první.“

„A kdo je to? Co chtějí? Neustále něco naznačuješ a nikdy nic neřekneš. Panebože, jistě máš nějakou představu. Vyděsil jsi už sám sebe a teď z toho naskočila husí kůže i mně!“

„Už jsem se pokusil k nim proniknout, ale vždycky mě někdo zadrží a je pozdě. Oni se vmísí do zástupu a zmizí. Jako by ten zástup skýtal některým svým členům ochranu. Oni si všimnou, že přicházím.“

„Vypadá to na nějakou partu.“

„Jedna věc je pro ně charakteristická, vždycky se vyskytují společně. Při požáru nebo výbuchu nebo ať je to cokoliv, co souvisí se zabíjením, prostě při každém veřejném úkazu toho, co se nazývá smrt. Nevím, jestli to jsou supi, hyeny nebo světci, prostě to nevím. Ale dnes večer s tím zajdu na policii. Už to trvá příliš dlouho. Dneska jeden z nich pohnul tělem té ženy. Neměli se jí ani dotknout. To ji zabilo.“ Vložil výstřižky do aktovky. Morgan vstal a vklouzl do pláště. Spallner zaklapl aktovku. „Anebo, zrovna mě to napadlo…“

„Co?“

„Snad chtěli, aby zemřela.“

„Proč?“

„Co já vím? Půjdeš se mnou?“

„Bohužel ne. Je už pozdě. Přijdu k tobě zítra. Zlom vaz!“ Vyšli spolu ven. „Pozdravuj ode mě policajty. Myslíš, že ti uvěří?“

„Ovšem, určitě mi uvěří. Dobrou noc.“

*

Spallner jel pomalu dolů do města.

„Chci se tam dostat živý,“ řekl si v duchu.

Vlastně ho ani nepřekvapilo, když z postranní ulice vyjelo rovnou proti němu nákladní auto, spíš jím to otřáslo. A právě v okamžiku, kdy si v duchu blahopřál, jaký má bystrý pozorovací talent, a kdy si opakoval, co všechno řekne policii, vrazil náklaďák do jeho auta. Vlastně to ani jeho auto nebylo, a to bylo na celé věci nepříjemné. Hodilo ho to nejprve na jednu stranu, pak na druhou, a přitom mu roztržitě vytanulo na mysli, jaká je to hanba, Morgan je pryč a půjčil mi na několik dní svůj druhý vůz, dokud mi neopraví můj, a teď v tom lítám znovu. Ochranné sklo se mu rozstříklo do obličeje. Několikrát jím to bleskově smýklo sem a tam. Pak ustal všechen pohyb a ustal všechen hluk a jenom bolest ho naplnila.

Zaslechl jejich nohy, jak běží a běží a běží. Zacloumal klikou u dvířek. Cvakla. Vypadl v mrákotách ven na jízdní dráhu a tam ležel, ucho přitisknuté k asfaltu, a poslouchal, jak se sbíhají. Bylo to, jako když prudký liják bičuje zem mnoha kapkami, těžkými a lehkými a středně velkými. Několik vteřin čekal a poslouchal, jak běží a přibíhají. Pak zvědavě malinko pootočil hlavu a rozhlédl se. Zástup byl zde.

Cítil jejich dech, tu směsici pachů mnoha lidí vdechujících a vdechujících vzduch, který člověk potřebuje k životu. Tlačili se a odstrkovali se a vdechovali a vdechovali všechen vzduch kolem jeho vytřeštěného obličeje, až je chtěl vyzvat, aby poodstoupili, vždyť k němu nemůže proniknout žádný vzduch. Ošklivě krvácel z hlavy. Pokusil se pohnout a uvědomil si, že se mu něco stalo s páteří. Při srážce celkem nic necítil, ale páteř měl poraněnou.

Neodvážil se pohnout.

Nemohl promluvit. Když otevřel ústa, vyšlo z nich jen slabé zachroptění.

Někdo řekl: „Pomozte mi. Otočíme ho a uložíme ho pohodlněji!“

Ve Spallnerovi se všechno vzbouřilo.

Ne! Nehýbejte se mnou!

„Přemístíme ho,“ navrhl někdo jakoby mimochodem. Vy blbci, zabijete mě, nedělejte to!

Jenže nic z toho nedokázal říci nahlas. Mohl si to, jen myslit.

Chopily se ho ruce. Začaly ho zdvihat. Vykřikl a závrať mu zacpala ústa. Uložili ho na skřipec agónie. Dva muži to udělali. Jeden z nich byl hubený, bledý, čilý muž s planoucíma očima. Druhý muž byl velmi starý a měl svraštělý horní ret.

Jejich obličeje už viděl dříve.

Povědomý hlas se zeptal: „Je – je mrtev?“

Jiný hlas, také zapamatovaný, odpověděl: „Ne. Ještě ne. Ale zemře dřív, než přijede sanitka.“

To všechno byl velmi pošetilý, šílený úklad. Jako každá nehoda. Hystericky zaječel na neprostupnou hradbu obličejů. Byli všichni kolem něho, ti soudci a porotci s obličeji, které už předtím viděl. V bolestech přehlížel jejich tváře jednu po druhé.

Pihovatý chlapec. Starý muž se svraštělým horním rtem. Žena s rudými vlasy a přespříliš nalíčenými tvářemi. Stará žena s mateřským znaménkem na bradě.

Vím, proč tady jste, pomyslil si. Jste tady stejně jak u všech nehod. Abyste se ujistili, že ti, co mají žít, budou žít, a ti, co nemají, zemřou. Proto jste mě nadzdvihli. Věděli jste, že to znamená smrt. Věděli jste, že bych zůstal naživu, kdybyste mě nechali v klidu.

A takové to je od pradávna, pokaždé když se seběhne zástup. Takhle můžete snadněji vraždit. Vaše alibi je velmi prosté; copak jste mohli předpokládat, že je nebezpečné pohnout zraněným člověkem? Přece jste mu nechtěli ublížit!

Pohlédl na ně nad sebou a byl zvědav jako člověk hluboko pod vodou, dívající se nahoru na lidi na mostě. Kdo jste?

Odkud jste přišli a jak jste se sem tak rychle dostali? Vy jste ten zástup, který vždycky překáží, který spotřebovává vzduch, tak nezbytný pro plíce umírajícího člověka, a který zabírá místo, na němž by měl ležet sám. Dupáte na lidi, abyste se ujistili, že zemřou, takoví jste! Všechny vás znám.

Bylo to jako zdvořilý monolog. Oni neříkali nic. Obličeje. Starý muž. Žena s rudými vlasy.

Někdo zvedl jeho aktovku. „Čí je to?“

Moje! Jsou to důkazy proti vám všem!

Nad ním do sebe obrácené oči. Lesknoucí se oči pod rozcuchanými vlasy nebo pod klobouky.

Obličeje.

Někde – siréna. Přijížděla sanitka.

Jenže Spallner při pohledu na obličeje, na výraz, rysy a podobu obličejů pochopil, že už je pozdě. Četl to v jejich obličejích. Oni to vědí.

Pokusil se promluvit. Vypravil ze sebe několik málo slov: „Tak – se mi zdá,– že se k vám – přidám. – Myslím –, že teď budu – patřit – k vám.“

Potom zavřel oči a čekal na ohledávače mrtvol.

keith roberts

boulterovi kanáři

Aleka Boultera znám už léta. Je to sakramentsky chytrý chlapík. Teď se ovšem už naučil svou fantazii držet na uzdě. Ale kdysi na svou chytrost dokonce málem doplatil životem.

Boulter je povoláním mechanik, ale vyzná se v elektronice zrovna tak dobře jako každý odborník. Je šikovný soustružník a strojní zámečník, a když vám řeknu, že píše a maluje a zajímá se o okultní vědy, pak vám nejspíš začne svítat, co je to za neobyčejného člověka.

Hodně peněz si pochopitelně nikdy nenadělal. Žijeme ve Věku specializace. Dnešní vývoj směřuje k tomu, aby toho lidé věděli stále víc o stále méně věcech. Dnes se už ani v obchodě, a tím méně ve vědě nebo v umění, nenajde možnost pro nějaké ohromující spojení techniky a filosofie. Někdy mi připadá, že se Boulter vlastně měl narodit před mnoha staletími, v době renesance. Leonardo da Vinci by v něm jistě byl našel spřízněnou duši.

V době, na kterou vzpomínám, se můj přítel zabýval amatérským filmováním. Kdysi jsem sám také leccos natočil; nic velkého, ale rozhodně to bylo lepší než všechny ty dětičky batolící se po trávníku, které člověku všude ukazují. Když do toho začal dělat Boulter, nechal jsem toho a vyčkával, co zajímavého on vytvoří. Dlouho to na sebe nedalo čekat.

Pro natáčení si vybral šestnáctimilimetrový materiál, i když to bylo nevýhodné. Tohle totiž není vůbec žádný amatérský rozměr. Jenže Boulter chtěl kvalitu a tehdy byla úroveň zpracování značně nižší než teď. Kdybyste nám například tvrdil, že takový přístroj střední ceny dá z jednoduchého osmimilimetrového negativu celkem slušné výsledky, byli bychom se vám vysmáli. Jenže náklady na zpracování širšího filmu byly vysoké a omezovaly Boulterovu činnost víc než cokoli jiného.

Boulter se nikdy nezajímal o obyčejné filmování. Od samého začátku natáčel rovnou se zvukem. Pamatuji se, že jeho první nahrávací přístroj používal papírové pásky. Je to fantastická představa, s jak primitivními prostředky jsme pracovali, a to uplynulo od té doby jen několik roků. Boulter se však brzy zmohl na jednu z prvních souprav FERROGRAPHU, které přišly na trh. Později používal soupravu EMI a nato stereofonní FERROGRAPH. Potom si sestrojil několik vlastních přístrojů. Pro práci v terénu si smontoval soupravu, která se dala řídit z jeho auta. Výsledky byly prvotřídní.

Hodně jsme cestovali, abychom uspokojili všechny jeho záliby. Vyzkoušel všechno možné, od závodů plachetnic až po dražby aut. V Edinburghu získal několik cen, ale v podstatě ho takovéhle věci nikdy nezajímaly. Vždycky se pouštěl na novou stopu.

Jednou jsem k němu zašel a zastihl jsem ho nad hromadou odborných knih, několika generálek a průvodců Automobilového klubu. Sotva mě spatřil, zeptal se mě: „Slyšels už někdy o opatství ve Freyi, Glyne?“

Přikývl jsem. „Něco málo. Je to někde nahoře na severu, že?“

„Ano. Řekl bych asi tak sto dvacet mil odtud, plus minus několik mil. Co o tom opatství víš?“

„Moc ne. Nepsalo se něco o tom, že se tam vyskytovali poltrgajsti?“[2]

Boulter se zasmál. „To něco vydalo asi na dvanáct knih. Je to rozhodně jedno z míst, kde u nás nejvíc straší.“ Řekl jsem: „V tom já se ovšem nevyznám. A co když na tom něco je?“

Boulter plácl na hromádku knih s rozhodným výrazem. „Je to zajímavé. Pojedu tam. Chceš jet se mnou?“

„Je to trošku daleko. Ale vlastně mám čas, a tak pojedu, vezmeš-li mě. Co tam chceš dělat?“

„Fotografovat duchy.“

Zasmál jsem se, ale pak jsem pochopil, že to myslí vážně. „Jak to chceš navléct?“ zeptal jsem se ho.

„Nevím. Čekám, že mě na místě už něco napadne. Podívej se na tohle.“ A podal mi několik fotografií.

Zběžně jsem je prohlédl. Řekl jsem: „To přece nejsou tvoje?“

„Ne, dělal je Kevin Hooker. Znáš ho přece, je od filmu. Hubený, s brýlemi. Minulý týden byl ve Freyi. Řekl si, že to zkusí.“

„Tak mu vyřiď, aby si opatřil nový fotoaparát, než to půjde zkusit znova,“ poznamenal jsem.

Boulter namítl: „Jeho aparát je úplně v pořádku. Je to Rolleiflex a on s ním umí zacházet. Tohle jsou kontrolní snímky ze stejného negativu. Jsou celkem zajímavé.“ Bral je vždycky ob jeden: jeden snímek zřícenin, další o čtvrt míle dál, a pak zase jeden snímek zřícenin. A tak v tom pokračoval.

Prohlédl jsem si ty snímky znovu, tentokrát pečlivěji. Z opatství toho zbývalo velmi málo. Jen nějaké kamení a několik hromad sutin na pláni. Boulter řekl: „Budovu opatství v sedmnáctém století zbořili. Zřejmě už těch úkazů měli dost. Jeden velmi učený převor to zkusil se zaříkáváním. Týden nato měl pohřeb. Všechno je tady v té knize. Moc pěkné to není.“

Svraštil jsem čelo. Na každém snímku trosek byla nějaká podivná šmouha. Ty černé šmouhy neměly zřejmě žádnou souvislost se zorným polem přístroje. Vypadaly, jako by byly porůznu rozmístěny nad zbytky zdí. Až na tyto skvrny byla jakost snímků vynikající a kontrolní negativy byly úplně bezvadné. Zeptal jsem se: „Proč dělal tyhle ostatní snímky, Aleku?“

„To je starý trik,“ řekl Boulter. „Ve Freyi to ještě nikdo nedokázal líp. Věděl o tom. Proto se o to pokusil.“

Řekl jsem: „Chceš říct, že odjakživa vypadaly fotografie opatství takhle?“

„Všechny.“

„To je fantastické!“

„Ovšem. Proto tam jedu.“

Začínalo mě to zajímat. „Jenže ty filmuješ. Zkusil to už někdo?“

„To nevím. Každá věc se jednou musí nakousnout.“

*

Vyjeli jsme si do Freye příští víkend. Cestou mi Boulter vyložil svou teorii. „Tvrdí se, že se tam vyskytuje nějaký poltrgajst. Já tomu nevěřím. To místo je už několik století opuštěné. Poltrgajsti nemají v povaze zůstávat v místech, odkud lidé odešli. Kdyby lidé o nich věděli víc, tolik by toho o nich nevykládali.“

„Jak můžeš o opuštěném místě tvrdit, že tam to či ono neexistuje?“ namítl jsem. Napadlo mě několik podivných myšlenek o věcech, které se vyskytují jen tam, kde nejsou lidé. Boulter na mě posměšně pohlédl. „Podle mého názoru není poltrgajst vůbec žádný duch. Nikoli v klasickém slova smyslu. Je to jakési vyzařování energie. V každém dobře dokumentovaném okultistickém pojednání zjistíš, že všude, kde se vyskytoval poltrgajst, existovalo jako médium nějaké dítě, chlapec nebo děvče. Ten jev je doprovází z místa na místo. Nakonec ty úkazy prostě přestanou. Nikdy v nich není nějaká účelnost. Nemyslím, že by poltrgajst existoval odděleně od mysli, která ho vytváří. Prý dodává a odčerpává energii. Já s tím nesouhlasím. Podle mého názoru to je telekinéze opatřená novým názvem.“

Když Boulter takhle vykládá, člověk mu musí věřit. Řekl jsem: „Tak co tedy jsou ty věcičky ve Freyi?“

„To opravdu nevím. Řekl bych, že to jsou elementálové.“

„Co je to zač, když se to do ničeho neplete?“

„To nikdo neví. Dá se to jen vylíčit, ne vyvodit. Nejspíš by se dali popsat jako přírodní duchové. Odborníci, zabývající se zkoumáním nadpřirozených jevů, je přehlížejí, protože podle jejich názoru to jsou duchové, kteří nikdy neobývali lidská těla. Jakýsi druh přírodní energie, která existovala odjakživa.“

„Copak je to možné?“

„Definuj mi, co je možnost, a já ti odpovím.“

Prohlásil jsem: „Tím jsi mě tedy poněkud usadil. Doufal jsem, že z toho vyjde nějaká ďábelská zrůdnost. Víš, asi jako by dům Páně byl dobyt Velkým nepřítelem!“ Boulter se usmál. „Pánaboha mi do toho nepleť, ten vždycky všechno zkomplikuje.“

Našli jsme to místo velice snadno. Zastavili jsme se v sousední vesnici, v místním hostinci jsme něco vypili a pojedli a sehnali si nocleh. Pak jsme se vypravili k opatství. Velký dojem na mě zrovna neudělalo. Moc z něho nebylo vidět. Prošli jsme kolem starých základů a vystoupili na nějaké zbytky zdí, zarostlé trávou. Nevzali jsme s sebou žádné přístroje. Boulter hodlal začít zítra brzy ráno. Našli jsme nejvhodnější polohu pro kameru a odměřili nejvzdálenější místo, kde budeme moci nechat stát dodávku, aby přívodní šňůra magnetofonu určitě vystačila. Pak Alec vytáhl cigarety a zapálili jsme si. Stál jsem tam a choulil se před večerním větrem. Řekl jsem: „Jediná potíž je v tom, že budeme natáčet naslepo.“

„Jak to?“

„Dokud nedostaneme zpět vyvolaný materiál, nebudeme vědět, jestli jsme nějaké ty bludičky zachytili.“

„No a? Tak nebudeme.“ Zřejmě o něčem hloubal. Za chvíli řekl: „Nezdá se ti, že by tu člověk měl něco slyšet?“

„Co například?“

Boulter ukázal váhavě na kopce, na šeřící se oblohu. „Nevím. Skřivánka. Prostě nějakého ptáka. Jenže tu není nic, Glyne. Nevšiml sis toho?“

Už předtím jsem si něčeho všiml, či spíše nedostatku něčeho. Pozorně jsem se zaposlouchal. Kromě našich hlasů nebylo slyšet sebemenší zvuk. Vítr mi ovíval obličej, ale zdálo se, že nevydává sebemenší šelest. Vypadalo to, jako by tohle místo izolovala nějaká tlumicí vrstva a odřízla je od ostatní krajiny. Rozhlédl jsem se kolem po pustých loukách. Za námi se pozvolna zdvihala vřesoviště. V dálce začala poblikávat světla ve vesnici. Boulder řekl: „Člověk by tu čekal alespoň skřivánka.“

„Už je na ně letos pozdě,“ namítl jsem.

Boulter pokrčil rameny. „Snad. Ale stejně něco zkusíme.“ Obrátil se a odcházel. Vykročil jsem za ním, ale naznačil mi, abych zůstal stát. „Stůj tam chvilku, Glyne.“ Ušel ještě několik kroků, pak se zastavil a obrátil. Řekl: „Je mě dobře slyšet?“

To tedy nebylo. Řekl jsem: „Slabě. Zní to, jako bys mluvil přes plsť.“

Přikývl, jako by má slova jen potvrdila jeho podezření. Poodešel o dalších deset yardů a jeho hlas byl ještě slabší. Slábl rychle se vzdáleností. Při padesáti yardech jsem viděl, jak Boulter pohybuje ústy. Věděl jsem, že křičí, ale ke mně nedolehl sebemenší šelest. To místo bylo zrovna tak hluché jako tichá komora. Zamával jsem na něj, že nic neslyším, a Boulter ukázal na cestu. Rychle se stmívalo a nijak se mi tu nechtělo zůstat ve tmě. U vrátek se ke mně Boulter připojil. „To je zatraceně podivná věc,“ řekl. „Vsadím se, že kdybys zaznamenal decibelový pokles, tak bys skončil u exponenciální křivky. Tohle je nejzáhadnější akustický úkaz, s kterým jsem se kdy setkal.“ Souhlasil jsem, že tady je určitě něco nejasného, a doufal, že je to pouze akustika.

*

Vzduch příštího rána byl svěží a vál vítr. Postavili jsme kameru na místo, které jsme předtím vybrali, na travnatý pahorek, odkud se dala obhlédnout větší část opatství. Pak jsem přinesl z dodávky magnetofon, umístil mikrofon několik stop od kamery a vrátil se zpět, abych zkontroloval, jestli funguje. Reproduktor v autě byl hluchý. Vyzkoušel jsem přípoje. Zřejmě byly v dokonalém pořádku. Zavolal jsem na Boultera: „Magneťák nefunguje, Aleku. Dost dobře nechápu, proč.“ Buď už bylo líp slyšet, nebo se nám včera večer ve tmě zdálo, že je to horší.

Vrátil se ke mně s oním výrazem na tváři, který si uchovává pro výlučné problémy. Chvíli se s něčím patlal, spouštěl a zastavoval motory v přístroji. Fungovaly celkem dobře. Potom přinesl z auta voltmetr. Systematicky měřil, pak přestal a zavrtěl hlavou. „Mělo by to fungovat, Glyne. Zkus to znovu.“

Opět jsem vytočil regulátor zesílení zvuku, aby se mi v reproduktoru ozval šum větru. Nic naplat. Boulter se zatvářil nechápavě. Nikdy jsem dosud nezažil, že by ho něco položilo na lopatky, a ke všemu byl tohle jeho vlastní přístroj. Pak řekl: „No dobrá, Glyne, odnes ho zpět do auta. Ale nech ho zapojený. Prostě ho postav dozadu. Chci, abys nahrál, ‚Kolo kolo mlýnský‘. Někde tímhle směrem.“ Ukázal k vesnici.

Raději jsem mu neodporoval. Boulter nikdy nic nedělá bezdůvodně. Odnesl jsem všechno zpět do vozu, na cestě za vrátky jsem se otočil a odjel. Po čtyřech stech yardech fungoval přístroj dokonale. Pořádně to mnou otřáslo.

Začal jsem experimentovat. Vystrčil jsem mikrofon z okna, vytočil zesílení naplno a jel zpět k troskám. Ve vzdálenosti dvou set padesáti yardů začal šum větru v monitoru slábnout. Ve dvou stech se neozývalo nic. Opakoval jsem tu zkoušku, abych si byl jist, a pak jsem se vrátil a informoval Aleka. Ten pokrčil rameny. „To bychom tedy zatím měli. Tak daleko přívodní kabel mikrofonu vést nemůžeme. Musíme si vymyslet něco jiného.“

Řekl jsem: „Myslíš, že se tu dá vůbec něco nahrát?“ Boulter odpověděl protismyslně: „Vím jen to, že se tu něco nahrát nedá.“

Potom natočil několik snímků, jak obcházím po místech, kde kdysi stály zdi. Nechali jsme toho pak až do odpoledne, kdy jsme pokus opakovali. K večeru jsme se naposledy porozhlédli, vrátili se domů a Boulter poslal, jak nejdřív mohl negativ k vyvolání.

Výsledky byly skličující. Několik podivných úkazů tam bylo; na jednom místě bylo všechno zamlženo a vůbec jsme nemohli zjistit proč, na jiném místě bylo několik šmouh, jako by se bylo celé zaostření popletlo. Většinou ale byl vyvolaný materiál celkem normální. Pokrčil jsem rameny. „No, alespoň jsme tu pověru vyvrátili. Ve Freyi se natáčet dá. Doufám, že tím to celé končí.“

Boulter zavrtěl hlavou. „Zapomněls na magneťák, který nechtěl nahrávat. Něco tam přece jenom je, Glyne. Vypravím se tam znovu příští víkend. Musím to znovu prozkoumat.“

*

Náhodou jsem s ním tenkrát nemohl jet. Potom si tam vyjel ještě dvakrát sám. Asi měsíc po naší první cestě mi zatelefonoval. Měl vzrušený hlas. „Mám tu něco sakramentsky podivného, Glyne.“

Zajel jsem k němu. Boulter přestavěl halu ve svém domě v celkem přijatelnou předváděčku, v níž se promítací přístroj i světla daly řídit z desky umístěné na dosah ruky u jednoho z křesel. Když jsem vstoupil, promítačka běžela. Boulter ji ihned vypjal, vyjmul kotouč s filmem a nasadil ho, aby ho převinul. Řekl: „Chtěl bych to projet od začátku. Myslím, že ti to bude stát za to.“

Povšiml jsem si, že vedle na stolku stojí láhev whisky a několik sklenic. Ukázal jsem na ně. „Co oslavuješ?“

„Průlom. Napřed se napijeme. Chtěl bych ti to objasnit. To, co uvidíš, ti řekne mnoho.“ Nabíhací pásek začal pleskat kolem horní cívky promítačky a Boulter se dotkl řídicí desky vedle sebe, aby zastavil motor. Posadil jsem se. „S čím ses o to pokoušel?“ zeptal jsem se.

Boulter nalil sklenice. „S filtry,“ řekl. „Na zdraví, mimochodem. Ať žijeme! Zprvu jsem zkoušel nejrůznější materiál. Uvažoval jsem o infračerveni nebo něčem podobném. Použil jsem filtrů teprve jako posledního útočiště. Odpověď je prostá, Glyne: polarizace.“

„Co to má za účinek?“

„Zviditelňuje to. Totiž, rozhodně to zviditelňuje něco. Nevím zrovna co. Prostě jsem dal před objektiv polarizátor. Spíš si myslím, že při některých úhlech je účinnější než při jiných, ale příliš jist si nejsem. Rozhodně je to ale slušné.“ Vstal a nasadil kotouč s filmem. Pak se vrátil a spustil přístroj. Řekl: „Posuď sám.“

Světla v místnosti zhasla. Na plátně se objevil hodinový ciferník. Byl připevněn na černé tabuli a pod ním byl proužek papíru s datem. Když nic jiného, tak je Boulter metodický. Řekl: „Věděl jsem, že to s filtrem půjde, zkusil jsem to totiž týden předtím. A protože mi napadlo, že bych měl mít neustálou časovou kontrolu, použil jsem ciferníku. Jak se věci vyvinuly, nakonec to vlastně ani nebylo třeba. Uvidíš proč. Kamera byla celou dobu zaostřena na lístek s datem. Proto jsou ty trosky tak trochu mimo.“

Hodiny ukazovaly čtvrt na dvanáct. Film běžel několik minut, aniž se ukázalo něco neobvyklého, když tu se Boulter dotkl mé paže. „Teď se na to dívej!“

V prostoru za hodinami se objevil jakýsi stín. Nedal se nijak blíž rozpoznat. Jeho obrysy jako by se zachvívaly a pulsovaly. Vypadalo to jako vyslovené zazávojení, jenže se to pomalu pohybovalo a plížilo přes trávu zprava do středu plátna. U paty jedné zřícené zdi se to zastavilo. Boulter se lehce naklonil kupředu a já uhodl, že dojde k něčemu pozoruhodnému. Ten stín chvíli setrval na místě, nepatrně se zachvíval a pak se vyšplhal…

Řekl jsem: „Panebože, Aleku, ono to…“

„Šplhá nahoru po té zdi. Správně. A jestli mi vysvětlíš, jaká chyba kamery by měla za následek takový úkaz, tak mě převezeš, i když ti za to moc vděčný nebudu.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Neboj se, Aleku. Na tohle nestačím!“

Když ta záhada dosáhla vrcholku zdi, připojil se k ní druhý stín, který rovněž přišel zprava. Bludička číslo dvě se pohybovala podstatně rychleji a vypadalo to, jako by s tou první splynula. Pak se oddělily a obě se vznesly nad zeď a klouzavě letěly ke kameře. Jak se blížily, nabývaly hvězdicovitého nebo chobotnicového tvaru s chomáčovitými, černě mlhovitými chapadly. Ostře jsem se nadechl a plátno zhaslo. Boulter se zasmál. „V tomhle okamžiku jsem přestal natáčet. Pochopitelně jsem nevěděl, co z toho bude. Bylo to nastaveno na pět minut. Natáčel jsem dvakrát s časovým odstupem půl hodiny. Tady je druhý pokus.“

Tentokrát byl viditelný pouze jeden z obou stínů. Vypadalo to, jako by se pohyboval po vrcholku jedné zdi. Za chvíli se vznesl vertikálně mimo plátno. Film běžel ještě dvě minuty, aniž se co událo. Boulter zastavil promítačku.

Řekl jsem: „Zřejmě se tam pořád něco děje. Co to k čertu vlastně je, Aleku?“

V místnosti se rozsvítilo a já jsem zamžikal. Boulter vytáhl cigarety, jednu si zapálil a hodil mi balíček. „Není to nic fyzického v tom smyslu, jak my to ovšem chápeme. Nic tu nefotografujeme, prostě jen otvor, do něhož kamera nemůže vidět. Proč to takhle působí na filmový materiál a nikoli na lidskou sítnici, v tom je právě záhada. Ale když si myslíš, že se tam pořád něco děje, tak se podívej na tohle.“ A znovu spustil promítačku.

Tentokrát se ručičky hodin na ciferníku viditelně točily. Řekl jsem: „Zastav! Jaký je časový odstup?“

„Minutový interval mezi jednotlivými obrázky. Delší jsem dosáhnout nemohl. Zhotovil jsem si pro to zvláštní zařízení. Byl to zřejmě ten nejlepší způsob, jak si opatřit průřez víkendem ve Freyi.“

Po celé ploše se hemžily rychlé, temné stíny. Za krátkou chvíli se obraz zatměl. Byla to noc, pochopitelně; půl minuty představovalo při této promítací rychlosti dvanáct hodin skutečného času. I za tmy byly ty úkazy viditelné a obklopovala je jakási slabá zář, kterou denní snímky nezachytily. Pokud jsem mohl zjistit, jejich činnost nijak neustala. Řekl jsem: „Čilouši, co?“

Boulter odpověděl: „Že ano? Neděle byla dokonce ještě lepší. Právě to začíná.“

První zrychlení bylo třicet vteřin na jeden obrázek, další bylo patnáct vteřin. Při této rychlosti se pohyby daly výborně sledovat. Ty stíny jako by poletovaly a přelétávaly, a tu a tam slétávaly dolů na vrcholky zdí, kde si načechrávaly své nejasné obrysy. Tehdy jsem právě vyslovil větu, podle níž jsme je pak pojmenovali. Řekl jsem: „Kristepane, oni tam poskakují jako pobláznění kanáři.“ Alec se uchichtl: „Tohle je nový druh. Boulterovi kanáři. Zní to pěkně, že?“

Zpomalený zkušební snímek běžel dál. Uchváceně jsem ho sledoval, zatímco Boulter vysvětloval další postup. Nechal kameru běžet a pustil se do nového pokusu. Opět zapnul magnetofon a kolem něj upevnil rám z ostnatého drátu, který uzemnil na děrovanou měděnou tyč naplněnou solankou. Pomocí tohoto zařízení se mu podařilo nahrát zkušební pásek. Boulter zastavil promítačku, přešel k magnetofonu v rohu místnosti a zapnul ho. Z reproduktoru se ozval jeho hlas, chraptivý jako z padesát let staré nahrávky. K tomu poznamenal: „Myslím, že právě tohle je naštvalo.“

„Proč?“

„Pokusil jsem se týž večer znovu natáčet. Podívej se, co ti šmejdi dělali.“

A znovu zapnul promítačku. Objevily se stíny. Tentokrát podnikly něco, co vypadalo jako cílevědomý pohyb. Ze zdi se vznesly do vzduchu a každý z nich letěl přímo ke kameře a přitom se roztáhl v onen chapadlovitý tvar, který jsem už viděl. Jak se každý z nich blížil, úplně vyplnil celý obraz, a pak buď zmizel za objektivem nebo jím proletěl, aby uvolnil místo dalšímu. Za chvíli plátno zhaslo. Boulter vypjal promítačku a světla v místnosti se rozsvítila. Řekl: „Tak, tady to máš. Nevím, jak dlouho si takhle hráli na honěnou. Zabalil jsem to a odjel domů.“ Debatovali jsme o celé záležitosti dlouho do noci. Boulter horlivě rozvíjel teorii o nějaké lokalizované elektromagnetické poruše a přišel s několika nápady, které by mu mohly přinést další poučení. Já osobně jsem si nebyl tak jist, že bych se chtěl ještě něco dozvědět. Když ty věcičky jen tak poletovaly, tak mi nevadily, ale to procesí chňapajících stínů bylo už něco zcela jiného. Bylo v tom příliš mnoho záměrnosti. Představě možného nebezpečí se Boulter vysmál. „Nějaké vědomé jednání, jak my je chápeme, tady nepřichází v úvahu,“ vysvětloval. „Právě tak, jako nemůže mít polární záře nějaký mozek. Jisté je, že je dokážeme přivolat. Z toho by se dalo celkem snadno vyjít.“

Zavrtěl jsem hlavou. I já jsem si už o tom leccos přečetl. „Ten starý převor se také kdysi pustil do samostatného zkoumání. A za pět dní byl po smrti. A také tam existoval nějaký mnich. Na důkaz víry se dal na celou noc zamknout do cely, kde strašilo. Rozdrásal si prsty na kost, jak se snažil dostat se ven. Ráno ho našli ztuhlého.“

„Myslím, že trochu přeháníš, Glyne,“ řekl Boulter. „Jsem stejně jako každý jiný ochoten připustit možnost paranormálních jevů, jenže v tomto případě nemáme co dělat s ničím tak složitým. Konec konců známe dějiny freyského opatství jen z druhé ruky a skrze mlhu nevědomosti a pověr. Každý neobvyklý úkaz může nakonec být přisuzován z jednoho procenta kanárům a z devadesáti devíti procent autosugesci, sebehypnóze nebo jak už to budeš chtít nazvat. Tohle je nějaká elektromagnetická porucha. Dokazuje to ten případ s magneťákem. Je to lokalizovaná porucha a má některé sakramentsky zajímavé charakteristiky. Například to lezení po kamenech. Nemůžeš tu vyloučit možnost statické elektřiny. Kdybys viděl, jak se mi na paži kutálí míč, a neměl ponětí o elektřině, považoval bys mě za kouzelníka.“ Zasmál se. „Právě než jsi přišel, telefonoval mi z laboratoře starý Ronnie – znáš ho přece, kdysi měl v klubu přednášku. Řekl jsem mu, že právě zkoušíme nový optický jev, a on mi nabídl sto liber na ruku za objektivy, kterých používáme.“ Dohodli jsme se, že příští víkend pojedeme znovu do Freye. Dojemně jsem věřil v Boulterovu schopnost odhadnout situaci. Kdybych tehdy byl méně věřil, měl bych teď méně šedivých vlasů. Celý týden mi ta záležitost nešla z mysli. Řekl bych, že se Aves Boulterii pořádně zmocnili nás obou.

*

Tentokrát jsme začali pracovat pouze s magnetofonem. Provedli jsme několik zkoušek, přičemž přístroj byl chráněn tou podivně vypadající klecí, a potom Boulter umístil mikrofon do parabolického reflektoru stojícího na trojnožce. Vůbec nevím, proč tohle všechno dělal, zřejmě však uhádne vždycky podvědomě ten nejlepší přístup k řešení základních problémů. Sledoval jsem indikátor zvuku a Boulter pomalu pohyboval mikrofonem a zaměřoval ho na travou zarostlé základy. Dokonce si dal práci a ocejchoval stojan mikrofonu, takže přesně věděl, kam zaměřuje. Při prvním přejetí jsme neuspěli a Boulter odešel a potom rozmístil v určených vzdálenostech od trojnožky očíslované kolíky. Přesným zaměřováním tak mohl dosáhnout ještě lepšího rozsahu. Vysvětlil mi, že se snaží zachytit zvuk asi ve výši čtyř stop nad zemí, což nejspíš odpovídá průměrné výšce kanárů. Potom znovu začal pohybovat mikrofonem. Řekl: „Pořád si nejsem jist, jestli dostáváme opravdové nebo domnělé obrazy. Tohle by nám na to alespoň mohlo dát odpověď.“

Právě, když jsem se hodlal zeptat, jak si může být jist, zda ti kanáři vůbec něco vysílají, pohnul se indikátor zvuku. Uchopil jsem Boultera za paži a on pohlédl dolů. Mikrofon mířil k nejvyšší zdi, zrovna k té, na níž jsme viděli nejvíc stínů. Nasadil jsem si sluchátka, ale nic se neozývalo. Indikátor skočil na nulu a já jsem se sehnul, uchopil rukojeť mikrofonu a otočil ho, abych ho znovu zaměřil. Nahrávali jsme asi půl minuty, potom to přestalo. Boulter opět zamířil mikrofon na spodek zdi a vzápětí jsme zachytili něco jiného. Odstrčil jsem sluchátka a zeptal se: „Co je to, Aleku? Vůbec to není slyšet!“

Boulter svraštil čelo. Pokoušel se manipulovat s reflektorem a přitom jedním okem sledovat indikátor zvuku. Řekl: „Zapni magneťák, Glyne. Rychlost patnáct palců za vteřinu, takovou asi budeme potřebovat. Nemůže to být subsonické, když se to dá sledovat takhle malým reflektorem. Je to jistě něco vysokofrekvenčního. I když to má ďábelskou amplitudu. Au, podívej se, jak ta ručička sebou škube. Pak se divíš, že se nám ucpaly uši!“

Asi deset minut jsme nahrávali, ale potom se nám už nic neozvalo. Vypnul jsem magnetofon a Boulter zajistil reflektor a vytáhl cigarety. Bůhvíjak šťastný jsem zrovna nebyl. Řekl jsem: „Nejspíš jsme ty zmetky opět naštvali.“ Ohlédl jsem se na zříceniny, pozlacené slunečními paprsky. Nic nebylo vidět. Boulter se usmál. „Na tvém místě bych nad tím tak nehloubal. Není tu žádná příčina k starostem.“ Vtom něco zařinčelo a trojnožka se překotila do trávy. Boulter uskočil tak hbitě, že bych to od něho byl neočekával. Seděl jsem vedle malé vyvýšeniny, na kterou jsme tehdy poprvé postavili kameru, a Boulter se vrhl vedle mě do trávy. Vykřikl na mě: „K zemi, Glyne!“

„Co…?“

Strčil mě do prsou a tak jsem stejně padl na zem. Boulter se opatrně rozhlížel. „Nějací parchanti po nás střílejí!“

„Cože?“

„Podívej se na tohle. Kdyby byli zasáhli mikrofon, to bych měl sakra radost!“ Ukázal na trojnožku a já uviděl světlé místo, kde něco odřelo podstavec těsně pod otočnou hlavou. Níž byla ve dřevě hluboká rýha. Hleděl jsem na ni nechápavě. Řekl jsem: „No, jestli je tohle výstřel, tak někdo vystřelil rovnou nad námi!“

Oba jsme vzhlédli; byla to jedna z těch pošetilých bezděčných reakcí. Na obloze nebylo pochopitelně po ničem ani stopy. Zůstali jsme ležet na místě. Napětí vzrůstalo. Byla to vlastně podivná situace. Oba jsme tu leželi, kolem nás vřesoviště a zříceniny, v dálce světlé auto; a neviditelný střelec, zřejmě ve vzduchu, čekající na další příležitost. Po chvíli Boulter vstal. Zachmuřeně na mě pohlédl, poodešel několik kroků, zastavil se a s rukama v bok obhlížel obzor. Pak na mě zavolal. Jeho hlas zněl právě tak zastřeně jako tehdy ten první večer. „Vstaň, Glyne. Skoro vůbec tě tady dole není vidět!“

Opatrně jsem se posadil. „Zato tebe bude vidět, až se náš čarostřelec pokusí o další výstřel!“

Boulter se zasmál a pohodil hlavou, jako by se mu podařil dobrý vtip. Řekl: „Dnes už přece nikdo nestřílí na otevřeném vřesovišti po lidech, Glyne. Žijeme ve dvacátém století.“

Uchopil jsem trojnožku a ukázal na rýhu ve dřevě. Nepřestával jsem mít nepříjemný pocit, že je něco za mými zády. „Tak co tedy udělalo tohle?“ zeptal jsem se. Boulter pokrčil rameny. „Nejspíš to byla nějaká osamělá kroupa.“ A víc už o tom nechtěl mluvit.

Brzy nato jsme zabalili své přístroje. Mně osobně se už celá ta věc přestala zamlouvat. Odjeli jsme zpět do vesnice a naobědvali se. Pak se k mému překvapení Boulter rozhodl, že se ještě dnes večer vrátíme na jih. Neodporoval jsem. Měl jsem Freye nejméně na celý týden dost.

Dojeli jsme po půlnoci a já zůstal na noc v Alekově bytě. Když jsem příštího rána vstal, byl Alec po snídani a už něco kutil v laboratoři. Měl tam několikarychlostní magnetofon a na něm jsme poprvé uslyšeli ty zvuky.

Ještě jsem snídal, když pro mě přišel a odvlekl mě, abych si to poslechl. Zjistil kmitočet jejich vysílání; byl v rozmezí od patnácti do dvaceti kiloherzů. Zapnul přístroj a vytočil zvuk naplno. Reproduktor na zdi začal pípat. Byl to zvláštní zvuk, kolísající a chvějící se. Znělo to jako sbor zpěváků pachtících se po vysokém C a neschopných se na ně dostat. Jenže ne lidských zpěváků. Vyvedlo mě to z míry víc než ty obrazové záznamy, jenže Alec překypoval nadšením. Pokoušel se mě přemluvit, abych s ním znovu zajel do Freye. Že prý má ještě něco, co by tam chtěl vyzkoušet.

Odmítl jsem. Začínal jsem mít pocuchané nervy. „Stejně už mám příští víkend zadaný.“

Zasmál se. „Kdo mluví o příštím víkendu? Vracím se tam dnes večer.“

Ve stručnosti jsem mu pověděl, co si o tom jeho návrhu myslím. Pokoušel se mě přemluvit, ale bylo to, jako by mluvil ke gibraltarské skále. Krátce nato jsem od něj odešel a on stále ještě blouznil o svých pošetilých nápadech. Nejspíš chtěl navázat kontakt s těmi kanáry. Pochopitelně to dokázal, i když ne zcela podle svých představ.

*

Zavolal mě až uprostřed týdne. Jeho hlas mi v telefonu připadal nepřirozený. Mluvil celkem záhadně, jen se mě zeptal, jestli bych k němu nechtěl zajít a na něco pozoruhodného se podívat. Řekl jsem ano, kdykoli se mu to bude hodit. Než zavěsil, řekl něco podivného: „Přijď, jak jen ti to bude možné, Glyne. Myslím, že nehrozí žádné nebezpečí.“

Položil jsem sluchátko, zůstal stát a nespouštěl z něho zrak. Nebezpečí? Tohle slovo jsem nerad slyšel. Jaké nebezpečí a proč dnes večer? Pokrčil jsem rameny. Boulter mluvil vždycky v narážkách a občas i nesrozumitelně. Oblékl jsem si sako.

Stál jsem u dveří bytu, rozhlížel se, a právě když jsem chtěl zhasnout, ozval se z koupelny třeskot rozbitého skla. Rozeběhl jsem se tam v domnění, že se tam dostala oknem nějaká kočka nebo nějaké jiné zvíře. Nic tam nebylo. Zprvu jsem nemohl zjistit, co ten hluk způsobilo, ale pak jsem uviděl, že se rozbilo zrcátko na holení. Střepy byly rozházeny po celé místnosti. Ani jeden nebyl větší než hrášek. Zdvihl jsem jeden a nechápavě si ho prohlížel. Jak jsem tam tak stál, otevřela se dvířka skřínky zavěšené na zdi a na hlavu mi začaly pršet lahvičky a kartáčky a štětky na holení. Vycouval jsem, zabouchl dveře bytu a hnal se k vozu.

Byla ošklivá noc, chladná a deštivá. Upřeně jsem hleděl skrz sklo a dával pozor, až se objeví odbočka k Boulterovu domu. Zahnul jsem k němu a zastavil motor. Vtom se ozvalo ostré zatřesknutí a auto se zakolébalo v perech. Seděl jsem bez hnutí a všechna naděje, která mi zbývala, mě opustila. Tohle se mi totiž stalo cestou už dvakrát. Pokaždé bylo přede mnou nějaké auto a já to připisoval vymrštěnému kamínku. Vzpomněl jsem si na útok proti trojnožce mikrofonu ve Freyi. Znají tedy mé číslo, ať už je to kdokoli. Něco mi říkalo, že Boulter na tom není líp. Uchopil jsem kliku u dvířek a ta mi vylétla z ruky, jak něco dvířka prudce otevřelo. S hlavou vtaženou mezi rameny proti dešti jsem se rozběhl k domu.

Boulter mě vpustil. Přišel ke dveřím se zapálenou cigaretou; všiml jsem si, že není oholen. Žádnými zbytečnými úvody nemarnil čas. „Shoď si plášť a pojď dál, Glyne. Stojí to za vidění, ale nevím, kolik času nám zbývá.“ Když jsem šel za ním předsíní, zahlédl jsem, jak se v koberci najednou objevila rýha. Pohybovala se rychle směrem ke konci chodby. Když Boulter otevřel dveře do haly, vyletěl proti němu s telefonního stolku telefonní seznam. Chytil jej ve vzduchu, jak míjel jeho hlavu, a mrštil jím zpět. Řekl: „Cirkusové triky. Dej si pozor, ať tě neporazí!“ Šel jsem za ním a on za mnou zavřel dveře. Vzápětí začalo bouřlivé bušení. Viděl jsem, jak se pod ním výplně dveří otřásají. Boulter vykřikl: „Heleď, nech toho! Teď mluvím já!“ Hluk ustal.

Sedl jsem si, aby mě něco neporazilo. Řekl jsem: „Tak tehdy nás napadli, že?“

Boulter právě nasazoval film do promítačky. Pohlédl na mě. „Jenom nepřímo.“

„Tak si to tedy tentokrát na mně zopakovali.“

Boulter se zatvářil nedůvěřivě. „Na tobě?“

„Vlastně na mém autě. Má sakramentsky velkou škrábu na ochranném skle. A přes tvůj chvalně známý cynismus se v mém bytě usadil poltrgajst. Jak vidím, máš tu taky jednoho.“

Boulter řekl: „Vždyť se to také dalo čekat. Žádné nebezpečí nehrozí. Stejně jsi tady na tom líp; já jsem se totiž pojistil.“

Nechápal jsem, o čem mluví. Pak jsem zpozoroval, že přímo proti vysokým oknům postavil mikrofon a kameru. Řekl jsem: „Aleku, s čím si to k čertu zahráváš?“

Boulter připravil promítačku, přistoupil ke mně a udusil cigaretu. Pak si zapálil další a posadil se. „Teď mě nepřerušuj, Glyne. Ptát se můžeš později. Chci ti jen co nejrychleji dopovědět, co bys ještě měl vědět. Vrátil jsem se do Freye ještě minulou neděli, jak jsem měl v úmyslu. Tenhle film jsem natočil v pondělí a teprve dnes večer jsem ho dostal vyvolaný. Pomůžeš mi ho promítnout.

Víš přece, chtěl jsem najít nějaký způsob, jak s nimi navázat spojení. Mimochodem, po naší poslední výpravě jsem si přestal myslet, že by nejednali vědomě. Uvažoval jsem takto. Kanáři – budu je tak nazývat z nedostatku vhodnějšího výrazu – vysílají frekvence až do výše dvaceti tisíc herzů. Nikoli zvuk v našem slova smyslu, ale dá se jako takový reprodukovat. Pro tenhle náš účel to zatím stačí. A také je zřejmě přitahuje jakákoli elektromagnetická porucha v jejich oblasti. Tak jsem si řekl, že si s nimi popovídám.“

„Jak proboha?“

„Je to poměrně jednoduché. Sestrojil jsem si signální generátor a pálil jsem na ně morseovkou dvacet kiloherzů.“

Užasle jsem na něj pohlédl. Začal jsem chápat příčinu celého toho zmatku. „Ty zatracený blázne, ty nás máš oba na svědomí!“

Boulter netrpělivě zavrtěl hlavou. „Kdepak. Jak jsem ti řekl, vysílal jsem jim signály. Napřed aritmetické řady, jedna, dvě, tři a tak dál, nato několik geometrických řad a druhé a třetí odmocniny krátkých číselných sérií.“

I když mi to dodalo, zaujalo mě to.

„A jak sis zkontroloval výsledky?“

Boulter spustil promítačku. Spatřil jsem, že opět postavil tabuli s datem, tentokrát panel, na němž se dala ukazovat čísla. Řekl: „To je před tím, než jsem jim vůbec začal vysílat signály. Jak vidíš, jeden z těch zmetků je v obraze.“ Plátno se zatmělo a Boulter na chvíli zastavil promítačku. „Mohl bys obsluhovat magneťák, Glyne? Přitáhl bych ti ho ke křeslu. Viděl bys pak na plátno.“

Neměl jsem námitek. Když jsem se opět usadil s přístrojem vedle sebe, řekl: „Dobrá, zapni ho, prosím tě. To je ovšem už sestřižený záznam. Zpomalil jsem jednotlivá vysílání, stejně jako když jsem nahrával první várku, a pak jsem je znovu přehrál.“ V reproduktoru se ozval jeho hlas, potažený tím, co jsme znali jako freyskou poruchu. Říkal: „Kamera běží. První série odvysílána. Součtová řada po jedné.“

Zaznělo pípání a třepetání embryonických hlasů. Začal běžet film a na plátně se objevil obraz, který Boulter tehdy současně snímal. Zpomalený zvuk nebyl pochopitelně vůbec sladěn s obrazem, ale film potvrdil, co se již dalo tušit ve zvukovém záznamu. Ty stíny tam byly shromážděny ve velkém počtu. Byly zřejmě rozčilené a rychle se míhaly nahoru a dolů po nízkých sutinách. Nechal jsem magnetofon běžet a Boulter vypínal a zapínal promítačku, aby alespoň zhruba synchronizoval obraz se zvukem. Jakmile totiž ve Freyi odvysílal z generátoru, ihned zapnul magnetofon, změnil číslo na datové tabuli a patnáct minut nahrával zpomalenou rychlostí. Bylo stále zřejmější, že signály vyvolaly u kanárů obrovské vzrušení. Jejich pohyby se postupně zrychlovaly a brzy se změnily v ony létající výpady proti zdroji jejich trampot, jak jsme to už viděli předtím. Tentokrát byl jejich pohyb pro kameru příliš rychlý. Boulter sáhl dozadu a zpomalil chod promítačky. Dívali jsme se, jak se medúzovité útvary na nás řítí, vznášejí a mizí. Boulter se zasmál. „Nejsou zrovna moc pěkní zblízka, co?“ Zachvěl jsem se a přisvědčil jsem. Boulter se pohodlně usadil v křesle. Řekl: „Když jsem se dostal k devátému pokusu – to je ten, co přijde teď, prosím tě, zaraž to na minutku, já si to nasychronizuju –, když jsem se dostal až tam, a to už mělo končit celou sérii, začalo to být opravdu divoké.“ Opět zrychlil chod promítačky, až se mu na plátně objevila devítka, a pokynul mi, abych zapnul zvuk. Řekl: „Tohle byla kubická řada. Je to trochu otravné; pokud sis to už sám nevypočítal, tak je to dvě, osm, pět set dvanáct.“ Z reproduktoru se ozval jeho hlas: „Devátý pokus, kubická řada, počínajíc dvěma. Částečně dokončená.“

„Nechal jsem toho u třetího vzorce asi při dvou stech. Musel jsem; vrazili do generátoru tak silně, že odletěl asi patnáct yardů daleko. Tohle jsem natočil vzápětí na to.“

Na plátně se objevil divoký vír tmavých stínů. Odpovídající zvuk byl záhadný. Zněl, jako by tam byly stovky těch zmetků, pípajících a pískajících, seč jim síly stačily. A kromě toho bylo slyšet ještě jiný zvuk, jaký jsem až dosud nikdy neslyšel. Byl hlubší než obvyklé vysílání a ve srovnání s ním zněl skoro chraptivě: byl to tak skřehotavě štěbetavý a bručivý zvuk, až mi z něho zase naskočila husí kůže. Boulter řekl: „Ti kanáři jsou teď ale vzteklí, co?“ Filmový záznam skončil a Boulter zastavil promítačku a naplno rozsvítil světla v hale. Vypnul jsem zvuk a byl jsem celkem rád, že jsem to udělal. Chvíli se mezi námi rozhostilo ticho. Stále jsem ještě nestrávil, co jsem viděl a slyšel.

Řekl jsem: „Tak to bychom tedy měli, Aleku. Tentokrát jsi píchl do vosího hnízda, o tom nepochybuj. Tak oni tehdy porazili ten mikrofon. A totéž provedli v pondělí se signálním generátorem.“ Trochu se mi zvýšil hlas. „A to ještě není to nejhorší. Sledovali tě domů. A stačilo, abys mi zatelefonoval, a už měli také mě. Teď nás tu mají oba pěkně v pasti!“

Boulter zachmuřeně přikývl. Něco zaškrábalo na dveře. Neměl jsem sebemenší chuť otevřít. Boulter řekl: „Promiň mi to všechno, Glyne. Zřejmě rozšířili svou činnost. Měl jsem tehdy přece jen dát na tebe.“

Vytáhl jsem cigaretu. Cítil jsem, že ji potřebuji. Uprostřed místnosti bylo dost jasno, ale při zdech jako by se hromadily houstnoucí a tmavnoucí stíny. Zahleděl jsem se na důkazy technické civilizace dvacátého století: magnetofon, promítačka, kamera a stojan s mikrofonem. Bylo mi, jako bych prožíval nějaký sen. Jenže všechno to bylo až příliš skutečné. Dutým hlasem jsem pravil: „Jestli už někoho někdy pronásledovala strašidla, tak nás určitě!“ Boulter chvíli mlčel. Pak řekl: „Ano, máš bohužel pravdu.“

Vyvedlo mě to z míry. „No, a co chceš dělat, Aleku? A kromě toho, proč jsi mě sem k čertu přivlékl? A hlavně proč jsi mi telefonoval? Ty sis tu kaši nadrobil. V telefonu jsi mi tvrdil, že žádné nebezpečí nehrozí…“

Řekl: „Ano, vím, co jsem ti řekl, Glyne. A stále tomu věřím. Svým způsobem vlastně musím. A ty tomu také musíš věřit.“

„Ale co uděláš?“

Boulter vstal a naklonil se nad magnetofon. Natočil pásek dopředu, pak zastavil kotouče a zapnul zvuk. Reproduktor začal vydávat nepřetržitý vysoký tón. Boulter řekl: „Čtyři tisíce herzů. Při téhle rychlosti nebudou reagovat.“

Bylo mi, jako bych se topil. „Heleď, dohodli jsme se snad na sebevraždě? Co je to za nápad?“

„Jsou naštváni, Glyne,“ řekl. „To vyrušování je jim proti mysli. Třeba se jim ani nelíbí představa, že by jim někdo mohl opravdu rozumět. Zbývá nám pouze jediná naděje. Že na nás nejsou rozzuřeni. A pokud tomu rozumím, existuje pouze jediný způsob, jak to zjistit. Až sem do téhle místnosti vystopovali něco, co jim vadí. Musíme zjistit sílu a cíl jejich odporu. Určitě by nás mohli zabít, kdyby chtěli. Jestli to udělají, tím hůř. Ale nemyslím, že to udělají. Jestli nás ušetří, tak konečně zas dokážeme klidně spát. To je jediný způsob.“

Natáhl jsem ruku, abych ho chytil za zápěstí, ale bylo již pozdě. Boulter už přidal rychlost. Tón se zvyšoval, změnil se v šelest a zmizel v supersonické oblasti. Snažil jsem se dosáhnout na magnetofon, ale odstrčil mě. Vybuchl jsem: „Ty ses úplně zbláznil!“ Skočil jsem po něm a zakopl. Oba jsme upadli. A pak to začlo.

Na dveře a okna se snesla sprška prudkých úderů. Pak byl vyražen zámek a dveře se prudce otevřely. Okna, rámy i sklo vlétly do místnosti, rozbité na drobné úlomky a střepy. Zahlédl jsem, jak se magnetofon vznesl do vzduchu a zůstal nepochopitelně trčet na jednom rohu, a pak, jak tam visel, se celý na několika místech rozštípl, jako by ho rozsekaly obrovské, neviditelné zobáky. Stačil jsem ještě zahlédnout, jak se kácí kamera a jak na mě letí mikrofon, pak to zajiskřilo, zasyčela elektřina a světla zhasla. Ležel jsem ve tmě a kolem mě to praskalo a bouchalo, jako by v pokoji řádila smečka goril a rozbíjela jej na padrť. Vzduch jako by zhoustl a tlakové vlny podobné vlnám z výbuchů mi narážely na bubínky. Zaslechl jsem, jak mi Boulter tiše nakazuje: „Nehýbej se. Nepokoušej se vstát, nechoď ke dveřím. Nesmíš se jim dostat do cesty.“ Zachoval jsem se podle jeho slov. Stejně si nemyslím, že bych se byl mohl pohnout z místa. Byl jsem ochromen hrůzou.

Člověk měl pocit, jako by to ničení trvalo celou hodinu, ačkoli nejspíš bylo za pět minut po všem. Pak vřava začala polevovat. Oči si zvykly na tmu a já spatřil, že v rozbitých oknech vlají záclony, vzdouvají se a třepotají, jak je zástup neviditelných stínů odhrnuje stranou. Nastalo ticho a záclony se přestaly pohybovat. Boulter se vztyčil. Jeho postava se odrážela ve světle proti oknům. Klidně řekl: „No, to by tedy bylo. Někde bych měl mít nějakou pojistku.“

Později, když jsme odklidili tu hromádku střepů a duralu, která kdysi byla magnetofonem, kamerou a mikrofonem, Boulter se uvolil mi vysvětlit, proč jsme ještě naživu. „Více méně jsem už na to všechno přišel po oné příhodě s mikrofonem. Tihle zmetkové přece jen jednají vědomě a jsou sakramentsky popudliví. Jenže mají své meze. Myslím, že každý rozum má své meze s výjimkou Stvořitelova. Například nám mohli mnohem lehčeji zabránit v činnosti, kdyby na nás zaútočili už tehdy dopoledne. Stáli jsme tam a byli jsme snadná kořist. Ale nějak nemohli považovat náš druh vyzařování za pohnutku k akci. Útočili prostě na něco, co mohli objevit. V onom případě to byl mikrofon. Potom signální generátor. Teď už pochopitelně vybílili celý krám. Je to škoda, měl jsem tu několik dobrých přístrojů. Byly to ovšem přístroje, Glyne, pokaždé jenom přístroje. Oni žili ve všech stoletích, nikdo nikdy neuhádne jejich věk, a po celý ten čas nenašli kontakt s lidským mozkem. Možná že to jednou dokázali, ale pak na to zapomněli. Prostě nevím.

Právě tak nevím, jestli znají matematické řady anebo jestli jenom reagovali na zvukové vysílání. Je to škoda; rád bych se o nich dozvěděl víc, ale nějak si neumím představit, že bych se tam se všemi přístroji znovu rozjel, i kdybych si to mohl risknout. Příště by mohli rozcupovat nás…“

Přiznám se, že s tímhle názorem jsem konečně mohl ze srdce souhlasit.

Pro mě ta záležitost zcela skončila. Nikdy už jsem se nevypravil znovu do Freye a ani to nemám v úmyslu. Pokud bych tam jen seděl a díval se, vůbec nic by se mi ovšem nestalo. Jenže já vím, co tam je. Ta představa mě prostě už ani trochu neláká.

Pokud vím, Boulter pustil do týdne celou věc z hlavy. Nerad přešlapuje dlouho na místě a těší ho, když může vyzkoušet nové nápady. Nedávno se doslechl o překvapujících pokusech s vysíláním laserových paprsků, které byly provedeny ve Spojených státech, a zrovna teď se pokouší vymyslit náhražku pro syntetický rubín, aby si tak mohl sestrojit vlastní zdroj. Jsem zcela pro: po tom, s čím si zahrával ve freyském opatství, jsou paprsky smrti dětská hračička!

joan vatseková

souboj

Někdy, když Janina zmlkla jako teď, zatajila prudce dech až k neslyšnosti, jako by chtěla vnímat i sebenepatrnější zvuk. Zdmi starého virginského domu prosáklo ticho a vklínilo se mezi ně.

„Určitě se tady nebudeš cítit příliš opuštěně?“ zeptal se Laurence znovu.

„Věř mi, jsem tu úplně spokojená,“ řekla Janina s náznakem úsměvu. „Přestaň si dělat starosti. Všechno je v pořádku. A kromě toho,“ dodala rozvážně, „přece jsme sem museli odjet. Cožpak jsme mohli jet jinam, teď když jsme utratili všechny peníze na mě? Nebo jsme si snad mohli vybírat, miláčku?“

„Ne,“ souhlasil Laurence po krátkém zaváhání. „Jenom jsem zapomněl, že tenhle dům je na úplné samotě. Jestli si myslíš…“

„To vůbec nevadí. Takový báječný starý dům. Snad tu dokonce zkusím zase malovat.“

Odvrátila se a vyhlédla z okna. Hubené paže opřela na římsu. Okno, kulaté jako na lodi, bylo vysoké. Bylo z něj vidět jen lesy, táhnoucí se jako hustý koberec na západ až k vrcholkům kopců.

Po chvíli se k němu opět prudce otočila, ústa pevně sevřená.

„Tady budeš mít hodně inspirace,“ řekla. „A já tě budu nechávat o samotě, až budeš psát. Na mou duši.“

Tiše přistoupila ke kuchyňskému stolu, kam si sedl, aby si na chvíli odpočinul. Potom pokračoval ve vybalování a ona zatím připravovala večeři. Přesto, že k ní byly jen ohřáté konzervy, podávala Janina jídlo na talířích z jemného porcelánu a na stůl prostřela bílý damaškový ubrus. Jako první vybalila a umyla porcelán, zatímco Laurence vytáhl pokrývky a prostěradla, připravil postel a dal do pořádku kuchyni.

Seděli v jídelně obklopeni nevybalenými zavazadly, ale všechny talíře se pastelově a zlatě leskly a Janina na ně občas s uspokojením pohlédla.

Vždycky dovedla kolem sebe vytvářet ovzduší přepychu; byla to součást její bytosti, součást kouzla, které z ní činilo jedinečnou a krásnou ženu.

Zrak jí bloudil po holých stěnách místnosti bez koberce a váhavě zamířil do přilehlých pokojů, v nichž jejich nábytek, přivezený z městského bytu, zanechá prázdnem zívající plochy.

Pohledu na okna se vyhnula, teď když se modravý soumrak snášel dolů do opuštěného údolí.

Dům byl to jediné, co zbylo ze starého virginského panství. Laurence ho zdědil po otci, který před léty přišel o všechno – byl džentlmen a měl chov plnokrevných koní. Polnosti, které patřily k usedlosti, byly již dávno prodány. Dům s přilehlým pozemkem kupce nenašel; ležel na příliš odlehlém místě. A tak se sem Laurence, který do domu nevkročil od dětství, nyní vrátil.

Za domem dosud byly pobořené zdi stájí a chýší pro otroky s rozvrácenými kamennými základy, napůl zarostlé vysokou trávou, a na nečekaných místech číhaly hluboké jámy.

Druhý konec pozemku přetínal potok, který se dal přejít po prosté prkenné lávce, a za potokem byl starý hřbitov s náhrobními kameny, napůl propadlými do země a skrytými plevelem a trávou. Za zapomenutými náhrobky se ujala vlády změť stromů.

Nyní, v tichu večera, bylo zurčení potoka slyšet hlasitěji než předtím, kdy měli plno práce s vybalováním.

Ze sklonu Janininy hlavy, z jejího výrazu vyjadřujícího nejasný strach si Laurence rázem uvědomil, jak neblahé spodní tóny v ní vyvolává zvuk vody narážející na kameny. Vycítil také, jak ponuře na ni působí mlžný opar zdvihající se nad potokem. On sám byl tomu zvyklý už od dětství – patřilo to k letnímu večeru.

„Odjedeme odtud, jen co budeme mít nějaké peníze,“ prohodil proto do ticha, v němž se nepravidelně ozýval její dech.

„To jsem ráda,“ zašeptala.

Když později ulehli na široké lůžko, cítil, jak se chvěje.

„Zima?“ zeptal se. „Pojď blíž.“

„Je mi příjemně,“ zapírala. „Jsem jen ospalá. Dobrou noc, Laurenci.“

„Dobrou noc, miláčku.“

Janina se dívala, jak se měsíční svit plíží s pochmurnými stíny pokojem bez záclon a rozlévá se na vyšívané ložní pokrývce. Prudce nadechla a odsunula se z jeho dosahu blíž k manželovi, neboť si s pověrečnou hrůzou vzpomněla, že měsíční paprsky nemají dopadat na lůžko. „Nemohu spát,“ zašeptala zoufale. „Zakryj okno, Laurenci – zakryj okno. Nevpouštěj sem měsíc. Prosím, nevpouštěj sem měsíc.“

Laurence byl okamžitě vzhůru a už stál v půli pokoje. Pověsil svůj župan na záclonovou tyč a zeptal se klidným hlasem: „Je ti teď líp, Janino?“

„Líp,“ odpověděla s úlevou. „Mnohem, mnohem líp. Děkuji ti, miláčku.“

„Můžeš už spát? Nechceš kolínskou? Nebo něco jiného?“

„Ne,“ řekla s tichým zasmáním, teď když zase byla v bezpečí tmy. „Vrať se už ke mně, ať tě mohu obejmout, a spolu usneme.“

Koncem týdne už měli všechny věci uloženy, nábytek rozestaven, záclony pověšeny. Nejbližším sousedem byl farmář bydlící asi míli od nich. Laurence zaplatil jednomu z jeho synů, aby mu posekal trávu, a najal jeho sedmnáctiletou dceru Trisu, aby k nim denně chodila uklízet. On a Janina jezdili dvakrát týdně do města pro potraviny, zatímco poštu a mléko si dali donášet do domu.

Všechno se vpravilo do každodenních kolejí a Laurence opět začal pravidelně pracovat. Janina držela slovo. Nevyrušovala ho z práce pod falešnými záminkami; oběd mu přinášela na podnose a nechávala mu ho u dveří.

Jednoho pozdního odpoledne sešel Laurence dolů. Celý den nepřetržitě pršelo. Janinu dosud téměř nezahlédl; teď ji našel v obývacím pokoji, jak sedí se zkříženýma nohama na starém orientálním koberci před krbem.

Na okamžik byl zmaten, když ji spatřil. Sedával tam jako chlapec, v krbu praskal oheň a matka mu předčítala o Robinu Hoodovi a rytířích krále Artuše. Teď však v krbu oheň nebyl, leželo tam jen trochu vychladlého popele.

Janina ho nezaslechla. Soustředěně a upřeně hleděla před sebe na podlahu, kde ležel jakýsi předmět. Ve zvláštním polosvětle vypadala víc než jindy jako Dürerova kresba. Nebyla krásná v běžném slova smyslu, ale na její výjimečný zjev se prostě nedalo zapomenout.

Laurence se zarazil; uvědomil si, co ji tak poutalo. Na podlahu si položila starou vykládanou šachovnici, která byla v domě od nepaměti. Položila ji hrací plochou dolů a na vyhlazenou spodní stranu postavila dnem vzhůru křišťálovou sklenku na víno.

Konečky dvou prstů pravé ruky měla lehce položené, na stopce sklenky. Jak se na ni Laurence díval, připadalo mu, že sklenice sama od sebe klouže pomalými, plavnými oblouky po šachovnici a nese s sebou její ruku.

„Co to děláš, Janino?“ zeptal se jí.

Trhla sebou, vykřikla a prudce odstrčila sklenku, až se skutálela z šachovnice na podlahu.

„Ne, ne!“ zvolala.

Laurence vešel do místnosti opatrně, jako by tam někdo spal.

„Vylekal jsem tě,“ řekl. „Odpusť. Prostě jsem si nemohl představit, co děláš.“

„Ach,“ vzdychla, pomalu se vzpamatovávala a nepravidelně oddychovala. Zdvihla sklenku a postavila ji zpět. Tu si Laurence všiml, že na spodní stranu šachovnice pečlivě vypsala inkoustem jednotlivá písmena abecedy. „Cožpak jsi nikdy takhle nedostával zprávy?“ zeptala se ho s předstíranou netečností. „Než maminka zemřela, dělávaly jsme to často, to jsem ještě byla malá.“

„Zprávy od koho?“ otázal se Laurence a snažil se, aby jeho hlas zněl lhostejně.

„Ale ze záhrobí,“ vysvětlila mu Janina s výrazem údivu, že potřebuje vysvětlení. „Maminka i já jsme takhle rozmlouvaly s tatínkem a on přiváděl všechny možné a nemožné přátele. Maminka říkávala, že je to celý on – když ještě žil, také vždycky vodil domů ty nejpodivnější lidi.“

„Ale Janino…“ vyhrkl Laurence.

„Ty a pan doktor byste nejspíše řekli,“ dodala Janina a upřeně se na něj zadívala, „že to prostě byl maminčin způsob, jak uniknout skutečnosti.“

Letmo si připamatoval Janininu matku, statečnou a dojemnou ženu. Dostalo se jí dobrého vychování, a když po smrti manžela, který se utopil při plachtění na Karlově řece, zůstala bez haléře, otevřela si penzión pro studenty. Nějak dokázala poslat Janinu na nejlepší školy a vštípila jí vlastní sen o dni, kdy svou krásou a inteligencí dosáhne nějakého blíže neurčeného skvělého úspěchu – snad jako zpěvačka nebo herečka nebo malířka.

Zemřela krátce před jejich svatbou, vyčerpaná, ale vyrovnaně spokojená se svým dílem.

Janina teď hleděla na Laurence se slabě vyzývavým úsměvem.

„Zkus to,“ vyzvala ho. „Tohle je báječný starý dům. Byl vystavěn roku 1690 – pomysli na všechny ty lidi, kteří tu od té doby žili a zemřeli. A někteří z nich tu stále ještě jsou. Nevím, proč tu někteří zůstávají a jiní odešli, ale tak už tomu vždycky bývá. Zkus to a uvidíme, jestli si některý z nich s tebou pohovoří.“

„Dobrá,“ řekl a vyloudil na rtech úsměv. Spustil se vedle ní na koberec a uchopil ji za ruku. Stáhla ji však zpět, a tak uchopil šachovnici a položil ji před sebe.

„Jenom polož dva prsty na sklenici,“ vysvětlovala mu. „Uvolni se a čekej, až se sklenice začne hýbat, pak ji nech, ať ti vede ruku.“

Učinil tak a pro případ, že by se nic nepřihodilo, měl přichystán úsměv a návrh, aby se brzy navečeřeli a zajeli se podívat na nějaký film. Jenže jak vyčkával a lehce se prsty dotýkal křišťálového skla, měl pocit, jako by ho opět obklopilo ono nepřirozené ticho, které si uvědomil, když pozoroval Janinu.

Sklenice se začala pohybovat. Laurence si byl jist, že neučinil žádný vědomý pohyb, ale sklenice sklouzla v pozvolném oblouku k písmenu N. Tam se zarazila a smýkla sebou k písmenu E. Odtud se ještě rychleji vrátila k N. A znovu k E; k N; k E. Pak mu sklenice prudce táhla ruku přes celou šachovnici a strhla mu ji přes okraj.

„Ne, ne, ne“ četla Janina nahlas. „Zřejmě s tebou nechce mluvit, miláčku.“

Laurence se ovládl, aby zachoval klid, vyndal cigaretu a zapálil si ji.

„Kdo se mnou nechce mluvit, Janino?“

„Roderick Jamieson,“ vysvětlila mu. „Major Roderick Jamieson. Kdysi tu žil. Zrovna jsem s ním mluvila, když jsi vešel. Řekl mi, že byl zabit za revoluce, v bitvě v Yorktownu. Je pohřben na malém hřbitůvku vzadu za potokem. Zítra se půjdu podívat na jeho náhrobní kámen.“ Laurence zatajil dech. Neřekl Janině ani slovo o onom místě a nedal tam pokosit vzrostlou trávu.

Zřejmě však hřbitůvek objevila a seškrábala mech z mramorového náhrobku se jménem Rodericka Jamiesona, o němž se nikdy doma nevědělo, kdo to vlastně byl. „Ach tak,“ řekl Laurence a cítil, jak mu na ramena dopadá tíha. „Jistě přece víš, Janino,“ – mluvil k ní starostlivě jako k dítěti – „že sklenici rozhýbává bezděčná činnost svalů. A jakákoli zpráva, kterou by ti snad tlumočila, přichází z hlubin tvého podvědomí.“

„Možná,“ připustila Janina. „Jenže ani tím není ta zpráva o nic nevěrohodnější, miláčku. Protože kdopak ji tam vložil? To mi vysvětli!“ Její chování se náhle změnilo. „Nedělej si starosti, miláčku. Nemám tu celkem nic na práci a s majorem Jamiesonem je švanda, to je všechno. On se ti tak naparuje svými výboji! Prohlašuje, že má za sebou spoustu soubojů a miloval spoustu žen!“

Vzduch se rozvlnil jejím vzrušeným smíchem.

„Všem těm jeho historkám stejně nikdo nevěří. Když mu tvrdím, že si je vymýšlí, tak dostává záchvaty vzteku. Někdy mrští sklenicí přes celý pokoj,“

K jeho překvapení se k němu přitiskla. Oba cítili, jak mu buší srdce.

„Miluji tě,“ řekl vzrušeně a odsunul ji od sebe.

„Já vím,“ obrátila se a pozdvihla k němu obličej, aby ji políbil. Rty měla horké a vláčné. Hranice mezi skutečným a neskutečným světem pro ni zřejmě neexistovala, dovedla žít v obou současně. Laurence ji objal a pevně ji svíral. Poprvé po dlouhých měsících cítil její blízkost.

„Vůbec si neumíš představit,“ šeptala, „jak ho tohle rozzuří.“

Když oné noci Janina usnula, Laurence zůstal ještě chvíli vzhůru, naslouchal jejímu pravidelnému oddychování a na tváři cítil její teplý, měkký dech.

Lámal si hlavu, aby našel něco, co by ji zaujalo a odvedlo od hry se šachovnicí a sklenicí a s domnělým sokem. A se sevřeným srdcem si připomněl štěstí jejich prvních čtyř společných let, kdy spolu bydleli v malém bytě s okny na Washingtonské náměstí, kde napsal dvě knihy, obě celkem úspěšné.

Janina se o vlastní kariéru nijak nestrachovala, bezstarostně obcházela kanceláře broadwayských divadelních producentů a předkládala notes s výstřižky kritik, vychvalujících její herecké výkony v divadelních hrách typicky letního repertoáru… Pak rok, kdy jako mezek studovala malířství… nedlouhé období praxe v reklamní agentuře, kde psala texty… krátkodobé nadšení pro avantgardní poezii, a ten tenký, nikdy nevydaný svazek veršů. Pak její odpor k New Yorku a touha po venkově a samotě. Do New Hampshiru se přestěhoval kvůli ní, aby mohla opravdu malovat. A Laurence ostatně mohl psát kdekoli.

V tom krásném starém koloniálním domě shlížejícím na oceán vytvořila Janina půl tuctu slušných krajinek. Po nekonečném váhání se s nimi zúčastnila místní malířské přehlídky. Když se žádné z nich nedostalo ani čestného uznání, odložila s nepředstíraným odporem barvy a plátna.

A pak, za oné dlouhé zimy v Nové Anglii, se dostavilo první z oněch dlouhých období netečnosti, která je postupně přiváděla k jednomu odborníkovi po druhém, do Bostonu, do New Yorku, do Washingtonu…

A nyní, když se vydali ze všech peněz, byli tady. Laurence se snažil přimět Janinu, aby chodili na návštěvy; Janina odmítala. Dvakrát týdně ujeli třicet mil, aby se podívali na nějaký film, ale pak se Janina začala vzpouzet a prosit, aby jezdil sám.

Ujišťovala ho, že je šťastna. Jakoby na důkaz spokojenosti vybalila nakonec barvy a plátna a pustila se do několika skic. Laurence očekával, že toho každou chvíli nechá, ale nepřestala. Naopak, náhle se do malování pohroužila. Začala pracovat na obraze, který mu nechtěla ukázat, a přiměla ho k slibu, že se na něj nepodívá, dokud nebude dokončen.

Laurence se vrátil ke své práci, šťasten, že se Janina něčím zaměstnává, i když věděl, že se i nadále denně zabývá šachovnicí a sklenkou. Rozhodl se, že její zaujetí zprávami ze záhrobí nebude brát příliš vážně; snad se toho jednou nabaží. Dokonce se jí občas žertem dotazoval na Rodericka Jamiesona.

Jenže Janina jeho žertování přehlížela a odpovídala mu tak přirozeně, jako by Roderick Jamieson skutečně existoval.

Jedné neděle, když Janina po obědě myla jemné porcelánové nádobí – tuto práci nikdy nepřenechávala Trise –, prohlásil Laurence jen tak, že se půjde projít, a vydal se přímo k lávce a hřbitůvku za potokem. Náhrobek našel přesně na místě, jež si z dětství pamatoval. Vysoká tráva tu byla pošlapána. Zřejmě zde tedy Janina byla. Jenže náhrobní kámen byl tak pokryt mechem, že jméno bylo zcela nečitelné. Jak je mohla znát? Aby se ujistil, seškrábal z mramoru trochu mechu, až si mohl ověřit písmena JAMIE…

V pondělí jel těch patnáct mil do města pro potraviny sám. „Triso, zůstaňte tady, dokud se nevrátím,“ nařídil v kuchyni netečnému venkovskému děvčeti s očima jako trnky. „Když vás paní bude chtít poslat domů, najděte si nějakou výmluvu, abyste mohla zůstat. Zaplatím vám dvojnásobek, až se vrátím.“

Ve městě zašel do místní Vlastivědné společnosti, kde v zatuchlé místnosti opatrovala příjemná starší paní archív a písemnosti města a okolí, pocházející ještě z předrevolučních dnů.

Archivářka, radostně rozčilená, protože sem téměř nikdo nepřicházel, našla po chvilce hledání krátký životopis, vystřižený z nějaké staré knihy a nalepený s jinými zažloutlými výstřižky v albu.

„Major Roderick Jamieson,“ řekla. „Věděla jsem, že mi to jméno něco říká. Pocházel tady z okolí. Píše se tu, že byl proslulý svými souboji a že padl v boji u Yorktownu. Byl vyznamenán Lafayettem.“

Roderick Jamieson tedy opravdu existoval. Jenže jak ví Janina, že je pohřben za domem, když mech na náhrobním kameni byl nedotčen? A Vlastivědnou společnost určitě nenavštívila – nikdy nebyla ve městě sama.

Byla tu pouze jediná další možnost. Laurence usoudil, že Janina zřejmě našla mezi starými knihami a listinami na půdě nějaké zápisy, v nichž bylo uvedeno jméno Rodericka Jamiesona. Sám sice nikdy na žádnou zmínku o něm nenarazil, ale tam nahoře byl ovšem naposledy před dávnými lety a stejně se nikdy příliš důkladně neprohrabával tou haldou starých novin a dopisů, na níž se hromadil prach snad už dvě stě let.

Na půdu se však nevypravil, aby si svůj názor ověřil, a raději si ani nepřiznal, že se spíš bojí, že by tam žádný záznam o Jamiesonovi nenašel.

„Roderick na tebe začíná úplně fantasticky žárlit, miláčku,“ prohlásila Janina jednoho odpoledne, když se líně kolébala v houpací síti. Laurence sem přinesl limonádu kořeněnou mátou, která jim bujela na záhonu.

„Hm,“ řekl. „Dnes jsem dostal dopis od svého agenta. Má nová kniha se mu líbí, ale chce, abych ji ještě trochu vypiloval.“

„To je otrava.“

„Znamená to, že se prozatím ještě nemůžeme odtud hnout.“

„Ach tak! Stejně bych nechtěla odjet.“

„Ty bys nechtěla?“ zeptal se naoko lhostejně.

„Ne. Je to úplná pohoda, mít čas. Pokud jde o čas, nepoznala jsem ještě nic takového jako je tenhle dům. Tady bych si mohla jen tak žít navěky věků.“

„Ty šťastlivče!“ usmál se s úlevou.

Janina na něj upřela pohled plný tajemného zármutku. „Ano,“ řekla. „Už proti tomu nebojuji. Jsem zahálčivá a neužitečná žena.“

„Janino, nic takového nejsi!“

„Ale ano.“ Zapletla prsty do provazů a rozhoupala síť. Měla štíhlé silné prsty, silné jako kost. Nehty měla dlouhé a vyleštěné. Janina byla vždycky dokonale upravená. Trávila dlouhé hodiny před toaletním stolkem v pokojíku, který jí zařídil.

„Už dávno jsi mi to měl říct,“ vytkla mu s nádechem výčitky. „Roderick tvrdí, že žena nemusí být užitečná. Alespoň ne žena jako já. Prý je jedinou povinností ženy být dekorativní.“

„To tvrdí, ano?“ Laurence to ani trochu nepobavilo. „A co ještě říká?“ Snažil se pochopit novou Janininu úlohu.

„Ach, vede nekonečné řeči o sobě, jak jsem ti už řekla. Vypráví mi o svých soubojích a milostných aférách. Osobně ho viním z toho, že ty milostné pletky pěstoval hlavně proto, že vždycky strašně toužil zabít manžela. On to nepopírá.“

„Používal kordu nebo pistole?“ zeptal se Laurence, a aniž to dal najevo, napjatě sledoval její výraz.

Janina zaváhala. „O tom se vyjadřuje mlhavě – neříká, jakých zbraní používal. Jednou se hrozně rozkatil a odmítal se mnou několik dní mluvit; nadhodila jsem totiž, že se při těch ‚soubojích‘ nechoval vždycky jako džentlmen. Když se vyvztekal, sdělil mi, že byl slavný střelec a že předtím, než byl zabit v bitvě u Yorktownu, zastřelil sám šest mužů. Bylo mu tehdy teprve osmadvacet a občas mi dokonce připadá mnohem mladší než – mnohem mladší, než ty jsi vůbec kdy byl, zlato.“

„Šest mužů? Samé manžely?“ zeptal se suše. Tohle bylo Janinino oblíbené téma – tentokráte jenom z jiného konce. Neměla totiž ráda manžely ani fakt, že je manželkou: v podstatě toužila po stavu romantického napětí, udržovaného do nekonečna.

„Tři nebo čtyři z nich byli manželé,“ odpověděla lhostejně. „Když se ho však ptám, co se stalo s těmi dámami potom – všechny byly už zřejmě volné a mohl se tedy s nimi oženit –, pak změní předmět rozhovoru a mluví lichotivě o mém obočí nebo o nějaké podobné hlouposti.“

„Proč? Vždyť opravdu máš moc krásné obočí,“ řekl Laurence. „Je zřejmě do tebe zamilován, že?“

„Ovšem, šíleně. Tráví spoustu času tím, že přemýšlí, jak by se s tebou mohl utkat v souboji. Je pro něj strašné, že ti nemůže hodit rukavici do tváře.“

„Mohl by třeba po mně hodit sklenicí,“ nadhodil Laurence.

„To není špatný nápad, miláčku,“ řekla Janina, jako by od něj nečekala něco tak důvtipného. „Navrhnu mu to. Chtěl bys vidět, jak vypadá?“

„Vidět, jak vypadá?“ Laurence byl na okamžik zmaten.

Janina ho vzala za ruku a odvedla do obývacího pokoje. Na stojanu u okna byl obraz, na který mu nikdy nedovolila pohlédnout. Teď, když odstranila roušku a s úsměvem nezbedného dítěte k němu obraz obrátila, pochopil.

Obraz znázorňoval poprsí mladého muže s dlouhými kučeravými plavými vlasy, splývajícími podél skrání až na límec. Jeho obličej byl úzký a aristokratický, ústa zkřivená nepatrnými úsměvem, který by mohl dávat obličeji přívětivý výraz, nebýt očí.

Jeho oči měly onu hlubokou modř, která je skoro černá. Laurence měl pocit, že zachycují a přijímají jeho pohled, jako by mu udělovaly nějaký rozkaz. Tyhle namalované oči byly hluboké, hluboké jako tma, a když se Laurence do nich zahleděl, uvědomil si, že Janina nenamalovala usmívajícího se Rodericka Jamiesona.

Bylo to bezpochyby to nejlepší, co kdy vytvořila.

„Je to nádherné,“ zvolal Laurence. Pak, snaže se předstírat lhostejnost, dodal: „Tak tohle je major Roderick Jamieson.“

„Tvrdí, že mu to je dokonale podobné,“ a z Janiných rtů vytryskl smích, „až na to, že ve skutečnosti prý byl ještě hezčí. Řekla jsem mu, že mě jeho nesnesitelná ješitnost začíná nudit.“

„Musíš se pokusit o další olej,“ řekl Laurence a pečlivě vybíral slova. „Tenhle je opravdu velmi krásný.“

„Možná.“ Prudce zakryla obraz. Její hlas byl plochý a bez zájmu. „Bavila jsem se při tom.“

Onoho večera, když už Janina spala, odhodlal se Laurence konečně napsat do Washingtonu lékaři, který ji měl v ošetřování:

V tomto osamělém domě nastal v Janinině neuróze nový obrat. Svůj čas tráví sněním. Pomocí planšety vede pomyslné rozhovory. Zdá se, že pozvolna…

Pero protrhlo list papíru a vniklo do zeleného pijáku pod ním. Laurence spálil dopis v kuchyňských kamnech. „Roderick říká, že bych tě měla opustit,“ prohlásila Janina při snídani, zívajíc a usmívajíc se na něj. „Tvrdí, že mě nechápeš. Říká, že nevěříš ani slovu z toho, co ti o něm vyprávím, a že si myslíš, že jsem na pokraji šílenství. Je to pravda?“

Laurence se soustředil na míchání kávy, protože nedůvěřoval výrazu svých očí. Ruce se mu chvěly. Pozorovala ho Janina, když psal dopis, viděla ho, jak ho pálil, uhádla jeho obsah?

„To tvrdí, ano? A co ještě říká?“

„Ale nic na to nedej, on si vždycky vymýšlí.“ Pokrčila rameny. Vstala a políbila ho. Zbytek dne dělala všechno, aby jiskřila veselím a vtipem – a odmítala se dát zatáhnout zpět k Rodericku Jamiesonovi.

Oné noci se Laurence probudil a zjistil, že se Janina odkradla dolů. Vstal z postele, tiše sešel po schodech k obývacímu pokoji a ve dveřích se zarazil a přikrčil, kryt tmou.

Jediným zdrojem světla v místnosti byl oheň, který Janina rozdělala kouskem papíru a několika polínky. Seděla před ním, smála se a mluvila sama k sobě a sklenice ležela nečinně vedle šachovnice.

Z toho, co říkala, nezaslechl Laurence jediné slovo; mluvila totiž tak tiše, že to znělo, jako by mluvil někdo jiný. Ten slabý šepot mohl být dokonce vítr. Laurence viděl, jak se jí pohybují rty a jak se jí oči lesknou vzrušením, jaké neprojevila už dlouho, tak dlouho, a které, na rozdíl od veselí, celý den předstíraného, bylo nelíčené.

Měla na sobě průsvitnou noční košili a volný župan s širokými rukávy, přiléhajícími na zápěstích, a u krku stažený modrou stužkou. Jednou se chytila za krk s výrazem zmatku; zatvářila se, jako by jí někdo stojící vedle ní chtěl stužku rozvázat.

Pak řekla něco škádlivého a na znamení nesouhlasu zavrtěla hlavou.

Laurence měl varovnou předtuchu, že co nevidět vstane a otočí se, a proto se odkradl zpět na lůžko. Srdce mu tlouklo jako zvon a hlava ho nesnesitelně rozbolela. Janina se za několik okamžiků pomalu vrátila, stejně unavená jako jindy. Když pak ležela vedle něj, cítil, jak je zemdlená.

Ať už to bylo cokoli, předstírané to nebylo. Pořádně ji to vyčerpalo.

Později promluvila ze spaní. „Utíkej! Utíkej! Utíkej!“ zašeptala. Pak slabě zasténala a hlava se jí svezla na polštář.

Příští ráno napsal Laurence doktorovi a všechno mu vypověděl. Protože nechtěl dopis svěřit Trise, odvezl ho na poštu sám.

Lékař mu odpověděl, aby ihned přivezl Janinu k dalšímu vyšetření. Přísně Laurencovi připomněl, že nechtěl přivolit k Janininu odjezdu; nepovažuje ji dosud za vyléčenou. Laurence zoufale prosil o radu; doktor mu žádnou nedal. Jenom ho vyzval, aby neprodleně přijeli do Washingtonu. Celou hodinu se Laurence upřeně díval na svou vkladní knížku. Nemusel ji ani otevřít, aby se ujistil o výši jednotlivých položek.

Pak vyhlédl oknem na Janinu. Trávník tvořil kolem domu měkký koberec, ale Janina se vždycky raději brouzdala vysokou travou na druhém břehu potoka. Někdy mizela na dlouhé hodiny v lesích. Setkává se tam s Roderickem Jamiesonem?

Laurence sebou trhl, pěsti zaťaté. Nakazily snad její nesmyslné představy i jeho? Vždyť se chová tak, jako by měla milence!

Nikdy mu nepřipadala tak krásná. Jako by nějaká vnitřní jednota ovládla celou její bytost. Už se nerozdírala vlastními pochybnostmi, sebeobviňováním a marnými ambicemi, které brzy braly za své a nechávaly ji vyčerpanou a zdeptanou.

Její chůze teď byla hrdá, skoro vyzývavá, a ony nervózní pohyby a trhavá gesta, kterými se vyznačoval začátek její choroby, zmizely.

Laurence vytáhl lékařův dopis, aby na něj odpověděl, ale zase ho s pocitem zoufalství odložil a pustil se do práce. Z hlavy musel vypudit kouzelné virginské léto, nebe rozžhavené do modra, vůni zimolezu i svou ženu, pohybující se ve svém poblouzněném světě.

Pracoval celé odpoledne a vyčerpaně usedl k večeři, kterou Janina zasněně podávala při svitu svic na křehkém porcelánu.

Náhle si s úlekem všiml, že Janina pije z křišťálové sklenky, kterou používala pro planšetu, a že má téměř neustále ruku sevřenou kolem její nožky. Skoro nic nejedla, ale pomalu upíjela a její rty se něžně pohybovaly po okraji sklenice.

Na sklonku dne plného práce víno Laurence uspávalo. Pozoroval Janinu polozavřenýma očima.

Broskve máčené v brandy servírovala v miskách z růžového křišťálu. Každý její pohyb byl slavnostní a radostný, jako by obsluhovala milence; Laurence ovšem věděl, že teď nemyslí na něho.

Později, když šli spát, se rozpršelo. Kapky cinkavě dopadaly na měděné střešní okapy a s jemným ševelením stékaly po okenních tabulích. Na obloze zahřměl hrom a blesky se pomalu blížily.

Janina rychle a klidně usnula, ale Laurence byl příliš unaven. Spánek se nedostavoval. Laurence se neklidně převaloval, zapaloval si cigarety a hned je zase uhasil. Ležel a hleděl upřeně do tmy, chvilkami osvětlované odrazem blesků a naslouchal, jak přichází bouřka.

Vítr zesílil, začala bouchat okenice. Laurence popuzeně vstal, aby ji upevnil. Když znovu zavřel okno a otočil se, spatřil před sebou stát Janinu.

Ani se nepohnul, jakoby zmrazen jejím výrazem, ani nepromluvil. Připadalo mu, že na něj hledí se zlovolnou nenávistí.

Po okamžiku téměř elektřinou nabitém se Janina obrátila a scházela po schodech do tmy. Laurence se rozhlédl po baterce, nenašel ji, a protože nemohl déle otálet, vykročil tápavě za ní.

Janina se neohlédla, ani když našlápl na oba skřípající schody. To ho přesvědčilo, že spí v chůzi.

Hlavní dveře byly otevřené. Laurence vyšel za ní a roztřásl se v prudkém dešti. Janina jako by nic necítila. Když ji ozářil klikatý blesk, bylo vidět, jak za ní ve větru vlají její vlasy a průsvitná noční košile.

Laurence si uvědomil, že Janina míří přímo k jámám a zbytkům kamenných základů po starých chýších a stájích. Ať už bude její šok sebevětší, musí ji probudit. „Janino!“ zvolal a hlas mu zanikal v ostrém větru. „Janino!“

Janina zaslechla své jméno, uprostřed běhu se zarazila a zřejmě jen nejasně rozeznala, že někdo za ní spěchá; také Laurence mohl vidět jen prchavě se mihající bílou noční košili.

„Počkej!“ vykřikl na ni důrazně.

„Jsi pomalý, Rodericku!“ zavolala na něj. Pak krátce vytryskl její vzrušený, vítězný smích. „Chyť mě!“ zvolala s koketérií v hlase. Znovu vyrazila a rozběhla se. „Utíkej, utíkej, utíkej!“ volala. Laurence si vzpomněl na křečovitá slova z jejího snu.

Běžel. Ale prchala před ním lehce a s překvapivě bezpečnou rychlostí se vyhýbala nebezpečným jámám. Nadběhla si přes pole a Laurence běžel za ní, nyní zcela jist jejím cílem. Kvapně přeběhla lávku, snad proto, že si mlhavě vzpomněla na jakousi pověst, podle které nemohou duchové přejít přes vodu.

Když bezpečně dorazila na druhou stranu, jásavě se rozesmála. Teď už nebyla žádná překážka mezi ní a hustým lesem, v němž by se před ním mohla skrývat celou noc. Laurence byl promáčen na kost a ona jistě také. Určitě si užene zápal plic.

„Janino!“ vykřikl zoufale. „Počkej na mě!“

„Jsi příliš pomalý, příliš pomalý!“ zavolala na něj. Ale na chvíli se zarazila. Oblohou prošlehl blesk. V zářivě bílém světle zahlédl Laurence Janinu, jak k němu hledí, rty rozevřené, v očích výraz jakoby pomalu rozbřeskujícího se poznání, vlasy a tenká košile deštěm přilepené k tělu. Třemi mohutnými skoky přelétl Laurence lávku. Musí se k ní dostat dřív, než se znovu rozběhne. Musí – vztáhl k ní paži a vtom mu připadlo, jako by ho nějaká zrádná ruka prudce uchopila za kotník. Cítil, jak letí vzduchem, jako by ho někdo vyhodil, a když se řítil dolů, spatřil mramorovou desku, zapadlou a nakloněnou ve vysoké trávě.

V zášlehu blesku dokonce zahlédl písmena, z nichž odškrábal mech:

JAMIE…

Pak čelem prudce narazil na okraj mramorové desky. Když příštího rána přišla Trisa do domu, našla Janinu choulící se na podlaze obývacího pokoje, v ještě vlhké noční košili, jak si potichu prozpěvuje nad Laurencem, jehož tělo se jí nějak podařilo dovléci dovnitř domu a jehož zkrvavenou hlavu držela na klíně. Ve vychladlém krbu ležela ohořelá šachovnice a na kachlových dlaždičkách před krbem byly střepy křišťálové sklenky.

Při Trisině příchodu Janina pomalu vzhlédla.

„Nemiloval mě,“ řekla hlasem tak chraptivým, že jí Trisa téměř nerozuměla. „Vůbec nikdy o mě nestál. Nikdy o žádnou ženu nestál. Jenom chtěl zabíjet. Zabíjet!“

To byla poslední souvislá věta, jakou kdy pronesla.

richard bloch

plášť

Slunce zmíralo a jak klesalo do svého hrobu za kopci, rozstříklo krev po celé obloze. Ostrý vítr hnal suché spadalé listí k západu, jako by je popoháněl slunci na pohřeb.

„Kravina!“ ušklíbl se v duchu Henderson a vytrhl se ze zamyšlení.

Slunce zapadalo na zašle rudém nebi a odporný syrový vítr zviřoval napůl shnilé listí, válející se ve špinavé strouze. Nač marnit čas zbytečnými fantaziemi? „Kravina!“ řekl Henderson znovu.

Tuhle náladu v něm zřejmě vyvolal dnešní den. Vždyť je předvečer svátku Všech svatých, onen obávaný Halloween, kdy nocí bloudí strašidla a z hrobů pod zemí se ozývá křik prázdných úst kostlivců.

Anebo je dnes prostě další pitomý podzimní den. Henderson si povzdychl. Byly časy, vzpomínal, kdy příchod této noci něco znamenal. Evropa v temnotách, sténající v pověrečné hrůze, připsala tuto noc rozšklebenému Neznámu. Kdysi se milióny dveří zahrazovaly proti zlověstným návštěvníkům, odříkávaly se milióny modliteb, rozsvěcovaly se milióny svíček. Tahle představa měla v sobě něco majestátního, rozvažoval Henderson. V oněch dobách byl život dobrodružstvím a lidé, které zastihla půlnoc venku, se děsili toho, co je čeká za příštím ohybem cesty. Žili ve světě démonů, běsů, duchů, kteří prahli po jejich duši – a věřte mi v oněch dobách lidská duše něco znamenala! Ten soudobý skepticismus vzal životu jeho hluboký smysl. Lidé si už vůbec necení své duše. „Kravina!“ opakoval Henderson zcela mechanicky. Tenhle mírně obhroublý, drsný výraz, kterým vždycky potíral své sebezpytné útěky do říše fantazie, plně odpovídal dvacátému století.

Hlas v mozku, který prohlásil ‚kravina‘ byl pro Hendersona představitelem mínění prostého lidu, který by vyjádřil stejný názor, kdyby zaslechl jeho tajné myšlenky. A proto Henderson pronesl toto slovo a hleděl zapomenout jak na problémy, tak na krvavé skvrny.

Přišel teď při západu slunce do této ulice, aby si koupil kostým pro dnešní maškarní večírek, a raději by se měl soustředit na to, aby našel krám ještě před zavřením, než marnit čas fantazírováním o Halloweenu.

Očima prohledával houstnoucí stíny zašlých domů v úzké ulici. Ještě jednou pohlédl na adresu, jen tak narychlo načmáranou, jak ji našel v telefonním seznamu.

Proč k čertu nerozsvěcují v obchodech, když se setmí? Nemohl rozpoznat čísla domů. Byla to chudá, sešlá čtvrť, ale přesto…

Vtom zahlédl krámek na druhé straně ulice a přešel. Přistoupil k výkladní skříni a nahlédl dovnitř. Poslední sluneční paprsky sklouzly přes vrcholek protějšího domu a dopadly přímo na výklad a vyložené zboží. Henderson se prudce nadechl. Dívá se přece na výkladní skříň krámu s divadelními kostýmy – nenahlíží přece skulinou do pekla! Tak proč se všechno změnilo – jako by rudý plamen ozařoval šklebící se obličeje běsů?

„Západ slunce,“ zabručel Henderson nahlas. Ano, bylo tomu tak, a obličeje byly jenom dovedně zhotovené masky, jaké se v takových krámech vždycky dávají do výkladu. Jenže má-li člověk představivost, stejně ho něco takového vyvede z míry. Henderson otevřel dveře a vešel.

Uvnitř byla tma a ticho. Ve vzduchu tkvěl pach opuštěnosti – ten pach, který se vyskytuje všude, kam dlouho nevkročil člověk, v hrobkách a hrobech, v hlubokých lesích a jeskyních v zemi a…

„Kravina!“

Tak co mu to k čertu vlastně vlezlo do hlavy? Henderson se omluvně usmál na prázdnou temnotu. Takhle přece zapáchá každá divadelní půjčovna. Henderson se přenesl zpět do dob, kdy na vysoké škole ochotničil a kdy poprvé poznal tenhle zápach kuliček proti molům, pelichajících kožichů, mastiček a líčidel. Hrál kdysi v ochotnickém souboru Hamleta a držel v rukou rozšklebenou lebku, která skrývala všechno vědění ve svých prázdných očích, lebku z divadelní půjčovny.

No, a teď se zase octnul v takovém prostředí a ta lebka mu vnukla nápad. Konec konců je dnes Halloween. Přece nepůjde v tomhle svém rozpoložení jako rádža nebo Turek nebo pirát – za něco takového chodí každý. Proč by nešel za ďábla nebo čaroděje nebo vlkodlaka? V duchu si představil, jak by se asi tvářil Lindstrom, kdyby vešel do jeho elegantního střešního bytu oblečen v cáry. Určitě by dostal záchvat, vždyť všechno to panstvo bude mít na sobě drahé elegantní šaty, jaké odkoukalo z módních žurnálů. Hendersonovi na Lindstromových snobských přátelích příliš nezáleželo; je to stejně sebranka ochotnických Noelů Cowardů a kobyl, ověšených postroji z klenotů. Proč by tam tedy nevnesl atmosféru Halloweenu a nešel za příšeru?

*

Henderson tu stál v přítmí a vyčkával, až někdo rozsvítí, vyjde z místnosti za krámem a obslouží ho. Za malou chvíli se ho zmocnila netrpělivost a hlučně zaklepal na pult.

„Hej, je tu někdo? Do krámu!“

Ticho. A pak zezadu šoupavý zvuk – nic zrovna příjemného v té polotmě! Kdesi dole se ozvala rána a pak těžké kroky. Náhle Henderson zalapal po dechu. Z podlahy se vynořovalo cosi černého.

Byl to pochopitelně jenom poklop padacích dveří ze suterénu. Za pult se došoural jakýsi muž, v ruce držel lampu.

V jejím světle mu ospale mžouraly oči.

Mužův nažloutlý obličej se svraštil v úsměv.

„Odpusťte, spal jsem,“ řekl muž tiše. „Čím vám mohu posloužit, pane?“

„Hledám nějaký kostým pro dnešní noc.“

„Prosím. A co máte na mysli?“

Byl to unavený, nesmírně unavený hlas. Oči nepřestávaly mžikat v ochablé, žluté tváři.

„Rozhodně nic obvyklého. Víte, já bych chtěl kostým představující nějakou příšeru, abych s tím mohl jít na več… Něco takového asi nevedete, že?“

„Mohl bych vám ukázat nějaké masky.“

„Ne. Já mám na mysli například kostým vlkodlaka, prostě něco takového. Něco opravdovějšího.“

„Ach tak. Opravdového.“

„Ano.“ Proč zdůraznil ten starý trouba tohle slovo? „Snad – ano, snad budu mít zrovna tu pravou věc pro vás, pane.“ Oči stále mžikaly, ale úzká ústa se nakrabatila do úsměvu. „Právě tu pravou věc pro Halloween.“

„A co je to?“

„Uvažoval jste někdy o možnosti být upírem?“

„Jako Drakula?“

„Ach – ano, tak asi – Drakula.“

„To není špatný nápad. Ale myslíte si, že jsem na to typ?“

Muž si ho přeměřil s oním napjatým úsměvem. „Pokud vím, upíři jsou všech možných typů. Vy byste celkem vyhovoval.“

„Poklona to zrovna není,“ pousmál se Henderson. „Ale proč ne? Jaký je to kostým?“

„Kostým? Stačí společenský úbor nebo cokoli si oblečete. Já vám k tomu dodám pravý plášť.“

„Jenom plášť – nic víc?“

„Jenom plášť. Je ovšem obnošený jako rubáš. Je totiž z látky na rubáše, víte? Počkejte, já vám ho přinesu.“ Muž se znovu došoural dozadu. Pak prolezl padacími dveřmi a Henderson čekal. Bylo slyšet další rány a konečně se starý muž opět objevil, s pláštěm v ruce. Ve tmě z něj vytřepával prach.

„Tady ho máte – upíří plášť.“

„Pravý?“

„Dovolte, abych vám ho zkusil – určitě bude dělat divy.“ Studená, těžká látka splývala Hendersonovi s ramen. Když ustoupil zpět a prohlížel se v zrcadle, naplnilo se mu chřípí slabě zatuchlým zápachem. I ve slabém světle uviděl, že plášť pozoruhodně změnil jeho zevnějšek. Jeho dlouhý obličej působil hubeněji a oči v bledé tváři byly dík temnému plášti, který měl na sobě, zdůrazněny. Byl to široký, černý rubáš.

„Pravý,“ mumlal stařec. Zřejmě přistoupil znenadání, protože ho Henderson v zrcadle nezahlédl.

„Vezmu si ho,“ řekl Henderson. „Kolik?“

„Určitě se budete dobře bavit, uvidíte.“

„Kolik?“

„Ach tak. Řekněme asi pět dolarů?“

„Tady jsou.“

Starý muž vzal peníze, zamžoural a stáhl Hendersonovi plášť s ramen. Jakmile ho svlékl, bylo Hendersonovi náhle opět teplo. V tom suterénu je jistě zima – ta látka byla ledová.

Stařec s úsměvem zabalil plášť a podal mu ho přes pult. „Zítra ho přinesu zpět,“ slíbil Henderson.

„Nemusíte. Koupil jste ho. Je váš.“

„Ale…“

„Zanedlouho to tady zlikviduji. Nechte si ho. Najdete pro něj jistě víc použití než já.“

„Ale…“

„Přeji vám příjemný večer.“

Henderson pln zmatku vykročil ke dveřím, pak se otočil, aby se rozloučil se starcem mrkajícím v pološeru.

Přes pult se na něj palčivě upíral pár očí – pár očí, které nemrkaly.

„Dobrou noc,“ řekl Henderson a rychle zavřel dveře. Že by mu přece jen tak trochu přeskočilo?

*

V osm hodin měl Henderson chuť zatelefonovat Lindstromovi a sdělit mu, že nemůže přijít. Když si totiž oblékl plášť, roztřásla ho zimnice, a jak se podíval se zamženýma očima na sebe do zrcadla, skoro nic v něm neviděl. Po několika sklenkách se mu však ulevilo. Nic nejedl a alkohol ho zahřál. Přecházel po pokoji a prováděl s pláštěm různá gesta – efektně jím mával kolem sebe a mračil se způsobem, který považoval za zavilý. Přece jen bude pořádným upírem! Zavolal taxíka, sešel dolů do haly a tam čekal, zahalen do černého pláště. Šofér vstoupil. „Přeji si, abyste mě odvezl!“ řekl Henderson hlubokým hlasem.

Taxikář na něj pohlédl, jak tu stojí v plášti, a zbledl.

„Jak prosím?“

„Přikázal jsem vám, abyste pro mě přijel,“ řekl Henderson hrdelním hlasem a v duchu se tetelil radostí. Zatvářil se divoce a prudkým pohybem rozevřel plášť.

„Nojo, už jedu.“

Šofér téměř utíkal ven, Henderson kráčel pomalu za ním.

„Kam, šéfe – chci říct, pane?“

Vyděšený obličej se ani neobrátil, když Henderson vyslovil adresu a nasedl dozadu.

Taxík vyrazil s trhnutím, které v Hendersonovi vyloudilo v souhlase s jeho úlohou temné uchechtnutí. Když šofér zaslechl smích, vylekal se a hnal auto největší možnou rychlostí, které byl motor schopen. Henderson se hlasitě rozesmál a vylekaný řidič se na sedadle celý roztřásl. Takovou jízdu Henderson ještě nezažil, ale přesto byl zcela nepřipraven na to, že sotva otevře dvířka vozu, řidič je za ním zabouchne a bezhlavě ujede, aniž si dá zaplatit.

„Tak asi přece jen vypadám jako upír,“ pomyslil si shovívavě, když nastoupil do zdviže, aby vyjel nahoru do střešního bytu.

Ve zdviži byli ještě tři nebo čtyři lidé; Henderson se už s nimi dříve setkal na večírcích, kam ho Lindstrom pozval, ale jeho zřejmě nikdo nepoznal. Celkem ho potěšilo, jak se celá jeho osobnost a zevnějšek změnily tím, že si oblékl nezvyklý plášť a nasadil nezvyklou zamračenou tvář. Tady tihle hosté si navlékli pracné převleky – jedna dáma byla oblečena jako pastýřka od Watteaua, druhá byla přestrojena za španělskou tanečnici, vysoký muž představoval paňácu a jeho společník byl v toreadorském úboru. Přesto je Henderson všechny poznal; věděl, že jejich barvité kostýmy nejsou vlastně žádné převleky, nýbrž jen výtvory mající za cíl zdůraznit jejich vzhled. Většina účastníků maškarních večírků dává průchod svým potlačovaným touhám. Ženy se chlubí svými postavami, muži bud zdůrazňují svou mužnost jako ten toreador, nebo ji zesměšňují. Jsou to vlastně trapnosti; tak jako všichni ti průměrní tajtrlíci, kteří odkládají své zapšklé kancelářské obleky a spěchají do zednářské lóže, ochotnického divadla nebo maškarního plesu, aby ukojili své vyhladovělé představy. Proč se do těch svých křiklavých barev neoblékají na ulici? O tomto problému Henderson často uvažoval.

Prosím, v téhle dobré společnosti tady ve zdviži vypadali dámy i páni ve svých kostýmech velmi dobře – tak zdravě, s tak červenými tvářemi, plní života. Měli taková pěkná hrdla a zátylky. Henderson pohlédl na kypré paže své sousedky. Aniž si to uvědomil, díval se na ně dlouhou chvíli. A potom si všiml, že se ostatní lidé jedoucí ve zdviži od něj odtáhli. Stáli v jednom koutě, jako by se báli jeho pláště a zamračené tváře a očí upřených na ženu. Jejich klábosení rázem ustalo. Žena na něho pohlédla, jako by se chystala něco říci, ale tu se dveře zdviže otevřely a poskytly Hendersonovi vítaný oddech.

Co tu k čertu neklape? Napřed taxikář, pak ta ženská. Že by toho moc vypil? Neměl možnost o tom přemýšlet. Už tu byl Marcus Lindstrom a strčil mu do ruky sklenici. „Kdopak nám to přišel? Aha, bubák.“ Hendersonovi stačil jediný pohled, aby poznal, že jako obvykle při takových příležitostech je Lindstrom už zcela opilý. Tomuhle sádelnatému hostiteli už alkohol jistě teče z uší!

„Napij se, Hendersone, kamaráde. Já se napiju rovnou z láhve. Ten tvůj kostým mě ale vylekal! Kde jsi sehnal tuhle masku?“

„Masku? Já přece nemám žádnou masku!“

„Ach tak. Žádnou tedy nemáš. To jsem se… asi spletl!“ Henderson začal pochybovat o svém rozumu. Opravdu před ním Lindstrom ucukl? Skutečně se v jeho očích zrcadlí strach?

„Já… já za tebou ještě přijdu,“ zakoktal Lindstrom, poodstoupil a rychle se obrátil k dalším návštěvníkům. Henderson se zahleděl na jeho zátylek. Byl tučný a bílý. Přetékal mu přes límec a byla v něm žíla. Žíla v Lindstromově tučném zátylku. Vyděšený Lindstrom.

Henderson osaměl v předsíni. Ze salónu na druhé straně sem zaléhal šum hudby a smíchu; obvyklý šum večírků. Henderson váhal, zda má vejít. Napil se ze sklenice, kterou držel v ruce – bacardi a silné. Po těch předešlých sklenkách ho to málem porazilo. Přesto se napil. Byl udivený. Co vlastně není v pořádku s ním a jeho kostýmem? Proč děsí lidi? Nevystupuje snad nevědomky jako opravdový upír? A co teď ta Lindstromova poznámka o masce…? Něco ho přimělo, aby přistoupil k vysokému nástěnnému zrcadlu v hale. Napřed se trochu potácel, ale nakonec se pevně držel na nohou. Stál v prudkém světle před zrcadlem, díval se do něho a neviděl nic!

Díval se na sebe do zrcadla a nikdo tam nebyl! Henderson se začal smát, tiše, zle, hluboko v hrdle. A jak zíral do prázdného, nic neodrážejícího zrcadla, tryskal jeho smích až k černému zoufalství.

„Jsem opilý,“ šeptal. „Určitě jsem opilý. To zrcadlo v mém bytě mi zatemnilo zrak. Teď už jsem tak daleko, že už ani pořádně nevidím. Určitě jsem opilý. Choval jsem se směšně, strašil jsem lidi. A teď vidím přeludy – totiž vlastně, je nevidím. Zjevení. Anděly.“

Ztišil hlas. „Bodejť, anděly. Jeden mi teď stojí přímo za zády. Nazdar, anděli!“

„Nazdar!“

Henderson se prudce otočil. Stála tam, v tmavém plášti, vlasy jako jiskrná svatozář nad bílou, pyšnou tváří; oči nebesky modré a rty rudé jako peklo.

„Jste skutečná?“ zeptal se Henderson tiše. „Nebo jsem se natolik zbláznil, že už věřím v zázraky?“

„Ten zázrak se jmenuje Sheila Darrlyová a rád by si napudroval nos, jestli dovolíte.“

„Stephen Henderson si pokládá za čest umožnit vám laskavé použití tohoto zrcadla,“ odpověděl muž v plášti a zazubil se. Ustoupil zpět a dychtivě se na ni zahleděl.

Dívka otočila hlavu a obdařila ho pomalým, šelmovským úsměvem. „To jste ještě nikdy neviděl, jak se člověk pudruje?“ zeptala se.

„Nevěděl jsem, že si andělé libují v kosmetice,“ odpověděl Henderson. „Existuje ovšem spousta věcí o andělech, které neznám. Od nynějška se budu speciálně zabývat studiem andělů. Chci toho o nich tolik zjistit. Takže se vám nejspíš stane, že vás budu celý večer sledovat s notýskem v ruce.“

„Notýsek pro upíra!“

„Jenže já jsem velmi inteligentní upír, ne jeden z těch zaostalých transylvánských upírů. Určitě shledáte, že jsem okouzlující.“

„Ano, vypadáte spolehlivě,“ dobírala si ho dívka. „Ale anděl a upír – to je divná kombinace.“

„Můžeme jeden druhého napravit,“ zdůraznil Henderson. „Kromě toho mám podezření, že je ve vás kousek ďábla. Ten tmavý plášť přes váš andělský šat – anděl temnot, víte. Třeba pocházíte místo z nebe z mého rodiště!“ Henderson žertoval, ale jeho veselá slova zakrývala prudce vířící myšlenky. Rozpomněl se na minulé debaty, na cynické poznámky, kterými je provázel a v něž věřil. Kdysi dávno prohlásil, že něco jako láska na první pohled neexistuje, leda v knihách nebo divadelních hrách, kde takový dramatický prostředek slouží k urychlení děje. Tvrdil, že o romantice se lidé dovídají z knih a her a na základě toho si osvojili víru v lásku na první pohled, zatímco člověk nemůže vlastně pocítit nic jiného než touhu.

A teď se tu objevila tahle Sheila – tenhle plavovlasý anděl a vypudila z jeho mysli všechny morbidní úvahy, všechny pocity opilosti a všechno to pošetilé pohlížení do zrcadel, a vehnala ho do bláznivých snů o rudých rtech, nebesky modrých očích a štíhlých bílých pažích. Něco z toho, co cítil, se mu zřejmě zobrazilo v očích, a když se dívka na něj podívala, vytušila pravdu.

„Nuže,“ vydechla, „doufám, že vás prohlídka uspokojuje.“

„Ani trochu jste to nevystihla! Ale hned teď bych chtěl něco zjistit o nebeských bytostech. Tančí andělé?“

„Vy taktní upíre! Půjdeme vedle?“

Zavěšeni vstoupili do salónu. Tam panovalo všeobecné veselí. Alkohol už vystupňoval rozjařenost na nejvyšší míru, jenže se již netančilo. V místnosti postávalo se smíchem několik hlučných skupinek. V koutech prováděli své šprýmy obvyklí vtipálci. Jasně tu vládla ona povrchní atmosféra, kterou Henderson tak nenáviděl.

Proto se vztyčil do plné výše a přehodil si cíp pláště přes rameno, proto se jeho bledá tvář zamračila a on pomalu vykročil v chmurném mlčení. Sheila to zřejmě pokládala za výborný žert.

„Předveďte jim upíra,“ zachichtla se a stiskla mu paži. Henderson se tedy vztekle díval na dvojice a opovržlivě šklebil na ženy. Jak procházel salónem, všichni za ním otáčeli hlavy a všechen rozhovor postupně ustával. Henderson kráčel dlouhou místností jako vtělená Červená smrt. Jemu v patách se ozýval šepot:

„Kdo je ten člověk?“

„Přijeli jsme s ním nahoru ve zdviži a on…“

„Podívejte se na ty oči…!“

„Upír!“

„Nazdar, Drákulo!“ pozdravil ho Marcus Lindstrom. Jeho společnice, rozmrzele se tvářící bruneta v kostýmu Kleopatry, se nahnula k Hendersonovi. Hostitel Lindstrom se stěží držel na nohou a jeho kumpánka byla na tom stejně. Když se Henderson setkával s Lindstromem v klubu, snášel se s ním velmi dobře, protože tam býval Lindstrom střízlivý; ale jeho chování na večírcích ho vždycky mátlo. Nyní byl Lindstrom obzvláště odporný – choval se jako chrapoun.

„Drahoušku, dovol, abych ti představil svýho moc dobrýho kamaráda. Ano, protože je Halloween a vůbec, tak jsem sem pozval hraběte Drákulu a jeho dceru. Pozval jsem taky jeho babičku, jenže ta dneska večer slaví černej sabat – spolu s tetou Ježibabou. Hej, hrabě, tohle je moje malá kamarádka.“

Žena se po očku podívala na Hendersona.

„Ach, Drákulo, jaké to máte velké oči! Ach, a jaké to máte velké zuby! Ach…“

„Ale Marku!“ ohradil se Henderson. Jenže hostitel se obrátil a zvolal do místnosti:

„Lidičky, račte se seznámit s něčím opravdickým – s jediným pravým žijícím upírem v zajetí! Drakula Henderson, jediný existující upír s falešnýma zubama!“

Za jiných okolností by Henderson vrazil Lindstromovi jednu rychlou, účinnou ránu do brady. Ale po boku měl Sheilu, byla tu společnost; bude tedy lépe, jestli tomu trapnému vtipkování vyhoví. Proč nebýt upírem? Henderson se rychle pousmál na dívku, vztyčil se ještě více, rozhlédl se kolem sebe a zamračil se. Rukama si přejel po plášti. Podivné, stále ještě je studený. Pohlédl dolů a tu si poprvé všiml, že na okrajích má plášť špínu – vypadalo to jako bláto nebo prach.

Jak si ho štíhlou rukou přitahoval k hrudi, proklouzávalo mu studené hedvábí mezi prsty. Tenhle pocit jako by mu dodal odvahu. Široce rozevřené oči mu zaplanuly, ústa se mu pootevřela. Začal ho zaplavovat pocit divoké síly. A Henderson pohlédl na měkký, tučný krk Marka Lindstroma s ostře vykreslenou žílou v bílé pokožce. Podíval se na krk, spatřil, jak všichni na něj hledí, a pak ho přepadl náhlý popud. Obrátil se, oči upřené na ten krk plný záhybů – na ten rosolovitý zvrásněný krk tučného muže. Ruce mu vystřelily. Lindstrom zakvíkl jako poděšená krysa. Je to tlustá, hladká bílá krysa, překypující krví. Upíři milují krev. Krev krysy, z krku téhle krysy, z žíly na krku téhle kvičící krysy.

„Teplá krev.“

Ten hluboký hlas patřil jemu, Hendersonovi.

Ty ruce patřily jemu, Hendersonovi.

Ty ruce, které při těchto slovech sevřely Lindstromův krk, ty ruce, které ucítily horkost, které nahmataly žílu. Hendersonův obličej se skláněl ke krku a jak se Lindstrom bránil, jeho sevření sílilo, Lindstromův obličej pomalu rudl, krev se mu hrnula do hlavy. Tak to má být. Krev! Hendersonova ústa se otevřela. Na zubech ucítil závan vzduchu. Sklonil se k tomu tučnému krku, a pak… „Dost! To stačí!“

Hlas, uklidňující Sheilin hlas. Její prsty na jeho paži. Henderson ohromeně vzhlédl. Pustil Lindstroma a ten lapaje po dechu, klesl k zemi.

Celá společnost vytřeštěně přihlížela s ústy rozevřenými v pudovém óčku údivu.

Sheila zašeptala: „Báječně! Dobře mu tak – vy jste ho ale vyděsil!“

Hendersonovi trvalo chvíli, než se vzchopil. Pak se usmál a obrátil.

„Dámy a pánové,“ pravil, „právě jsem vám předvedl drobnou ukázku na důkaz, že co o mně prohlásil náš hostitel, je pravda. Já jsem upír. Teď, když jste byli náležitě varováni, vám už určitě nehrozí žádné nebezpečí. Jestli je přítomen lékař, mohl bych snad zařídit nějakou tu transfúzi krve.“

Óčka údivu splaskla a z vylekaných hrdel vytryskl smích. Napřed trochu hysterický, pak upřímný. Henderson to u nich vyhrál. Jenom Marcus Lindstrom se neustále vytřeštěně díval a z očí mu vyzařoval nesmírný děs. On to věděl!

Vtom napětí polevilo; jeden z vtipálků se přihnal zvenku do pokoje. Předtím seběhl dolů a vypůjčil si od jakéhosi kamelota zástěru a čapku. Teď pobíhal mezi hosty a pod paží svíral stoh novin.

„Zvláštní vydání! Zvláštní vydání! Podrobná zpráva o strašné tragédii Halloweenu! Zvláštní vydání!“

Hosté si se smíchem kupovali noviny. Jakási žena přistoupila k Sheile a Henderson se pln okouzlení díval za odcházející dívkou.

„Za chvíli na shledanou!“ zavolala na něj a její pohled mu rozpálil krev v žilách. Stejně však stále ještě nemohl zapomenout na onen strašný pocit, který se ho zmocnil, když uchopil Lindstroma. Proč?

Mechanicky vzal od vyvolávajícího pseudokamelota noviny. „Strašná tragédie na den Halloweenu!“ vykřikoval. Co se stalo?

Zamženýma očima pohlédl na první stránku.

Vtom se zapotácel. Ten titulek! Bylo to skutečně zvláštní vydání! S rostoucí hrůzou přelétl Henderson článek. „Požár v divadelní půjčovně… krátce po dvacáté hodině byli povoláni požárníci do krámu… plameny se nedaly zvládnout… úplně zničen… škoda se odhaduje na… jméno majitele je kupodivu neznámé… kostra nalezena v…“

„Ne!“ vyjekl Henderson.

Znovu a znovu to četl. Ta kostra byla nalezena v truhle naplněné hlínou ve sklepě pod krámem. Ta truhla byla rakev. Byly tam ještě dvě další truhly, prázdné. Kostra byla zabalena v plášti, který oheň nepoškodil…

V narychlo vysázeném rámečku na konci sloupce byly komentáře očitých svědků a nad nimi křiklavé titulky, vytištěné nápadnými černými písmeny. Sousedům ten krám naháněl strach. Maďarští usedlíci, narážky na vampirismus, na cizince, kteří vcházeli do krámu. Kdosi tvrdil, že prý tam nějaká sekta konala své obřady. Pověry o věcech, které se tam prý prodávaly – nápoje lásky, zvláštní talismany, podivné převleky.

Podivné převleky – upíři – pláště – jeho oči!

„Tohle je pravý upíří plášť!“

„Tohle nikdy nebudu potřebovat. Nechte si ho.“

Vzpomínka na tato slova prolétla Hendersonovi mozkem.

Henderson se vyřítil z místnosti a běžel k nástěnnému zrcadlu.

Vzápětí si přikryl paží tvář, aby ochránil oči před obrazem, který tam nebyl – před chybějícím odrazem. Upíři se v zrcadle neodrážejí!

Žádný div, že vypadá divně. Žádný div, že ho lákají paže a krky. Dychtil po Lindstromovi. Dobrotivý Bože!

To zavinil ten plášť, ten tmavý plášť se skvrnami! Se skvrnami od hlíny, od hřbitovní hlíny. Ten upíří plášť, ten chladný plášť na něj přenesl pocity opravdového upíra. Je to prokletý plášť, látka, která halila tělo toho, kdo nezemřel. Ta rezavá skvrna na rukávu je krev! Krev. Bylo by příjemné vidět krev. Ochutnat její horkost, její rudý, proudící život.

Ne. To je šílenství. Je opilý, pomatený.

„Hleďme, můj bledý přítel upír.“

Byla to opět Sheila. A Hendersonovi se tak rozbušilo srdce, že přehlušilo všechnu hrůzu. Když se zahleděl do jejích zářících očí, na teplá ústa pootevřená v rudém vyzvání, pocítil vlnu horkosti. Pohlédl na bílé hrdlo, odrážející se od temného, třpytícího se pláště, a zalila ho jiná horkost: lásky, touhy a – hladu.

*

Jistě mu to poznala na očích, ale neodvrátila pohled. Naopak, sama se na něj žhavě zadívala.

Sheila ho tedy také miluje!

Prudkým pohybem si strhl plášť s ramen. Ledová tíha zmizela. Byl volný. Vlastně ani nechtěl plášť svléknout, ale něco ho k tomu přimělo. Je to proklatá věc – vzápětí by byl mohl dívku vzít do náručí, obejmout ji, aby ji políbil, a objímat ji dál, aby…

Ani se neodvážil na to pomyslet.

„Už vás ta maškaráda unavuje?“ zeptala se ho. Stejným pohybem si svlékla plášť a stála před ním ve svatozáři svých andělských šatů. Při pohledu na její plavou, sošnou dokonalost zalapal Henderson po dechu.

„Anděli!“ zašeptal.

„Ďáble!“ napodobila ho výsměšně.

A náhle se objali. Henderson si přehodil oba pláště přes ruku. Stáli tam se rty prahnoucími po sobě, dokud se několik hostů s Lindstromem nenahrnulo hlučně do předsíně.

Když tlustý hostitel spatřil Hendersona, prudce ustoupil. „Ty…,“ zašeptal, „ty…“

„Právě odcházíme,“ usmál se Henderson, uchopil dívku za paži a táhl ji ven k prázdné zdviži. Dveře se zabouchly Lindstromovi těsně před bledým obličejem, plným strachu.

„Opravdu jsme chtěli odejít?“ zašeptala Sheila a přitiskla se mu k rameni.

„Ano. Ale ne na zem. Nesjedeme dolů do mé říše, ale nahoru – do tvé.“

„Do zahrady na střeše?“

„Právě tam, můj anděli. Chci s tebou mluvit tam, kde se nad námi bude klenout tvé nebe, chci tě líbat uprostřed mraků a…“

Jak zdviž stoupala, našly její rty jeho.

„Anděl a ďábel. To je krásný pár!“

„Mě to také napadlo,“ přiznala se dívka. „Budou mít naše děti svatozář nebo rohy?“

„Určitě obojí.“

Vystoupili ze zdviže na opuštěnou střechu. A znovu je obestřel Halloween.

Henderson to cítil. Dole to byl Lindstrom a jeho snobští přátelé na opilém maškarním večírku. Tady to byla noc, ticho, tma. Žádné světlo, žádná hudba, žádný alkohol, žádné tlachání, pro které se jedna zábava podobala druhé jako vejce vejci, pro které byla každá noc stejná jako ty druhé. Tahle noc je výjimečná.

Obloha nebyla modrá, ale černá. Mraky splývaly jako šedé vousy vznášejících se obrů, zahleděných na oranžový kotouč měsíce. Od moře vál studený vítr a naplňoval vzduch jemným ševelem, přicházejícím zdáli.

Bylo poměrně chladno.

„Dej mi můj plášť,“ zašeptala Sheila. Henderson mechanicky rozevřel plášť a dívčino tělo vklouzlo pod jeho temnou nádheru. Oči jí vzplály výzvou a té se Henderson nemohl ubránit. Roztřásl se a políbil ji.

„Je ti zima,“ řekla dívka. „Obleč si svůj plášť.“

Ano, Hendersone, přitakal v duchu. Oblékni si plášť a nespouštěj zrak z jejího hrdla. Pak, až ji příště políbíš, zatoužíš po jejím hrdle a ona ti je dá z lásky a ty si je vezmeš – z hladu.

„Oblékni si ho, miláčku – dej si říct,“ zašeptala Sheila. V očích měla netrpělivost a plály jí chtivostí, která si v ničem nezadala s jeho.

Henderson se zachvěl.

Obléknout si plášť temnoty? Plášť hrobu, plášť smrti, plášť upíra? Ten zlověstný plášť, plný vlastního mrazivého života, který mu přetvořil obličej, přetvořil rozum?

„Tady je.“

Štíhlé dívčí paže ho objaly a položily mu plášť na ramena. Jak mu ho u hrdla zapínala, pocítil na krku laskající dotyk jejích prstů.

Pak ucítil – v celé své bytosti –, jak se ledový chlad mění v mnohem strašnější horkost. Cítil se mohutnější, cítil úšklebek na tváři. To je Moc!

A před ním ta dívka, s očima plnýma výsměchu a výzvy. Uviděl její teplý, štíhlý krk ze slonoviny, čekající na něj. Čekal na něj, na jeho rty.

Na jeho zuby.

Ne – to není možné! Vždyť ji miluje. Jeho láska musí zvítězit nad tímhle šílenstvím. Ano, měj na sobě ten plášť, ubraň se jeho moci a vezmi ji do náruče jako muž, ne jako netvor. Musíš. To bude tvá zkouška.

„Sheilo, musím ti něco říct.“

Její oči tak vábily! Jistě to bude snadné.

„Sheilo, počkej. Četlas dnes večer ty noviny, že?“

„Ano.“

„Já… já jsem tam koupil ten plášť. Nevím, jak to vysvětlit. Vidělas přece, jak jsem uchopil Lindstroma. Chtěl jsem to provést až do konce. Rozumíš mi? Hodlal jsem ho… kousnout. Když mám na sobě tuhle věc, tak mám pocit, jako bych byl jeden z těch netvorů. Ale já tě miluji, Sheilo.“

„Já vím.“ Oči jí zářily v měsíčním světle.

„Chci to vyzkoušet. Chci tě políbit, miláčku, a mít na sobě tenhle plášť. Chci ucítit, že má láska je silnější než tahleta – věc. Jestli ucítíš, že podléhám, slib mi, že se rychle odtrhneš a utečeš. Nevykládej si to prosím špatně.

Musím se tomu pocitu bránit a bojovat s ním; chci, aby má láska k tobě byla úplně čistá, úplně bezpečná. Bojíš se?“

„Ne.“ Nepřestávala se na něj upřeně dívat, tak jako se on díval na její hrdlo. Kdyby tak věděla, co se děje v jeho hlavě!

„Nemyslíš si, že jsem se zbláznil? Zašel jsem k tomu obchodníkovi divadelními kostýmy – byl to takový hrozný malý stařec – a on mi dal tenhle plášť. Dokonce mi řekl, že to je pravý upíří plášť. Myslel jsem, že žertuje, jenže dnes večer jsem se neuviděl v zrcadle a zatoužil jsem po Lindstromově krku a teď toužím po tobě. Ale musím se té zkoušce podrobit!“

Dívka na něj výsměšně hleděla. Henderson sebral všechnu sílu. Naklonil se dopředu, jeho smysly sváděly boj. Chvíli tu stál pod strašidelným oranžovým měsícem s obličejem zkřiveným divokým zápasem.

A dívka ho vábila dál.

Její neobyčejné, neuvěřitelné rudé rty se rozevřely k stříbrnému hrdelnímu smíchu a z černého pláště, do něhož byla oblečena, se vynořily bílé paže a jemně ho objaly kolem krku. „Já vím – věděla jsem to v tu chvíli, kdy jsem se podívala do zrcadla. Poznala jsem, že máš stejný plášť jako já – že ho máš z toho místa, odkud ho mám já…“

Její rty se nečekaně vyhnuly jeho. Henderson na okamžik strnul úlekem. Pak ucítil ledovou tvrdost jejích ostrých drobných zubů na svém hrdle, podivně uklidňující bodnutí – a pomalu se začal propadat do všeobjímající temnoty.

john seymour sharnik

meze waltera hortona

Jednoho rána podlehl Walter Horton neodolatelnému popudu, zasedl ke klavíru a zahrál celou Chopinovu sonátu B-moll. Jeho výkon byl jak z technického, tak interpretačního hlediska zcela perfektní. Jinak na něm bylo pozoruhodné jen to, že Horton nikdy předtím v životě na klavír nehrál.

Do oné chvíle vlastně netušil, že dovede hrát vůbec na nějaký hudební nástroj. Nikdy po tom ani zvlášť nezatoužil. Hudbu poslouchal jenom tehdy, když čekal na pravidelný hodinový přehled rozhlasových zpráv, a působila na něj stejně, jako kdyby byl na programu třeba projev k nějaké indonéské vlastenecké skupině v tamní řeči.

To, že u Hortonů měli klavír, byla zásluha jeho manželky; od svatby před devíti lety nepřestávala prohlašovat, že bude pokračovat v hodinách klavíru, s nimiž přestala, když jí bylo šestnáct. Walter sám zůstával lhostejný k manželčiným nesplněným plánům i k nástroji samému. Považoval ho více méně za kus nábytku, za předmět, který vyplňuje určitý prostor v obývacím pokoji jejich bytu – asi stejně a nijak nákladněji než skleník nebo obě pohodlná křesla.

Když paní Hortonová zjistila, že hudba nepřichází, jak předpokládala, z radia, byla ohromena. Slovům, kterými manžel vysvětlil svůj výkon, se dalo stěží uvěřit – pokud to vůbec bylo vysvětlení.

„Já nevím, miláčku,“ řekl. „Prostě jsem se dnes ráno probudil s jakousi touhou tu věc přehrát. Vešel jsem do pokoje a začal přejíždět prsty po tom tentononci…“

„Klávesnici,“ doplnila ho trpělivě manželka.

Horton přikývl. „Klávesnici. A… no…“ a pokrčil rameny.

Paní Hortonová se obrátila a šla pokračovat v přípravě snídaně. Ať už její manžel uměl po všechna ta léta hrát na klavír nebo ať už se to právě naučil, proč to tak důkladně tajil? Napadlo ji, jestli snad po všechny ty roky manželství v něm nevyrůstala nějaká podvědomá a podivná mužská žárlivost na její vlastní, i když tak skromné hudební zájmy. A nyní se možná stává obětí pochmurného sebetrýznění, jakému občas podléhají klidní a uzavření muži. Zachvěla se nejistotou, zda snad není vina částečně na ní.

Když před něj postavila jeho pomerančovou šťávu, zeptala se ho záludně, ale naoko plna pochopení: „A co ještě umíš zahrát, miláčku?“

Horton k ní překvapeně vzhlédl. Byl sice hluboce zaujat jevem, který se právě udál, ale tahle otázka ho dosud nenapadla. Ve skutečnosti totiž ani nevěděl, co hrál – ani že to byla skladba od Chopina, natož určitá sonáta komponovaná v B-moll.

Když se jí to snažil vysvětlit, sevřela zklamaně rty, obrátila se a vyšla z pokoje. Horton vstal líně od stolu, vrátil se ke klavíru a zbytek dopoledne příjemně strávil s Mozartovou sonátou C-dur, Debussyho preludiem Ohňostroj a několika Liszetovými valčíky.

Ačkoli mu hudba sama o sobě mnoho neříkala, přece jen byl celkem nadšen svým náhle získaným nadáním, a příštího dne otálel s odchodem do kanceláře tak dlouho, dokud si nepřehrál dvě nebo tři Chopinovy etudy a jedno Brahmsovo capriccio. Den nato nešel vůbec do kanceláře a strávil celé dopoledne a valnou část odpoledne u klavíru. Velmi nerad od něj vstal, protože se bál, že tento zázračným způsobem uštědřený dar zmizí, až opět sáhne do kláves. Jeho schopnosti však nijak neochabovaly. Naopak se zdálo, že paleta jeho hry je den ze dne bohatší. Každá věta v jeho podání byla dokonalá. Nikdy se neopakoval; dokonce jako by toho ani vůbec nebyl schopen. Hudba jím procházela jako na nějakém nekonečném magnetofonovém pásku. Jakmile přehrál nějakou skladbu, byla pro něj navždy ztracena, neboť on v ní svou úlohu dohrál.

*

Uplynulo několik týdnů. Jednoho dne se paní Hortonová vrátila v poledne domů z nákupu a našla manžela u klavíru. Vlastně ho doma snad ani jinde už neviděla. Položila balíčky na lavici v předsíni, přistoupila k němu, a když potlačila strach, že ho nalézá tak nečekaně brzy doma, vtiskla mu na čelo manželské políbení. Horton k ní vzhlédl s nepřítomným úsměvem.

Paní Hortonová pověsila plášť a její pohled se smutně svezl po hubené, nahrbené manželově postavě; všimla si také, jakým výrazem zamyšlení a zaujetí se potáhly jeho rysy. Málem by uvěřila, že žije s cizincem – mužem majícím překvapivě povrchní podobnost s jejím manželem, pod jehož ostře řezanými rysy a za jehož známýma šedýma očima se však skrývá někdo jiný.

Vzchopila se a tím nejvěcnějším tónem, jakého byla schopna, poznamenala. „To jsem ráda, že tě vidím tak brzy doma, miláčku.“

„Hm?“ vznesl se Hortonův hlas zasněně nad přísné tóny Bachovy sonáty.

„Řekla jsem, žes přišel brzy domů“ Už nedokázala potlačit chvění v hlase. „Měls málo práce v kanceláři?“

„Ach tak, ano.“ Jeho prsty klidně spočinuly na posledním akordu. Protáhl se a pak se opřel o opěradlo. „Nechal jsem toho. Prodávám svůj podíl.“

Pani Hortonová měla pocit, jako by se pod ní nebezpečně otřásla zem. Jeho zaměstnání se stalo posledním zbytkem normálnosti a kontaktu s minulostí v jejich životě, a ona si zoufale uvědomovala, že je musí chránit. Pokusila se zprvu laskavě, potom stále vzrušeněji mu to rozmluvit. „Vždyť nás tím přece nevydávám chudobě,“ namítl klidně. „Dluhy nemáme, něco máme uloženo v bance, a… A stejně jsi vždycky říkávala, že už se těšíš, jak jednoho dne nechám práce a odejdu na odpočinek.“

„Na odpočinek, to ano,“ přerušila ho roztrpčeně. „Ale v tvém věku to je… no, to je téměř neslušné! A propadnout takovému – takovému podivínskému nesmyslu jako je tohle!“

„Opravdu nechápu, co je v tom za rozdíl!“ řekl Horton. „Vždyť většina mužů si najde nějakého koníčka, když odejdou na odpočinek. Rybaření, sbírání známek – něco takového.“

Paní Hortonová si bezmocně uvědomila, že její argument byl marný. Tóny klavíru, vznešeně se odrážející domem tu v bohatých, dramatických skladbách Beethovenových, tu v křehkém krajkoví Couperinově nebo Lullyho ji čím dál tím víc znepokojovaly a jako by naplňovaly stále se rozšiřující propast mezi ní a jejím manželem. Protože Horton byl jedním z nejvýznamnějších mladých členů místní podnikatelské honorace, vyvolal jeho odchod z obchodního světa nemalé překvapení. Prý se rozhodl, že se bude věnovat hudbě. Dozvěděl se to hudební kritik místního listu – jakýsi Farley Gresham.

Gresham byl vážný, samotářský muž, jehož po celý život pronásledovalo vědomí vlastního neúspěchu. Namlouval si, že je skladatel, ale nikdy se mu nepodařilo přesvědčit nějakého hudebníka nebo dirigenta, že si jeho skladby zaslouží veřejného provedení. Zaměstnání hudebního kritika, které si nakonec zvolil, ani neuspokojovalo jeho ctižádost, ani neimponovalo jeho sousedům. Následkem toho byl ve vztahu ke společnosti vždycky v jakési defenzívě a neustále se rozhlížel po případném spojenci. Jednoho večera navštívil Hortona, vyslechl – jak se o tom později zmiňoval – „absolutně nepředstižitelné podání Appassionaty a uvědomil si nevyhnutelnou skutečnost, že objevil zázrak – svého druhu sice postarší, ale zcela jasně zázrak.“

„Drahý příteli,“ vyhrkl Gresham téměř se slzami vděčnosti, že se mu naskytla příležitost dělat patrona, „drahý příteli, takový talent nesmí zůstat utajen! Musíte uspořádat recitál.“

Horton byl překvapen. Začal protestovat. „Já ale opravdu nemám zájem…“

„Jste tím povinován obecenstvu,“ naléhal Gresham. „Jste tím povinován hudbě.“ Jeho gesto nepřipouštělo další odpor. „Zařídím, co bude třeba.“

*

Ačkoli představa veřejného vystoupení Hortona zprvu zarazila a naplnila posvátnou bázní, nakonec přece jenom neviděl důvod, proč Greshamův návrh odmítnout. Pak začal myslet na posluchače – své sousedy, přátele, jimž teď mohl věnovat míň a míň pozornosti. Pomyšlení na to, že by mohl mezi ně přijít v nové a zcela odlišné úloze, ho začalo bavit a nakonec i vzrušovat. Zeptal se manželky, co si o tom nápadu myslí, a její chabé námitky vůbec nevnímal. Postavil se ke stojánku na noty a přes desku klavíru se díval na sebe do zrcadla a představoval si, jak v bílém motýlku a naškrobené košili stojí na pódiu v koncertní síni; ani si nepovšiml jejích potlačovaných slzí, když odcházela do ložnice.

Výběr programu byl ovšem poněkud obtížný, vždyť Horton ani neznal názvy skladeb a jejich tvůrce, ani nebyl schopen říci předem, co v tu kterou chvíli bude hrát. Vůbec se nesnažil tohle Greshamovi vysvětlit, věděl totiž, že by to vypadalo směšně, ne-li zcela nepříčetně, a proto se vyjádřil velmi mlhavě. Hortonovo zdráhání zavázat se k nějakému pevnému pořadu odbyl Gresham v duchu jako důkaz temperamentu, který jen dokazuje, jaký je Horton umělec. Ze strachu, aby ho neztratil, však rozhodně nechtěl na svého chráněnce příliš naléhat, a tak zajistil recitál, aniž ohlásil program.

*

Koncert přilákal značný počet návštěvníků, z nichž většina přišla ze sousedské pýchy, zvědavosti nebo účasti. Bylo mezi nimi ovšem také několik významných místních kritiků a uznávaných hudebníků, které se Greshamovi svými styky v hudebním světě podařilo přimět k návštěvě. Byli pochopitelně ohromeni dokonalostí Hortonova výkonu a vkusem, s jakým byl „vybrán“ jeho program: Clementi, Chopin, Bartók a Szymanowski. Jeden z kritiků napsal příštího rána ve svém článku: „Diskrétní kombinace odbornosti a univerzálnosti provedená s vynikajícím úsudkem a neuvěřitelnou technikou.“

Takto povzbuzen zorganizoval Gresham recitál v New Yorku. Byl stejně úspěšný. Kritiky vyzdvihovaly Hortonovu jedinečnou neprofesionální minulost, což mu spolu s jednomyslně pochvalným tónem recenzí vyneslo značnou publicitu. Výsledkem byla záplava nabídek na další vystoupení.

Za několik měsíců se ukázalo, že požadavky Hortonova obecenstva lze uspokojit pouze uspořádáním turné po Spojených státech. Gresham si vzal na starost celou organizaci a toho dne, kdy v poště našel poslední podepsanou smlouvu, vstoupil do kanceláře svého šéfredaktora a s výrazem veselosti, poněkud posílené sklenkou, kterou vypil na vlastní počest, dal výpověď. Spojení s Hortonem ho přivedlo blíž k hudební slávě, než to kdy dokázaly kritiky koncertů hostujících orchestrů a akademií žáků místní hudební školy. Rovněž si z tohoto spojení sliboval víc peněz, než kolik vydělával jako novinář, a – kdoví? – snad i inspiraci a později také čas na další, již úspěšný pokus získat si v hudebním světě postavení jako skladatel. A tak, doprovázen Greshamem jako svým manažerem a následován bezmocnou, ale oddanou manželkou, uskutečnil Horton řadu recitálů, jejichž stejnorodá vybroušenost odstrčila současné pianisty jako Rubinsteina, Horowitze, Arraua a Giesekinga na druhé místo. Hortonovo neustálé zdráhání oznamovat programy předem vyvolalo nejdříve jisté komentáře, ale – podobně jako u Greshama – bylo mu promíjeno, ne-li respektováno jako umělecký rozmar.

Newyorský filharmonický orchestr a Bostonský symfonický orchestr se pokusily získat Hortona pro pohostinská vystoupení, on však byl pochopitelně nucen je odmítnout, protože se nemohl zavázat k žádné určité skladbě a bylo nepravděpodobné, že by se skladba, kterou by hrál, shodovala s tím, co by hrál orchestr. Toto zdráhání ještě více povzbuzovalo zájem o jeho vystoupení. Neústupně trval na tom, že bude hrát pouze skladby, složené výhradně pro jeho nástroj, a to ještě víc posilovalo jeho slávu hluboce citlivého a poctivého umělce.

Paní Hortonová si už uvědomila, že beznadějně ztratila všechen kontakt se svým manželem, a proto už dávno přestala bojovat, aby jeho – a jejich manželství – přivedla zpět do normálnosti jeho předhudebního života. Ale jednou se jí úplnou náhodou naskytla možnost zaútočit na tuto nestvůrnou změnu novou zbraní. Při jednom koncertním turné se jí jakási reportérka vyptávala na její úlohu manželky světově proslulého umělce. „Předpokládám,“ prohlásila s účastným pochopením, „že se nyní cítíte odměněna za léta bojů a strastí, která jste museli s manželem prodělat, zatímco se připravoval na svou kariéru!“

„Bojů?“ rozesmála se paní Hortonová falešným smíchem a pak se zarazila a zalapala po vzduchu. A vzápětí si uvědomila, že poprvé v životě vypráví Hortonovu verzi toho, jak se naučil hrát na klavír.

Reportérce se zdálo, že paní Hortonová buď bloudí v nějaké čtvrté duševní dimenzi, nebo se ji pracně snáší zesměšnit, a proto dřív, než by se dopustila bláhovosti a tento příběh uveřejnila, si ho pochopitelně šla ověřit ke Greshamovi.

*

Když vyhrkla na Greshama svou otázku, prožíval právě jakousi proměnu. Po posledním Hortonově turné měl měsíc volna a v této době se začal – tápavě a nejistě – znovu věnovat tvorbě, k níž, jak si slíbil, se jednou vrátí. Strávil celý měsíc prací na vlastní skladbě – sonátě založené na prostém, ale podivně přitažlivém tématu, které se mu už před mnoha lety vtisklo do mysli, jenže se ho obával zachytit a vtělit do not. Ale nyní mu prýštilo z pera tak, jak si to celé ty roky představoval.

Gresham odstrčil od sebe hromádku notového papíru, na který psal, a obdařil reportérku blahosklonným úsměvem. Vyslechl její vyprávění a pochopitelně ho odbyl s přepjatým smíchem. „Slyšel jsem paní Hortonovou, jak vykládá tento vtip ve společnosti některých z našich největších umělců,“ prohlásil, „a víte, má drahá, že jí téměř uvěřili! Dokonce i Graustein – ten skvělý Graustein – si sedl na zem a plakal, protože od dob, kdy ještě nedorostl ani do poloviny cella, cvičí devět hodin denně a zdaleka ještě nedosáhl takové techniky, jaké – podle slov paní Hortonové – dosáhl Horton přes noc. Paní Hortonová byla ovšem zděšena pomyšlením, že jí Graustein uvěřil – málem zemřela hanbou.“ Gresham zavrtěl obdivuplně hlavou. „Ta žena má ale fantastický smysl pro humor!“ Ten příběh se ovšem v novinách nikdy neobjevil. V Greshamovi však zanechal jistý dojem. Už delší čas si všímal, jak podivuhodně rozmanité jsou Hortonovy programy. Také si všiml, že Horton odmítal opakovat jakoukoli skladbu nejen na veřejných koncertech, nýbrž i tehdy, když marnil čas u klavíru ve svém obývacím pokoji.

*

Když se Gresham zamyslil nad celým obdobím jejich spolupráce, nemohl si vzpomenout, že by byl slyšel Hortona hrát některou skladbu nebo třeba i sebeprostší pasáž víc než jednou. Navíc ho zarážel dost podivný vývoj ve složení posledních Hortonových programů. Stále víc směřoval k tvorbě zapadlé a pedantské, k méně známým skladbám mistrů a dílům polozapomenutých skladatelů. Právě nedávno zahrál Horton svitu, kterou neznali ani nejpřednější kritici, a řada z nich se domnívala, že jde o jeho vlastní skladbu. Bylo typické, že Horton odmítl jak potvrdit, tak popřít autorství svity – všeobecně bylo známo a bráno na vědomí, že se Horton nikdy neuráčí ani diskutovat o tom, co hrál, ani oznámit, co bude hrát – a tak tato domněnka zůstala otevřena. Greshamovi ta skladba nějak připomínala Skrjabina. Byl by ji totiž připsal Skrjabinovi, jenže pokud věděl, Skrjabin nikdy nic takového nenapsal. Rozhodl se proto, že se té věci podívá na zoubek.

Trvalo mu téměř měsíc, než zjistil, že svita je opravdu Skrjabinovým dílem. Její rukopis vystopoval v hudební sbírce jedné university, zmátlo ho však kurátorovo tvrdošíjné tvrzení, že skladba nikdy nebyla uveřejněna nebo předtím provedena.

Gresham začal vážně uvažovat o historce paní Hortonové. Nikoli proto, že by události, jak je vylíčila reportérce, měly nějaký význam. I když by člověk považoval vzácné Hortonovo nadání za nejčistší druh inspirace, přece jen by to nevysvětlovalo, co se vlastně děje. Greshama napadlo, že je snad svědkem nějakého ještě fantastičtějšího jevu – jevu, který si plně neuvědomuje ani Horton sám.

Je možné, tázal se Gresham sám sebe, že vše, co je v hudbě nejlepšího – nejvýznamnější díla celé známé oblasti hudební tvorby – je Hortonem tlumočeno, že každé jednotlivé dílo dosahuje jeho prostřednictvím své perfektní, finální formy? Jestli to je pravda, pak jakou náhodou nebo jakou krutou ironií byl právě Horton vybrán za její ryzí nástroj? A kde jsou meze tohoto procesu? Čas? Samy dějiny? Existují vlastně vůbec nějaké meze? Gresham si uvědomil, že žárlí, že je zděšen, že jím zmítá posvátná bázeň a zlé předtuchy.

Jednoho večera několik měsíců poté, kdy ho poprvé tyto otázky napadly, seděl Gresham u malého piána v Hortonově newyorském bytě a čekal na Hortona, s nímž potřeboval probrat několik podrobností příštího koncertu.

Využil těch několika volných okamžiků, aby pracoval na svém rukopise. Byl rozjařen, protože se už blížil k ukončení sonáty a dosud nenašel důvod, aby přestal skládat. Téměř se odvažoval doufat, že by stálo za pokus přesvědčit nějakého mladého pianistu, aby ji přednesl na některém z těch malých avantgardních koncertů, pořádaných skupinkami milovníků umění, nebojících se experimentů. Zatímco se paní Hortonová pokoušela upnout myšlenky na detektivku, přehrával Horton poslední větu jedné z nejnovějších Prokofjevových skladeb. Dozněl poslední, dokonale zahraný akord allegretta, nastalo ticho, a pak začal Horton hrát něco jiného. Jak hudba proudila dveřmi do studovny, uvědomil si Gresham, že je to skladba, kterou vyslechl na televizním koncertu právě minulý večer. Byla to fantazie mladého kalifornského skladatele Shorrera. Záhadné na celé věci bylo, že ji v televizním provedení uvedli jako premiéru.

Bylo ovšem možné, že ji Horton sám slyšel a že by se jeho schopnost ji nyní opakovat – notu po notě, na to by Gresham přísahal – dala připsat jeho hypersenzitivní hudební paměti.

Ale ne! Gresham se prudce vztyčil. Přesně v době, kdy se Shorrerova skladba hrála v televizi, byl Horton na pódiu v Carnegie Hallu. Předtím tu skladbu určitě slyšet nemohl. Greshamovi vypadlo pero z třesoucích se prstů. Vstal od piana; jeho mysl byla ochromena hrůzností toho, co se stalo, a obavami z toho, co se může stát příště. Přecházel po studovně, neschopen přenést na papír závěrečné noty vlastního díla, které ležely zcela vytvořeny v závitech jeho mozku. Pochopil, že Horton vyčerpal minulost – už dohonil současnost.

*

Příštího večera stál Gresham v koncertní síni u postranních dveří; Horton přešel přes pódium, poděkoval za potlesk pokynutím hlavy a prudce usedl ke klavíru. Ve chvíli, kdy se jeho prsty rozprostřely nad klávesnicí, unikl Greshamovi ze sevřených rtů netrpělivý povzdech. Horton udeřil do kláves, několik jiskřivých akordů se ztišilo v jemnou a jímavou melodii a ta se pomalu rozplývala v hluboké a temně se chvějící ohlasy, jak se rozvíjelo nové protitéma. Kontrapunkt prudce sílil, vystupňoval se až k bouřícímu vyvrcholení, pak sklesl v šepot, z něhož vyvěralo pomalé a přízračné téma nové věty.

Krása vlastní sonáty rozdírala Greshama téměř k bolesti a byl jí tak unesen, že mu trvalo několik minut, než si uvědomil, že je svědkem Hortonová přechodu z minulosti do bezprostřední současnosti. Když téměř jakoby ve snách naslouchal, jak se notové značky, které s takovou bolestí napsal, přeměňují Hortonovým dotykem v překrásné tóny, pocítil, jak se v něm vzdouvá pocit triumfu. Být tlumočen Hortonem – neznamená to snad, že se jeho sonátě dostalo spolu se všemi ostatními díly, které umělec nevědomky přednesl, místa v dějinách největší hudby? Greshamovi se začaly zamlžovat oči slzami úspěchu a vděku.

Jenže pocit triumfu začal mizet stejně rychle, jako se v něm vzedmul. Šeptání těch několika málo diváků u postranních dveří a vzrušené pohledy v prvních řadách obecenstva mu totiž prozradily něco, čemu se zdráhal uvěřit, ale o čem si uvědomil, že s tím bude muset počítat: sonátu budou jistě připisovat Hortonovi! Jenže Horton, jak ví, to nikdy nepopřel A nikdo ho ani nebude chtít připravit o autorství – pokud by snad Gresham sám nevyjevil pravdu, která je přece příliš fantastickým, příliš zjevným výplodem žárlivosti, než aby se jí dalo uvěřit. Gresham se zklamaně obrátil a chtěl vyjít ven, ale tu ho něco napadlo, co mu dodalo útěchu a zarazilo. Konec konců přece Hortonovi nedal všechnu svou tvorbu! Sonáta nebyla dokončena – její konečné pasáže nebyly dosud napsány, ale existují jedině jako představy, uložené v jeho myslil A až Horton vyčerpá jak minulost, tak přítomnost a dosáhne hranic budoucnosti – co bude moci dělat? Gresham stál a čekal, na rtech trpký úsměv. Poslouchal, jak se příval tónů vzdul k burácejícímu vyvrcholení. Hortonovy ruce visely nad klávesnicí, nejistě se pohnuly a klesly. Do mučivého ticha koncertní síně zazněla ozvěna akordu.

Gresham ucítil, jak se ho náhle zmocnila naděje. Ta se však vzápětí změnila v hrůzu, když se Hortonovy ruce zachvěly a neodvratně vrátily ke klávesnici. Gresham si náhle uvědomil trýznivou skutečnost, že již nikdy nebude schopen ani přestat skládat takovou hudbu, ani zabránit Hortonovi, aby ji hrál jako svou vlastní, a myslel na všechny ty roky, kdy hudba bude tryskat, tak rychle jak ji bude tvořit, z jeho vlastní mysli do Hortonových čekajících prstů.

Stál ohromeně a bezmocně poslouchal, jak se hudba opět vrací a Horton hraje závěrečné takty sonáty.

stanley ellin

specialita šéfkuchaře

„A tady máme Sbirra,“ ukázal Laffler. Před Costainem se tyčilo čtvercovité průčelí z hnědého pískovce; nelišilo se nijak od ostatních, která shlížela z obou stran do lepkavé temnoty opuštěné ulice. Ze zamřížovaných oken v suterénu u jeho nohou prosvítalo těžkými záclonami slabé světlo.

„Páni!“ vyhrkl. „To je neutěšený lokál!“

„Pochopte prosím,“ řekl Laffler škrobeně, „že Sbirro je restaurace bez okázalosti. Uprostřed útoků naší hrozné neurotické doby odmítá dělat ústupky. Je to snad poslední významný podnik v tomhle městě, který má plynové osvětlení. Najdete tu tentýž solidní nábytek, tytéž nádherné příbory z sheffieldské oceli a v odlehlém koutě snad i tytéž pavučiny, kterých si už povšimli stálí hosté před půl stoletím!“

„To je pochybné doporučení,“ řekl Costain, „a není ani příliš hygienické.“

„Když tam vejdete,“ pokračoval Laffler, „zanecháte za sebou nenormálnost tohoto roku, tohoto dne i této hodiny, a zjistíte, že se vám na krátký čas povznesla mysl, nikoli přepychem, nýbrž důstojností, tou ztracenou vlastností naší doby.“

Costain se stísněně usmál. „Mluvíte, jako by to byl spíš kostel než restaurace.“

V bledém odrazu pouliční lampy dohlédl Laffler na obličej svého společníka. „Tak vlastně nevím,“ prohlásil příkře, „jestli jsem neudělal chybu, když jsem vás pozval.“ Costaina se to dotklo. Přes honosné postavení a vysoký plat byl pro tohohle snobského malého muže obyčejným zaměstnancem, ale přesto musel dát trochu průchod svým citům. „Jestli si přejete,“ řekl chladně, „mohu si na dnešní večer snadno zařídit jiný program.“

Laffler obrátil velké, kravské oči vzhůru ke Costainovi a jak mu mlha oblévala narudlý úplněk obličeje, vypadal nečekaně nesvůj. Potom však prohlásil: „Ne, ne, nepřichází v úvahu. Rozhodně musíte se mnou u Sbirra povečeřet.“ Pevně uchopil Costaina za paži a vedl ho k železné brance do suterénu. „Jste totiž nejspíš jediný člověk v mém podniku, který vůbec něco ví o dobrém jídle. A já zase vím o Sbirrovi, ale nemám žádného chápavého přítele, s kterým bych se o svou znalost mohl podělit, a tak si připadám jako člověk, jenž má jedinečné umělecké dílo zavřené v místnosti, kde se z něj nemůže nikdo jiný těšit.“ Tohle Costaina značně obměkčilo. „Pokud vím, existuje spousta lidí, kterým taková situace vyhovuje.“

„Já mezi ně nepatřím!“ namítl Laffler ostře. „A držet v sobě dlouhá léta pod zámkem tajemství o Sbirrovi se mi nakonec stalo nesnesitelné.“ Hmatal po straně branky a zevnitř se ozvalo tiché rozladěné zařinčení starého zvonku. Vnitřní dveře se skřípavě otevřely a Costain hleděl do tmavé tváře, v níž jedinými rozeznatelnými rysy byla řada bělostných zubů.

„Pane?“ řekla tvář.

„Pan Laffler s hostem.“

„Pane,“ řekla tvář znovu a tentokráte to bylo jasné pozvání. Tvář ustoupila stranou a Costain klopýtl dolů po jediném schodu za svým hostitelem. Dveře i branka za ním zavrzaly a Costain stál se zamhouřenýma očima v malé předsíni. Trvalo mu chvíli, než si uvědomil, že postava, na kterou se teď upřeně dívá, je jeho vlastní obraz v obrovském vysokém zrcadle, sahajícím od podlahy ke stropu. „Atmosféra!“ řekl si v duchu a s úsměvem se dal odvést na místo.

Usedl proti Lafflerovi u stolku pro dva a zvědavě se rozhlížel po jídelně. Nebyla vůbec velká, ale těch několik málo syčících plynových hořáků, které obstarávaly jediné osvětlení, vrhalo tak klamnou zář, že se stěny mihaly a rozplývaly v neurčité dálce.

Nestálo zde víc než osm nebo deset stolů, rozmístěných tak, aby zaručovaly co největší soukromí. Všechny byly obsazeny a několik obsluhujících číšníků se mezi nimi nehlučně a hbitě pohybovalo. Vzduch naplňovalo tiché řinčení a skřípání příborů a konejšivý šelest konverzace. Costain uznale kývnul hlavou.

Laffler hlasité vydechl na výraz uspokojení. „Věděl jsem, že budete sdílet mé nadšení,“ řekl. „Mimochodem, povšiml jste si, že tu nejsou žádné ženy?“

Costain tázavě pozdvihl obočí.

„Sbirro nepovzbuzuje příslušnice krásného pohlaví, aby navštěvovaly jeho podnik,“ řekl Laffler. „A mohu vám prozradit, že jeho metoda je absolutně účinná. Před nedávnem jsem viděl, jak to jedna dáma okusila na vlastní kůži. Seděla u stolu déle než hodinu a čekala na obsluhu, ale nikdo si jí ani nevšiml.“

„Dala si to líbit?“

„Kdepak,“ vzpomněl si Laffler s úsměvem. „Podařilo se jí znechutit hosty a uvést do rozpaků svého společníka. Ničeho víc nedosáhla.“

„A co pan Sbirro?“

„Neukázal se. Nevím, jestli to všechno dirigoval ze zákulisí, nebo jestli při této příhodě nebyl vůbec přítomen. Ať už tomu bylo jakkoli, jeho vítězství bylo úplné. Ta žena se tu už neobjevila a abych pravdu řekl, ani ten nevtipný pán, který tím, že ji přivedl, vlastně celý malér vyvolal.“

„Jasné varování pro všechny přítomné,“ zasmál se Costain.

U stolu se teď objevil číšník. Podle čokoládově tmavé pleti, tenkého, krásně modelovaného nosu a rtů, velkých vlhkých očí s hustými řasami a stříbrně bílých vlasů, tak hustých a jemných, že mu ležely na hlavě jako čapka, Costain usoudil, že je odněkud z Východní Indie. Muž upravil naškrobený ubrus, z vysokého džbánu z broušeného skla nalil dvě skleničky a rozestavil je po stole. „Řekněte mi,“ zeptal se Laffler dychtivě, „podává se dnes večer specialita?“

Číšník se s politováním usmál a ukázal zuby stejně pozoruhodné jako byly majordomovy. „Je mi velmi líto, pane. Dnes večer není specialita.“

Lafflerův obličej se složil do vrásek hlubokého zklamání. „A to už tak dlouho čekám. Vždyť už to je měsíc a já doufal, že tady svému příteli předvedu…“

„Musíte chápat obtíže, pane.“

„Ovšem, ovšem,“ Laffler smutně pohlédl na Costaina a pokrčil rameny. „Víte, měl jsem v úmyslu vás seznámit s nejskvělejším pokrmem, který Sbirro nabízí, ale bohužel není dnes večer na jídelním lístku.“

Číšník se zeptal: „Přejete si už být obsloužen, pane?“ a Laffler přikývl. Ke Costainovu překvapení číšník odešel, aniž čekal na nějaký příkaz.

„Vy jste objednal předem?“ zeptal se.

„Ach tak, měl jsem vám to už vlastně vysvětlit,“ řekl Laffler. „Sbirro nepředkládá vůbec žádný výběr. Budete jíst stejné jídlo jako všichni, co jsou v téhle místnosti. Zítra večer byste jedl něco úplně jiného, ale zase byste si nemohl vybrat.“

„Velmi nezvyklé,“ řekl Costain, „a občas jistě nevyhovující. Co když člověk nemá právě chuť na jídlo, které se mu předloží?“

„V tomto ohledu se nemusíte obávat,“ prohlásil Laffler klidně. „Ručím vám za to, že si pochutnáte na každém soustu, které u Sbirra budete jíst, ať už jsou vaše chuti sebenáročnější.“

Costain se zatvářil nedůvěřivě a Laffler se usmál. „A uvažte, jak subtilní výhody má tenhle systém. Když nahlédnete do jídelního lístku obyčejné restaurace, máte před sebou obrovský výběr. Jste nucen vážit, hodnotit, činit obtížná rozhodnutí, kterých můžete vzápětí litovat. Výsledkem toho všeho je napětí, které, i když je nepatrné, nutně vede k rozmrzení. A uvažte i mechanismus celého procesu. Místo vřavy potících se kuchařů, pobíhajících po kuchyni ve zběsilé snaze připravit stovku různých objednávek, máme tu šéfkuchaře, který v přísném osamění soustřeďuje všechen svůj talent na jediný úkol, a tak má zajištěno dokonalé vítězství!“

„To jste tedy viděl kuchyni?“

„Bohužel nikoli,“ zesmutněl Laffler. „Ten obraz, který jsem tu vylíčil, je hypotetický, je to výsledek různých útržků rozhovorů, které jsem za ta léta dal dohromady. Musím ovšem přiznat, že má touha vidět zdejší kuchyni v činnosti se dnes pomalu stává mou jedinou životní touhou.“

„A zmínil jste se o tom Sbirrovi?“

„Tucetkrát. Vždycky můj návrh přejde mlčky.“

„Není to z jeho strany trochu podivná zatvrzelost?“

„Ne, ne,“ řekl Laffler překotně. „Dokonalý umělec nikdy nesmí jednat pod tlakem malicherných lichotek. Přesto jsem se dosud nevzdal naděje,“ vzdychl si.

Číšník se nyní objevil s dvěma hlubokými talíři, které rozestavil s matematickou přesností, a s malou polévkovou mísou, z níž pomalu nabíral sběračky čiré, řídké polévky. Costain do ní ponořil lžíci a s určitou zvědavostí ji ochutnal. Byla nepatrně okořeněná, tak jemně, že byla téměř bez chuti. Costain nakrabatil čelo, mechanicky sáhl po slánce a pepřence a objevil, že na stole žádné nejsou. Vzhlédl, zjistil, že Laffler na něj upírá pohled, a přes odpor udělat ústupek vlastní chuti zaváhal; nechtěl se stát dusítkem Lafflerova nadšení. Proto se usmál a ukázal na polévku.

„Výborná,“ prohlásil.

Laffler mu vrátil úsměv. „Vůbec vám nepřipadá výborná,“ řekl chladně. „Připadá vám, že nemá chuť a že nutně potřebuje okořenit. Znám to,“ pokračoval, když Costain prudce vyhrnul obočí, „stejně jsem reagoval i já před mnoha lety a stejně jako vy jsem po prvním soustu sáhl po soli a pepři. Také jsem s překvapením zjistil, že u Sbirra nelze dostat žádné přísady.“

Costain byl pohoršen. „Ani sůl?“ vybuchl.

„Ani sůl. Už pouhá skutečnost, že ji potřebujete pro svou polévku, svědčí o tom, že vaše chuť je příliš opotřebovaná. Jsem si jist, že teď uděláte stejný objev jako kdysi já, až budete dojídat polévku, touha po soli vás jistě přejde.“ Laffler měl pravdu; jak se Costain postupně dostával na dno talíře, vychutnával jemnou chuť polévky s neustále rostoucí rozkoší. Laffler odstrčil prázdný talíř a opřel se lokty o stůl. „Dáváte mi už za pravdu?“

„K vlastnímu překvapení ano,“ řekl Costain.

Zatímco číšník hbitě sklízel se stolu, Laffler významně ztišil hlas. „Zjistíte,“ řekl, „že nepřítomnost jakéhokoli koření je pouze jedním z mnoha pozoruhodných rysů, kterými se vyznačuje Sbirrova restaurace. Měl bych vás připravit i na ty ostatní. Tak například se tu nepodávají vůbec žádné alkoholické nápoje, vlastně vůbec žádné nápoje kromě čiré, studené vody, prvního a jediného nápoje, bez něhož se člověk neobejde.“

„S výjimkou mateřského mléka,“ namítl Costain uštěpačně.

„Na to mohu odpovědět stejnou mincí, když zdůrazním, že každý zdejší host už prošel oním základním stádiem vývoje.“

Costain se zasmál. „Připusťme,“ řekl.

„Dobrá. Také je zde zákaz používat tabák v jakékoli formě.“

„Ale proboha,“ namítl Costain, „není pak Sbirrova restaurace spíš útulek abstinentů než svatyně gurmánů?“

„Obávám se,“ řekl Laffler důrazně, „že zaměňujete slova gurmet a gurmán. Gurmán se přecpává, a proto vyžaduje stále širší okruh zkušeností k jitření svých přesycených smyslů, zatímco prapodstatou gurmeta je prostota. Staří Řekové v prostých řízách vychutnávající zralé olivy; Japonci rozjímající v holých místnostech o křivce jediného květinového stvolu – to jsou praví gurmeti.“

„Ale příležitostná sklenka brandy nebo jedna cigareta přece nejsou nějaký přehnaný požitek,“ řekl Costain pochybovačně.

„Střídáním dráždidla a narkotika rozkolísá člověk choulostivou rovnováhu své chuti tak prudce, že tato ztrácí svou nejcennější vlastnost: ocenění ušlechtilého pokrmu,“ prohlásil Laffler. „Plně jsem si to ověřil za všechny ty roky, co jsem hostem u Sbirra.“

„Smím se vás zeptat,“ řekl Costain, „proč má zákaz těchto věcí podle vás tak hluboké estetické motivy? A co když jsou důvodem takové světské motivy, jako vysoké náklady spojené se získáním licence na prodej alkoholických nápojů, nebo obava z námitek stálých hostů, že jim v tak malém prostoru tabákový kouř vadí?“

Laffler prudce zavrtěl hlavou. „Až se snad jednou setkáte se Sbirrem, ihned pochopíte, že to není člověk, který by se rozhodoval na podkladě světských důvodů. Byl to ostatně Sbirro sám, kdo mě první upozornil na to, co vy nazýváte ‚estetickými‘ motivy.“

„Pozoruhodný chlapík“ usoudil Costain, když se číšník chystal podávat hlavní chod.

Další slova pronesl Laffler teprve poté, když ochutnal a polkl velký kousek masa. „Nerad používám superlativů,“ řekl, „ale podle mého názoru je Sbirro představitelem člověka na vrcholku civilizace.“

Costain povytáhl jedno obočí a pustil se do pečeně, ležící bez jakékoli zeleninové oblohy v loužičce husté omáčky. Stoupala z ní řídká pára a do Costainova chřípí se linula jemná mučivá vůně, při níž se mu v ústech sbíhaly sliny. Každé sousto rozžvýkával tak pomalu a pozorně, jako by rozbíral spletitosti mozartovské symfonie. Jak zjistil, mělo jídlo opravdu mimořádně rozmanitou chuť, od ostrého řízu vnější křupavé kůrky až po podivně mdlou, ale duši lahodící slizkost krve, kterou stisk jeho čelistí vytlačoval z napůl syrového vnitřku.

Jakmile polkl jeden kousek, pocítil nutkavý hlad po dalším, a hned nato opět po dalším. Dalo mu velkou námahu, aby nezhltal celou porci masa a omáčky najednou a nečekal na plné rozkošnické uspokojení z každého sousta. Když vyjedl talíř dočista, uvědomil si, že on i Laffler dokončili celý chod, aniž promluvili jediné slovo. Zmínil se o tom a Laffler řekl: „Umíte si snad představit, že by při takovém jídle bylo třeba ještě nějakých slov?“ Costain se s novým pochopením rozhlédl po ošumělé, kalně osvětlené místnosti a tichých hostech. „Ne,“ souhlasil pokorně, „neumím. Upřímně se omlouvám za všechny své pochyby. Ve veškeré vaší chvále Sbirra není jediné přehnané slovo.“

„Ach,“ vydechl Laffler s úlevou. „A to je pouze část celé historie. Jistě jste zaslechl mou zmínku o specialitě, která se však bohužel dnes nepodává. To, co jste právě jedl, není nic ve srovnání s nebeskou slastí oné speciality.“

„Panenko skákavá!“ zvolal Costain. „A co je to? Slavičí jazýček? Filé z jednorožce?“

„Ani jedno. Beránek.“

„Beránek?“

Laffler zůstal chvíli zahloubán. „Kdybych vám měl vlastními slovy naplno říct, co si o tom pokrmu myslím,“ řekl nakonec, „považoval byste mě za úplného šílence. Tak silně na mě totiž působí už pouhé pomyšlení na něj. Není to ani tučný řízek, ani přespříliš prorostlá kýta; naopak, je to vybraná část nejvzácnější existující ovce a je pojmenována podle tohoto druhu – amirstanského beránka.“

Costain svraštil obočí. „Amirstan?“

„Zapadlý kraj, téměř ztracený na pomezí Afghánistánu a Ruska. Z náhodných poznámek, utroušených Sbirrem, soudím, že je to vlastně jenom náhorní plošina, na které se pasou prořídlé zbytky stáda nádherných ovcí. Sbirro si nějakým způsobem opatřil výhradní právo na koupi ovcí z tohoto stáda, a proto je jediným restauratérem, který podává amirstanského beránka. Mohu vás ujistit, že tento pokrm se tu vyskytuje opravdu velmi zřídka, a jediným činitelem, určujícím zdejším hostům přesný den, kdy bude podáván, je štěstí.“

„Sbirro by snad přece jenom mohl předem vědět, kdy k tomu dojde,“ podivil se Costain.

„Tuto námitku lze snadno vyvrátit,“ řekl Laffler. „V tomhle městě žije velký počet profesionálních hltavců. Kdyby se zpráva o tom rozšířila předem, pravděpodobně by se chtěli ze zvědavosti s tímto pokrmem seznámit, a tak by vystrnadili od těchto stolů stálé hosty.“

„Snad nechcete tvrdit,“ namítl Costain, „že tahle hrstka hostů jsou jediní lidé v našem městě a tím vlastně na celém širém světě, kteří vědí o existenci Sbirrovy restaurace?“

„Téměř ano, snad s výjimkou dvou nebo tří stálých hostů, kteří z nějakého důvodu nejsou právě přítomni.“

„Neuvěřitelné.“

„Je to proto,“ řekl Laffler s nepatrným nádechem vyhrůžky v hlase, „že každý host považuje za svůj posvátný závazek toto tajemství zachovat. Tím, že jste přijal mé pozvání na dnešní večer, vzal jste tento závazek automaticky na sebe. Doufám, že vám lze důvěřovat.“ Costain zrudl. „Zárukou je už to, že jsem vaším zaměstnancem. Já pouze pochybuji o rozumnosti politiky, která nedopřeje tak skvělé jídlo dalším lidem, kteří by je dovedli ocenit.“

„Umíte si představit okamžitý důsledek politiky, kterou vy hlásáte?“ zeptal se Laffler roztrpčeně. „Příliv hlupáků, kteří by si večer co večer stěžovali, že se jim nikdy nepodává pečená kachna s čokoládovou omáčkou. Dovedl byste se s takovou představou smířit?“

„Ne,“ připustil Costain. „Chtě nechtě s vámi musím souhlasit.“

Laffler se unaveně opřel o opěradlo židle a nejistým pohybem si přejel rukama oči. „Jsem osamělý člověk,“ řekl tiše, „a samotu jsem si dobrovolně nevybral. Snad vám to bude připadat nepochopitelné, snad to hraničí s výstředností, ale v hloubi srdce cítím, že tato restaurace, toto teplé útočiště v studeném šíleném světě je pro mě jak rodinou, tak přítelem.“

A Costain, který svého společníka až dosud neviděl v jiném světle než jako tyranského zaměstnavatele nebo poloúředního hostitele, náhle pocítil, jak se mu v příjemně roztaženém žaludku pohnul červík nesmírného soucitu.

*

Koncem druhého týdne se Lafflerova pozvání k návštěvě Sbirrovy restaurace stala jakýmsi rituálem. Každý den několik minut po páté vyšel Costain na chodbu a zamkl za sebou svou kancelář; svrchník přehodil pečlivě přes levou paži a podíval se do zrcadla na chodbě, aby se ujistil, že mu měkký klobouk sedí na hlavě ve správném úhlu. Dříve si v takové chvíli zapaloval cigaretu, ale na Lafflerovo naléhání se rozhodl, že se pokusí nechat kouření. Potom se pustil chodbou, tam se k němu přidal Laffler, odkašlal si a řekl: „No, Costaine, doufám, že na dnešní večer nemáte žádný program.“

„Ne,“ odpovídal Costain, „jsem volný jak ten pták,“ nebo „k vašim službám“ nebo něco podobně nejapného. Několikrát se ptal sám sebe, zda by nebylo taktičtější porušit rituál občasným odmítnutím, ale zabránily mu v tom radost, s jakou Laffler přijímal jeho odpověď, a Lafflerův drsně přátelský stisk jeho paže.

Ve zrádných úskalích obchodního světa, říkal si Costain, neexistuje lepší způsob zajištění pozice než přátelství se zaměstnavatelem. Jedna sekretářka, dobře informovaná o dění na nejvyšších místech, se už dokonce veřejně zmínila o Lafflerově velmi příznivém názoru na Costaina. To všechno mu bylo jen na prospěch.

A to jídlo! To nepředstavitelné jídlo u Sbirra! Costain, normálně hubený a kostnatý muž, poprvé v životě vděčně konstatoval, že zřejmě přibývá na váze; za dva týdny mu kosti zmizely pod vrstvou hladkého, pevného masa a tu a tam se dokonce začaly objevovat známky počínající otylosti. Když se jednou večer Costain prohlížel ve vaně, napadlo ho, že snad i obtloustlý Laffler býval vychrtlý a kostnatý před tím, než objevil Sbirra.

Jestliže tedy Lafflerova pozvání přijímal, nemohl o nic přijít a zřejmě mohl všechno získat. Snad až ochutná ten vyhlášený zázrak, amirstanského beránka, a až se seznámí se Sbirrem, který se až dosud neukázal, nebude vadit, když se jednou či dvakrát omluví. Ale do té doby rozhodně nikoli.

Onoho večera, přesně za dva týdny po první návštěvě u Sbirra, se Costainovi splnila obě přání: měl k večeři amirstanského beránka a seznámil se se Sbirrem. Obojí předčilo všechno očekávání.

Když si sedli a hned nato se číšník naklonil nad stůl a vážně oznámil: „Dnes se podává naše specialita, pane,“ byl Costain pohoršen zjištěním, že se mu srdce nedočkavostí rozbušilo. Všiml si, jak se Lafflerovi prudce roztřásly na stole ruce. To přece není normální, uvědomil si náhle. Dva dospělí muži, podle všech předpokladů inteligentní a plně ovládající své smysly, nervózní jako pár koček, čekajících, až se jim předhodí žrádlo!

„Tak už je to tu!“ vylekal ho Lafflerův hlas, div že nevyskočil z židle. „Vrchol kulinárního umění všech dob! A vzrušení, které se vás v jeho očekávání zmocnilo, vás uvádí do rozpaků, že?“

„Jak jste to poznal?“ zeptal se Costain nesměle.

„Jak? Protože před deseti lety jsem pocítil stejné rozpaky. A k tomu přičtěme váš výraz plný odporu, takže není těžké poznat, jak vás uráží fakt, že člověk se dosud neodnaučil slintat nad žvancem masa!“

„A tihle všichni cítí totéž?“ zašeptal Costain.

„Posuďte sám.“

Costain se kradmo rozhlédl po nejbližších stolech. „Máte pravdu,“ řekl nakonec. „Utěšuje mě alespoň, že je nás víc.“

Laffler naklonil hlavu mírně na stranu. „Ale jak to vypadá, jednomu z nás to nevyšlo,“ poznamenal.

Costain pohlédl naznačeným směrem. U stolu tam seděl jakýsi šedovlasý muž nápadně sám a Costain při pohledu na prázdnou židli před ním pokrčil čelo.

„Počkejte, ano,“ rozpomínal se, „ten velmi tlustý, holohlavý chlapík, že? Pokud se nemýlím, je tohle první večeře za ty dva týdny, co zameškal.“

„Ještě spíš za celých deset let,“ prohlásil Laffler soucitně. „Ať pršelo nebo svítilo slunce, ať se udála jakákoli pohroma nebo neštěstí, myslím, že od prvého dne, kdy jsem jedl u Sbirra, nezameškal jediný večer. Představte si, jak se bude tvářit, až se dozví, že při jeho první absenci byl plat du jour amirstanský beránek!“

Costain pohlédl na jeho židli s nejasným znepokojením. „První?“ zamumlal.

„Pan Laffler! A jeho přítel! To mě těší. Tolik mě to těší, tolik! Ne, nevstávejte, vezmu si židli.“ A jakoby zázrakem se hned objevila u stolu židle. „Amirstanský beránek bude vyloženým úspěchem, prrravda? Sám jsem se celý dlouhý den mořil v té mizerné kuchyni a honil toho potřeštěného šéfkuchaře, aby všechno udělal, jak se patří. To jak se patří je přece důležité, prrravda? Ale počkejte, váš přítel mě nezná. Že byste nás představil?“

Slova se řinula v nepřestávajícím, monotónním přívalu. Zurčela, bzučela a tak Costaina hypnotizovala, že nedokázal nic jiného, než zírat. Ústa, z nichž se odvíjel tento hadovitý monolog, byla znepokojivě široká, s tenkými pohyblivými rty, které se při každé slabice ohrnovaly a kroutily. Muž měl plochý nos a pod ním řídký nepravidelný knír, daleko od sebe posazené oči téměř orientálního výrazu, lesknoucí se v nestálé záři plynového osvětlení, a dlouhé jemné vlasy, splývající zpět s vysokého hladkého čela – vlasy tak světlé, jako by byly úplně vyběleny. Rozhodně to byla pozoruhodná tvář a při pohledu na ni trýznilo Costaina přesvědčení, že je mu odněkud povědomá. Mozek mu vířil a tápal, nemohl však vydolovat žádnou spolehlivou vzpomínku.

Z úvah ho vytrhl Lafflerův hlas: „Pan Sbirro. Pan Costain, můj dobrý přítel a společník.“ Costain vstal a potřásl nabídnutou rukou. V jeho dlani byla teplá, suchá a tvrdá jako křemen.

„Velmi mě těší, pane Costaine. Tolik, tolik mě to těší,“ předl hlas. „Líbí se vám můj malý podnik, prrravda? Čeká vás ještě mnoho dobrot, o tom vás ujišťuji.“

Laffler se pousmál. „Nu, Costain tu pravidelně večeří teprve dva týdny,“ řekl. „A už se z něj stává váš velký obdivovatel, Sbirro.“

Oči se upřely na Costaina. „To je velká čest. Vy mě poctíváte svou přítomností a já se vám odvděčuji jídlem, prrravda? Ale amirstanský beránek zdaleka předčí všechno, co jste dosud poznal, o tom vás ujišťuji. Výsledek vyvažuje všechnu námahu spojenou s jeho obstaráním a všechnu tu obtížnou přípravu.“

Costain se snažil zapudit znervózňující problém téhle tváře. „Divím se,“ poznamenal, „že se vlastně namáháte předkládat hostům amirstanského beránka, když s tím máte tolik trampot. Vždyť vaše ostatní jídla jsou tak výborná, že by vám stejně zachovala vaši pověst.“

Sbirro se usmál tak široce, až se mu obličej dokonale zaoblil. „To je spíš psychologický problém, prrravda? Někdo objeví zázrak a musí se o něj podělit s ostatními. Člověk nejspíš dosáhne nejvyššího blaha jen tehdy, když může na vlastní oči pozorovat zjevnou radost těch, kdo spolu s ním ten zázrak prozkoumávají. Anebo,“ pokrčil rameny, „to je snad záležitost úspěšného podnikání.“

„Pak ovšem ve světle toho všeho,“ naléhal Costain dále, „a při všech těch zásadách, které svým hostům vnucujete, nechápu, proč je vaše restaurace veřejným podnikem a nikoli oficiálně soukromým klubem?“

Pohled se prudce zabodl do Costainových očí a pak se odvrátil. „Vy jste nějak důvtipný, prrravda? Já vám to tedy řeknu. Protože ve veřejné jídelně je mnohem větší soukromí než v sebevýlučnějším klubu! Tady se vás nikdo nevyptává na vaše záležitosti, nikdo netouží poznat intimnosti vašeho života. Předmětem našeho obchodu je jídlo. Nejsme zvědavi na jména nebo adresy našich hostů nebo na důvody jejich přítomnosti či nepřítomnosti. Uvítáme vás, když jste tady; nemrzí nás, když už tu nejste. Stačí to jako vysvětlení, prrravda?“

Tahle prudká reakce Costaina ohromila. „Vůbec jsem nechtěl slídit,“ zakoktal.

Sbirro přejel konečkem jazyka přes tenké rty. „Ovšem, ovšem,“ uklidňoval ho, „nijak neslídíte. Takový dojem bych ve vás nerad vyvolával. Naopak, já vaše otázky vítám.“

„Ale jděte, Costaine,“ řekl Laffler, „nedejte se Sbirrem zastrašit! Znám ho už léta a ručím vám, že je jako pes, který štěká, ale nekouše. Než si to vůbec uvědomíte, seznámí vás se všemi výlučnostmi svého podniku – ovšem až na návštěvu své vzácné kuchyně.“

„No,“ usmál se Sbirro, „na tohle si bude pan Costain muset ještě trochu počkat. Pro všechno ostatní mu jsem zcela k dispozici.“

Laffler pleskl vesele dlaní o stůl. „Co jsem vám povídal?“ řekl. „Tak s pravdou ven, Sbirro. Vkročil vůbec někdo kromě vašeho osazenstva do toho svatostánku?“

Sbirro vzhlédl. „Tady na stěně nad vámi je portrét člověka, kterému jsem prokázal tu čest,“ řekl vážně. „Tento velmi drahý přítel a dlouholetý host je důkazem, že má kuchyně není nepřístupná.“

Costain si prohlížel obraz a náhle sebou trhl. Poznal, koho představuje. „Vždyť to je ten slavný spisovatel – víte přece který, Lafflere –,“ řekl vzrušeně, „psával ty fantastické povídky a cynické glosy a pak znenadání odjel a zmizel v Mexiku!“

„Ovšem!“ zvolal Laffler, „a to prosím sedím už několik let pod jeho portrétem a vůbec si to neuvědomuji.“ Obrátil se k Sbirrovi. „Drahý přítel, říkáte? Jeho zmizení tedy muselo být pro vás těžkou ranou.“

Sbirrův obličej se protáhl. „Bylo, bylo, o tom vás ujišťuji. Ale uvažujte o tom takhle, pánové: snad byl ve smrti ještě větší než v životě, ne? Byl to velmi smutný člověk a často mně tvrdil, že jeho jediné šťastné chvíle jsou ty, které tráví právě u tohohle stolu. Patetické, prrravda? A to si představte,– že jedinou laskavostí, jakou jsem mu kdy mohl prokázat, bylo předvést mu tajemství své kuchyně, která nakonec není vlastně nic jiného než jednoduchá, obyčejná kuchyně.“

„Mluvíte, jako byste si byl zcela jist jeho smrtí,“ podotkl Costain. „Pokud vím, neexistuje o jeho smrti sebemenší důkaz.“

Sbirro se zahleděl na obraz. „Vůbec žádný,“ prohlásil tiše. „Pozoruhodné, že ano?“

Když přišel hlavní chod, vyskočil Sbirro ze židle a začal je sám obsluhovat. S rozzářenýma očima zvedl mísu z podnosu a s rozkošnickou zálibou vdechoval jemnou vůni linoucí se zevnitř. Pak, velmi opatrně, aby ani kapka omáčky nepřišla nazmar, navršil na oba talíře kousky šťavnatého masa. Jakoby vyčerpán tímto výkonem klesl zpět na židli a zhluboka oddychoval. „Pánové, dobré chutnání,“ řekl.

Costain velmi rozvážně rozžvýkal první sousto a polkl je. Potom pohlédl lesknoucíma se očima na prázdné hroty své vidličky.

„Panebože!“ vydechl.

„Je to dobré, prrravda? Lepší, než jste si představoval?“ Costain omámené zavrtěl hlavou. „Tak jako člověk nemůže nahlédnout do vlastní duše, nemůže ani nezasvěcenec pochopit lahodu amirstanského beránka,“ řekl pomalu.

„Možná…,“ Sbirro nachýlil k němu hlavu tak blízko, že ucítil, jak ho teplý, páchnoucí dech zašimral v chřípí, „možná, že jste právě na okamžik nahlédl do vlastní duše, prrravda?“

Costain se pokusil trochu odtáhnout, jen tak, aby ho neurazil. „Možná,“ zasmál se. „A spatřil jsem tam moc potěšitelný obraz: samé tesáky a drápy. Ale aniž bych k vám chtěl být neuctivý, stejně bych si ani teď nevybudoval svou víru na beránku en casserole.“ Sbirro vstal a jemně mu položil ruku na rameno. „Vy jste nějak moc důvtipný,“ řekl. „Jednou, až nebudete mít nic jiného na práci, nic než snad sedět malou chvilku v temné místnosti a přemýšlet o tomto světě – jaký je a jaký bude –, pak se trochu zamyslete nad významem Beránka v náboženství. Bude to velice zajímavé. A nyní –,“ hluboce se uklonil oběma mužům – „jsem vás už dost dlouho zdržoval od večeře. Velice mě těšilo,“ řekl a pokynuv hlavou ke Costainovi dodal: „Jsem si jist, že se opět setkáme.“ Zuby zazářily, oči se zaleskly a Sbirro už procházel uličkou mezi stoly.

Costain se obrátil a hleděl za odcházející postavou. „Urazil jsem ho nějak?“ otázal se.

Laffler vzhlédl od talíře. „Urazil? Takovéhle rozmluvy přímo miluje. Amirstanský beránek je pro něj úplný obřad; jen ho trochu popíchnout a bude na vás sedět desetkrát hůř než misionář, který někoho obrací na víru.“

Costain se zase pustil do jídla a před ním se stále vznášela Sbirrova tvář. „Zajímavý člověk,“ usoudil, „velmi zajímavý.“

Trvalo mu měsíc, než objevil mučivou povědomost oné tváře, a když ji objevil, rozesmál se hlasitě v posteli. Ovšem, samozřejmě! Sbirro by mohl sedět za model kočce Šklíbě z Alenky v kraji divů!

*

Hned příští večer sdělil svůj objev Lafflerovi. Právě šli v mrazivém, divokém větru ulicí k restauraci. Laffler na něj bezvýrazně pohlédl.

„Snad máte pravdu, jenže to já nemohu posoudit. To už je volání minulosti, co jsem tu knihu naposledy četl.“ Náhle se jako ozvěna rozlehl ulicí pronikavý výkřik a přikoval oba muže k zemi. „Něco se tam děje,“ řekl Laffler. „Podívejte se!“

Nedaleko vchodu k Sbirrovi zahlédli v pološeru dvě zápasící postavy. Kymácely se sem a tam a náhle se překotily na chodník v propleteném chumlu. Znovu se ozval zoufalý výkřik a Laffler se tam přes svou tloušťku rychle rozběhl. Costain ho opatrně následoval.

Na dlažbě ležela na zádech štíhlá postava s tmavou pletí a bílými vlasy; byl to jeden ze Sbirrových číšníků. Jeho prsty marně cloumaly mohutnýma rukama, které mu svíraly krk, a kolena chabě tloukla do obrovského těla muže, který ho plnou vahou surově tiskl k zemi.

Laffler doběhl bez dechu. „Přestaňte!“ vykřikl. „Co se tady děje?“

Úpěnlivé oči téměř vylézající z důlků se obrátily k Lafflerovi. „Pomoc, pane. Tenhle člověk – opilý –.“

„Já že jsem vopilej, ty špinavej…“ Teprve teď rozpoznal Costain námořníka v hodně zašpiněné uniformě. Vzduch kolem něj byl prosáknut pachem kořalky. „Napřed mě vokrade a pak vo mě říká, že sem vopilej!“ Zaryl prsty hlouběji a oběť zasténala.

Laffler uchopil námořníka za rameno. „Pusťte ho, slyšíte! Ihned ho pusťte!“ vykřikl a vzápětí byl odmrštěn zpět na Costaina, který pod silným úderem zavrávoral.

Útok na vlastní osobu vyvolal u Lafflera okamžitou zuřivou reakci. Beze slova skočil po námořníkovi a vztekle ho bil a kopal do nechráněného obličeje a slabin. Muž, napřed ohromen, hned nato rychle vyskočil a obrátil se proti Lafflerovi. Chvíli stáli v pevném sevření a pak, když se k útoku připojil i Costain, svalili se na zem všichni tři. Laffler a Costain se vzápětí pomalu zvedli a hleděli dolů na tělo ležící před nimi.

„Buď ho vyřídil alkohol,“ prohlásil Costain, „nebo si při pádu narazil hlavu. Rozhodně je to už věc policie.“

„Ne, ne, pane!“ Číšník se s námahou postavil na nohy a vratce stál před nimi. „Žádnou policii, pane. Pan Sbirro nechce. Chápete, pane.“ Žadonící rukou se zachytil Costaina a ten pohlédl na Lafflera.

„Tak tedy ne,“ řekl Laffler. „Alespoň se nebudeme muset otravovat s policií. Stejně ho co nevidět seberou, vrahouna jednoho. Ale jak to vlastně začlo?“

„Ten muž, pane. On jde po ulici úplně popleteně a já do něho úplně nerad vrazím. Pak on mě napadne a obviní mě, že jsem ho okradl.“

„Tak jsem si to představoval.“ Laffler číšníka jemně popostrčil. „Teď běžte a dejte se ošetřit.“

Muž jako by byl na pokraji pláče. „Vám, pane, dlužím za svůj život. Jestli můžu pro vás něco udělat…“

Laffler zabočil ke schůdkům, vedoucím ke Sbirrovým dveřím. „Ale ne, to nic není. Jen běžte, a když bude mít Sbirro nějaké pochybnosti, pošlete ho ke mně. Já mu je vymluvím.“

„Můj život, pane,“ byla poslední slova, která zaslechli, když se za nimi zavřely vnitřní dveře.

„Tak tady ho máme, Costaine,“ řekl Laffler, když si za několik minut vytáhl židli zpod stolu, „toho civilizovaného člověka v plné slávě. Smrdícího alkoholem a škrtícího nevinného ubožáka, který se mu připletl příliš blízko do cesty.“

Costain se pokoušel tento nervy drásající zážitek logicky vysvětlit. „Tak to dopadá, když se neurotik dá na alkohol,“ prohlásil. „Určitě existuje nějaký důvod pro chování toho námořníka.“

„Důvod? Ovšem že existuje! Prosté atavistické divošství!“

Laffler rozpřáhl náruč všeobjímajícím gestem. „Proč tady všichni sedíme nad svým masem? Nejen proto, abychom ukojili své fyzické potřeby, ale také proto, že naše vlastní atavistické já volá po uvolnění. Vzpomeňte si na má slova, Costaine. Pamatujete si, že jsem jednou charakterizoval Sbirra jako extrakt civilizace? Už teď víte proč? Je to vynikající muž; plně chápe podstatu lidské povahy. Ale – a tím se právě liší od méně vynikajících lidí – on upíná všechno své snažení k uspokojování naší přirozené podstaty, aniž by přitom nějaký nevinný divák došel úhony.“

„Když se rozpomenu na onen zázrak – na amirstanského beránka,“ řekl Costain, „je mi zcela jasné, kam míříte. A mimochodem, neměli bysme toho beránka zase jednou dostat? Už je to určitě víc než měsíc, co jsme ho měli naposled.“

Číšník, který právě naléval do sklenic, zaváhal. „Je mi líto, pane. Žádná specialita dnes večer.“

„Tak tady to máte,“ zabručel Laffler. „A jakou už mám smůlu, tak to příště zmeškám.“

Costain na něho pohlédl. „Ale jděte, to je přece nemožné.“

„Bohužel není, zatraceně.“ Laffler vypil jedním douškem půl sklenice vody a číšník mu ihned dolil sklenici. „Letím do Jižní Ameriky na neohlášenou inspekční cestu. Na měsíc, na dva, bůhví na jak dlouho.“

„To je to tam tak zlé?“

„Mohlo by to být lepší,“ ušklíbl se Laffler náhle. „Nesmíte zapomínat, že účty u Sbirra stojí pěknou hromadu pozemských dolarů a centů.“

„V podniku jsem o tom nezaslechl jediné slovo!“

„Kdybyste se o tom byl doslechl, tak by to nebyla neohlášená cesta. Neví o ní nikdo kromě mě – a nyní vás. Chci si na ně došlápnout úplně nečekaně. Musím zjistit, co to tam dole dělají za podvody. Pro podnik jsem si někam vyjel na výlet. Třeba do nějakého sanatoria, abych se tam zotavil ze své těžké práce. Ostatně podnik bude v dobrých rukou. Kromě jiných i ve vašich.“

„V mých?“ zeptal se Costain překvapeně.

„Až zítra přijdete do kanceláře, najdete tam dekret o povýšení, i když tam nebudu, abych vám ho předal osobně.

Jenom si uvědomte, že to nemá nic společného s naším přátelstvím; udělal jste dobrý kus práce a já jsem vám za to nesmírně vděčen.“

Costain z té chvály zrudl. „Zítra zřejmě nebudete v podniku. Odlétáte tedy dnes v noci?“

Laffler přikývl. „Pokusil jsem se rezervovat nějaké letenky. Když to vyjde, pak je tohle něco jako večírek na rozloučenou.“

„Věřte mi,“ řekl Costain pomalu, „upřímně doufám, že vám ty letenky nevyjdou. Naše večeře tady totiž pro mě znamenají víc, než jsem se kdy odvážil myslet.“

Přerušil je číšníkův hlas: „Přejete si už být obsloužen, pane?“ a oba sebou trhli.

„Ovšem, ovšem,“ řekl Laffler zhurta. „Neuvědomil jsem si, že čekáte.“

„Mrzí mě jen pomyšlení na amirstanského beránka, o kterého zřejmě přijdu,“ řekl Costainovi, když se číšník odvrátil. „Abych řekl pravdu, odkládám svůj odjezd už celý týden v naději, že přece jen budu mít štěstí, a teď už se prostě nemohu déle zdržet. Doufám, že si na mě vzpomenete s příslušnou lítostí, až budete sedět nad svou porcí amirstanského beránka.“

Costain se zasmál. „To vám mohu slíbit,“ řekl a pustil se do jídla.

Sotva dojedl, sáhl číšník mlčky po talíři. Nebyl to jejich obvyklý číšník, jak si povšiml; byl to ten napadený muž. „Tak co,“ prohodil Costain, „jak se cítíte? Stále ještě nejste ve své kůži?“

Číšník si ho ani nevšiml. Místo toho se s výrazem člověka, vystaveného silnému duševnímu tlaku, obrátil k Lafflerovi. „Pane,“ zašeptal. „Můj život. Já vám za něj dlužím. Můžu vám ho splatit!“

Laffler udiveně vzhlédl a potom pevně zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl, „nic od vás nechci, chápete? Splatil jste mi dostatečně svými díky. Tak jen pokračujte ve své práci a už o tom nemluvme!“

Číšník se nehnul z místa, jen trochu zvýšil hlas. „Při těle a krvi vašeho boha, pane, já vám pomohu, i když nechcete! Nechoďte do kuchyní, pane. Když tohle říkám, pane, dávám svůj život za váš. Dnes večer nebo v kterýkoli jiný večer svého života, nechoďte do Sbirrovy kuchyně!“ Laffler se opřel o opěradlo, úplně zaražen. „Nejít do kuchyně? Proč bych neměl jít do kuchyně, když už pana Sbirra jednou napadne mě tam pozvat? Co tím sledujete?“

Na Costainovo rameno dopadla tvrdá ruka a druhá stiskla číšníkovu paži. Číšník zůstal přimražen na místě, rty semknuté, oči sklopené k zemi.

„Tak co se tady vlastně sleduje, pánové?“ předl hlas. „Jak vhodný to příchod. Jako vždycky včas, jak vidím, abych zodpověděl všechny otázky, prrravda?“

Laffler si ulehčené oddychl. „Ach, Sbirro, díky Bohu, že jste tady. Ten člověk vykládá něco o tom, že nemám chodit do vaší kuchyně. Víte, co tím myslí?“

Široký úsměv odhalil zuby. „Ovšem. Tenhle chlapík vám jenom dává přátelskou radu. Můj přespříliš vznětlivý šéfkuchař se totiž doslechl, že prý snad chci uvést do jeho vzácné kuchyně nějakého hosta, a tak dostal záchvat strašné zuřivosti. To vám byla zuřivost, pánové! Dokonce vyhrožoval, že dá na místě výpověď, a jistě chápete, co by to pro Sbirra znamenalo, prrravda? Naštěstí se mi podařilo mu dokázat, jaká je to pro něj význačná čest, když bude jeho práci přihlížet vážený host a opravdový znalec, a teď už si dal celkem říct. Celkem, prrravda?“

Sbirro pustil číšníkovu paži. „Jsi u nesprávného stolu,“ pokáral ho tiše. „Ať už se to příště nestane!“

Číšník se vytratil, aniž se odvážil zdvihnout oči, a Sbirro si přitáhl židli ke stolu. Posadil se a lehce si přejel rukou vlasy. „Teď už je tajemství prozrazeno, prrravda? Pozvání pro vás, pane Lafflere, mělo být překvapením, ale překvapení je pryč a zbývá tedy jenom už pozvání.“ Laffler si setřel s čela krůpěje potu. „Myslíte to vážně?“ zeptal se chraptivě. „Chcete tím říct, že se dnes večer budeme smět dívat, jak se u vás připravuje jídlo?“

Sbirro přejel ostrým nehtem po ubruse a zanechal v látce vrytou tenkou, rovnou čáru. „Ach,“ řekl, „stojím před velkým dilematem.“ Rozvážlivě hleděl na ubrus. „Vy, pane Lafflere, jste mým hostem už deset dlouhých let. Ale tady náš přítel…“

Costain pozdvihl ruku na výraz souhlasu. „Je mi to úplně jasné. Tohle pozvání se týká jedině pana Lafflera a má přítomnost je pouze na obtíž. Náhodou mám dnes večer ještě schůzku a stejně už musím odejít. Tak jak vidíte, není tu vůbec žádné dilema.“

„Ne,“ prohlásil Laffler, „rozhodně ne! To by nebylo vůbec slušné. Doteď jsme všechno tady sdíleli spolu a já bych se z téhle zkušenosti mohl radovat jen napůl, kdybyste tam nebyl se mnou. Alespoň pro tuhle jednu příležitost může Sbirro slevit ze svých zásad.“

Oba pohlédli na Sbirra a ten pokrčil s výrazem politování rameny.

Costain se prudce zvedl. „Přece tu nezůstanu sedět, Lafflere, a nezkazím vám vaše velké dobrodružství. A kromě toho,“ dobíral si ho, „pomyslete na toho zavilého šéfkuchaře, který tam čeká, aby se do vás pustil svým sekáčkem. S tím raději nechci mít nic společného. Tak se tedy s vámi loučím,“ pokračoval, aby zamaskoval Lafflerovo provinilé mlčení, „a přenechám vás Sbirrovi. Ten určitě udělá všechno, aby vám předvedl pěknou podívanou.“ Natáhl ruku a Laffler mu ji pevně stiskl, až to zabolelo.

„Jste opravdu hrozně milý, Costaine,“ řekl. „Doufám, že sem budete chodit dál na večeře, než se opět shledáme. Moc dlouho to trvat nebude.“

Sbirro ustoupil, aby Costain mohl projít. „Budu vás očekávat,“ řekl. „Au revoir.“

Costain se nakrátko zastavil v příšeří předsíně, aby si upravil šálu a nasadil klobouk do správného úhlu. Když se konečně uspokojen odvrátil od zrcadla, zahlédl posledním pohledem, jak Laffler a Sbirro už stojí u dveří vedoucích do kuchyně a jak Sbirro jednou rukou drží dveře doširoka lákavě otevřené a druhou skoro něžně spočívá na Lafflerově masitém rameni.

carter dickson

muž s kožešinovým límcem

Hargreaves napřed rozsvítil obě lampy; teprve potom se odhodlal promluvit. Plášť si však zatím nesvlékl. Ačkoli bylo v místnosti chladno, vzduch tam byl zatuchlý, s mírně nasládlým zápachem. Pootevřenými žaluziemi bylo vidět, jak sníh neklidně poletuje mezi pouličními lucernami. Hargreaves poprvé zaváhal.

„Ta – ta věc“, vysvětloval a ukázal na lůžko, „ležela tady. On vešel těmito dveřmi, tudy. Snad tomu teď rozumíte trochu líp?“

Hargreavesův protějšek přikývl.

„Ne,“ řekl Hargreaves a usmál se. „Nesnažím se vyvolat nějaké falešné představy. Naopak, snažím se je rozptýlit. Sejdeme dolů?“

Byl to vysoký, důkladně stavěný dům, kde vůbec nebylo slyšet tikot hodin. Ale schody ostře vrzaly a praskaly, když je pokrýval koberec. Vzadu, v jakési malé pracovně, hořela plynová kamna. Jejich syčení se rozléhalo celým domem; do bílého mřížoví kamen vyšlehovaly modré, jakoby modře jednolité plameny; sychravou místnost však příliš nevyhřály. Hargreaves pokynul a oba usedli na židle u kamen.

„Chci vám to vyprávět všechno popořadě,“ pokračoval. „Jen si ovšem nemyslete, že se snažím dělat ze sebe…“, zarazil se jako šachista, jehož ruka váhá nad šachovou figurkou, „intelektuála, když vám to budu vyprávět,“ jeho ruka opět zaváhala, „objektivně. Jako by vám o tom nebylo nic známo. Jako by se vás to netýkalo. Jedině tak pochopíte, s jakým problémem se musel utkat.“ Hargreaves mluvil s hlubokým soustředěním. Nakláněl se dopředu a oči mu vzhlížely vzhůru zpod hustého obočí, těžký plášť mu schlíple splýval po obou stranách kolen, a rukama v rukavicích, zřídka klidnýma, bud lehce posunkoval, nebo si tiskl dlaně na kolena.

„Začněme u Tonyho Marvella,“ nadhodil. „Správný chlapík, všichni ho měli rádi. Snad nebyl zvlášť dobrým obchodníkem; příliš štědrý, než aby mohl být dobrým obchodníkem, ale byl důsledný jako sám ďábel a měl tak báječný matematický mozek, že se přenesl přes všechny obtíže.

Tony byl v Cambridgi nejlepším matematikem svého ročníku a měl v úmyslu v matematických studiích pokračovat. Jenže pak mu zemřel strýc a on musel převzít podnik. Víte přece, jaký to byl tehdy podnik: tři přepychové hotely, vystavěné, vybavené a řízené starým Jimem, Tonyho strýcem, v Jimově obrovsky bombastickém stylu: a tak to všechno propadalo zkáze.

Každý tvrdil, že je od Tonyho šílenství postavit se tak celému obchodnímu světu. Jeho bratr – Stephen Marvell, ten chirurg – prohlašoval, že Tony se jen přičiní o to, aby se domky z karet starého Jima na ně na všechny sesuly a zaplavily je dalšími dluhy. Vy ale víte, jak to dopadlo.

V pětadvaceti převzal Tony podnik. V sedmadvaceti mu už hotely vynášely peníze. Ve třiceti z nich byly hotely, do nichž se hrnuli hosté, jejich neóny zářily proti obloze, podniky kypěly životem a hromadily zisky, které udivovaly dokonce i Tonyho.

A při tom všem se vysmíval myšlence, že by existovalo něco takového, jako je přepracování. Nikdy neochaboval. Jistě si umíte představit ten jeho zatvrzelý výraz: ‚No, já tuhle práci sice nemám rád, ale dejme ji tedy do pořádku, ať se můžeme věnovat důležitějším věcem‘ – jako studiu. Dělal to částečně proto, aby splnil slib daný starému Jimovi, a částečně proto (chápete?), že podnikání považuje za něco zcela podřadného, a chtěl dokázat, jak je snadné. Jenže to snadné nebylo. Nikdo by tohle tempo nevydržel. Londýn, Brighton, Eastbourne; Tony znal všechno, co bylo třeba znát o Marvellových hotelech, až po cenu povlaku na polštář a náklady na mazadla pro výtahy. Jednoho rána koncem pátého roku se zhroutil v kanceláři. Bratr Stephen mu navrhl, co by měl udělat.

„Necháš tady všeho,“ řekl mu Stephen, „a vypadneš odtud. Kamkoli, třebas na cestu kolem světa; ale při nejmenším na šest nebo osm měsíců. A po tu dobu nesmíš ani myšlenkami zavadit o práci. Jasné?“

Včera večer mi Tony ten příběh vyprávěl. Domnívá se, že by k té celé věci snad vůbec nebylo mohlo dojít, kdyby neměl zakázáno po dobu své nepřítomnosti komukoli psát.

„Dokonce ani pohlednici,“ přikázal striktně Stephen „a nikomu. Jestli to uděláš, spadneš zase po hlavě do práce a pak ti pomáhej Bůh“

„Ale Judith…“ protestoval Tony.

„Zejména jí ne,“ prohlásil Stephen. „Trváš-li na sňatku se svou sekretářkou, je to tvá věc. Ale léčení klidem nesmíš zničit tím, že bys udržoval obsáhlou korespondenci o hotelech.“

„Jistě si umíte představit Stephenův povýšeně aristokratický obličej s úzkým nosem, jak se, ztemnělý zlostí, tyčí nad Tonym. A jistě si umíte představit Stephena v černém saku a proužkovaných kalhotách, jak stojí u vyleštěného stolu své ordinace v Harley Street. Stephen Marvell (a do jisté míry i Tony) měli ono aristokratické vystupování, po němž starý Jim Marvell vždycky toužil a kterého nikdy nedosáhl.

Tony neodporoval. Souhlasil celkem ochotně, byl totiž unaven. I když nesměl psát Judith, mohl na ni neustále myslet. V polovině dubna, před více než osmi měsíci, vyplul na Queen Anne ze Southamptonu. A této noci začaly ony záhadné příhody.“

Hargreaves se odmlčel. V přítmí malé pracovny stále syčely plynové hořáky. Z obličeje Hargreavesova hosta se dalo uhodnout, že v tomto domě někdo zemřel, a teprve nedávno. Hargreaves pokračoval:

„Queen Anne měla vyplout o půlnoci. Tony ji viděl, jak se vypíná nad přístavem, vysoko až k obloze. Viděl dlouhé paluby, bílé a blýskavé jako krabice od bot, zářící pod přadeny světel; viděl cestující hemžící se po nich jako černé tečky; slyšel rachotit a chřestit rumpály, jak se velké jeřáby přehupovaly přes dav v přístavu; a zažíval onen zvláštní, příjemný pocit neklidu, který lechtá nervy na začátku zaoceánské cesty.

Zpočátku byl rozčilen jako školák. Stephen Marvell a Tonyho snoubenka Judith Gatesová ho jeli vyprovodit do Southamptonu. Později si vzpomínal, jak rozmlouval s Judith, jak ji držel za paži, jak ji vedl lodními chodbami zapáchajícími gumou, aby jí dokázal, jak dobře se cítí. Zašli do jeho kabiny, kde měl naskládána zavazadla spolu s košíkem ovoce. Všichni se shodli, že je to pěkná kabina. Teprve několik minut předtím, než se ozval lodní zvon vyzývající k opuštění lodi, zmocnila se Tonyho poprvé svíravá bolest ze samoty. Stephen a Judith již odešli na břeh, protože nikdo z nich neměl rád ono trapné loučení v poslední chvíli. Stáli v přístavu hodně hluboko pod ním. Musel se naklonit přes lodní zábradlí, aby je vůbec spatřil. Judithin obličej, ten neskonale milovaný obličej, byl drobný, vzdálený a usměvavý. Mávala na něj. Kolem ní se vzdouval dav; tváře, klobouky, rámus pod ostrými světly, zdůrazňující rozchod s domovem, a vodní prostor, který se bude mezi nimi zvětšovat. Nato zaslechl údery lodního zvonu: duté, chvějící se, dunivě přehlušující volání: ‚Všichni na břeh!‘ a pomalu zanikající v hloubi lodi. Tonymu se nechtělo odplout. Stále ještě zbývalo dost času. Stále ještě mohl vzít zavazadla a vystoupit.

Chvíli stál u zábradlí a vánek ze Southamptonského zálivu mu ovíval tváře. Byl to bláhový nápad. Zůstane. Naposledy zamával Stephenovi a Judith a pevně rozhodnut odstoupil od zábradlí. Bude rozumný. Půjde dolů a vybalí si věci. Náhle ho přepadla myšlenka, že tato noc vlastně neexistuje, a s tímto pocitem sešel dolů do své kabiny na palubě C. Ale zavazadla tam nebyla! Tony se rozhlédl po zatuchlé místnosti s okénky zakrytými záclonkami. Měl tu být velký lodní kufr a dva kufříky s pestrými nálepkami, a navíc košík s ovocem. Teď byla kabina prázdná.

Tony vyběhl nahoru do kanceláře lodního pokladníka. Pokladník, uštvaný muž za jakýmsi pokladničním stolkem, odbavoval hlučící frontu. Ve chvíli, kdy právě nemával ručním zvoncem a nevykřikoval různé příkazy, zahlédl Tonyho.

„Má zavazadla –“ spustil Tony.

„Jsou v pořádku, pane Marvelle,“ řekl uštvaný úředník. „Odnesli je na břeh. Ale raději si také pospěšte!“

Tonyho se v tu chvíli zmocnil jenom pocit nesmírného ohromení. „Na břeh?“ zeptal se. „Ale proč? Kdo vám přikázal odnést je na břeh?“

„No přece vy osobně,“ řekl pokladník a prudce vzhlédl od listiny plné jmen a čísel. Tony na něj němě pohlédl.

„Přišel jste sem,“ pokračoval pokladník a oči se mu ostře zúžily, „není to ani deset minut. Prohlásil jste, že jste se rozhodl neodcestovat a požádal jste, abychom dali odnést vaše zavazadla. Řekl jsem vám, že v tomto případě vám už nemůžeme vrátit peníze za…“

„Dejte je přinést zpět!“ přikázal Tony ukřivděně. „Takový příkaz jsem vám přece nemohl dát! Ať je přinesou zpět!“

„Jak si přejete,“ odpověděl pokladník a zazvonil, „pokud to ještě stačíme!“

Jekot sirény, nejchmurnější ze všech zvuků na moři, se chraptivě odrazil od Southamptonského zálivu a vznášel se nad nimi. Na palubě B, mezi otevřenými dveřmi, byla zima a větrno.

Tony Marvell si ovšem ani v sebemenším nevzpomínal, že by byl předtím mluvil s pokladníkem. Tento fakt ho zasáhl jako rána pěstí mezi oči a téměř ho přiměl k útěku z Queen Anne dřív, než vytáhnou lodní můstek. A zase ho obklopila ona hrůzná představa. Jedním z nejhorších příznaků jeho nervového zhroucení byl pocit, který se ho za nocí náhle zmocňoval, že ve skutečnosti vlastně neexistuje, že jeho tělo a jeho vnitřní já se rozešly, že tělo chodí a mluví v každodenním životě jako umělý panák, zatím co mozek zůstává někde jinde. Připadalo mu, že je mrtvý a že se dívá, jak se tělo pohybuje. Mrtvý.

Aby se uklidnil, snažil se soustředit se na věci blízké jeho srdci. Například na Judith; v duchu si vybavil její oříškové hnědé oči, jemný ovál její tváře, když otáčí hlavu, papírové manžety, které nosí v kanceláři. Vzpomínal na Judith, svou snoubenku, svou sekretářku, která se o všechno postará v době jeho nepřítomnosti, kterou miluje a která mu i teď byla tak k zbláznění blízká. Na Judith však nesměl myslet. Místo ní si v duchu vybavil svého bratra Stephena a Johnnyho Cleavera a další přátele. Myslil dokonce i na starého Jima Marvella, který už byl dávno mrtev. A tak silně na něj zapůsobila tato představa, že se v oné větrem bičované hale před pokladníkovou kanceláří v jednu chvíli domníval, že vidí starého Jima, jak stojí za květináčem s palmou a hledí na něj.

Pochopte, že to všechno se mihlo Tonyho myslí v oné krátké vteřině, kdy mu nad hlavou zaznělo houkání lodní sirény.

Nějak se omluvil pokladníkovi a sešel dolů. Byl vděčen za dunivý rámus, za lidi přecházející z jedné paluby na druhou. Nikdo z nich si ho nevšímal, ale alespoň tady byli. Když však otevřel dveře své kabiny, zarazil se strnule ve dveřích.

Lodní šrouby se začaly otáčet. Lodí otřásl zdola nahoru prudký náraz, těžké chvění, až na poličce zacinkala sklenička a přepážky táhle zaskřípěly. Queen Anne vyplouvala. Tony Marvell se chytil dveří, jako by ten pohyb byl náhle naklonil loď na bok, a upřeně hleděl přes kabinu na lůžko. Na bílé ložní pokrývce ležela automatická pistole, která tam předtím nebyla.“

Plynové plameny rozžhavily azbestové trubky do sálavého žáru. V malé pracovně domu v St. John’s Wood opět zavládlo na chvíli ticho. Hargreaves – Sir Charles Hargreaves, zástupce přednosty odboru londýnské policie pro vyšetřování zločinů – se sklonil a zkrátil plameny v kamínkách. Jak plyn přestal hlasitě syčet, změnil se i tón jeho hlasu.

„Počkejte!“ pravil a zdvihl ruku. „Nechci, aby ve vás vznikla falešná představa. Nemyslete si, že ten strach, to pomalé přibližování budoucích událostí, pronásledovaly Tonyho na celé cestě kolem světa. Tak tomu nebylo. To je to nejpodivnější na celé záležitosti.

Tony mi řekl, že šlo o krátký, zlý záchvat, který snad trval celkem patnáct minut, začal těsně před vyplutím Queen Anne a skončil krátce po něm. Nebyla to pouze ona zoufalá představa nereálnosti. Cítil se obklopen a tísněn bezprostředním záštím – nenávistí, nebezpečím, pojmenujte to jakkoli, a vnímal to jako slabý elektrický proud. Pět minut po vyplutí lodi na širé moře všechny tyto pocity zmizely. Bylo mu, jako by se byl vynořil ze strašidelné mlhy. Nezní to právě inteligentně, že? Vždyť i za předpokladu, že uvěříme v existenci zlých duchů a jejich vlivů, můžeme stěží omezit jejich působnost na jednu zem a domnívat se, že tento vliv je zlomen vzdáleností půl míle a že nemohou přeplout moře! Ale bylo tomu tak. Jeden okamžik tu Tony stál s automatickou pistolí v ruce, do uší mu bušil hluk strojů a cosi strašného ho nutilo zvednout paži, vložit ústí pistole do úst a…

A najednou – klap! Něco se zlomilo: jenom tímto způsobem to Tony může popsat. Napřímil se. Byl roztřesen a zpocen, jako člověk, jemuž opadla horečka a který se vrátil z druhé strany opony zpět do skutečného světa. Zhluboka oddychoval. Přistoupil k okénku a otevřel je. Od té chvíle, jak říká, se začal cítit dobře.

Nevěděl, jak se pistole dostala do kabiny. Domníval se, že ji nejspíš přinesl sám, v jednom z těch svých záchvatů šílenství. Nemohl si však vzpomenout. Zíral na ni novýma očima a nově si uvědomoval krásu a sladkost života. Připadalo mu, jako by byl v poslední chvíli před popravou dostal milost.

Člověk by si řekl, že Tony hodí pistoli přes palubu už z pouhého strachu před jejím dotykem. On to však neučinil. Pro něj byla součástí záhady. Často si ji prohlížel: brovnink osmatřicítka, belgické výroby, s plným zásobníkem. Po několika prvních dnech, kdy ji měl zamčenou v kufru, aby ji neviděl, se nad ní zahloubal. Znamenala pro něj jediný důkaz, který mohl přivézt zpět domů, jedinou hmatatelnou skutečnost hrůzného snu.

Na newyorské celnici pistole zřejmě nevyvolala žádné překvapení. Tony ji vezl s určitými rozpaky s sebou přes celou pevninu – Cleveland, Chicago, Salt Lake City – až do San Franciska, a potom přes rozbouřený oceán do Honolulu. V Jokohamě mu ji chtěli odebrat; získal ji zpět pouze pomocí velkého úplatku. Od té doby ji nosil vždy u sebe a nikde nebyl podroben osobní prohlídce. Když se jeho pošramocené nervy opět zhojily, jakoby je vyléčily peřeje za lodními šrouby, dostavil se klid a pistole se mu stala jakýmsi talismanem. Cestovala s ním únavným vedrem Indického oceánu, do kalného Rudého moře, do Středozemního moře. Do Port Saidu, do Káhiry začátkem zimy. Do Neapole a Marseille a Gibraltaru. A měl ji zastrčenou v kapse u kalhot, když za oné krutě mrazivé noci za více než osm měsíců po odjezdu – jako opět zdravý člověk – přistál znovu v Southamptonu na lodi Chippenham Castle.

Té noci sněžilo, vzpomínáte si? Vlak ze Southamptonu dunivě ujížděl hustě padajícím sněhem. Byl přeplněn a topení nefungovalo.

Tony věděl, že mu nikdo nemohl přijet naproti do Southamptonu. Plán cesty byl přesně stanoven předem a Tony se neúprosně držel instrukcí, že nesmí napsat ani pohlednici. Nasedl však na loď, která ho dovezla domů ještě před vánocemi – jenom v tom změnil původní plán; vtrhne na ně o týden dřív. Osm měsíců žil v prázdnu. Za hodinu nebo dvě bude doma. Opět uvidí Judith.

Jeho spolucestujícím v kalně osvětleném kupé nebylo do řeči. Dlouhá plavba vyčerpala jejich konverzaci; navzájem se teď téměř nenáviděli. Dokonce sníh vyvolal jen zákmit nadšení.

„Pravé staromódní vánoce!“ prohodil jeden cestující. „Hm,“ přitakal druhý cestující uznale a škrabal nehty po zamrzlém okně.

„Zatracená zima, že?“ zavrčel třetí. „Copak v těhle vlacích nemůžou dát do pořádku ani to topení? Zatraceně, já si budu stěžovat!“

Potom se každý z nich se souhlasným zabručením nebo zamumláním stáhl za své noviny; bílá, bezvýrazná zeď, která občas zašustila a za níž vstřebávali zprávy z domova.

Jinými slovy (Tony si vzpomíná, že takový byl tehdy jeho pocit) – byl opět v Anglii. Byl doma. Sám jenom předstíral, že čte. Opřel se o opěradlo, matně naslouchal dunivému klapání kol a táhlému ječivému hvizdu, který zůstával vzadu, jak vlak nabíral rychlost.

Tony věděl přesně, co udělá. Nebude ani deset hodin, až dorazí na Waterlooské nádraží. Skočí do taxíku a pojede domů – sem do tohoto domu –, aby se umyl a upravil. Pak se co nejrychleji vypraví do Judithina bytu v Hampsteadu. Jenže tato představa, která by ho přece měla rozehřát, mu vyvolala u srdce nepochopitelné mrazení. Vysmál se sám sobě. Energicky rozevřel noviny a aby přišel na jiné myšlenky, obracel list za listem a pohledem přejížděl každý sloupec. Náhle se zarazil. Okem zachytil něco povědomého, nějaké známé jméno. Byla to nepatrná zpráva na prostřední stránce.

‚Pan Anthony Dean Marvell, z Upper Avenue Road, St. John’s Wood, majitel Společnosti Marvellových hotelů, byl včera večer nalezen zastřelen v ložnici svého domu. Kulka pronikla horním patrem ústní dutiny do mozku; zesnulý držel v ruce malorážovou automatickou pistoli. Tělo nalezla paní Reachová, hospodyně pana Marvella, která…‘

Sebevražda!

A opět ho obklopila ona hrůzná představa. Stejně náhle, jako ho na lodi opustila, odřízla ho i teď od skutečného světa a uzavřela ve světě neskutečném. Jak jsem vám řekl, kupé bylo velmi špatně osvětleno. Snad proto se dá vysvětlit, že proti sobě viděl jen jednolitou zeď rozložených novin, jako by tam nebyli žádní spolucestující, jako by všichni odešli a zanechali za sebou jedině stěnu z novin, kterou trochu roztřásl uhánějící vlak.

Ano, byl sám.

Mechanicky vstal, otevřel dveře kupé a vyšel na chodbu. Uzavřený prostor jako by ho dusil. Pozdvihl noviny do výše, aby na ně dopadalo světlo z kupé, a přečetl si zprávu ještě jednou.

Rozhodně tu nešlo o omyl. Ta zpráva byla příliš podrobná. Vyprávěla všechno o něm, o jeho minulosti a přítomnosti…

,… Jeho bratr, doktor Stephen Marvell, významný chirurg z Harley Street, byl narychlo povolán… Jeho snoubenka, slečna Judith Gatesová… Pan Marvell, jak se dovídáme, se v dubnu nervově zhroutil a ani dlouhý odpočinek nepřinesl kýžený účinek…‘

Tony pohlédl na datum novin, pln obav, co snad uvidí. Ale bylo na nich datum toho dne: dvacátý třetí prosinec. Ze zprávy vyplývalo, že se zastřelil před osmačtyřiceti hodinami.

A pistole byla stále v zadní kapse jeho kalhot.

Tony složil noviny. Vlak mu kolébavě tančil pod nohama, při každém nárazu kol vůz sebou trhl a ozval se další slabý hvizd lokomotivy. Připomnělo mu to sirénu na Queen Anne. Tony se rozhlédl po ztemnělé chodbě. Byla prázdná, stál tu jen jakýsi člověk, kterého považoval za jiného cestujícího a který se opíral lokty o okno a vyhlížel ven do poletujícího sněhu.

Na zbytek cesty až do příjezdu na Waterlooské nádraží si už Tony vůbec nevzpomíná. Ale cosi se mu vrylo do mysli – dojem, podvědomá vzpomínka na onoho cestujícího, jehož spatřil na chodbě. Zprvu to mělo něco společného s obrysem ramen té osoby. Potom si Tony uvědomil, že to bylo proto, že ona osoba měla na sobě zimník s hnědým kožešinovým límcem, který dávno vyšel z módy. Na nádraží vystoupil Tony mechanicky z vlaku, a vtom si vzpomněl, že takový límec vždycky nosíval starý Jim Marvell.

A od toho okamžiku jako by ho viděl všude.

Když spěchal s lístkem v ruce k zavazadlovému vozu pro svůj lodní kufr a kufříky, octl se v takové tlačenici, že nemohl ani pohnout pažemi. Měl však pocit, jako by se mu na záda tiskla hnědá kožešina.

Nosič mu zavolal taxík. Bylo milé vidět opět před nádražím, přeplněném spěchajícími lidmi, londýnský taxík, zaslechnout opět žuchnutí kufru, jak poskočil pod řemenem vedle řidičova sedadla, a slyšet konečně přátelské hlasy. Dal řidičovi adresu, zaplatil nosičovi a naskočil do vozu. Vtom si uvědomil, že nosič drží dvířka taxíku déle otevřená než třeba.

„Zavřete to, člověče!“ přistihl se Tony, jak křičí. „Zavřete to, rychle!“

„Ano, pane,“ řekl nosič a odskočil od vozu. Dveře zabouchly. Nosič zůstal stát na chodníku a upřeně hleděl za taxíkem. Tony vyhlédl zadním okénkem a viděl ho tam stále ještě stát.

V taxíku byla taková tma a takové dusno, až Tonymu připadalo, že má přes hlavu přehozen černý šátek, jaký mívají fotografové. Téměř nic neviděl. Opatrně tápal rukama po celém sedadle a v prostoru proti sobě; ale nic nenašel.“

V této chvíli přerušil Hargreaves na jednu či dvě vteřiny vyprávění. Hovořil namáhavě; ne jako by snad očekával, že o jeho tvrzení bude pochybováno, ale jako by nesnadno nalézal vhodná slova. Prsty v rukavicích se mu na koleni rozevíraly a svíraly.

Jeho host – slečna Judith Gatesová – ho nyní poprvé přerušila. Promluvila ze stínu na druhé straně plynových kamínek. „Prosím! Počkejte!“ vyzvala ho.

„Co chcete vědět?“ zeptal se Hargreaves.

„Ta osoba, která sledovala Tonyho…“ Ani jí se nemluvilo lehce. „Přece mi nechcete tvrdit, že byla… no, byla…?“

„Byla co?“

„Mrtvá,“ řekla Judith.

„Nevím, kdo to byl,“ odpověděl Hargreaves a zahleděl se na ni. „Ale byl to zřejmě někdo, kdo měl na zimníku kožešinový límec. Vyprávím vám jen to, co, mi pověděl Tony, a já mu věřím.“

Judith si přikryla rukou oči. „Přesto,“ naléhala a její příjemný hlas přeskočil, „i kdybychom předpokládali, že byla… Totiž, i kdybychom předpokládali, že to byla ta osoba, kterou máte na mysli. Vždyť on by byl ten poslední z lidí živých či mrtvých, kdo by se pokoušel Tonymu nějak ublížit. Starý Jim měl Tonyho moc rád, všechno, co měl, odkázal jemu a ani halíř Stephenovi. Vždycky sliboval Tonymu, že se o něj postará.“

„A to také učinil,“ řekl Hargreaves.

„Ale…“

„Poslyšte,“ pravil jí Hargreaves rozvážně, „vy stále ještě nechápete, z čeho vycházel ten neblahý vliv. Nevěděl to ani Tony. Věděl jenom, že ujíždí sám v tmavém taxíku kluzkými, zasněženými ulicemi; a ať už ho pronásledovalo cokoli, dobré či zlé, bylo to víc než mohl snést.

Ale i tak by bylo všechno asi dobře skončilo, kdyby taxíkář jel opatrně. Ale nejel. Byl to první letošní sníh a taxikář měl špatný odhad. Když byli pouhých dvě stě yardů od Upper Avenue Road, zahnul příliš rychle. Tony ucítil, jak vůz sebou bezmocně smýknul, zahlédl, jak se naklonila skleněná přepážka a jak se jim černý kmen stromu prudce řítí vstříc, a už byl hlavou v předním ochranném skle. Narazili přímo na strom a jedno kolo se promáčklo.

„Musel sem uhnout“ vykřikl řidič. „Musel sem! Ňákej dědek s kožišinovým límcem mi vlez rovnou před…“

A tak tedy nezbývalo Tonymu než jít domů sám po svých.

Ušel sotva tucet kroků a už věděl, že za ním cosi jde. Dvě stě yardů jistě není nějak velká vzdálenost. První doprava, první doleva a jste doma. Jenže Tonymu připadalo, jako by se to protahovalo nekonečně dlouho, jak tomu bývá ve snech. Nechtělo se mu odejít od taxíkáře. Řidič si myslel, že Tony zřejmě nevěří, že by mu dovezl zavazadla, až spraví kolo. To však nebyl důvod.

První úsek cesty ušel Tony rychle. To, co šlo za ním, kráčelo stejně rychle. Ve světle pouliční lucerny zahlédl Tony navlhlý kožešinový límec na plášti, ale nic jiného. Potom přidal do kroku, až téměř utíkal, a ačkoli nebyl vidět žádný rozdíl v chůzi toho, co bylo za ním, bylo to tam neustále. Na rozdíl od vás neuvažoval Tony o tom, zda to je dobré či zlé. Tomu, kdo má co činit s něčím, co je snad mrtvé, nepřipadnou na mysl takové jemné rozdíly. Věděl jenom jedno – že nesmí připustit, aby mu to projevilo svou totožnost, protože pak by byl ztracen.

Potom ho to začalo dohánět a Tony běžel jako o závod. Dlažba byla černá, sníh špinavě šedý. Tony spatřil známý roh, kde za nízkými, kamennými zídkami před domy byly zahrádky; spatřil uliční tabulku přibitou na jednom z oněch nároží, bílá písmena na černém podkladě; a v náhlé bezhlavé panice se vrhl ke schodům, vedoucím k jeho domu.

Dům byl temný. Z kapsy vytáhl studené klíče, ale kroužek mu proklouzl mezi prsty jako mýdlo ve vaně a spadl na dlaždice před vchodem. Šmátral po nich ve tmě – a v té chvíli se to objevilo ve dvířkách zahrádky. Tony jen zaslechl, jak dvířka zaskřípala. Našel klíče, jako zázrakem je strčil ihned do zámku a otevřel dveře.

Příliš se však opozdil, protože to neznámé již vystupovalo po schodech k hlavnímu vchodu. Tony říká, že při pohledu zblízka, ve světle pouliční lucerny vypadal kožešinový límec hodně vlhký a prožraný od molů; víc toho popsat nemůže. Stál v temné hale s otevřenými dveřmi. Nemohl si vzpomenout ani na ty nejznámější věci a dokonce ani, kde je vypínač.

Ta druhá osoba vešla.

Tony si uvědomil, že v kapse kalhot má stále ještě zbraň, kterou vezl sebou kolem světa. Hmatal pod pláštěm, aby vytáhl pistoli z kapsy, ale ani to mu nebylo nic platné – upustil totiž pistoli na koberec. Návštěvník byl od něj teď vzdálen asi šest stop, a tak se raději ani nezastavil. Vyběhl po schodech.

Ze shora se odvážil krátce pohlédnout dolů. To neznámé se zastavilo. V slabě namodralých paprscích světla, vnikajícího otevřeným hlavním vchodem, spatřil Tony, že se to sklonilo a zdvihlo automatickou pistoli.

Tony má dojem – dodatečně –, že začal rozsvěcet světla v horní hale. Také něco křičel. Stál před dveřmi své ložnice. Otevřel dveře dokořán, vklopýtal dovnitř a začal otáčet dalšími vypínači. Už svítily dvě lampy, a teprve potom se ohlédl na postel. Někdo na ní ležel!

Jenže postava na lůžku se při náhlém hluku a světle neposadila. Od hlavy k patě ji zakrývalo prostěradlo a pod ním se rýsovaly zpustošené a vpadlé tvary zuboženého těla. Potom vykonal Tony Marvell snad nejodvážnější čin svého života. Musel se to dozvědět. Přešel místností, stáhl horní cíp prostěradla a hleděl dolů na vlastní tvář – mrtvou tvář, nevidomě vzhlížející z lůžka.

Otřes? Jistě. Ale další hrůza? Ne. Protože tento mrtvý muž byl skutečný, byl to člověk z masa a krve stejně jako Tony. Vypadal přesně jako Tony. Jenže teď již nepřicházel v úvahu problém, zda je kolem skutečný svět nebo neskutečný; nepřicházelo již v úvahu, že se snad Tony zbláznil. Tento muž byl skutečný; jeho existence znamenala, že došlo k jasnému podvodu.

Z druhé strany místnosti se ozval hlas: „Tak ty žiješ?“ A Tony se prudce obrátil a spatřil svého bratra Stephena, jak se na něj dívá od dveří.

Stephen si narychlo přes sebe přehodil červený župan, vlasy měl rozcuchané. Jeho obličej prozrazoval úplné fiasko.

„Nechtěl jsem to udělat!“ vykřikl. Ačkoli Tony nic nechápal, uvědomil si, že tato slova jsou přiznáním viny; byla to slova, jakoby pronesená v šílenství, slova, jež vyvolávala lítost s člověkem, který je vyřkl.

„Nikdy jsem vlastně neměl v úmyslu tě dát zabít na té lodi,“ tvrdil Stephen. „To všechno byl žert. Víš přece, že bych ti neublížil, to přece víš, ne? Poslyš…“

Jak jsem řekl, stál teď Stephen ve dveřích s županem těsně přitaženým kolem těla. Co ho přimělo, aby se ohlédl k hale za svými zády, Tony neví. Snad za sebou zaslechl nějaký šramot. Snad zahlédl něco koutkem oka. Stephen se tedy ohlédl a začal křičet.

Nic jiného už Tony nespatřil, protože v hale zhaslo světlo. Zase se ho zmocnil strach a nemohl se pohnout. Uviděl totiž ruku. Byl to, jak bychom řekli, jen záblesk ruky. Ta ruka vyrazila ze tmy v hale, uchopila kliku u dveří do ložnice a dveře zavřela. Pak zvenčí otočila klíčem a zamkla Tonyho v místnosti. Stephena nechala venku v temné hale – a Stephen stále křičel.

Bylo vlastně dobré, že Tony zůstal zamčen v oné místnosti. Uspořilo mu to později potíže s policií.

Další svědectví podala hospodyně paní Reachová. Její pokoj je vedle Stephenovy ložnice, v prvním poschodí na konci haly. Probudily ji výkřiky, doprovázené zvuky, jako by byl někdo bit, a těžkým funěním. Zvuky minuly její dveře směrem k Stephenovu pokoji.

Ve chvíli, kdy vyskočila z lůžka a oblékala si župan, zaslechla, jak se zavřely Stephenovy dveře. Vyšla ven do haly a podruhé za čtyřicet osm hodin zaslechla výstřel z pistole.

Paní Reachová bude ovšem svědčit u soudu před koronerovou porotou, že po výstřelu Stephenův pokoj nikdo neopustil a ani nemohl opustit. Dívala se na dveře a teprve po několika minutách sebrala sdostatek odvahy a dveře otevřela. Sotva tak učinila, všechny zvuky ustaly. Stephen měl průstřel pravým spánkem, zblízka; zřejmě se střelil sám, protože zbraň jsme našli ve změti zkrváceného ložního prádla. Nikdo jiný v pokoji nebyl a okna byla zavřena zevnitř. Jediné, co paní Reachová ještě postřehla, byl pronikavý, značně nepříjemný zápach plesnivé látky a vlhké kožešiny.“

Hargreaves se opět odmlčel. Zřejmě dospěl ke konci příběhu. Nezúčastněný člověk by si také mohl myslit, že tyto hrůzné věci příliš zdůraznil, vždyť dívka sedící proti němu si stále tiskla ruce k očím. Jenže Hargreaves věděl, co dělá.

„Tak co?“ řekl laskavě. „Už si to dovedete vysvětlit, že?“

Judith sňala ruce s očí. „Vysvětlit?“

„Logicky vysvětlit,“ opakoval Hargreaves s odmlkou mezi oběma slovy. „Tony Marvell nezešílel. Nikdy neměl záchvaty šílenství, ani nikdy neztrácel paměť. Jen si to namlouval. Ta celá záležitost byla krutým a vražednickým podvodem, který zosnoval Stephen a který mu nevyšel. Kdyby se však podařil, byl by Stephen Marvell spáchal téměř dokonalý zločin.“

Úleva, jejíž odlesk se objevil na Judithině tváři, onen náhlý oslňující závan naděje, Hargreavese dojaly. Nedal to však najevo.

„Vraťme se o osm měsíců zpátky,“ pokračoval, „a vezměme to od začátku. V té době je Tony velmi zámožný mladý muž. Vážený Stephen je však zavalen dluhy a neustále na pomezí finančního zhroucení. Kdyby Tony zemřel, zdědí jako nejbližší příbuzný všechen majetek Stephen. Proto se Stephen rozhodl, že Tony musí zemřít.

Ale Stephen jako lékař zná riziko vraždy. Ať už ji naplánuje člověk sebechytřeji, vždy je tu nějaké podezření; a Stephen by jistě upadl v podezření. Nechtěl riskovat slídící detektivy, odporné otázky, nebezpečné výsledky pitvy – až před víc než osmi měsíci náhle poznal, jak by mohl odstranit Tonyho bez sebemenšího podezření.

V nemocnici sv. Judy, kde hospitoval ze společenských důvodů, našel těžce nemocného bývalého učitele Ruperta Hayese. Každý člověk prý má na světě dokonalého dvojníka. Hayes byl Tonyho dvojník až do nejmenších podrobností. Byl ve skutečnosti Tonymu tak neuvěřitelně podobný, že se Stephen při prvním pohledu na něj zachvěl. A Hayes umíral na tuberkulózu. V nejlepším případě mu zbýval jen rok života. Byl ochoten dychtivě vyslechnout jakýkoli plán, který by mu umožnil strávit zbytek života v přepychu a zemřít přirozenou smrtí na měkkém lůžku. Stephen mu vysvětlil svůj záměr.

Bratra by vyslal – na oko – na cestu kolem světa. Na palubu by směl Tony vkročit až ten večer, kdy loď by měla vyplout.

Hayes by na něj měl čekat na palubě stejné lodi, s revolverem v kapse. Až Stephen a další přátelé opustí – pokud možno co nejdříve – loď, Hayes by vylákal Tonyho nahoru na temnou palubu. Tam by mu měl prostřelit lebku a tělo hodit přes palubu.

Uvědomila jste si někdy, že obrovský zaoceánský parník těsně před vyplutím z přístavu je ideálním místem pro vraždu? Potom si na vás už nikdo ani nevzpomene. Cestující si nevšimnou ničeho, jsou příliš rozčileni. Posádka si nevšimne ničeho, má neustále příliš mnoho práce. Lidské zástupy jsou v nepřetržitém zmateném pohybu. A co se stane s vaší obětí, až přepadne přes palubu? Obrovské lodní šrouby ji ihned vtáhnou pod loď, zachytí ji a znetvoří k nepoznání. A když se tělo najde – pokud se vůbec najde –, pak se předpokládá, že to byl nějaký opilec z přístavu. A mrtvého nebude nikdo uvádět do spojení se zaoceánským parníkem, protože z lodního seznamu cestujících nebude nikdo chybět.

Že nikdo nebude chybět ze seznamu cestujících? Ovšem že ne! Hayes totiž měl jít k pokladníkovi a přikázat, aby Tonyho zavazadla byla dopravena na břeh. Měl prohlásit, že odvolává cestu a vůbec neodpluje. Až by zabil Tonyho, měl vkročit na břeh jako…

Dívka vykřikla.

Hargreaves přikývl. „Už to tedy chápete. Měl vkročit na břeh jako Tony. Měl prohlásit svým přátelům, že se prostě na tu cestu nemůže vydat; a všichni budou šťastni. Proč ne? Skutečný Tony by byl právě tohle málem udělal.

Pak se Hayes měl po důkladné přípravě jednoduše usadit a do konce svého normálního života hrát úlohu Tonyho. Uvědomte si: svého normálního života – nejvýš rok. Pochopitelně by byl příliš nemocný, než aby se mohl zabývat podnikem. Nescházel by se často ani s vámi, se svou snoubenkou. A pokud by se někdy dopustil nějakých vážnějších omylů, pak by za to pochopitelně mohly jeho špatné nervy. A bylo by mu dovoleno vypěstovat si plicní chorobu. A po roce, uprostřed truchlících přátel… Stephen to naplánoval skvěle. Vražda? Jak to vražda? Ať si ho lékaři prohlédnou, jak jen budou chtít! Ať si policie klade otázky, jaké jen bude chtít! Ať už se podniknou jakékoli kroky, Stephenu Marvellovi nehrozí vůbec žádné nebezpečí. Protože ten chudák na lůžku opravdu zemře přirozenou smrtí.

Jenže – no, nevyšlo to. Hayes nebyl stvořen k tomu, aby vraždil. Neměl jsem tu čest ho znát, ale zřejmě to byl slušný chlapík. Slíbil, že to provede. Když však mělo dojít k činu, nemohl se přimět, aby Tonyho zabil; doslova fyzicky nemohl. Odhodil pistoli a utekl. Když už ovšem opustil loď, nemohl přiznat Stephenovi, že Tony je stále naživu. Nemohl se vzdát onoho roku sladkého přepychu, když přece měl k dispozici všechny Tonyho peníze, které mohou ulevit jeho chorým plícím. A tak Stephenovi předstíral, že svůj úkol splnil, a Stephen jásal radostí. Jenže Hayes, jak ubíhaly měsíce, nejásal. Věděl, že Tony není mrtev. Věděl, že brzy dojde k účtování. A nemohl připustit, aby to takhle skončilo. Týden před očekávaným Tonyho návratem napsal policii dopis, v němž všechno objasnil, a raději se zastřelil – nebyl schopen postavit se tváří v tvář odhaleni.“

Nastalo ticho. „A to, myslím,“ řekl klidně Hargreaves, „vysvětluje všechno o Tonym.“

Judith Gatesová si hryzla rty. Půvabný obličej se jí chvěl a nemohla ovládnout ani své schopné ruce. Chvíli se zdálo, že se modlí.

„Díky Bohu!“ zašeptala. „Bála jsem se…“

„Ano,“ řekl Hargreaves, „vím.“

„Ale stejně to nevysvětluje všechno. To…“

Hargreaves ji zarazil.

„Řekl jsem,“ zdůraznil, „že to vysvětluje všechno o Tonym. S ničím jiným si starosti dělat nemusíte. Tony je volný. Vy jste volná. A pokud jde o smrt Stephena Marvella, byla to sebevražda. Takové je úřední zjištění.“

„Ale to je nesmysl!“ zvolala Judith. „Neměla jsem Stephena ráda, vždycky jsem věděla, že nenávidí Tonyho; jenže to nebyl člověk, který by se zabil, i kdyby byl odhalen. Což nechápete, že jste dosud nevysvětlil tu jedinou hrůznou věc? Musím to vědět! Totiž, musím vědět, jestli si o tom myslíte totéž, co já. Kdo byl ten muž s hnědým kožešinovým límcem? Kdo sledoval oné noci Tonyho domů? Kdo mu byl neustále nablízku, aby ho chránil před zlem? Kdo byl jeho ochráncem? Kdo za trest zastřelil Stephena?“

Sir Charles Hargreaves hleděl do mihotavého plynového plamene. Jeho nevyzpytatelný obličej byl od úst k nosu zbrázděn ostrými vráskami. Skrýval už ve své mysli mnohá tajemství. Byl ochoten tam uzamknout i toto, jen když si bude jist, že si rozumějí.

„To mi vysvětlete!“ řekl.

e. c. tubb

drzoun

Upír se objevil na Náhrobku, zrovna když Sammy hrál sám se sebou v kostky. Moc šikovný tenhle upír zrovna není, musí se toho ještě hodně naučit! Sammy totiž cizince uslyšel ještě dřív, než vklopýtal do záře malého ohně, který udržoval, a hned rozeznal, co je zač, a došel k závěru, že mu vůbec nemůže být nebezpečný. Dokonce si ho nevšímal, ani když už stál přímo před ním, a raději se soustředil na hru a dovedně házel svých pět úlomků kosti.

Hra mu šla od ruky, vždyť měl spoustu času na trénink, a tak byl spokojený a pyšný na zručnost, s jakou kostky házel a chytal, mrskal a lapal, roztáčel a držel v hrsti. Hru končíval tím, že je vyhodil vysoko do vzduchu a pak je zachytil na hřbetu ruky. Byla to široká, lopatovitá ruka s ouřezkovitými prsty, tlustými tvrdými nehty a dobře vyvinutými svaly.

„Jde to, co?“ vyhodil Sammy znovu kosti a nechal je dopadnout zpět na hřbet ruky, kde je dovedně přidržel mezi prsty. Vzhlédl a zašklebil se na cizince.

„Co?“ Upír, bledý roztržitý mládenec, byl zřejmě zcela bez sebe. Měl na sobě vyrudlou vojenskou košili a kalhoty, pár rozpraskaných plesnivých bot a tvářil se vyjeveně. „Co jste říkal?“

„Řekl jsem „Jde to, co?“ Sammy láskyplně mnul kostky v dlaních. „O co, že byste s nimi takhle zacházet neuměl?“

„Nejspíš ne,“ připustil cizinec. Špičkou jazyka si přejel rty. „Dovolíte, abych k vám přisedl?“

„Račte,“ mávl Sammy směrem k místu na druhé straně ohně. „Jeden aspoň není sám!“ Znovu vrhl kostky a zasmušile zíral do ohně.

Cizinec zíral také. Zřejmě se v duchu vypořádal s nějakou soukromou starostí; dvakrát se totiž odhodlával něco říci a v poslední chvíli si to rozmyslel. Naklonil se k Sammymu, ale oheň byl nízký a světlo špatné, a tak nerozpoznal nic jiného než rozmazaný beztvarý stín. Nakonec zakašlal a vyrukoval s tím, co měl na srdci.

„Heleďte,“ řekl. „Já se jmenuji Smith, Edward Smith, a zřejmě jsem se dostal do nějaké rejže. Myslíte, že byste mi mohl pomoct?“

„Každý je dnes v nějaké rejži,“ uznal Sammy soucitně. „V jaké jste vy?“

„No,“ řekl Smith naléhavě, „něco se zřejmě se mnou stalo.“ Třesoucí se rukou si přejel čelo. „Vy si snad budete myslet, že jsem cvok, ale mně se zdá, že žiju v jakémsi podivném snu.“

„Vykládejte,“ vyzval ho Sammy. To ho zajímalo. Nedbale vhodil kostičky do kapsy starého odřeného saka. „Co vás o tom přesvědčuje?“

„Všechno.“ Smith svraštil čelo, jak se snažil soustředit. „Stonal jsem, na to si dobře pamatuji, protože strýček cosi křičel o účtech za doktora a o drahotě léků a o tom, co mu dá za práci dostat úrodu pod střechu, protože mu nebudu teď pomáhat, a jak bude muset někoho najmout a kdo to zaplatí.“ Smith se zhluboka nadechl.

Sammy přikývl a nedbale se zašťoural v zubech. „Poslouchám.“

„Ležel jsem jako lazar,“ zdůraznil Smith procítěně. „Nejspíš bych byl zemřel, nebýt jednoho starého podivného praštěného doktora, kterého strýček bůhví kde sehnal. Jistě to nebyl drahý doktor, jinak by ho ke mně nezavolali, ale smrděl, jako by byl pořádně promokl a vůbec neuschnul.“

„A přišel teprve po setmění,“ podotkl Sammy. „Že ano?“

„Jak to víte?“ zamrkal Smith překvapeně. „Že byste ho znal?“

„Jen jsem tak hádal,“ řekl Sammy. Opět se zašťoural v zubech. „Co se stalo pak?“

„Nevím.“ Smith byl opravdu zmaten. „Nejspíš jsem omdlel. Když jsem se totiž probral k vědomí, tak jsem byl v jámě v zemi na druhé straně kopce. Měl jsem strašné křeče, volal jsem o pomoc, ale zřejmě mě nikdo neslyšel, protože nikdo se nepřišel podívat, co se děje.“ Znovu svraštil čelo. „A je tu ještě něco divného. Když se mi nakonec podařilo vyškrabat se z té jámy a rozhlédnout se, nemohl jsem nic nalézt. Statek byl pryč, silnice celá zarostlá, všechno bylo jiné.“ Zavrtěl hlavou a chmurně hleděl do ohně. „Takže buď se mi něco zdá, nebo jsem cvok.“

„Možná, že jste cvok,“ řekl Sammy. „O to bych se nehádal, protože vás neznám natolik dobře, abych to mohl posoudit. Ale nic se vám nezdá, to je jisté.“

„Ale musí se mi to zdát,“ prohlásil Smith; zřejmě se mu nelíbila představa, že by byl cvok. „To všechno je pitomá zmatená noční můra. Určitě.“

Sammy se nenamáhal mu odporovat. Jen se naklonil a jemně štípl Smitha do stehna. Smith zaječel, svalil se k ohni, třel si nohu a kňučel bolestí.

„Ještě si myslíte, že se vám to zdá?“ zeptal se Sammy roztomile.

„Ne,“ řekl Smith vztekle. „Jenže jestli se mi to nezdá, pak jsem se zbláznil. Jsem prostě ubohý, bláznivý člověk, to je ono.“

„Bláznivý snad jste, ale člověk nejste,“ řekl Sammy. Smith trhl hlavou.

„Nejsem člověk?“ zeptal se poněkud vyšším hlasem. „Tak co jsem vlastně zač?“

„Upír.“

„Co?“

„Upír.“

„Teď alespoň vím, kdo je cvok.“ Smith zapomněl na nohu. „To všechno jsou dětské povídačky. Pitomé pověry! Babské tlachy! Nesmysl, všechno je nesmysl.“

Sammy pokrčil rameny.

„Dobrá, je to pravda,“ připustil Smith chabě. Dlouze rozjímal. „Prosím,“ řekl nakonec, „dám na to, co tvrdíte. Tak jsem tedy upír.“ S vítězoslavným zajiskřením v očích se naklonil kupředu. „Jenže když já jsem upír, tak co jste potom vy?“

„Ghúl[3]“, řekl Sammy. Přihodil trochu suchých větviček do ohně a jak oheň vzplanul, zamžikal.

„Spokojen?“ Sammy sál zadumaně z jednoho zubu, zatímco světlo skomíralo.

„Nevím.“ Smith byl otřesen tím, co spatřil. „Buď jste ten nejznetvořenější člověk, kterého jsem kdy viděl, anebo nejste člověk vůbec.“

„Nejsem člověk,“ připustil Sammy trpělivě. „Už jsem vám to řekl. Jsem ghúl.“

„Nepochopitelné!“ Smith zavrtěl hlavou.

Sammy zachrochtal a převalil se na záda. Uši se mu trochu zachvěly a naslouchal – v lese se něco pohybovalo. „Vůbec nechci tvrdit, že jste lhář,“ pravil Smith. „Rozhodně bych nechtěl, abyste si něco takového myslil, ale ta celá věc je tak bláznivá!“ Potřásl hlavou, jako by ho trochu bolela. „A ještě něco. Jistě jsem ušel mnoho mil a kdybych nebyl uviděl váš oheň, byl bych se plahočil celou noc. A za celou tu dobu jsem nezahlédl nebo nezaslechl ani živáčka. Dokonce ani psa. Kde jsou všichni?“

„Porůznu,“ řekl Sammy neurčitě. Pak náhle pochopil, co měl Smith na mysli. „Ach tak, vy myslíte lidi!“ Píchl prstem dolů k travou zarostlé betonové desce Náhrobku. „Odhadoval bych, že jsou asi tak půl míle tady pod námi.“

„Všichni?“

„Všichni, co zbyli. Rozhodně v téhle části světa; jak to vypadá za mořem, to nevím.“ Sammy se zahleděl na udivený výraz mladého muže. „Vy jste to nevěděl?“

„Ne.“ Smith rychle zhluboka oddychoval. „Co se stalo?“

„Velká šlupka,“ ušklíbl se Sammy. „To, o čem všichni věděli, že se stane, o čem prohlašovali, že nechtějí, aby se stalo, jenže stejně udělali všechno, aby se to stalo.“ Hloubavě přimhouřil oči. „Poslyšte, kdy vás vlastně pohřbili?“

„Onemocněl jsem v roce 1960,“ řekl Smith a tak se vyhnul hlavní otázce. Sammy našpulil rty a tiše hvízdl.

„Tím se to vysvětluje. K Velké šlupce došlo až za několik let a oni tehdy odvedli moc dobrou práci! Rozhodně lepší, než ten balzamovač, co měl na práci vás, protože jinak byste tu neseděl.“

„Balzamovač?“ otázal se Smith nechápavě. „Já vám nerozumím. Opravdu víte, o čem tu vykládáte?“

„Poslyšte,“ vyjel na něj Sammy. Už ho to začalo otravovat. „Možná, že vypadám trochu nezvykle, alespoň pro vás, ale nejsem žádný pitomec. Umím číst v patnácti řečech a mluvit v dvaceti dalších a kdysi jsem chodil do školy; dokonce jsem tam strávil téměř celý rok, než jsem ji musel opustit.“

„Proč?“

„Byla to lékařská fakulta,“ odvětil Sammy stručně. „Já vám totiž chci říct, že vím, co se s vámi stalo. Kdyby ten balzamovač byl odvedl lepší práci, byl byste opravdu zemřel. Ale i tak jste měl štěstí; když vás ti vaši příbuzní zahrabali, tak ta rakev zřejmě měla seříznuté rohy. Jinak by vás to nebylo v pravý čas vyplavilo.“

„Strýček Silas byl vždycky držgrešle,“ připustil Smith. „Dokonce si namlouval, že se vyzná v truhlařině.“ Odmlčel se a přemítal. „Zřejmě to tedy bude všechno pravda.“ Zachechtal se. „Já a upír! Páni, kdo by to byl řekl?“ Náhle ho napadla myšlenka, která mu s obličeje smazala úsměv. „Poslyšte! Jestli tedy jste ghúl…“ Polkl. „Totiž, chci říct, že ghúlové přece obvykle… no, že ano?“

„Na to zapomeňte,“ řekl Sammy. „My tu máme džentlmenskou dohodu, jeden se nedotkne druhého.“

„Dobře!“ Smith se ťukl do čela. „To se mi ulevilo. Chvíli jsem si kvůli vám dělal trochu starosti.“

Sammy neodpověděl, protože soustředěně poslouchal, jak se někdo opatrně blíží. Teď, když kroky byly tak hlasité, že je zachytil i Smithův zastřený sluch, ztuhl upír v náhlém úleku.

„Poslyšte, co je to?“

„Uklidněte se,“ řekl Sammy a šel příkladem napřed. „To je pouze jeden z kamarádů.“

„Kdo?“ zeptal se Smith bojácně.

„Kdo?“ ušklíbl se Sammy. „No, tak dobře,“ poznamenal uvážlivě. „Tak bych řekl, že nejspíš váš tatíček.“ Sammy byl odjakživa vtipálek.

Boris patřil do staré školy; vysoký, hubený, mrtvolně bledý upír, který věřil, že se má zachovávat stará tradice. Dlouhými kroky kráčel od lesa, plášť za ním vlál, v monoklu se mu rudě odráželo světlo. Posadil se k ohni, ohřál si tenké, téměř průhledné ruce a pak kývnul k Smithovi. „Kdo je ten nový?“

Sammy se uchichtl. Zpozoroval, jak se Smith zatvářil, a čekal, co z toho vzejde.

„Já vás znám,“ vyhrkl náhle Smith. „Vy jste ten doktor, co mě ošetřoval, když jsem stonal.“

„Správně,“ přitakal Sammy. „Borisi, seznamte se se svým synem. Smithi, seznamte se se svým tátou.“

„On není můj otec,“ namítl Smith. „Můj táta ostatně zemřel už moc dávno při automobilové nehodě.“

„On je váš nový otec pro váš nový život,“ vysvětloval Sammy. „Boris vás nakazil, když se napil vaší krve. Nebýt jeho, tak jste tu teď nebyl, takže v určitém smyslu je vaším tátou.“ Sammy zvážněl. „Víte, to je jediný způsob, kterým se upíři mohou rozmnožovat; aby mohli zachovat svůj rod, musí si vždycky najít nějakou oběť.“

„A co ghúlové?“ zeptal se Smith mazaně. „Jak je to u nich?“

„Jako u lidí,“ řekl Sammy stroze. O tom nechtěl mluvit. Ani Boris se zřejmě nechtěl bavit o svém novém potomku.

„Wolfík už přišel?“ Boris se trochu zachvěl a přisedl blíž k ohni. Sammy zavrtěl hlavou.

„Už brzy přijde.“

„Tentokráte snad budeme mít větší štěstí.“ Boris si sál bezkrevné rty. „Čekáme teď už sedm let a ještě se neukázal ani náznak toho, že vyjdou.“ Náhle vypadal vyděšeně. „Nejsou snad všichni mrtví?“

„Wolfík říká, že minule slyšel nějaké zvuky,“ připomněl mu Sammy. „A víme přece, že mají pořádné zásoby.“

„Jenže něco se mohlo stát.“ Boris byl vrozený škarohlíd. „Mohli třeba přijít o vodu anebo si tam dolů vzali s sebou nějaký bacil a všechny je to zahubilo.“ Jak o tom hloubal, začal si hryzat nehet. „A oni jsou jediní, o nichž víme.“

„Uklidni se,“ řekl Sammy, na něhož už také začaly přecházet Borisovy pochyby. „Budou úplně v pořádku, určitě.“ Potom změnil předmět rozhovoru. „Něco nového?“

„Nic.“ Boris si dřepl blíž k ohni. Ve svém večerním obleku, potřísněném blátem, ale stále zachovávajícím tradiční důstojnost, vypadal jako starý a poněkud sešlý aristokrat. „Prošel jsem pořádně rozlehlou oblast a neuviděl jsem vůbec nic. Myslím, že my jsme poslední, ty Sammy, já a Wolfík, a jestli z toho Náhrobku hezky brzy nevylezou, tak už to moc dlouho tady nevydržíme.“

„Nezapomeňte na mě, táto,“ řekl Smith. „Já už teďka také patřím do party.“ Borisův výraz ho přiměl k úsměšku. „Copak, táto? Šlápl jsem vám na kuří oko?“

„Nejsem zvyklý, aby mě někdo oslovoval ‚táto‘,“ řekl Boris důstojně. „A nenamlouvejte si, že jste něco zvláštního. Vždyť já dokonce pamatuju doby, kdy takových štěňat jako jste vy bylo na tucty. A už tehdy, za starých časů, natropili mnoho škody. Nějaký čas nám pořádně opepřili život.“

„To proto, že jste nebyli organizováni,“ namítl Smith příkře. „Podívejte se na mě. Jsem moderní s moderními představami o tom, jak věci zařídit. Aby se v tomhle světě něčeho dosáhlo, musí se jeden organizovat.“ Opovržlivě pohlédl na Borisovo oblečení. „Podívejte se třeba na sebe, jste oblečen jako nějaký evropský hrabě, který hraje štěk v podřadném filmu.“

„Já jsem hrabě,“ prohlásil Boris přiškrceným hlasem. „Možná že jste byl,“ ušklíbl se Smith, „ale kdo už dneska chce hrabata? Dnes záleží na tom, jak umíte vystupovat. Oblékejte se jako pracháč, mluvte jako pracháč, a kolego, stanete se pracháčem!“ Samolibě se rozzářil. „Věřte mi, já se v tom vyznám.“

„K čemu peníze?“ pronesl Sammy ze stínu. „Za to si nic nekoupíte, teď ne.“

„Ale později,“ Smith důvěřoval své znalosti lidského pokolení. „A kdo je chytrý, tomu neujede autobus.“

Boris znechuceně zabručel; byl to klidný, starý upír, jehož přesvědčením bylo do ničeho se neplést a nedělat si nepřátele. Tento způsob života se mu v minulosti vyplatil a on neviděl důvod ho měnit jen proto, že si nějaký mladý nafoukanec myslí, že všechno zná. Suše se zasmál při představě, jak toho mladého upíra zesměšní, ale Sammy mu zkazil legraci.

„Raději Smithovi řekni, co musí znát,“ řekl. „Jsi mu tím konec konců vlastně povinován.“

„Nejsem mu ničím povinován,“ zavrčel starý upír. „Co pro mě kdy udělal?“

„Chceš, abych ti to připomněl?“ Když si to Smith uvědomil, znechutilo ho to. Jeho nové postavení mu celkem příliš nevadilo, ale vadila mu zásada, o kterou se opíralo. Naopak, pevně věřil v existenci svobodného podnikání a vlastnictví, zejména soukromého, a Borisovi se úspěšně povedla velmi osobní krádež. A vůbec nic s tím nemohl udělat.

„Pověz mu to, Borisi,“ opakoval Sammy. „Jsi tím tomu chlapci povinován.“

„Mně nic nemusíte vykládat,“ vyštěkl Smith a zhluboka se nadýchl. „Něco jsem si už přečetl a vím, oč jde. Vím, co mám jíst a vím, že se musím vrátit do svého hrobu před svítáním.“ Náhle se zatvářil zděšeně. „Můj hrob! Zatraceně! Nedokázal bych ho najít ani za uherský měsíc!“ Boris se pobaveně a opovržlivě zachechtal. „To platí jen pro obrázkové seriály,“ řekl. „Myslím všechny ty pitomosti o tom, že se musíme před svítáním vrátit do svých hrobů. Nic jiného není třeba, než aby se jeden vyhnul slunečnímu světlu; fotochemické paprsky by vyvolaly rakovinu kůže. Umělé světlo nevadí, ale pozor na vše, co obsahuje ultrafialové záření.“

„Opravdu?“ Smithovi se zřejmě ulevilo. „Když už jste při tom, co jiného mi ještě můžete poradit?“

„Jenom, abyste měl úctu před staršími,“ vyjel na něj Boris. „A nebuďte lehkovážný, nebo skončíte s kůlem v srdci či s kulkou mezi žebry. A ani nemusí být stříbrná.“ Náhle se odmlčel, protože ze tmy se ozvalo zvířecí vytí.

„To je Wolfík,“ řekl Sammy spokojeně a přihodil další větve do ohně.

Velký, lesklý, vlčáku podobný pes vběhl do záře ohně, posadil se a vzápětí se změnil v člověka. Ale i v lidské podobě si zachovával slabě vlčí vzhled.

„Nazdar! Jak to klape?“

„Umírám hlady,“ zamumlal Boris.

„Já také.“ Sammy pšoukl a třel si žaludek. „Tak dlouho už žiju z vlastního sádla, že brzy budu příliš slabý, abych si něco urval, i kdybych měl příležitost.“ Pln naděje pohlédl na vlkodlaka. „Nějaké novinky?“

„Manželka měla další vrh,“ řekl Wolfík pyšně. „Tři kluky a dvě holky.“ Jejich blahopřání ho rozzářila. „Život není tak lehký, jak by mohl být, ale já si nemohu stěžovat.“ Zdvihl nohu a poškrábal se za uchem. Tu si všiml Smithova vyjeveného pohledu. „Nový kamarád?“

„Právě se narodil,“ řekl Sammy. „Boris ho má na svědomí.“

„Gratuluji,“ řekl Wolfík zdvořile starému upírovi. „Jak si už zvykl?“

„No, zatím se do nás ještě nezamiloval,“ řekl Sammy zamyšleně. Boris změnil předmět rozhovoru, zřejmě byl pro něj trapný. „Nějaké další novinky?“

„Přibývá králíků,“ řekl Wolfík.

„Králíků!“ Boris zkroutil trpce ústa a Sammy rozvedl jeho pocity. „Králíci jsou snad dobré jídlo pro tebe, Wolfíku, ale ne pro nás. Ještě něco?“

„Myslím, že ne.“ Vlkodlak se zakabonil. „Když tak o tom přemýšlím, tak jsem vám ještě něco chtěl povědět, ale vypadlo mi to z hlavy.“ Mávl rukou. „Nevadí, jestli to bylo důležité, určitě si na to vzpomenu.“ Pak se vrátil k předmětu, který byl jeho srdci nejbližší. „Měli byste vidět ta mláďata; jsou to samá krásná děcka.“

„Ty se ale hezky rychle rozmnožuješ,“ řekl Sammy závistivě. „Nepřeháníš to trochu?“

„Neřekl bych,“ Wolfík se poškrábal za druhým uchem. „Omezuji vrhy jak jen mohu, ale omezovat je příliš se neodvažujeme. Stejně budeme mít po všech starostech, až vyjdou ven.“

„To rád slyším,“ řekl Sammy opravdu procítěně. Olízl si rty. „Hrome, nikdy jsem si nemyslil, že mi lidé budou tolik chybět.“

„Ani já jsem si to nemyslil,“ řekl Boris dychtivě. „Vždyť za starých dob, když tu tak žili namačkáni jeden vedle druhého, jsem si dokonce přál, aby je napadl mor.“ Vzdychl si. „A jak by mi teď ty staré časy vyhovovaly, kůly, česnek, stříbrné kulky a všechno ostatní. Moderní doby přinesly požehnání, prosím, ale podívejte se, jaký to vzalo konec.“

Přikývli, dokonce i Smith, a všichni byli zajedno, že se lidské pokolení určitě nezachovalo, jak mělo.

„Až vyjdou ven,“ rozvažoval Sammy, „nebudeme se smět ukvapit. Budeme se k nim muset chovat laskavě a dát jim příležitost, aby se rozmnožili.“

„Správně,“ souhlasil Wolfík. „Vytvoříme zásoby, abychom pak mohli uspokojit poptávku. Já osobně si ovšem moc starostí nedělám. Podle mého názoru si dolů pod Náhrobek s sebou moc psů nevzali, a pokud ano, tak stejně museli jejich počet co nejvíc omezit. Rozhodně by to byla příjemná změna.“ Vycenil zuby, soustředil se a změnil se v pěkného nepravého vlčáka. Když opět na sebe vzal lidskou podobu, zazubil se. „Vidíte, co myslím?“

„Lidé se vždycky dali od psů napálit,“ řekl Boris závistivě. „Často jsem se divil, proč jste se do nich prostě nepustili a nenastoupili na jejich místo.“

„Proč bychom to měli dělat?“ Wolfík zavrtěl hlavou nad upírovou nevědomostí. „Proč uřezávat větev, na níž sedíme? Nikdy nás nepodezírali, po středověku už vůbec ne, a mnohý člověk se dřel jako blázen, jen abychom mohli žít v přepychu.“ Zlobně se zamračil. „Když si pomyslím, kolik našinců na to při Velké šlupce doplatilo…!“

„Všichni jsme na to doplatili.“ Sammy kopl do ohně. Ostatní přikývli a naprosto s ním souhlasili. Smith neřekl nic. Byl stále ještě trochu zmaten a víc než jindy se klonil k myšlence, že je to všechno sen. Ale ať už se to zdálo být sebefantastičtější, přece to dávalo zvláštní smysl. Ghúlové, upíři a vlkodlaci tedy zřejmě existují. Snad to jsou jakési odchylné odrůdy lidí, nějací vynikající jedinci, kteří se stali způsobem své stravy zcela závislí na lidském rodu. Wolfík a všichni vlkodlaci se přizpůsobili ze všech nejlíp, ale v podstatě jsou všichni příživníci. On sám ovšem také, právě si to uvědomil; a náhle plně chápal jejich starost, zda těch několik málo lidí, kteří zůstali pod Náhrobkem, opravdu dosud žije.

Příživníci nemohou žít bez hostitele.

Wolfík se protáhl, zívnul a postavil. „No,“ řekl, „myslím, že bychom se do toho měli pustit.“ Vzal na sebe zvířecí podobu a začal pobíhat po rozpraskané, travou zarostlé desce z kadmiového betonu, která tvořila Náhrobek. S čenichem u země vrtěl ocasem a vypadal naprosto věrohodně jako skvělý exemplář psího rodu. Smith, který přece věděl, co Wolfík opravdu je, potlačil jen těžce touhu ho zavolat a pohladit ho po hlavě.

„Co to dělá?“ zeptal se.

„Kontroluje,“ řekl Sammy. „Wolfík má jemnější čivy než my a zjišťuje, zda se ti tam dole stále ještě pohybují.“ Pozdvihl ruku na znamení ticha. „Dívejte se na něj!“ Wolfík se ohlédl přes rameno, vycenil zuby a potom zmizel za trsem keřů. Když se opět objevil, měl lidskou podobu. „Myslím, že jsem něco objevil,“ zvolal. „Z tohohle ventilátoru je cítit dost silný zápach.“

„Vycházejí ven?“ Sammy se rychle postavil a jeho silné nohy ho jedním skokem přenesly k vlkodlakovi. „Opravdu?“

„To nevím“ Wolfík znovu změnil podobu a ještě chvíli čichal kolem dokola, nakonec otočil hlavu a přiložil chlupaté ucho k stěží viditelné prasklině v betonu. Soustředil se tak dokonale, že dokonce přestal vrtět ocasem.

„Brzy začne svítat,“ zašeptal Boris. Zatetelil se a přitáhl si odřený plášť blíž k tělu. „Další den v blátě.“

„Jak to děláte?“ zeptal se Smith. Mluvil podobně jako Boris potichu. „Nejspíš asi stačí, když se člověk přikryje tím svým pláštěm a je chráněn. Proto ho nosíte, že?“

„Ten plášť má svá upotřebení,“ řekl Boris záhadně. Se zjevným odporem pohlédl na mladého upíra. „Poslyšte,“ varoval ho, „skutečnost, že jsem odpovědný za vaši existenci, ještě neznamená, že vám musím dělat chůvu. Život je i bez toho dost těžký.“

„Kdo na vás chce, abyste někomu dělal chůvu?“ Také Smith se na něj vztekle podíval. „Pokud vidím, jste jen staromódní šosák. Procházíte se s tím pláštěm, jako byste byl nějaký hrabě či co. Proč jste si neopatřil povlak z umělé hmoty, jakým kdysi přikrývali auta? Ten by se dal krásně složit a přes den byste z něho mohl mít pořádný stan.“

„Chytráku!“ řekl pohrdavě Boris. „V tom je právě ta potíž s vámi štěňaty, vždycky si myslíte, že všechno víte líp než starší. Moc hezky bych teď vypadal, kdybych se tu procházel se stanem na zádech, co? Měl byste si raději uvědomit, že bytosti jako my musí neustále pěstovat kamufláž. Jedno uklouznutí a…!“ Udělal sugestivní pohyb. „Takové věci se už staly, nemyslete si!“

„V obrázkových seriálech,“ připustil Smith. „Jenže kdo už dneska věří na upíry?“

„A proč je tomu tak?“ Boris stiskl úzké rty. „Kamufláž, bodejť, co jiného? Lidé ovšem nevěří ani v Sammyho a jeho rod, jenže jak dlouho by jim trvalo, než by na to přišli? Sice by si snad pak myslili, že vám cvaklo v lebce, a zavřeli by vás do blázince, ale co potom? Nedávali by vám správné jídlo a nechali by si vás tam dlouho, hodně dlouho. A tam byste umřel, nic si nenamlouvejte.“ Zachvěl se. „Jednomu mému příteli se to stalo.“

„Jak to vypadá, jste prostě staromódní.“ Smith se dovolával Sammyho. „Vidíte to přece, ne? Vy jste vzdělaný a…“

„Držte hubu!“ přerušil ho Sammy. Vždycky, když Wolfík přišel, aby udělal jednu ze svých občasných kontrol, byl vrcholně podrážděný. Přepadl ho takový hlad, až ho pálil žaludek, a nervy měl napjaté jako struny. Nervózně vyskočil a přešel k místu, kde vlkodlak očichával půdu. „Jsou stále ještě naživu,“ prohlásil Wolfík. Opět se změnil. Stál tu, zhluboka oddychoval, hruď a čelo skropené potem. „Hrome, já jsem úplně hotov!“

„Pojď sem a sedni si.“ Sammy ho přivedl zpět k ohni; věděl dobře, jak měnění podoby vyčerpává Wolfíkovy zdroje energie. U plápolajícího ohně sebou vlkodlak hodil na zem a celý se schoulil.

„Ucítil jsem je,“ řekl po chvíli. „Pach je silnější než minule a soudil bych, že se pohybují vzhůru.“

„Že by se chystali vyjít?“ V očích starého upíra vzplála naděje. „Je to tak, Wolfíku?“

„Snad ano.“ Wolfík se usadil ještě pohodlněji. „Podle toho, co jsem zaslechl, řekl bych, že stěhují těžké stroje vzhůru k povrchu. Snad se zablokoval jeden z jejich tunelů a oni ho musí vyklidit. Buď to, nebo si nejsou příliš jisti, jaké tady nahoře panují podmínky, a nechtějí nic riskovat.“ Zazubil se. „Rozhodně jsou stále ještě v bezpečí.“ Ostatní se zazubili s ním.

„Víte,“ řekl Smith rozvážně, „tohle chce pečlivou přípravu.“ Přihodil další haluz do ohně. „Velmi pečlivou přípravu.“

„To znamená?“ Sammy tupě zíral do ohně. Wolfík odešel; chvilku odpočíval a pak, aby mohl rychleji běžet, vzal zase na sebe zvířecí podobu a vyrazil k ženě a novým mláďatům. Po jeho odchodu byl Sammy sklíčenější než obvykle. Musí to být hezké mít možnost vracet se k rodině. Kdyby tak i on mohl mít vlastní rodinu!

„Jestli se tedy Wolfík ve svém řemesle vyzná,“ řekl Smith, „pak jsou lidé na cestě ven. Až se konečně vynoří, budeme s nimi muset navázat kontakt, že?“

„Správně.“ Sammy přemohl hlad, který v něm vždycky vyvolávalo pomyšlení na všechny ty lidi žijící a umírající tam dole. Jednou se pokusil prohrabat se k nim, ale bylo to marné, musel se toho vzdát. Bylo to v jednom z jeho období beznaděje.

„Kdo tedy s nimi naváže kontakt?“ Smith pohlédl na Sammyho. „Vy?“

„Proč ne?“ přispěchal Boris příteli na pomoc.

„Proč ne?“ Smith pokrčil rameny. „Jen se na něj pořádně podívejte, to přece nejde!“

„Sammy měl co dělat s lidmi už dříve!“

„Snad za starých časů, jenže tehdy se na světě vyskytovalo mnoho zrůd. Tyhle doby jsou pryč.“

„Tak žádné osobní narážky, prosím,“ vyjel Sammy. „Co máte na mysli?“

„Jsem moderní člověk,“ řekl Smith. „Vlastně, byl jsem moderní člověk a vím, co si lidé myslí. Ti tady pod námi vědí, že povrch země byl zničen radioaktivním zářením. Jestli se jim Sammy ukáže, budou si myslet, že je nějaká mutace nebo něco takového. Tam dole se v pořádku rozmnožovali a za žádnou cenu nebudou chtít připustit, aby se na světě vyskytovaly mutace. Proto ho zastřelí.“ Smith rozpřáhl paže. „Tak co, můžete o tom pochybovat?“ obhajoval svůj návrh. „Sammy přece nevypadá jako člověk, že?“

„Pokračujte,“ zavrčel Sammy. Pevně stiskl zuby a poprvé pocítil k Smithovi nenávist. Drzoun!

„Tím by vypadl Sammy,“ pokračoval Smith. Bylo jasné, že si celou věc promyslil. „Zbývá tedy jen Boris a já.“ Pokrčil rameny. „Myslím, že o Borisovi ani nemusíme uvažovat.“

„Proč ne?“ zeptal se starý upír dotčeně.

„Protože i vy vypadáte jako zrůda, proto.“ Smith byl surově upřímný. „Dívejte se na to realisticky, kamarádi, ani jeden z vás by se nedostal k první základně.“

„A vy zřejmě ano, co?“ zeptal se Sammy sarkasticky. „Ovšem.“ Smith měl hroší kůži, ironie k němu nepronikla. „Jsem mladý a vím, jak se věci mají. Mohl bych si získat jejich důvěru a jistě by mě přijali mezi sebe.“

„A co s námi?“

„No, o vás bych se už nějak postaral.“ Smith se vyhnul Sammyho pohledu. „Pokusil bych se sehnat pro Borise něco k napití a zařídit to tak, abyste vy dostal čas od času něco k jídlu. Ze začátku to bude pochopitelně těžké, ale udělám, co bude v mých silách.“

„Drzé štěně!“ Boris zaskřípal vztekle zuby. „Vůbec žádná úcta k starším! Proč jen…“

„Mlč!“ Sammy se vymrštil, ale uklidnil se, protože do záře ohně vskočil Wolfík. „Něco se děje?“

„Ne.“ S hekáním přiměl Wolfík unavené tělo, aby na sebe opět vzalo lidskou podobu. „Kdybych jen nemusel tohle dělat pokaždé, když chci mluvit.“ Podíval se na Sammyho. „Vzpomněl jsem si totiž, co jsem ti to vlastně chtěl říct. Před nedávnem jsem narazil na někoho, o koho ses zrovna před krátkou chvílí zajímal. Ta ženská žije v jeskyni na jih odsud, tam, kde kdysi věšeli své mrtvé, totiž lidi. Víš, kde to je?“

„Vím.“ Sammy pocítil, jak mu vzrušení rozehřívá krev. „Myslil jsem, že jsme tu oblast už dávno prozkoumali.“

„Snad ano, ale ona tam teď žije a pokud jsem mohl posoudit, daří se jí skvěle.“ Wolfík zamrkal. „Pověděl jsem jí o tobě a ona má zájem. A navíc je mladá.“ Sklesl na všechny čtyři. „A osamělá.“ Začal měnit podobu. „No, a tak jsem si myslil, že tě to bude zajímat.“ A náhle vyrazil, štíhlý stín rychle mizící v keřích.

Sammy za ním upřeně hleděl, příliš vzrušen, než aby mu mohl poděkovat. Ghúlka! Téměř už se vzdal naděje, že někdy najde družku, ale jestli Wolfík nelhal, a on jistě nelhal, pak tedy může od života ještě leccos získat.

V tom si něco uvědomil a úplně se zhroutil.

Jeskyně jsou hodně daleko a on už příliš dlouho nic nejedl. K cestě potřebuje sílu a on prostě žádnou nemá. Když Sammy klesl před ohněm k zemi, Smith se na něj závistivě podíval.

„Šťastlivče,“ řekl. „Jak rád bych sehnal nějakou holku!“

„Tu si musíte udělat sám,“ řekl Sammy tupě. Boris se zamračil.

„Co se ti stalo, Sammy? Vždyť to je dobrá zpráva. Půjdeš tam přece, ne?“

„Copak můžu?“ Sammy si z hloubi duše povzdychl. „Nezapomeň, že radioaktivní záření sterilizuje, a já nemohu jíst sterilizovanou potravu. Tady kolem dokola to nebylo tak zlé, proto se mi podařilo tak dlouho se udržet naživu, ale nemohu čekat, že bych na tak dlouhé cestě našel nějaké slušné jídlo.“ Schoulil se ještě víc. „Jsem příliš slabý, než abych to riskoval.“ Opět vzdychl. „Kdybych se alespoň mohl jednou pořádně najíst, aby mě to postavilo na nohy, vyletěl bych odsud jako blesk. Jen jednou se pořádně najíst!“

„To je těžké,“ řekl Smith lhostejně. „Ostatně, třeba na vás počká.“

„Mlčte!“ okřikl ho Boris. Pohlédl na Sammyho, pak na Smithe, pak znovu na Sammyho. Nervózně si navlhčil rty. „Něco by se ovšem dalo udělat,“ nadhodil.

„Máme přece dohodu,“ připomněl mu Sammy. Už předtím přemýšlel o tom, co měl Boris na mysli, a kvůli dohodě to zamítl.

„Můžeme hlasovat,“ zdůraznil Boris. „Mohli bychom se dohodnout, že pro tento jediný případ zrušíme platnost dohody.“ Začal naléhat. „Buď rozumný, Sammy. Jak to vypadá, my dva nemáme naději dožít se doby, kdy oni vyjdou ven. Podle toho, co tvrdil Wolfík, to může trvat ještě další rok, a zásoby z Červeného kříže jsou už většinou zničené a nepoživatelné. A co potom, až vyjdou?“

„Geometrická řada,“ řekl Sammy chápavě. „Ze dvou budou čtyři a ze čtyř osm a…“

„Je mladý,“ pokračoval Boris. „To znamená, že bude mít zatracenou chuť k jídlu. Nedokáže zachovávat opatrnost, nemá žádnou zkušenost. A slyšel jsi, co říkal o tom, jak s nimi naváže kontakt. Vsadil bych se nevím o co, že se na nás prostě vykašle.“

„O čem to mluvíte?“ Smith hleděl z jednoho na druhého. Nevšímali si ho.

„Opravdu nevím,“ zaváhal Sammy. „Musíme teď držet spolu, jinak na to všichni doplatíme.“

„Stejně bychom na to doplatili,“ řekl Boris. „On by všechno určitě pokazil.“ Úpěnlivě stiskl rukou Sammyho paži. „Prosím, Sammy. Jenom pro tentokrát.“

„O čem to vy dvě zrůdy mluvíte?“ osopil se na ně Smith znovu. Mládí a přesvědčení o vlastní převaze způsobily, že k těmhle stínům minulosti cítil opovržení. Jak seděl u ohně, kul vlastní plány a v těch nebylo místo ani pro jednoho z nich. Vtom si přečetl výraz na Sammyho tváři a sebedůvěra i opovržení vzaly za své. „Ne!“ vykřikl, když ho poznání zasáhlo jako blesk. „Ne! To přece neuděláte! To byste přece nemohli udělat! To…“

Vyskočil ve stejný okamžik jako Sammy, obrátil se a tryskem se hnal do tmavého bezpečí lesa. Daleko se nedostal. Drzouni se zřídka dostanou daleko.

ray bradbury

malý vrah

Ani vlastně nevěděla, kdy ji poprvé napadlo, že ji něco vraždí. Celý minulý měsíc se už ukazovaly nepatrné, nenápadné náznaky a slabá podezření; něco v ní, něco hlubokého jako mořské proudy, něco jako když se člověk dívá na úplně nehybnou hladinu tropických vod, touží se v nich vykoupat a v okamžiku, kdy mu tělo splyne s vlnami, zjistí, že přímo pod hladinou číhají obludy, neviditelní a vypasení zhoubní netvoři s četnými chapadly a ostrými ploutvemi, jimž nelze uniknout.

Kolem ní vířila místnost v oblaku hysterie. Nad ní visely ostré nástroje a byly tu hlasy a byli tu lidé v sterilních bílých maskách.

Jak se vlastně jmenuji, přemítala.

Alice Leiberová. Už si vzpomněla. Manželka Davida Leibera. Nijak ji to však neuklidnilo. Byla sama s těmi tichými, šeptajícími bílými lidmi a v sobě nesla velkou bolest a nevolnost a strach ze smrti.

Vraždí mě to přímo před jejich očima. Tihle lékaři, tyhle ošetřovatelky si neuvědomují, jaká neviditelná věc mě postihla. Nikdo to neví kromě mě a – toho zabijáka, toho malého vraha.

Umírám a ani jim to teď nemohu říct. Vysmáli by se mi a řekli by, že blouzním. Uvidí vraha a budou ho držet v rukou a nikdy jim nepřijde na mysl, že je vinen mou smrtí. A přitom já tady umírám, před tváří boží i lidí, a nikdo nevěří mým slovům, nikdo mě nebere vážně, všichni mě konejší lžemi, pohřbí mě v nevědomosti, budou mě oplakávat a mého ničitele zachrání.

Kde je David? Divila se. Že by v čekárně, kde kouří cigaretu za cigaretou a naslouchá dlouhému tikání velmi pomalých hodin?

Najednou jí na celém těle vyrazil pot a s ním mučivý výkřik. Teď. Teď! Zkus to a zab mě! vykřikla.

Zkus to, zkus to, jenže já nezemřu! Nezemřu!

Pak nastala prázdnota. Vakuum. Bolest náhle zmizela. Dostavila se vyčerpanost, mdloba. Bylo po všem. Ach bože! Závratně se řítila dolů a ponořila se do černé nicoty, a ta ustoupila další nicotě a zase nicotě a další a ještě další…

*

Kroky. Tiché, blížící se kroky.

Zdáli se ozval hlas: „Spí. Nerušte ji.“

Pach vlněné látky, lulky, vůně známého holicího krému. Nad ní stojí David. A za ním nemocniční vůně doktora Jefferse.

Neotevřela oči. „Nespím,“ řekla klidně. Bylo pro ni překvapením, úlevou, že může mluvit, že není mrtvá. „Alice,“ oslovil ji někdo a před jejíma zavřenýma očima stál David a uchopil ji za znavené ruce.

Chtěl bys uvidět vraha, že, Davide? pomyslila si. Slyším tvůj hlas, jak se po něm ptá, a tak mi nezbývá nic jiného než ti ho ukázat.

David stanul nad ní. Otevřela oči. Objevil se jí pokoj. Natáhla zesláblou ruku a odhrnula pokrývku.

Vrah vzhlédl k Davidovi s lhostejným, modrookým klidem v zarudlém obličeji. Oči měl hluboké a jiskrné. „Podívejme se!“ zvolal David Leiber s úsměvem. „To je ale pěkný kluk!“

*

Toho dne, kdy si David Leiber přijel pro ženu a novorozeňátko, aby je odvezl domů, čekal na něj doktor Jeffers. Vyzval Leibera, aby s ním zašel do kanceláře, nabídl mu židli, dal mu doutník, sám si jeden zapálil, sedl si na kraj svého psacího stolu a dlouhou chvíli rozvážně bafal. Pak si odkašlal, pohlédl zpříma na Davida Leibera a řekl: „Davide, vaše žena nemá své dítě ráda!“

„Cože?“

„Měla to velmi těžké. Tenhle rok bude potřebovat moc lásky. Já jsem vám tehdy toho příliš neřekl, ale na porodním sále byla hysterická. Ani nebudu opakovat ty divné věci, které říkala. Řeknu vám jen jedno – to dítě jí je úplně cizí. Možná, že tohle nakonec jednoduše vyřešíme jednou nebo dvěma otázkami.“ Opět chvilku bafal z doutníku a potom se zeptal: „Chtěli jste to dítě, Davide?“

„Proč se ptáte?“

„Je to důležité.“

„Ano. Ano, chtěli jsme to dítě. Dohodli jsme se na něm společně. Alice byla tak šťastná, minulý rok, když…“

„Hm… Tím je to horší. Kdyby si totiž dítě nebyla přála, šlo by tu prostě o případ ženy, která nenávidí myšlenku, že se stala matkou. Tohle se ovšem na Alici nehodí.“ Dr. Jeffers vyňal doutník z úst a rukou si třel čelist. „Pak tedy za tím vězí cosi jiného. Snad teď vychází na povrch něco, co bylo zasuto hluboko v jejím dětství. Anebo to snad je pouze dočasná nejistota a nedůvěra, jakou má každá matka, která prodělala jako Alice tak neobvyklou bolest a byla tak blízko smrti. V tom případě to pak čas brzy zahojí. Stejně jsem vám to musel říct, Davide. Alespoň se k ní budete chovat klidně a snášenlivě, jestli snad řekne něco o tom – no – o tom, že by byla raději, kdyby se dítě bylo narodilo mrtvé. A kdyby to neklapalo, pak mě všichni tři navštivte. Vždycky rád uvidím staré přátele, ne? A tady si vezměte s sebou ještě jeden doutník. Hm – pro dítě.“

*

Bylo zářivé jarní odpoledne. Vůz šuměl po širokých ulicích, lemovaných stromy. Modrá obloha, květiny, teplý vítr. David se rozpovídal, zapálil si doutník a stále mluvil. Alice na všechno klidně odpovídala a cestou se postupně uklidňovala. Nedržela ovšem dítě natolik pevně nebo vřele nebo mateřsky, aby utišila podivnou bolest v Davidově mysli. Připadala mu, jako by nesla pouze porcelánovou figurku.

„Tak co,“ zeptal se nakonec s úsměvem. „Jak ho pojmenujeme?“

Alice Leiberová se dívala, jak se kolem míhají zelené stromy. „Musíme to rozhodnout teď? Raději bych počkala, dokud si pro něj nevymyslíme nějaké neobvyklé jméno. A nefoukej mu kouř do obličeje.“ Věty jí plynuly z úst, aniž změnila tón hlasu. Poslední poznámka neobsahovala ani mateřskou výtku, ani zájem, ani podráždění. Prostě ji vyřkla a tím to skončilo.

Manžel znepokojeně vyhodil doutník oknem. „Promiň,“ řekl.

Dítě leželo na matčině paži, stíny slunce a stromů mu měnily tvář. Blankytné oči se otvíraly jako svěží modré jarní květiny. Z drobných, růžových pružných úst vycházely mlaskavé zvuky.

Alice vrhla na dítě rychlý pohled. Manžel ucítil, jak se vedle něho zachvěla.

„Zima?“ zeptal se.

„Zamrazilo mě. Snad bys měl zavřít okno, Davide.“

Bylo to víc než zamrazení. Pomalu vytočil okno vzhůru.

*

Večeře.

David přinesl dítě z dětského pokoje, posadil je do nově koupené vysoké židličky a nechal je tam tak trochu sesutě sedět na mnoha polštářích.

Alice hleděla dolů na svůj pohybující se nůž a vidličku. „Ještě není dost velký na židličku,“ prohlásila.

„Stejně je to prima mít ho tady,“ liboval si David. „Všechno je prima. Také v podniku. Objednávek až nad hlavu. Jestli nepřibrzdíme, tak tenhle rok vydělám takových patnáct tisíc navíc. Hele, dej pozor na mladého pána, ano? Všechno mu to teče dolů po bradě!“ Naklonil se a ubrouskem utíral dítěti ústa. Koutkem oka postřehl, že Alice ani nezvedla oči. A tak to dokončil sám.

„No, moc zajímavé to ovšem nebylo,“ prohlásil, když se opět pustil do jídla, „jenže člověk by řekl, že se matka bude alespoň trochu zajímat o své vlastní dítě!“

Alice vysunula útočně bradu. „Takhle nemluv! Ne před ním! Později, když už musíš!“

„Později?“ vykřikl. „Před ním, za ním, co je v tom za rozdíl?“ Hned nato se uklidnil, polkl, zamrzelo ho to. „No dobrá. Nic se nestalo. Já vím, jaké to je.“

Po večeři ho nechala odnést dítě nahoru. Nepožádala ho; prostě ho nechala.

Když se vrátil dolů, našel ji, jak stojí před rádiem a naslouchá hudbě, kterou vůbec nevnímala. Oči měla zavřené, její výraz vyjadřoval údiv, sebezpytování. Při jeho příchodu sebou trhla.

A vtom byla u něj, tiskla se k němu, vláčně, prudce; tak jako dřív. Její rty ho našly, nepouštěly ho. Byl ohromen. Teď, když dítě bylo pryč, nahoře, venku z pokoje, začala opět dýchat, opět žít. Byla volná. Šeptala, rychle, bez ustání.

„Děkuji ti, děkuji ti, miláčku. Za to, že ses vůbec nezměnil. Za to, že je na tebe spolehnutí, takové spolehnutí!“ Musel se zasmát. „Otec mi říkal: „Synu, postarej se o rodinu!“

Tmavé, lesklé vlasy mu unaveně položila na šíji. „Jenže tys to přehnal. Občas si přeju, aby to bylo mezi námi tak, jako na začátku manželství. Žádná odpovědnost, nic kromě nás dvou. Žádné – žádné děti.“

Drtila mu ruku ve svých dlaních, v obličeji nepřirozeně bledá.

„Ach Davide, kdysi jsme byli jen ty a já. Navzájem jsme se chránili a teď chráníme dítě, jenže nic nás nechrání před ním. Chápeš? Když jsem ležela v porodnici, měla jsem čas přemýšlet o spoustě věcí. Svět je špatný…“

„Opravdu?“

„Ano. Je špatný. Ale před jeho špatností nás chrání zákony. A tam, kde nejsou zákony, tam poskytuje ochranu láska. Před tím, abych ti ublížila, tě chrání má láska. Ze všech lidí jsi pro mě ten nejzranitelnější, ale láska tě ochraňuje. Nemám před tebou strach, protože láska zachycuje všechny tvé hněvy, nepřirozené popudy, nenávisti a nerozvážnosti. Jenže – jak je tomu u našeho dítěte? Je příliš malé, než aby znalo lásku nebo zákon lásky nebo cokoli jiného, dokud je to nenaučíme. A do té doby jsme proti němu bezbranní.“

„Bezbranní proti dítěti?“ Mírně ji od sebe odtáhl a jemně se pousmál.

„Zná snad dítě rozdíl mezi dobrem a zlem?“ zeptala se. „Ne. Ale naučí se to.“

„Ale dítě je něco úplně nového, úplně bez morálky a bez svědomí.“ Alice se zarazila. Paže jí sklesly a ona se rychle otočila. „Neslyšels něco? Co to bylo za šumot?“

Leiber se rozhlédl po pokoji. „Já jsem nic neslyšel…“ Alice upřeně hleděla na dveře knihovny. „Tam vevnitř,“ řekla pomalu.

Leiber přešel místností, otevřel dveře a v knihovně rozsvítil a hned nato zhasl. „Vůbec nic.“ Vrátil se k ní. „Jsi utahaná. Do postele s tebou!“

Spolu vypnuli světla a mlčky vystupovali po ztichlém schodišti. Nahoře se Alice omlouvala: „Unáhlila jsem se, miláčku. Odpusť mi. Jsem vyčerpaná.“

Chápal to a také to řekl.

U dveří dětského pokoje se Alice váhavě zarazila. Pak pevně sevřela mosazný knoflík a vešla. David sledoval pohledem, jak až příliš opatrně přistoupila k dětské postýlce, pohlédla dolů a ztuhla, jako by ji někdo uhodil do obličeje. „Davide,“ Leiber vykročil a zastavil se u postýlky.

Obličej dítěte byl jasně rudý a úplně mokrý; malá růžová ústa se mu otevírala a zavírala, otevírala a zavírala. Ručkama máchal ve vzduchu.

„To nic,“ řekl David. „Jen plakal.“

„Myslíš?“ Alice Leiberová se zachytila zábradlí postýlky, aby udržela rovnováhu. „Já ho neslyšela.“

„Dveře byly zavřené.“

„Proto tak rychle oddychuje, proto má tak rudý obličej?“

„Ovšem. Chudák kluk. Plakal tu sám ve tmě. Dnes může spát u nás v pokoji, pro případ, že by se třeba zase rozplakal.“

„Ty ho rozmazlíš,“ řekla jeho žena.

Jak Leiber vezl postýlku do ložnice, cítil v zádech její pohled. Mlčky se svlékal a usedl na okraj lůžka. Najednou hodil hlavou, tiše zaklel a luskl prsty. „Hrome! Úplně jsem na to zapomněl! V pátek musím letět do Chicaga.“

„Ach, Davide!“ zachvěl se její hlas místností.

„Už dva měsíce tu cestu odkládám, ale teď je to tak kritické, že prostě musím jet.“

„Mám strach zůstat tu sama.“

„V pátek už budeme mít novou kuchařku. Celou dobu zůstane s tebou. Budu pryč jen několik dní.“

„Mám strach. Nevím z čeho. Kdybych ti to řekla, stejně bys mi nevěřil. Asi jsem blázen.“

Leiber už ležel. Alice zatáhla záclony; slyšel, jak obešla lůžko, odhrnula přikrývku a vklouzla pod ni. Blízko sebe ucítil teplou ženskou vůni. Řekl: „Jestli chceš, abych to na několik dní odložil, tak bych snad mohl…“

„Ne,“ řekla nepřesvědčeně. „Jen leť. Je to přece důležité. Já prostě pořád přemýšlím o tom, co jsem ti řekla. O zákonech a lásce a ochraňování. Láska tě chrání přede mnou. Ale to dítě…“ Nadechla se. „Jenže co tě chrání před ním, Davide?“

Než mohl odpovědět, než jí mohl říci, jak je hloupé takhle mluvit o nemluvňatech, rozsvítila náhle lampičku nad postelí.

„Podívej se!“ řekla a ukázala.

Dítě leželo v postýlce, úplně bdělé, a hlubokýma, ostře modrýma očima pohlíželo přímo na něj.

Světlo opět zhaslo. Když se k němu přitiskla, cítil, jak se chvěje.

„Je to smutné, když se člověk bojí dítěte, které přivedl na svět.“ Šeptala ještě tišeji, trpce, prudce, rychle. „Pokusil se mě zabít! Leží tady, poslouchá jak mluvíme a čeká, až odcestuješ, aby se o to mohl pokusit znovu! Přísahám ti to!“ Rozvzlykala se.

„Prosím přestaň, přestaň, prosím,“ opakoval a konejšivě ji hladil.

Dlouho plakala do tmy. Teprve velmi pozdě se uklidnila, přimknuta k němu a celá se chvějíc. Začala měkce, teple, pravidelně oddychovat, tělem jí prochvívaly reflexy vysílení a pak usnula.

Leiber dřímal.

A těsně před tím, než mu víčka znaveně sklesla, aby ho ponořila do hlubších a ještě hlubších vln, zaslechl divný slabý zvuk, důkaz toho, že v pokoji něco bdí a vnímá. Zvuk drobných, vlhkých, růžových pružných rtů.

Dítě.

A pak – spánek.

*

Ráno zářilo slunce. Alice se usmívala.

David Leiber houpal hodinkami nad postýlkou. „Vidíš, maličký? Něco se tu třpytí. Hezké, vid? No ano. No ano. Něco se tu třpytí. Hezké, vid?“

Alice se usmívala. Řekla mu, aby se nezdržoval, aby odletěl do Chicaga, že bude velmi statečná, že si nemusí dělat starosti. O dítě se postará. Ovšem, postará se o ně. Letadlo letělo k východu. Obloha, slunce, mraky a už mu nad obzorem spěchalo vstříc Chicago. David byl vyvržen do shonu objednávání, plánování, obědů a večeří, telefonování, vyjednávání. Ale každý den psal Alici a dítěti dopisy a posílal jim telegramy.

Když už byl šestý den pryč z domova, volalo ho večer meziměsto. Los Angeles.

„Alice?“

„Ne, Davide. Tady je Jeffers.“

„Doktore!“

„Odvahu, chlapče. Alice je nemocná. Raději se vraťte příštím letadlem domů. Je to zápal plic. Udělám vše, co je v mých silách, chlapče. Kdyby to jen nebylo tak brzy po porodu. Není ještě moc silná.“

Leiber upustil sluchátko do vidlice. Vstal, jako by pod sebou neměl nohy, jako by byl bez rukou a bez těla. Hotelový pokoj se mu před očima zamžil a rozpadl.

„Alice,“ řekl omámené a zamířil ke dveřím.

*

Vrtule se otáčely, vířily, chvěly se a zastavily; čas a prostor zůstaly za ním. David cítil, jak mu pod rukou povoluje klika od dveří; pod nohama se mu zhmotnila podlaha, kolem něj se rozplývaly zdi ložnice a v pozdně odpoledním slunečním světle tu stál Dr. Jeffers, odvraceje se od okna, zatím co ho Alice čekala ležíc na lůžku, jakoby vytesána ze závějí zimního sněhu. Potom promluvil doktor Jeffers, mluvil bez přestání, laskavě, zvuk stoupal a klesal ve světle lampy, jemný šepot, bílý šum hlasu.

„Vaše žena je až příliš obětavá matka, Davide. Měla o dítě větší starost než o sebe…“

Alicinou bledou tváří se mihla křeč, ale zmizela ještě dřív, než si jí mohl povšimnout. Pak se Alice s nejistým úsměvem pomalu rozhovořila a jako pravá matka mluvila o tom i o onom; její zprávy byla podrobná a zahrnovala každou minutu a hodinu strávenou ve světě dětského pokojíčku s jeho miniaturním životem. Vůbec se nemohla zarazit; pružina byla natažena k prasknutí a její hlas se řinul k hněvu, strachu a nepatrnému nádechu odporu, který nezměnil výraz doktora Jefferse, ale přiměl Davidovo srdce, aby se vyrovnalo rytmu jejích slov, jenž se zrychloval a nedal zastavit:

„Dítě nechtělo spát. Myslila jsem, že je nemocné. Prostě leželo v postýlce, dívalo se a pozdě v noci plakalo. Plakalo tak hlasitě a plakalo celou noc, celou noc. Nemohla jsem je utišit a nemohla jsem si odpočinout.“

„Pomalu, pomalu,“ pokynul dr. Jeffers hlavou. „Tak se vyčerpala, až dostala zápal plic. Jenže teď je plná sulfonamidů a už tu celou zatracenou věc šťastně překonala.“ Davidovi se zatočila hlava. „A dítě, co je s dítětem?“

„Zdravé jako hřib; nafukuje se jako páv!“

„Díky, doktore!“

Lékař vyšel z pokoje, sešel po schodech dolů, otevřel tiše hlavní dveře a odešel.

„Davide!“

David Leiber se soustředil na její vyděšený šepot.

„Zase za to může dítě.“ Sevřela mu ruku. „Nejraději bych si nalhávala a namlouvala si, že jsem blázen, ale dítě vědělo, že jsem po porodu zesláblá, a proto každou noc proplakalo, a když neplakalo, tak bylo až nepřirozeně tiché. Věděla jsem, že jakmile rozsvítím, bude tam ležet a dívat se na mě.“

David cítil, jak se mu celé tělo stahuje do sebe jako pěst. Vzpomněl si, jak viděl a cítil to dítě bdít ve tmě, bdít hluboko v noci, kdy děti mají spát. Jak tam leželo, bdělo, tiché jako myšlenka; neplakalo, ale dívalo se ze své postýlky. Odvrhl tu myšlenku. Byla šílená.

Alice pokračovala. „Chtěla jsem to dítě zabít. Ano, chtěla jsem. Byl jsi první den pryč a já jsem šla k němu do pokoje a položila mu ruce kolem krku; a tak jsem tam stála, dlouho, zamyšlená a plná strachu. Potom jsem mu přetáhla přikrývku přes hlavu a otočila ho na břicho a přitiskla ho obličejem dolů a nechala ho tak a vyběhla z pokoje.“ David se ji pokoušel zarazit.

„Ne, nech mě domluvit,“ namítla chraptivě a hleděla na zeď. „Když jsem odešla z pokoje, pomyslela jsem si: je to tak prosté. Každým dnem se nějaké dítě udusí, to se nikdo nedozví. Jenže když jsem se vrátila, přesvědčena, že je mrtvo, bylo naživu, Davide! Ano, naživu, otočené na záda, živé a usmívající a dýchající. A po tomhle jsem se ho už nemohla ani dotknout. Nechala jsem ho tam a už jsem se k němu nevrátila ho nakrmit nebo se na něj podívat nebo cokoli jiného udělat. Snad se o něj postarala kuchařka. Nevím. Vím jenom to, že jsem pro jeho pláč nemohla spát a že jsem celou noc přemýšlela a prochodila po pokojích a teď jsem nemocná.“ Byla už téměř u konce. „Dítě tam leží a uvažuje o způsobech, jakými mě zabít. O jednoduchých způsobech. Protože ví, že toho o něm tolik vím. Nechovám k němu žádnou lásku; nic mě nechrání před ním a naopak – a nikdy to už jiné nebude!“

Skončila. Pohroužila se do sebe a pak usnula. David Leiber stál dlouho nad ní, neschopen pohybu. Krev mu v těle ztuhla, nikde se nezachvěl ani nerv, vůbec nikde.

*

Příští ráno se dalo udělat pouze jedno. Udělal to. Vešel do ordinace doktora Jefferse, všechno mu vypověděl a vyslechl Jeffersovu konejšivou odpověď.

„Tady se nesmíme ukvapovat, chlapče. Někdy je zcela obvyklé, že matka své dítě nenávidí. Máme pro to škatulku – ambivalence. Schopnost milovat a současně nenávidět. Milenci se často navzájem nenávidí. Děti nesnášejí své matky…“

Leiber ho přerušil: „Já jsem k své matce nikdy nechoval nenávist!“

„Nepřiznáte to, pochopitelně. Lidé se neradi přiznávají, že nenávidějí toho, koho mají milovat.“

„Takže Alice nenávidí své dítě.“

„Řekněme raději, že má utkvělou představu. Zašla o krok dál než při prosté, obvyklé ambivalenci. Dítě přišlo na svět císařským řezem a málem připravilo Alici o život. Alice to dítě obviňuje, že jí kvůli němu hrozila smrt a že kvůli němu dostala zápal plic. Dává svému soužení volný průchod a svaluje vinu za ně na nejpříhodnější předmět, který jí může sloužit jako příčina soužení. To děláme všichni. Vrazíme do židle a viníme nábytek, ne vlastní neohrabanost. Zkazíme úder při golfu a proklínáme trávník nebo svou pálku nebo typ míčku. Když nám nevyjde nějaký obchod, viníme z toho bohy, počasí nebo vlastní smůlu. Nemohu vám poradit nic jiného, než co už jsem vám radil předtím. Milujte ji. To je ten nejlepší lék na světě. Dokazujte jí svou náklonnost nejrůznějšími maličkostmi, dodávejte jí pocit bezpečí. Dokažte jí, jak neškodné a nevinné to dítě je. Přesvědčte ji, že dítě za to nebezpečí stálo. Za nějakou dobu se uklidní, zapomene na smrt a začne dítě milovat. Jestli se tak nějak za měsíc nezotaví, zavolejte mě. Doporučím vám dobrého psychiatra. A teď běžte a přestaňte se takhle tvářit.“

*

Když nastalo léto, všechno jako by se usadilo, uklidnilo. David pracoval, nořil se do obchodních záležitostí, ale pro manželku nalézal mnoho času. Ta zase chodila na dlouhé procházky, nabírala sil, občas si trochu zahrála badminton. Málokdy už vybuchla. Snad se už opravdu zbavila svých obav.

Jen jednou o půlnoci, když letní vítr se znenadání měkce a teple přehnal kolem domu a stromy se rozechvěly jako třpytivé rolničky, se Alice probudila. Celá se chvěla, vklouzla manželovi do náruče a nechala ho, aby ji chlácholil a aby se jí zeptal, co jí je.

„Něco je tady v pokoji a dívá se na nás,“ odpověděla. Rozsvítil. „Zase se ti něco zdálo,“ řekl. „Ale stejně už ti je líp. Už dlouho tě nic netrápilo.“

Když zhasl, povzdychla a vzápětí usnula. Svíral ji v náruči asi půl hodiny a říkal si, jaká to je sladká, tajemná bytost.

Potom zaslechl, jak se dveře ložnice malinko pohnuly.

U dveří nikdo nebyl. Neměly proč se otvírat. Vítr už ustal. Čekal. Snad celou hodinu ležel tiše ve tmě.

Pak, z velké dálky, začalo dítě v dětském pokoji plakat, a kvílelo jako malý meteor zmírající v obrovském černém jícnu vesmíru.

Byl to slabý, osamělý zvuk uprostřed hvězd a tmy a dechu této ženy v jeho náručí a větru, který opět začínal pohybovat stromy.

Leiber pomalu počítal do sta. Pláč neustával. Opatrně odsunul Alicinu paži, vyklouzl z lůžka, nazul si trepky a tiše se vykradl z pokoje.

Sejdu dolů, řekl si, přihřeji trochu mléka, odnesu je nahoru, a…

Pod ním se rozevřela černá propast. Noha mu sklouzla a řítila se dolů. Sklouzla po něčem měkkém. Řítila se do nicoty.

Rozpřáhl ruce a zoufale se zachytil zábradlí. Tělo přestalo padat. Zadržel se. Zaklel.

To „něco měkkého,“ po čem mu noha uklouzla, se s šelestem skutálelo po několika schodech. V hlavě mu hučelo. Srdce mu bušilo v hrdle, zchvácené a prostřelované bolestí.

Proč nechávají lidé věci lehkomyslně roztroušené po domě? Opatrně zatápal prsty po předmětu, který ho málem svrhl ze schodů po hlavě dolů.

Ruka mu překvapením strnula. Nemohl popadnout dech. Srdce se mu na jeden či dva údery zastavilo.

Věc, kterou držel v ruce, byla hračka. Velká bachratá látková panenka, kterou z legrace koupil pro…

*

Příští den ho Alice vezla do práce.

V polovině cesty přibrzdila, zabočila ke kraji chodníku a zastavila. Potom se na sedadle otočila a pohlédla na manžela.

„Chtěla bych si několik dní odpočinout. Nevím, jestli si teď můžeš udělat volno, miláčku, ale když ne, pak mě prosím nech odjet samotnou. Jistě někoho seženeme, kdo se postará o dítě. Domnívala jsem se, že se toho – toho pocitu zbavím. Nezbavila jsem se ho však. Nemůžu s ním být v jedné místnosti. Dívá se na mě, jako by mě také nenáviděl. Nevím, co to vlastně je; vím jen jedno – chci odjet dřív, než se něco stane.“

Leiber vystoupil na své straně z vozu, obešel ho, pokynul jí, aby si přesedla, a nastoupil. „Jediné, co uděláš, bude, že vyhledáš dobrého psychiatra. A když ten navrhne, aby sis odpočala, pak prosím. Ale takhle to už pokračovat nemůže; neustále se mi svírá žaludek.“ Nastartoval vůz. „Zbytek cesty budu řídit sám.“

Hlavu měla sklopenou; pokoušela se zadržet slzy. Když dojeli k jeho podniku, vzhlédla. „Dobrá. Sjednej mi návštěvu. Vyhledám kohokoli si přeješ, Davide.“

Políbil ji. „Tak, teď mluvíme rozumně, paní. Myslíš, že můžeš jet domů sama?“

„Ovšem, blázínku.“

„Tak u večeře na shledanou. A jed opatrně.“

„Což tak nejedu vždycky? Pa!“

Leiber stál na kraji chodníku a hleděl za ní, jak odjíždí a jak se vítr zmocňuje jejích dlouhých, tmavých lesklých vlasů. Hned nato nahoře zatelefonoval Jeffersovi a smluvil schůzku se spolehlivým psychiatrem.

Práce mu nešla od ruky. Věci mu zakrývala jakási mlha a v té mlze neustále viděl Alici, jak bloudí a volá jeho jméno. Tolik z jejího strachu přešlo i na něj. Vlastně ho přesvědčila, že nějakým způsobem to dítě není zcela normální.

Diktoval dlouhé, jednotvárné dopisy. V přízemí zkontroloval několik zásilek. Musel jednat s prodavači a dohlédnout na ně. Na konci dne byl vyčerpán, hlava mu třeštila a byl velmi rád, že jede domů.

Cestou dolů výtahem rozvažoval: „Co kdybych řekl Alici o té hračce – o té látkové panence – po které jsem včera v noci na schodech uklouzl? Kristepane, neutvrdilo by ji tohle ještě víc? Ne, nikdy jí to neřeknu. Nehody jsou konec konců nehody.“

Když se vracel domů taxíkem, na obloze ještě otálelo denní světlo. Před domem zaplatil řidiči a pomalu kráčel po betonovém chodníčku a těšil se ze světla, které stále ještě zůstávalo na obloze a stromech. Bílé, koloniální průčelí domu vypadalo nepřirozeně tiché a neobydlené, ale vzápětí si ulehčené uvědomil, že je čtvrtek a že služebnictvo, které se jim zase jednou podařilo získat, má dnes volno.

Zhluboka se nadechl. Za domem zpíval pták. Ulici o blok dál projížděla auta. Otočil klíčem v zámku. Klika mu povolila pod prsty, naolejovaná, tichá.

Dveře se otevřely. Vešel, položil klobouk a aktovku na židli a začal si svlékat plášť. Vtom náhle vzhlédl.

Z okna u stropu haly stékaly pozdní sluneční paprsky dolů po schodišti. Tam, kde dopadaly na podlahu, zjasnily se barvou látkové panenky, ležící dole pod schody.

Hračky si však Leiber ani nevšiml.

Mohl jen hledět na Alici, ani pohnout se nemohl, a jen hleděl na Alici.

Alice ležela pod schodištěm, její sinalé, útlé tělo zkroucené v zlomené groteskní poloze jako zmuchlaná panenka, která si už nechce hrát, nikdy.

Alice byla mrtvá.

Dům zůstával tichý, až na bušení jeho srdce.

Byla mrtvá.

Vzal jí hlavu do dlaní, hladil jí prsty, objal její tělo. Nežila však. Ani se nesnažila žít. Vyslovoval její jméno, nahlas, mnohokrát, a znovu a znovu se jí pokoušel svým objetím vrátit trochu onoho tepla, které ztratila, ale marně.

Vstal. Zřejmě zatelefonoval. Ani si to neuvědomil. Najednou zjistil, že je nahoře. Otevřel dveře dětského pokoje a vešel dovnitř a ohromeně se zahleděl na postýlku. Žaludek se mu svíral. Neviděl příliš dobře.

Oči mělo dítě zavřené, ale obličej rudý, zmáčený potem, jako by bylo dlouho a usilovně plakalo.

„Je mrtvá,“ řekl Leiber dítěti. „Je mrtvá.“

Potom se tiše rozesmál a dlouho se nehlučně smál, až z noci vešel dr. Jeffers a několikrát ho udeřil přes tvář. „Nechte toho! Seberte se!“

„Spadla se schodů, doktore. Zakopla o látkovou panenku a spadla. Já jsem po ní málem sklouzl včera v noci. A teď…“

Lékař jím zatřásl.

„Doktore, doktore, doktore,“ zamumlal David. „Je to podivné. Podivné. Už – už jsem si konečně vymyslel pro dítě jméno.“

Lékař neříkal nic.

Leiber si třesoucíma se rukama sevřel hlavu a řekl: „Příští neděli ho dám pokřtít. Víte, jak ho pojmenuji? Pojmenuji ho Satan.“

*

Bylo jedenáct hodin v noci. Přišlo mnoho cizích lidí a prošlo domem a odneslo sebou jeho duši – Alici.

David Leiber usedl v knihovně proti doktorovi.

„Alice se nezbláznila,“ prohlásil rozvážně. „Měla všechny důvody bát se dítěte.“

Jeffers vydechl. „Nebuďte jako ona! Alice vinila dítě ze své nemoci, teď vy je budete vinit z její smrti. Zakopla o hračku, nezapomeňte na to. Dítě vinit nemůžete.“

„Myslíte Satana?“

„Přestaňte mu takhle říkat!“

Leiber zavrtěl hlavou. „Alice slyšela, jak se v noci něco pohybuje na chodbách. Chcete vědět, doktore, co to slyšela? Dítě! Čtyřměsíční dítě se pohybovalo tmou a naslouchalo, o čem mluvíme. Naslouchalo každému slovu!“ Pevně sevřel opěradla křesla. „A když jsem rozsvítil, dítě je tak maličké. Může se schovat za kusem nábytku, za dveřmi, u zdi – dole, kam oko nepohlédne.“

„Byl bych rád, kdybyste s tím přestal!“ řekl Jeffers. „Nechte mě říct, co mám na mysli, nebo se z toho zblázním. Když jsem odletěl do Chicaga, kdo nenechal Alici spát a tak ji unavil, až z toho dostala zápal plic? Dítě! A když Alice nezemřela, pak se pokusilo zabít mě. Bylo to jednoduché: nechat na schodech hračku, plakat v noci, dokud otec nesejde dolů, aby přinesl mléko, a neklopýtne. Prostý trik, ale účinný. Na mě nezabral. Ale Alici to zabilo.“ David Leiber se na chvíli zarazil, aby si zapálil cigaretu. „Měl jsem na to přijít. Po mnoho nocí jsem rozsvěcoval světlo uprostřed noci a dítě tam leželo, oči doširoka otevřené. Většina malých dětí dny i noci prospí. Tohle ne. Zůstávalo vzhůru, přemýšlelo.“

„Malé děti nepřemýšlejí.“

„Zůstávalo vzhůru a dělalo si tedy se svým mozkem to, nač stačilo. Co k čertu vůbec víme o dětské mysli? Ten maličký měl všechny důvody Alici nenávidět; podezírala ho, že je tím, čím je – určitě ne žádným normálním dítětem. Něčím – odlišným. Co víte o malých dětech, doktore? To, co je všeobecně známo, že? Pochopitelně víte, že děti zabíjejí své matky při porodu. Proč? Je to snad ze zlosti, že jsou násilně přivedeny na tak všivý svět, jako je náš?“

Leiber se unaveně naklonil k lékaři. „Všechno to zapadá do sebe. Předpokládejme, že několik dětí ze všech těch miliónů novorozeňat je ihned schopno se pohybovat, vidět, slyšet, myslet, jako to dokáží četná zvířata a hmyz. Hmyz se rodí a je hned soběstačný. Většina savců a ptáků se přizpůsobí za několik málo týdnů. Ale dětem trvá dlouho, než se naučí mluvit a chodit po vlastních slabých nohách.

Ale předpokládejme, že jedno dítě z miliardy je – jiné. Že se narodí dokonale inteligentní, schopné instinktivně myslet. Nebyla by to skvělá záruka, skvělý pláštík pro všechno, co by si to dítě přálo provést? Mohlo by předstírat, že je obyčejné dítě, slabé, plačící, nevědomé. S vynaložením jenom trošky energie by mohlo lézt ztemnělým domem a poslouchat. A jak snadné je umístit překážky nahoru na schodiště. Jak snadné je proplakat celou noc a unavit matku až k zápalu plic. Jak snadné je být přímo při porodu tak blízko matce, že několik obratných pohybu může vyvolat peritonitidu“

„Pro pánaboha!“ vyskočil Jeffers. „Jak můžete tvrdit něco tak odporného!“

„To, o čem mluvím, je samo o sobě odporné. Kolik matek zemřelo při porodu? Kolika se přihodily podivné drobné nepravděpodobnosti, které tak či onak způsobují smrt? Podivní, červení tvorečkové s mozky, které fungují v krvavé temnotě, jakou si ani nedovedeme představit. Zárodečné malé mozky, hemžící se rodovými vzpomínkami, nenávistí a přirozenou krutostí, nemyslící na nic jiného než na sebezáchovu. A sebezáchova v tomto případě spočívá v zničení matky, která si uvědomovala, jakého netvora porodila. Ptám se vás, doktore, existuje na světě něco sobečtějšího než malé dítě? Ne!“

Jeffers svraštil čelo a bezmocně zavrtěl hlavou.

Leiber odložil cigaretu. „Netvrdím, že by to dítě muselo mít velkou sílu. Jen dost síly, aby mohlo trochu lézt, několik měsíců dříve než normální dítě. Jen dost síly, aby mohlo celou dobu naslouchat. Jen dost síly, aby mohlo pozdě v noci plakat. To je dost, víc než dost.“

Jeffers se pokusil to zlehčit. „Dobrá, říkejte tomu tedy vražda. Ale vražda musí mít motiv. Jaký motiv má dítě?“ Leiber měl odpověď po ruce. „Co má větší klid, co spokojeněji sní, co má víc pohodlí, víc odpočinku, o koho je lépe postaráno, co je méně rušeno než nenarozené dítě? Nic. Vznáší se v polobdělém, nekonečném zázraku sytosti a ticha. Potom náhle se má vzdát své kolébky, je přinuceno odejít, vypuzeno ven do hlučného, lhostejného sobeckého světa, kde se má pohybovat samo, lovit, živit se z kořisti, pídit se po mizející lásce, která kdysi byla jeho nepopiratelným právem, nalézat zmatek místo vnitřního klidu a trvalé dřímoty. A dítě to nese trpce! Trpce nese studený vzduch, rozlehlé prostory, náhlé vytržení ze známého prostředí. A jedinou věcí v drobné mozkové tkáni, které dítě zná, je sobeckost a nenávist, protože kouzlo bylo surově rozbito. A kdo je odpovědný za toto zklamání, za toto surové rozbití kouzla? Matka. Novorozeně má tak někoho, koho může nenávidět celou svou neuvažující myslí. Matka je vyvrhla, odmrštila. A otec není o nic lepší, zabijeme ho tedy také! On je odpovědný svým způsobem!“

Jeffers ho přerušil. „Jestli je pravda, co tvrdíte, pak by každá žena na světě měla považovat své dítě za někoho, koho by se měla bát, před kým by si neměla být jista.“

„A proč ne? Nemá snad dítě dokonalé alibi? Ochraňují ho tisíce let uznávaných lékařských názorů. Podle všech normálních zkušeností je bezmocné, neodpovědné. Dítě se rodí s pocitem nenávisti. A situace se postupně zhoršuje, místo aby se zlepšovala. Zpočátku se malému dítěti dostává jistého množství pozornosti a mateřské péče. Jenže jak čas plyne, věci se mění. Po narození má dítě ještě moc přimět rodiče, aby dělali všemožné hlouposti, kdykoli zapláče nebo kýchne, aby sebou trhli, kdykoli se ozve. Ale postupem let dítě cítí, že i tato nepatrná moc mu rychle, navždycky mizí, aby se už nikdy nevrátila. Proč by se tedy nemělo zmocnit veškeré moci, kterou může získat? Proč by se mělo připravit o postavení, dokud ještě má všechny výhody? V pozdějších letech by už bylo příliš pozdě vyjádřit svou nenávist. Teď je čas udeřit!“

Leiberův hlas byl velmi klidný, velmi tichý.

„Můj malý chlapeček, ležící v noci ve své postýlce, obličej mokrý a zrudlý a bez dechu. Z pláče? Ne. Z toho, jak pomalu vylézal z postýlky, z toho, kolik toho prolezl po temných chodbách. Můj malý chlapeček. Chci ho zabít.“ Lékař mu podal sklenici vody a několik prášků. „Nikoho nebudete zabíjet. Budete spát dvacet čtyři hodiny. Až se vyspíte, tak už na to budete mít jiný názor. Vezměte si to.“

Leiber zapil prášky, dal se zavést nahoru do ložnice, plakal a cítil, jak ho Jeffers ukládá. Lékař vyčkal, až začal upadat do hlubokého spánku, a potom odešel.

Leiber, nechaný o samotě, se nořil hluboko, hluboko. Zaslechl jakýsi zvuk. „Co – co je to?“ zeptal se mátožné.

Něco se pohybovalo po chodbě.

David Leiber spal.

*

Velmi časně příštího rána zajel doktor Jeffers k domu. Bylo hezky a lékař přijel pro Leibera; chtěl ho odvézt na venkov, aby si tam odpočinul. Leiber jistě nahoře ještě spí. Jeffers mu dal tolik uklidňujících prášků, že ho to muselo uspat nejméně na patnáct hodin.

Lékař zazvonil na domovní zvonek. Nikdo nešel otevřít. Služebnictvo zřejmě ještě nevstalo. Jeffers stiskl kliku hlavních dveří, zjistil, že jsou otevřené, a vešel. Lékařskou brašnu odložil na nejbližší židli.

Nahoře na schodech se mihlo něco bílého a zmizelo z dohledu. Pouhý náznak pohybu. Jeffers si ho téměř nepovšiml.

V domě byl cítit pach plynu.

Jeffers vyběhl po schodech nahoru a vrazil do Leiberova pokoje.

Leiber ležel bez hnutí na lůžku a v pokoji se převalovaly vlny plynu, syčícího z otevřené trysky dole u zdi vedle dveří. Jeffers ji zašrouboval, pak dokořán otevřel všechna okna a běžel zpět k Leiberovu tělu.

Bylo studené. David Leiber byl mrtev již několik hodin. Lékař se divoce rozkašlal a vyběhl z pokoje, v očích slzy. Leiber si plyn sám nepustil. Ani nemohl. Ty uklidňující prášky ho uspaly, byl by se probudil až v poledne. To není sebevražda. Nebo že by to přece jen byla?

Jeffers stál na chodbě pět minut. Pak přistoupil ke dveřím dětského pokoje. Byly zavřené. Otevřel je. Vkročil dovnitř a přistoupil k postýlce.

Byla prázdná.

Půl minuty tam stál, potácel se, pak promluvil několik slov, která nebyla určena nikomu určitému.

„Dveře dětského pokoje se zabouchly. Ty ses nemohl dostat zpět do postýlky, kde je bezpečí. Nepočítal jsi s tím, že by dveře mohly zapadnout. Taková maličkost jako zabouchnuté dveře dokáže zhatit sebelepší plán. Někde v domě tě už najdu, jak se schováváš a předstíráš, že jsi něco, co nejsi.“ Lékař byl jako omámen. Položil si ruku na čelo a mdle se usmál. „Teď mluvím jako Alice a David. Nesmím ovšem riskovat. Nejsem si ničím jist, nesmím ovšem riskovat.“

Sešel dolů, otevřel lékařskou brašnu ležící na židli, něco z ní vyňal a držel to v rukou.

V hale něco zašustělo. Něco velmi malého a velmi tichého. Jeffers se rychle otočil.

Musel jsem udělat zákrok, abych tě přivedl na tento svět, pomyslil si. A teď tedy zakročím, abych tě z něho odstranil…

Několika pomalými, pevnými kroky vykročil doprostřed haly. Zvedl ruku do slunečního světla.

„Podívej se, maličký! Něco se tu třpytí. Hezké, vid?“ Skalpel.

robert aickman

vyzvánění

Na světě je spousta lidí, kteří nesnášejí hlas zvonů, jenže Gerald mezi ně nepatřil; ale onoho večera, kdy v Holihavenu vyzváněli, změnil názor. Poznal, že zvony přece jen mohou jít člověku na nervy; a poznal to už zakrátko po příjezdu.

*

Gerald si byl příliš dobře vědom nebezpečí, které na člověka číhá, když se ožení s dívkou mladší o dvacet čtyři roky, a aby se mu ještě víc vyhnul, nechtěl je zveličit konvenčními líbánkami. Překvapivě velká síla Phrynniny lásky zcela změnila jejich povahy: jeho předtím náhodný a bezstarostný přístup k životu nahradila podstatně hlubší a cílevědomá touha po štěstí; a ačkoli o ní se dříve říkalo, že je nepřístupná a nad vším ohrnuje nos, byla teď ochotna souhlasit se vším, jen aby byla s ním. Mají-li mít svatbu v červnu, prohlásil, musí se smířit s tím, že budou moci odjet na svatební cestu teprve v říjnu. Kdyby jejich známost už trvala déle, vysvětlil jí s vážným úsměvem, pak by se dalo ještě něco podniknout; jenže jak to vypadá, podnik ho přes léto potřebuje. Až potud to byla pravda; ovšem jen proto, že jeho služební postavení nebylo tak vlivné, jak Phrynně tvrdil. A jejich známost vlastně ani nemohla být delší, vždyť spolu chodili od prvního dne, kdy se seznámili, to jest necelých šest týdnů před svatbou. „Zapadákov,“ citoval, když na železničním uzlu (už tak hodně odlehlém) přestoupili do lokálky, „kde (jak se tvrdí) jen lidé, kteří se dožijí vysokého věku, mohou mít naději, že se někdy dostanou do Londýna.“ Teď už mohl žertovat o stáří, i když tak snad činil přespříliš často. „Kdo to řekl?“

„Bertrand Russell.“

Z drobného obličeje na něj pohlédly její velké oči. „Opravdu.“ Úsměv potvrdil jeho výrok.

„Já se nehádám.“ Nepřestávala na něj hledět. Romantické světlo plynové lampy v půvabně starobylém kupé ho nechávalo v nejistotě, jestli se na něj usmála nebo ne. Raději o tom nepřemýšlel a políbil ji.

Výpravčí zapískal a vlak vydrkotal do tmy. Trať lokálky odbočila z hlavní trati tak prudce, že Phrynna málem spadla ze sedadla.

„Proč jedeme tak pomalu, když je tu rovina?“

„Protože páni inženýři vedli trať po svazích kopců a údolím, jak je příroda vytvořila, místo aby vystavěli tunely a mosty.“ Rád ji poučoval.

„Jak to víš? Geralde! Říkals, žes ještě nikdy nebyl v Holihavenu.“

„To platí pro většinu železničních tratí ve východní Anglii.“

„Takže ačkoli je trať přímá, přece jede vlak pomalu?“

„Tady na čase tolik nezáleží.“

„Rozhodně bych nechtěla jet někam, kde na čase záleží nebo kde už jsi někdy byl. Pak bys neměl nic, co by tě se mnou spojovalo.“

Nebyl si zcela jist, zda tato slova přesně vyjadřují její myšlenky, ale co řekla, ho stejně zahřálo u srdce.

*

Holihavenské nádraží určitě nepocházelo z dob rozkvětu města; ten si město odbylo ve středověku. Přesto vzbuzovalo dojem, že kdysi hrával Holihaven významnější úlohu než nyní. Nástupiště byla dost dlouhá pro příjezd rychlíků z Londýna, které teď jezdily jinudy, a zařízení čekáren by dodnes vyhovovalo, kdyby se tu snad cestou zastavili příslušníci cizích panovnických rodin.

Olejové lucerny zavěšené na bidýlkách podobných těm, na nichž sedají papoušci, osvětlovaly uniformovaný personál v počtu dvou mužů, kteří stejně jako všichni ostatní holihavenští rodáci vypadali jako bouřemi ošlehaní námořníci.

Přednosta stanice a vrátný – zřejmě to byli oni – přihlíželi, jak se Gerald, doprovázen ladně kráčející Phrynnou, blíží po nástupišti, v každé ruce těžký kufr. Gerald postřehl, že jeden k druhému něco prohodil, ale žádný mu nenabídl pomoc. Gerald musel zavazadla postavit na zem, aby mohl odevzdat jízdenky. Ostatní cestující už byli pryč.

„Kde je hotel U Zvonu?“

Ten hotel našel Gerald v cestovním průvodci. Jiný hotel v Holihavenu uveden nebyl. Ale ještě předtím, než Gerald promluvil a železničář mu mohl odpovědět, nečekaně zazněl tmou hluboký tón zvonu. Phrynna uchopila Geralda za rukáv.

Přednosta stanice, pokud to vůbec přednosta byl, si Geralda nevšímal a obrátil se k svému kolegovi. „Začínají brzy.“

„Tím spíš bychom měli být včas doma,“ poznamenal druhý muž.

Přednosta přikývl a lhostejně vložil Geraldovy jízdenky do kapsy.

„Mohl byste mi laskavě říct, jak se dostanu do hotelu U Zvonu?“

Přednosta stanice teď obrátil svou pozornost k němu. „Máte rezervovaný pokoj?“

„Jistě.“

„Na dnešní noc?“ Přednosta stanice se zatvářil velmi nedůvěřivě.

„Ovšem.“

Přednosta stanice znovu pohlédl na druhého muže. „Bodejť, Pascoeovi!“

„Ano,“ řekl Gerald. „To je to jméno. Pascoe.“

„Tady se tomu neříká U Zvonu,“ vysvětlil přednosta. „Ale najdete to v Řásné ulici.“ Nejasně a neochotně mu rukou ukázal cestu. „Půjdete tady přímo. Nádražní třídou. Pak Řásnou ulicí. Nemůžete to minout.“

„Děkuji vám.“

Jakmile vešli do města, začal velký zvon pravidelně vyzvánět.

„To jsou ale úzké ulice,“ řekla Phrynna.

„Tak jako v každém středověkém městě. Než se řeka zanesla, byl Holihaven jedním z nejdůležitějších námořních přístavů ve Velké Británii.“

„Kam se poděli všichni lidé?“

Na to, že bylo teprve šest hodin, vypadalo město opravdu úplně vylidněně.

„Kam se poděl hotel?“ odpověděl Gerald otázkou. „Ubohý Geralde! Pojď, já ti pomohu.“ Uchopila spolu s ním držadlo zavazadla, které nesl na její straně, ale protože byla asi o patnáct palců menší, nebyla mu příliš platná. Ušli už jistě víc než čtvrt míle. „Myslíš, že jsme ve správné ulici?“

„Asi ne. Ale nevidím nikoho, koho bychom se mohli zeptat.“

„Dnes tu obchody zřejmě zavírají dřív.“

Jednotlivé hluboké údery zvonu se nyní ozývaly častěji. „Co je to za vyzvánění? Že by pohřeb?“

„Je snad už trochu pozdě na pohřeb.“

Phrynna na něj poněkud úzkostně pohlédla.

„Alespoň není chladno.“

„Vzhledem k tomu, že jsme na východním pobřeží, je až překvapivě teplo.“

„Ostatně je mi to jedno.“

„Doufám, že ten zvon nebude vyzvánět celou noc.“ Phrynna trhla kufrem. Gerald měl už paže téměř vyvrácené z ramen. „Podívej! My jsme ho přešli.“

Zastavili se a Gerald se ohlédl. „Jak je to možné?“

„No, přešli jsme ho.“

Měla pravdu. Asi sto yardů za nimi visel na jednom domě velký ozdobný zvon.

Vrátili se a vešli do hotelu. Jakási žena v tmavomodrém kostýmu, s dobrou postavou, obarvenými rudými vlasy a nápadně nalíčeným obličejem jim vyšla vstříc.

„Pán a paní Bansteadovi? Já jsem Hilda Pascoeová. Donovi, mému manželovi, není dobře.“

Geralda se zmocnily pochyby. Jeho plány nevycházely podle předpokladů. Člověk se nikdy nemá spolehnout na to, co se mu doporučí v průvodcích. Vina byla částečně na Phrynně, která naléhala, aby jeli někam, kde to neznal. „To je mi líto,“ řekl.

„Víte přece, jací jsou muži, když jsou nemocní,“ prohodila paní Pascoeová k Phrynně, jako by se dovolávala jejího pochopení.

„Nemožní,“ pravila Phrynna. „A navíc velmi obtížní,“

„A pak že si ženská někdy může odpočinout.“

„Souhlasím,“ řekla Phrynna. „Jaké má potíže?“

„Don má vždycky stejné potíže,“ prohlásila paní Pascoeová; pak se zarazila. „Je to něco se žaludkem,“ řekla.

„Už od dětství má žaludeční potíže, když toho moc sní.“

Gerald je přerušil. „Mohla byste nám laskavě ukázat náš pokoj?“

„Promiňte,“ řekla paní Pascoeová. „Nejprve se prosím zapište.“

Předložila před ně otrhanou knihu v deskách z umělé kůže, místy se sloupávající. „Stačí jméno a adresa.“ Řekla to, jako by tam Gerald hodlal připsat celý svůj životopis. Bylo to poprvé, kdy on a Phrynna přenocovali v hotelu; a dlouhý časový odstup, který uplynul od posledního hotelového zápisu, nijak neposílil Geraldovu důvěru v tenhle podnik.

„V říjnu je tu vždycky klid,“ poznamenala paní Pascoeová a upřeně na něj pohlédla. Gerald si povšiml, že má oči trochu podlité krví. „Až někdy na výčepy, pochopitelně.“

„My jsme chtěli přijet mimo sezónu,“ chlácholila ji Phrynna.

„Taktak,“ prohodila paní Pascoeová.

„Jsme tu v hotelu sami?“ vyptával se Gerald. Ta ženská stejně dělá, co může.

„Kromě kapitána Shotcrofta. Ten vám přece nebude vadit, že? Je to stálý host.“

„Jistě že ne,“ ujistila ji Phrynna.

„Lidé říkají, že by hotelu něco chybělo, kdyby tu nebyl kapitán Shotcroft.“

„Aha.“

„Co je to za vyzvánění?“ zeptal se Gerald. Nehledě ke všemu ostatnímu znělo to teď opravdu přespříliš blízko. Paní Pascoeová odvrátila zrak. Geraldovi připadalo, že se pod silným nalíčením skrývá výraz nejistoty. Řekla však jenom: „Zkouška.“

„Chcete říct, že v tom budou později ještě pokračovat?“ Přikývla. „Ale toho si nevšímejte,“ chlácholila ho. „Teď dovolte, abych vás zavedla do vašeho pokoje. Bohužel tu nemáme podomka.“

Než došli do ložnice, rozezvučela se celá plejáda zvonů. „Tohle je nejtišší pokoj, který tu máte?“ otázal se Gerald. „Jak to vypadá na druhé straně domu?“

„Tohle je druhá strana domu. Kostel svatého Guthlaka je tímhle směrem,“ a ukázala přes pokoj ven ze dveří. „Miláčku,“ řekla Phrynna s rukou na Geraldově paži, „brzy to přestane. Jenom to zkoušejí.“

Paní Pascoeová neřekla nic. Z jejího výrazu vycházelo najevo, že je z těch lidí, jejichž vlídnost má přesně stanovené a nikdy nepřekračované meze.

„Pokud to tobě nevadí,“ řekl Gerald Phrynně váhavě. „Tady v Holihavenu mají své vlastní zvyklosti,“ prohlásila paní Pascoeová. Spodní tón jejích slov, plný útočnosti, naznačoval mimo jiné, že pokud se Gerald a Phrynna rozhodnou odejít, nikdo jim v tom nebude bránit. Gerald o to ani nestál: uvědomoval si, že by její chování bylo jistě jiné, kdyby mohli odejít někam jinam. Ty zvony ho znervózňovaly a popouzely.

„To je velmi hezký pokoj,“ řekla Phrynna. „Zbožňuji postele s nebesy.“

„Děkuji vám,“ řekl Gerald paní Pascoeové. „V kolik hodin podáváte večeři?“

„V půl osmé. Máte dost času, abyste se před jídlem ve výčepu něčeho napili.“ A odešla.

„To bychom tedy měli,“ souhlasil Gerald, když dveře zapadly. „Je teprve šest hodin.“

„Já vlastně mám ráda kostelní zvony,“ řekla Phrynna, která stála u okna a shlížela dolů na ulici.

„To je všechno hezké, ale na svatební cestě rozptylují pozornost.“

„Mou ne,“ řekla Phrynna prostě. Pak dodala: „Pořád ještě není nikoho vidět.“

„Nejspíš to bude všechno po hospodách.“

„Já se nechci napít. Chtěla bych si prohlédnout město.“

„Jak si přeješ. Ale neměla bys raději vybalit?“

„Měla bych, ale neudělám to. Teprve až uvidím moře.“ Geralda tyhle drobné důkazy nezávislosti okouzlovaly. Když procházeli halou, paní Pascoeová tam nebyla a v celém hotelu bylo ticho jako v kostele.

Venku se jim zdálo, že jim zvony duní a bijí přímo nad hlavami.

„To je jako by se čerti ženili,“ křičela Phrynna. „Myslíš, že moře je tam dole?“ Natáhla ruku směrem, odkud se předtím vrátili.

„Myslím, že ano. Vypadá to, jako by ta ulice končila v prázdnu. To by mohlo být moře.“

„Pojď! Utíkejme!“ A než si to vůbec uvědomil, vyrazila. Nezbylo mu nic jiného než běžet za ní. Doufal, že se za žaluziemi neskrývají žádné oči.

Phrynna se zastavila a široce rozpřáhla náruč, aby ho do ní sevřela. Temeno její hlavy mu stěží dosahovalo k bradě. Pochopil: dává mu tím mlčky najevo, že se nemá cítit nijak dotčen, že ji nedokázal dohonit.

„Není to krása?“

„Co? Moře?“ Měsíc nesvítil a na konci ulice se nedalo téměř nic rozeznat.

„Nejenom to.“

„Všechno až na moře. To není vidět.“

„Je ho cítit.“

„Rozhodně ho ale neslyšíme.“

Phrynna uvolnila své sevření a odklonila od něj hlavu. „Ty zvony duní tak silně, jako by tu byly dva kostely.“

„Určitě jich tu bude víc. V těchhle starých městech jich bývá vždycky několik.“ Náhle se zarazil: teprve při jejích slovech si uvědomil, co vlastně řekl. V duchu se soustředil a napjatě naslouchal.

„Ano,“ zvolala Phrynna potěšeně. „Je to další kostel.“

„To je nemožné,“ pravil Gerald. „Přece by dva kostely nevyzváněly na zkoušku tentýž večer!“

„Jsem si tím úplně jista. Jedny zvony slyším levým uchem a druhé pravým.“

Stále ještě nikoho nepotkali. Sporé plynové světlo dopadalo na nízké, ale zřejmě pravidelně používané kamenné přístaviště.

„Nejspíš tu vyzvání všechno obyvatelstvo.“ Tahle poznámka, třebas ji vyslovil sám, Geralda znepokojila. „Dobře jim tak,“ vzala ho Phrynna za ruku. „Pojďme dolů na břeh, hledat moře!“

Sešli po kamenných schodech, které moře olízalo a ohryzalo. Břeh byl stejně kamenitý jako schody, ale hrbolatější.

„Půjdeme prostě rovnou za nosem,“ řekla Phrynna, „dokud moře nenajdeme.“

Být Gerald sám, nesnažil by se tolik. Kameny byly velmi velké a velmi kluzké a oči jako by nemohly přivyknout tmě. „Máš pravdu, Phrynno, je cítit.“

„Nefalšovaný mořský zápach.“

„Správně.“ Ale připadalo mu to spíš jako zápach nakupených hnijících chaluh, po nichž se zřejmě smekají. S tak pronikavým zápachem se ještě nikdy nesetkal.

Na přemýšlení mu ovšem nezbývalo mnoho energie a ruku v ruce se jít nedalo.

Po několika nazdařbůh pronesených poznámkách a odmlce, která jim připadala velmi dlouhá, Phrynna znovu promluvila: „Geralde, kde je to moře? Co je to za přístav, že nemá moře?“

Šla dál, ale Gerald se zastavil a ohlédl. Byl sice přesvědčen, že ušli hezký kus cesty, ale když viděl, jak jsou daleko, překvapilo ho to. Tma jistě mátla, ale zdálo se, že těch několik světel na přístavišti je daleko na obzoru.

Když se otočil, aby pohlédl za Phrynnou, zůstaly mu v očích stále ještě se míhající skvrny. Téměř mu zmizela. Bez něj se jí snad šlo kupředu rychleji.

„Phrynno! Miláčku!“

Vtom prudce vykřikla.

„Phrynno!“

Neodpověděla.

„Phrynno!“

Tu promluvila více méně klidně. „Už je po leknutí. Promiň, miláčku. Stála jsem na něčem.“

Uvědomil si, že to bylo opravdu leknutí; alespoň u něj. „Jsi v pořádku?“

„Snad ano.“

Doplahočil se k ní. „Ten zápach je horší než předtím.“ Byl strašně silný.

„Myslím, že vychází z toho, na co jsem šlápla. Noha mi tam úplně zapadla a vtom bylo cítit ten zápach.“

„Něco takového jsem ještě nikdy nezažil.“

„To je mi líto, drahoušku,“ řekla s lehkým posměškem. „Pojďme pryč.“

„Vraťme se. Nemyslíš?“

„Ano,“ souhlasila Phrynna. „Ale musím tě upozornit, že jsem velmi zklamána. Podle mého názoru má k půvabům přímořských krajin nezbytně patřit i moře!“

Na zpáteční cestě si Gerald povšiml, že Phrynna otírá střevíc o kameny, jako by se pokoušela ho očistit. „Tohle celé hnízdo zřejmě nestojí za nic,“ řekl. „Musím tě opravdu žádat za odpuštění. Pojedeme někam jinam.“

„Mně se ty zvony líbí,“ odpověděla s jemně zdůrazněnou výhradou.

Gerald mlčel.

„Nechci jet nikam, kde už jsi někdy byl.“

Nad opuštěným nevábným pobřežím vyzváněly zvony. Nyní jako by jejich zvuk přicházel ze všech míst podél břehu.

„Zřejmě tady ve všech kostelech zkoušejí zvony ve stejný večer, aby si to odbyli,“ řekl Gerald.

„Nejspíš chtějí zjistit, který dokáže zvonit nejsilněji,“ usoudila Phrynna.

„Pozor, ať si nevymkneš kotník!“

Když došli k malému kamennému přístavišti, byla vřava taková, jako by zvony chtěly dosvědčit, že Phrynnin nápad byl doslova správný.

*

Salónek byl tak nízký, že se Gerald musel sehnout, aby nenarazil na řadu tlustých trámů.

„Proč „Kávový salónek“?“ zeptala se Phrynna, když pohlédla na nápis na dveřích. „Viděla jsem upozornění, že se káva podává pouze v hale.“

„To je podle zásady lucus a non lucendo.“

„To ovšem vysvětluje všechno! Kam si vlastně sedneme?“ Svítila pouze jediná, starožitně vypadající, ale sériově vyráběná lampa. Žárovka byla velmi slabá, tak jak to je pro hotely typické. K osvětlení temné místnosti příliš nepřispívala.

„Princip lucus a non lucendo je principem nazývat bílé černým.“

„Vůbec ne,“ ozvalo se ze tmy. „Naopak. Slovo černý právě pochází ze starodávného výrazu, znamenajícího čiřiti.“

Gerald a Phrynna se domnívali, že jsou sami, ale nyní si všimli malého muže, sedícího u neosvětleného stolu v rohu. Ve tmě vypadal jako opice.

„Přijímám vaše vysvětlení,“ řekl Gerald.

Posadili se ke stolu pod lampou.

Muž v koutě promluvil znovu. „Proč jste vlastně tady?“ Phrynna se zatvářila vylekaně, ale Gerald klidně odpověděl: „Jsme na dovolené. Máme ji raději mimo sezónu. Vy jste, předpokládám, kapitán Shotcroft?“

„Není třeba předpokládat.“ Kapitán znenadání rozsvítil nejbližší starobylou lampu. Na jeho stole byly již prázdné talíře. Geralda napadlo, že zřejmě zhasl, když je slyšel přicházet ke Kávovému salónku.

„Opozdili jsme se?“ zeptala se Phrynna, vždycky ochotná urovnávat jakoukoliv trapnou situaci.

„Ne, nezpozdili jste se,“ zaduněl kapitánův hluboký smutný hlas. „Dávám si podávat večeři půl hodiny před příchodem ostatních hostů. Nerad jím ve společnosti.“ Vstal od stolu. „Takže mě snad omluvíte.“

Aniž čekal na odpověď, vyšel rychle z Kávového salónku. Měl nakrátko střižené bílé vlasy, smutné oči s těžkými víčky a kulatý obličej, nažloutlý a zvrásněný.

Za okamžik se jeho hlava znovu objevila ve dveřích. „Zazvoňte,“ řekl a opět zmizel.

„Tady už zvoní spousta jiných lidí,“ prohodil Gerald. „Ale stejně nám asi nic jiného nezbývá.“

Zvonek v Kávovém salónku však řinčel jako na poplach. Objevila se paní Pascoeová. Vypadala mnohem hůř, alkohol ji zřejmě zmáhal…

„Neviděla jsem vás ve výčepu.“

„Asi jste nás v té tlačenici přehlédla,“ řekl Gerald přívětivě.

„V tlačenici?“ zeptala se paní Pascoeová opile. Pak jim po rozpačité přestávce podala ručně psaný jídelní lístek. Objednali si a paní Pascoeová je při večeři obsluhovala. Gerald měl strach, aby se její stav při tom nezhoršil; ale zřejmě měla její opilost stejně jako její vlídnost přesné a vymezené hranice.

„Když člověk všechno uváží, pak to jídlo mohlo být horší,“ poznamenal ke konci Gerald. Ulevilo se mu, že alespoň něco celkem klapalo. „Moc toho nebylo, ale jídlo bylo alespoň teplé.“

Když to Phrynna přetlumočila v poklonu pro kuchařku, řekla paní Pascoeová: „Vařila jsem to všechno sama, ačkoli bych se tím neměla chlubit.“

Gerald byl upřímně překvapen, že to vůbec ve stavu, v jakém byla, dokázala. Znepokojeně usoudil, že asi má bohaté zkušenosti za obdobných okolností.

„Káva se podává v hale,“ oznámila paní Pascoeová. Odebrali se tam. V koutě haly byl paraván s půvabnými alžbětinskými dámami ve vysokých límcích a krinolínách. Zpod paravánu čouhal pár malých černých holínek. Phrynna šťouchla Geralda a ukázala na ně. Gerald přikývl. Museli tedy rozmlouvat o věcech, které je nudily.

Hotel byl starý a jeho zdi silné. Dunění zvonů proto v prázdné hale nepřehlušovalo rozhovor až k nesrozumitelnosti, neustále ovšem útočilo ze všech stran, jako by hotel byla pevnost obléhaná kolem dokola dělostřelectvem. Když už vypili druhý šálek kávy, prohlásil náhle Gerald, že už to déle nesnese.

„Miláčku, vždyť nás to vůbec neruší. Vlastně je to moc příjemné.“ Phrynna se pohodlně uvelebila v dřevěném křesle se šikmým opěradlem a dlouhými dyftýnovými polštáři hnědými jako bláto, a natáhla své krásné nohy k ohni.

„To vypadá, jako by tu vyzváněly všechny kostely. Trvá to už dvě a půl hodiny a zřejmě si vůbec nedopřejí ani chvilku odpočinku!“

„Stejně bychom to kvůli těm ostatním zvonům ani neslyšeli. Je to ale od nich opravdu milé, že nám vyzvánějí na počest!“

Několik dalších minut nepadlo ani slovo. Gerald si začal uvědomovat, že si ještě musí vytvořit nějaký prázdninový řád.

„Přinesu ti něco k pití. Co bys chtěla?“

„Vyber co chceš. Cokoli si ty vezmeš.“ Phrynna žensky vychutnávala žár, kterým oheň obléval její tělo.

Gerald si to neuvědomil a řekl: „Vůbec nechápu, proč tu musí topit jako ve skleníku. Až se vrátím, sedneme si někam dál.“

„Muži jsou příliš navlečeni, miláčku,“ řekla Phrynna ospale.

Vzdor očekávání Gerald zjistil, že výčep je právě tak opuštěný jako všechno ostatní v hotelu i ve městě. Dokonce tam nikdo neobsluhoval.

Gerald stiskl trochu popuzeně mosazný zvonek, který stál na pultě. Ozvala se rána jako z pistole.

Ve dveřích mezi policemi se objevila paní Pascoeová. Svlékla si kabátek a nalíčení se jí začalo roztékat.

„Prosím brandy. Dvojité. A kmínku.“

Paní Pascoeové se tak třásly ruce, že nedokázala vyjmout zátku z láhve.

„Dovolte,“ natáhl se Gerald přes pult.

Paní Pascoeová na něj upřela kalný pohled. „Prosím. Ale nalít to musím já.“

Gerald vytáhl zátku a vrátil láhev. Paní Pascoeová nalila do sklenky hezky nepřesnou dávku.

Pak došlo ke katastrofě. Paní Pascoeová, neschopná vrátit láhev nahoru, kde bylo její místo, postavila ji na nízkou polici. Když se natáhla po karafě s kmínkou, shodila láhev brandy, ze tří čtvrtin plnou, na dlaždicovou podlahu. Zatuchlý vzduch se naplnil výpary z brandy, stoupajícími zpod pultu.

Ve dveřích k zadní místnosti, z nichž vyšla paní Pascoeová, se objevil jakýsi muž. Byl sice poměrně mladý, ale obličej měl nafialovělý a napuchlý, a byl jen v košili bez límce. Velkou narudlou pleš lemovaly pramínky plavých vlasů. Čpěl z něj alkohol jako ze shnilé dýně. Gerald usoudil, že to je Don.

Muž byl tak opilý, že nebyl schopen slova. Stál ve dveřích, zarudlýma rukama se přidržoval po obou stranách rámu a zoufale se pokoušel zahrnout svou ženu nadávkami. „Kolik?“ zeptal se Gerald paní Pascoeové. Bylo zřejmě marné chtít ještě kmínku. V tom hotelu snad bude nějaký další výčep.

„Tři šilinky šest pencí,“ řekla paní Pascoeová celkem zřetelně; ale Gerald usoudil, že se co nevidět rozpláče. Měl ten obnos přesně. Paní Pascoeová se k němu obrátila zády a stiskla automatickou pokladnu. Když se od ní vracela, šlápla na kus rozbité láhve a Gerald zaslechl, jak sklo zaskřípalo. Koutkem oka se podíval na jejího manžela. Zhrozil se té ohnuté postavy se skleslými ústy. Pocítil jistý soucit.

„Ta nehoda mě mrzí,“ řekl paní Pascoeové. Držel sklenku v ruce a měl se k odchodu.

Paní Pascoeová na něj pohlédla. Dolů po obličeji se jí prodíraly pomalé slzy zoufalství, ale vypadala teď zcela střízlivě. „Pane Bansteade,“ promluvila bezbarvým, uspěchaným hlasem. „Směla bych si přisednout k vám a vaší paní venku v hale? Jen na několik minut.“

„Ovšem.“ Zrovna tohle si sice nepřál, ani mu nebylo jasné, co bude s výčepem, ale bylo mu jí nečekaně líto a bylo nemožné jí odříci.

Aby se dostala ke sklápěcí desce, musela projít kolem manžela. Gerald si všiml, že na vteřinu zaváhala; potom odhodlaně a jistě vykročila s pohledem upřeným přímo před sebe. Kdyby se Don pustil, jistě by upadl; když ho však míjela, pořádně si odplivl. Nebyl ovšem vůbec schopen mířit a slina mu sklouzla na kalhoty. Gerald zdvihl sklápěcí desku, aby paní Pascoeová mohla projít, a zůstal stát, aby jí dal přednost. Když za ní vykročil, zaslechl jejího manžela, jak mumlá nějaké hluboké nesrozumitelné úvahy.

„Kmínka!“ rozpomněla se paní Pascoeová ve dveřích. „Nechte to být,“ řekl Gerald. „Co kdybych to zkusil někde jinde?“

„Ne dnes večer. Všude je zavřeno. Já se tedy vrátím.“

„Ne. Vymyslíme něco jiného.“ Nebylo ještě devět hodin a Gerald nechápal, jak je možné zavřít výčepy před zavírací hodinou.

Ale v hale je čekal další nečekaný výjev. Sotva vešli, paní Pascoeová se zastavila a Gerald, který zůstal trčet mezi dvěma koženkovými křesly, jí nakoukl přes rameno. Phrynna usnula. Hlavu měla mírně skloněnou na stranu, ale ústa měla zavřená a tělo víc než půvabně uvolněné, takže vypadala překrásně a, jak Geraldovi připadalo, trochu nadpřirozeně, jako mrtvá dívka na obraze z Millaisova raného období.

Její výrazná krása zřejmě zapůsobila i na kapitána Shotcrofta; stál totiž mlčky za ní a shlížel dolů, smutný obličej zcela proměněn. Gerald si všiml, že jedna část pseudoalžbětínského paravánu byla odklopena a za ním bylo vidět kretonem potažené křesílko, na němž ležela hřbetem vzhůru rozevřená kniha.

„Přisednete si?“ osmělil se Gerald. Z kapitánova obličeje vyčetl, že se nebude cítit dotčen.

„Smím i vám přinést něco k pití?“

Kapitán neotočil hlavu a chvíli se zdálo, že není schopen řeči. Potom pravil tiše: „Jenom na chvilku.“

„Prosím,“ řekl Gerald. „Posaďte se. Vy také, paní Pascoeová.“ Paní Pascoeová si nervózně přejížděla po tváři. Gerald se obrátil na kapitána: „Co si dáte?“

„Nic k pití,“ zamumlal kapitán tlumeně. Geralda napadlo, že jestli se Phrynna probudí, kapitán určitě odejde.

„A co vy?“ pohlédl Gerald na paní Pascoeovou v upřímné naději, že odmítne.

„Nic, díky,“ řekla a dívala se na kapitána. Zřejmě nečekala, že tu bude.

Phrynna spala, a tak si tedy Gerald také sedl. Srkal své brandy. Dodat celému výjevu přípitkem romantiku bylo nemožné.

V důsledku toho, co se přihodilo ve výčepu, úplně zapomněl na zvony. Nyní, když mlčky seděli kolem spící Phrynny, opět se přes něj převalilo vlnobití zvuků. „Nesmíte se domnívat,“ řekla paní Pascoeová, „že je vždycky takový.“ Všichni mluvili tlumeně, jako by k tomu měli nějaký důvod. Kapitán opět zachmuřeně pohlížel na Phrynninu krásu.

„Ovšem že ne.“ Těžko se tomu však dalo uvěřit.

„Kde se čepuje alkohol, tam na člověka čekají nástrahy.“

„Je to jistě velmi obtížné.“

„Ani jsme se tu vlastně neměli usadit. V South Norwoodu jsme byli spokojeni.“

„Ale v sezóně jsou tady jistě dobré obchody?“

„Dva měsíce,“ řekla paní Pascoeová trpce, ale přece jen smířeně. „Nanejvýš dva a půl. Lidé, co sem jezdí v sezóně, nemají ani potuchy, co se tu děje mimo sezónu.“

„Proč jste odjeli ze South Norwoodu?“

„Kvůli Donovu žaludku. Lékař řekl, že mu zdejší vzduch prospěje.“

„Když už o tom mluvíme, neklesá tady moře při odlivu až příliš daleko od břehu? Zašli jsme si před večeří na pobřeží, ale vůbec jsme je neviděli.“

Na druhé straně krbu odvrátil kapitán oči od Phrynny a pohlédl na Geralda.

„To ani nevím,“ řekla paní Pascoeová. „Doteď jsem si ještě nenašla ani chvilku času, abych se tam podívala.“ Byla to celkem obvyklá odpověď, ale Gerald tušil, že v ní není obsažena celá pravda. Všiml si, že paní Pascoeová vrhá neklidné pohledy na kapitána, který se právě nedíval ani na Phrynnu, ani na Geralda, nýbrž na mihotavou hradbu plamenů.

„No, teď už zase musím pokračovat v práci,“ dodala paní Pascoeová. „Zašla jsem si sem jenom na skok.“ Pohlédla Geraldovi do obličeje. „Děkuji vám,“ řekla a vstala. „Zůstaňte ještě trochu,“ vyzval ji Gerald. „Počkejte, až se manželka probudí.“ Při jeho slovech se Phrynna nepatrně zavrtěla.

„To nejde,“ odmítla paní Pascoeová s úsměvem na rtech. Gerald si všiml, že po celou tu dobu pozorovala kapitána zpod víček, a pochopil, že by zůstala, kdyby tu nebyl.

A tak tedy odešla. „Nejspíš se tu ještě stavím, abych vám popřála dobrou noc. Musíte prominout, že voda není dost horká. To je tím, že nemáme podomka.“

Zvony neprojevovaly ani náznak ochabnutí.

Sotva paní Pascoeová zavřela dveře, promluvil kapitán. „Kdysi to byl výborný chlap. Věřte tomu.“

„Myslíte Pascoe?“

Kapitán vážně přikývl.

„Můj typ to není,“ řekl Gerald.

„Řád za vynikající službu s hvězdou, Záslužný letecký kříž s hvězdou.“

„A teď už mu zbývají jen ty hvězdy na koňaku. Proč?“

„Slyšel jste, co řekla. Byla to lež. Neopustili South Norwood kvůli mořskému vzduchu.“

„Stejně jsem tomu nevěřil.“

„Dostal se do nesnází. Podvedli ho. Není to člověk, který by se vyznal v lidské povaze a celé její zkaženosti.“

„Škoda,“ řekl Gerald. „Ale není pak tohle pro něj přece jen to nejvhodnější místo?“

„Naopak, to nejhorší,“ řekl kapitán a v očích mu zaplál temný plamen. „Pro něj i pro každého jiného.“

Phrynna se ve spánku opět zavrtěla; tentokrát prudčeji, takže se málem probudila. Oba muži se ani nepohnuli, ani nepromluvili, dokud opět neslyšeli její stejnoměrné oddychování. V místnosti naplněné tichem zněly zvony hlasitěji než předtím. Bylo to, jako by ta vřava prorážela díry do střechy.

„Tohle je ale opravdu pěkně hlučné hnízdo,“ prohodil Gerald stále ještě ztlumeným hlasem.

„Proč jste sem museli přijet zrovna tenhle večer?“ Kapitán mluvil i teď tlumeně, jenže s neobyčejnou důrazností.

„Tohle se neděje často?“

„Jednou za rok.“

„To nám měli oznámit!“

„Normálně hosty neberou. Ani k tomu nemají právo. Když hotel ještě vedl Pascoe, tak se to nikdy nestalo.“

„Paní Pascoeová se zřejmě domnívala, že si nesmějí dovolit přijít o zákazníka.“

„Takováhle záležitost se nesmí svěřit ženské!“

„Jenže jiná alternativa tady asi není, že?“

„V podstatě nepřestávají být ženy stvořeními temnot.“ Kapitán to řekl tak vážně a zatrpkle, že se Gerald nezmohl na odpověď.

„Manželce ty zvony nevadí,“ řekl za chvíli. „Vlastně se jí celkem líbí.“ Ten kapitán tu dělá z nepříjemnosti, třebas palčivé, úplné melodrama!

Kapitán se otočil a upřeně na něj pohlédl. Geralda napadlo, že si kapitán na podkladě jeho slov zřejmě zařadil i Phrynnu do kategorie stvoření temnot.

„Odvezte ji, člověče!“ vyzval ho kapitán divoce opovržlivým hlasem.

„Snad za jeden nebo dva dny,“ odpověděl Gerald s trpělivou zdvořilostí. „Přiznávám, že nás Holihaven zklamalo.“

„Teď. Dokud je ještě čas. Okamžitě.“

Z kapitána vyzařovalo tak hluboké přesvědčení, že se Gerald vylekal.

Rozvažoval. I prázdná hala s šerednými ozdobami a tuctovým nábytkem působila nepřátelsky. „Přece tu nemohou ty zvony zkoušet celou noc,“ řekl. Jenže teď tlumil jeho hlas záchvěv strachu.

„Zkoušet!“ V přetopené místnosti se chladně zatřepetalo kapitánovo opovržení.

„Co jiného?“

„Vyzvánějí, aby probudili mrtvé.“

Závan větru v komíně na okamžik rozdmýchal již téměř zkomírající plameny. Gerald silně zbledl.

„To je snad jen metafora,“ řekl téměř neslyšně.

„Nikoli v Holihavenu.“ Kapitánův pohled se vrátil k ohni.

Gerald pohlédl na Phrynnu. Oddychovala už lehčeji. Gerald se otázal opět šeptem: „A co se děje?“

Také kapitán téměř šeptal: „Nikdo nedokáže odhadnout, jak dlouho musí vyzvánět. Mění se to rok od roku. Nevím proč. Až do půlnoci se vám oběma nemůže nic stát. Nejspíš i ještě nějakou dobu po půlnoci. Nakonec se mrtví probudí. Napřed jeden či dva, potom všichni. Dnes večer se i moře stáhlo od břehu. Viděl jste to na vlastní oči.

V místě jako je tohle se každým rokem utopí několik lidí. Letos jich bylo mnohem víc. Ale i tak je mezi mrtvými utopenců jen málo. Většina z nich nepřichází z vody, nýbrž ze země. Není to hezká podívaná.“

„Kam jdou?“

„Nikdy jsem se nešel za nimi podívat. Nemám chuť se z toho zbláznit!“

V kapitánových očích se odrážely rudé plameny ohně. Nastala dlouhá odmlka.

„Nevěřím v zmrtvýchvstání,“ řekl Gerald. Jak se připozdívalo, zněly i zvony hlasitěji. „Rozhodně ne těl.“

„Jaký jiný druh zmrtvýchvstání je možný? Všechno ostatní je pouhá teorie. Ani představit si to nedokážete! Nikdo si to nedokáže představit.“

O něčem takovém už Gerald nediskutoval dobrých dvacet let. „Takže mi tedy radíte, abych odejel,“ řekl. „Kam?“

„Na tom nesejde.“

„Nemám auto.“

„Tak raději jděte pěšky.“

„S ní?“ Gerald jen pohlédl směrem k Phrynně.

„Je mladá a silná.“ Z kapitánových slov zazněla dávno ztracená něha. „Je o dvacet mladší než vy, a proto o dvacet let důležitější.“

„Ano,“ řekl Gerald. „Souhlasím… A co vy? Co uděláte vy?“

„Já už tu žiju nějaký ten rok, Vím, co dělat.“

„A Pascoeovi?“

„On je opilý. Když je člověk namol, není na světě nic, čeho by se musel bát. Řád za vynikající službu s hvězdou a Záslužný letecký kříž s hvězdou…“

„Jenže vy sám nepijete?“

„Od té doby, co jsem přišel do Holihavenu. Odvykl jsem si.“

Náhle se Phrynna posadila. „Dobrý večer,“ pozdravila kapitána, ještě zcela neprobuzena. Pak řekla: „To je legrace! Ty zvony stále ještě vyzvánějí.“

Kapitán vstal. Oči měl odvrácené. „Myslím, že už jsem vám řekl všechno,“ poznamenal ke Geraldovi. „Stále ještě máte čas.“ Nepatrně se uklonil Phrynně a vyšel z haly.

„Na co ještě máš čas?“ zeptala se Phrynna a protáhla se. „Snažil se tě obrátit na pravou víru? O co, že je novokřtěnec!“

„Něco takového,“ řekl Gerald a snažil se uvažovat. „Půjdeme si lehnout? Odpusť, jsem strašně ospalá.“

„Není co odpouštět.“

„Anebo že bychom šli ještě jednou na procházku? To by mě probudilo. A možná že už nastane příliv.“

Gerald, ačkoli sám sebou za to téměř opovrhoval, nebyl schopen jí vysvětlit, že by měli ihned odjet; bez dopravního prostředku a lhostejno kam; v případě nutnosti šlapat třeba celou noc. V duchu si řekl, že nejspíš by neodešel, ani kdyby byl sám.

„Jestli jsi ospalá, tak vlastně můžeš být ráda!“

„Miláčku!“

„Já to myslím kvůli těm zvonům. Bůhví kdy to přestane!“ Uvědomil si, co řekl, a znovu se do něj zahryzl strach.

Ve dveřích k výčepu, ležících proti dveřím, jimiž odešel kapitán, se objevila paní Pascoeová. Přinesla na podnose dvě sklenice, z nichž se kouřilo. Rozhlédla se, nejspíš aby se přesvědčila, že kapitán opravdu odešel.

„Myslela jsem si, že by vám oběma přišel k duhu ještě šálek před spaním. Ovaltina ještě s něčím.“

„Děkuji vám,“ řekla Phrynna. „Nic lepšího si ani nemohu představit.“

Gerald postavil sklenice na proutěný stolek a rychle dopil své brandy.

Paní Pascoeová začala přemisťovat židle a narovnávat polštáře. Vypadala velmi poděšeně.

„Je kapitán novokřtěnec?“ zeptala se Phrynna přes rameno. Byla pyšná, že dokázala předběhnout Geralda a první začala pít ten horký nápoj.

Paní Pascoeová přestala na okamžik protřepávat polštáře. „Nevím. Co je to?“ řekla.

„Zapomněl tady svou knihu,“ zjistila Phrynna, opět na nové stopě.

„Co tak asi může číst?“ pokračovala. „Nejspíš Foxovy ‚Životy mučedníků‘.“ Jako by ji posedl podivný ďáblík. Jenže paní Pascoeová znala odpověď. „Stále čte totéž,“ řekla pohrdavě. „Čte jen jednu knihu. Jmenuje se ‚Patnáct rozhodných bitev světa‘. Od té doby, co sem přišel, tak ji čte neustále. A když ji dočte, tak začne znovu.“

„Mám mu ji odnést nahoru?“ zeptal se Gerald. Nebyla to úslužnost ani náklonnost, ale spíš obava, že se kapitán už nevrátí do haly; teď, když o tom všem několik minut rozvažoval, zatoužil se ho podrobně na všechno vyptat. „Srdečně vám děkuji,“ řekla paní Pascoeová, jako by se jí ulevilo od podobné obavy. „Pokoj číslo 1, hned vedle japonského rytíře.“ A pokračovala ve svém načechrávání a urovnávání. Geraldovým rozrušeným nervům připadalo její chování až příliš chtěně normální.

Vzal knihu a vypravil se nahoru. Kniha měla pravou koženou vazbu a ořízka byla pozlacená: zřejmě dárková publikace. Když Gerald vyšel z haly, podíval se na první stránku. Velkým písmem tam bylo napsáno: „Mému drahému synu Raglanovi u příležitosti jeho vyznamenání královnou. Od jeho hrdého otce, generálmajora Shotcrofta.“ Pod věnováním byl neumělou pečetí připevněn ohyzdný vojenský erb.

Japonský rytíř číhal v temném koutě stejně jako kapitán, když se s ním Gerald poprvé setkal. Široký okraj přilby stínil černé očnice šišáku, knír se realisticky ježil. Vypadalo to, jako by rytíř střežil dveře za sebou. Nebylo na nich žádné číslo, ale protože jiné dveře tu vidět nebylo, usoudil Gerald, že vedou do pokoje číslo 1. Kousek dál na tmavé prázdné chodbě bylo okno, jehož staré rámy se chvěly lomozem a duněním zvonů. Gerald hlasitě zaklepal. Pokud se ozvala nějaká odpověď, pak ji zvony přehlušily. Gerald zaklepal znovu. Když se mu ani na třetí zaklepání nedostalo odpovědi, opatrně otevřel dveře. Musí se přece dozvědět, zda v případě, že by Phrynna a nejspíš i on zůstali za všech okolností ve svém pokoji, dokud se nerozední, všechno dobře dopadne. Nahlédl do pokoje a zadržel dech.

Nebylo tam rozsvíceno žádné světlo, ale záclony na jednoduchém okně, pokud tam totiž nějaké byly, byly úplně roztaženy, a spodní okno bylo vytaženo tak vysoko, jak to jen šlo. V prázdném přítmí, ve smršti zvuků tu klečel kapitán a na jeho krátce střižených bílých vlasech se slabě odrážel třpyt bezměsíční noci; hlava mu spočívala na parapetu jako člověku, který má být gilotinován. Obličej měl opřený jednou tváří do dlaní, takže Gerald jen matně rozpoznal jeho výraz. Někomu mohlo připadat, že je u vytržení, ale Geraldovi se zdálo, že prožívá smrtelná muka. Vyděsilo ho to víc než všechno, co se až dosud přihodilo. Uvnitř pokoje působilo vyzvánění jako řev řítících se lvů.

Gerald tu stál drahnou chvíli. Nebyl schopen pohnout se z místa. Nepoznal, zda kapitán ví či neví, že tu je. Kapitán to nijak nedával najevo, jen sebou několikrát trhl směrem ke Geraldovi, jako neklidný spáč ještě víc zneklidněný cizím vetřelcem. Gerald si nebyl jist, zda tam má knihu nechat; rozhodl se však, že ji někam položí; pomyšlení, že by knihu měl ještě déle držet, mu totiž bylo proti mysli. Vkradl se do pokoje a tiše ji položil na sotva viditelnou dřevěnou truhlu u nohou prosté kovové postele. V pokoji snad ani nebyl žádný jiný nábytek. Venku za dveřmi se volně klátící, skvrnami pokryté prsty japonského rytíře dotkly jeho zápěstí.

Nebyl ani tak dlouho z haly pryč, jenže paní Pascoeové to stačilo, aby znovu začala pít. Nechala úklid nedokončený, či spíš místnost v částečném nepořádku, a opírala se o římsu nad krbem a pořádně si nahýbala whisky z tmavé sklenice. Phrynna ještě nedopila svou Ovaltinu.

„Jak dlouho to ještě bude trvat, než ty zvony přestanou?“ zeptal se Gerald, sotva otevřel dveře do haly. Byl nyní rozhodnut, že oba musí bezpodmínečně odejít. Za výmluvu jim poslouží nemožnost spánku.

„Neřekla bych, že paní Pascoeová toho ví víc než my,“ řekla Phrynna.

„Měla jste nás informovat o téhle – téhle každoroční události dřív, než jste přijala naši objednávku.“

Paní Pascoeová se napila další whisky. Gerald ji podezíral, že ji pije neředěnou. „Není to pokaždé stejná noc,“ řekla přiškrceným hlasem a upírala zrak na podlahu. „Odjedeme!“ vyhrkl Gerald.

„Miláčku!“ Phrynna ho chytila za paži.

„Nech to na mně, Phrynno!“ Pak se obrátil k paní Pascoeové: „Za pokoj pochopitelně zaplatíme. Prosím objednejte nám auto.“

Paní Pascoeová se teď na něj dívala s kamennou tváří. Když ji požádal o auto, krátce se zasmála. Pak změnila výraz, sebrala se a řekla: „Nesmíte brát kapitána tak vážně, víte.“

Phrynna rychle pohlédla na manžela.

Whisky byla dopita. Paní Pascoeová postavila prázdnou sklenici až příliš prudce na ozdobnou římsu nad krbem. „Kapitána Shotcrofta nebere vážně nikdo,“ řekla. „Ani jeho nejbližší příbuzní.“

„Má nějaké?“ zeptala se Phrynna. „Připadal mi tak opuštěný a tak smutný.“

„Má Dona a já jsem jeho talismanka,“ řekla a alkohol zřejmě rušivě zasáhl do její mluvnice. Jenže ani alkohol nedokázal zakrýt její zášť.

„Mně připadalo, že má charakter,“ řekla Phrynna.

„To tedy má, a ještě mnoho dalšího, o tom nepochybujte,“ řekla paní Pascoeová. „Ale vzdor tomu ho vyšoupli.“

„Odkud?“

„Propuštěn z vojska, stanný soud, degradace, šavle zlomena vejpůl, tlumené vířeni bubnů, celá ta paráda.“

„Chudák starý. Určitě to byl justiční omyl.“

„To proto, že ho neznáte.“

Paní Pascoeová se zatvářila, jako by čekala, že jí Gerald nabídne další whisky.

„S tím se on určitě nikdy nesmíří,“ řekla Phrynna zadumaně a skrčila nohy pod sebe. „Není divu, že je podivín, když celou dobu jde o omyl.“

„Vždyť jsem vám právě řekla, že to nebyl omyl,“ tvrdila paní Pascoeová zavile.

„Jak se to dá vůbec vědět?“

„Vy to vědět nemůžete. Já ano. A nikdo líp!“ Byla současně útočná i lítostivá.

„Jestli chcete, abych vám zaplatil,“ zvolal Gerald, aby si vynutil pozornost, „tak mi vystavte účet. Phrynno, běž nahoru a zabal.“

Phrynna pomalu natáhla nohy a vstala. Neměla v úmyslu ani balit ani odjet, ale rozhodně se nechtěla s Geraldem přít. „Budu potřebovat tvou pomoc,“ pravila mírně. „Pokud budu balit.“

U paní Pascoeové nastala další změna. Teď se tvářila zděšeně. „Neodjíždějte. Prosím neodjíždějte. Ne teď. Je příliš pozdě.“

Gerald se před ni postavil. „Příliš pozdě na co?“ zeptal se prudce.

Paní Pascoeová byla bledší než předtím. „Řekl jste, že chcete auto,“ zakoktala. „Už je příliš pozdě.“ Hlas se jí ztratil v dáli.

Gerald uchopil Phrynnu za paži. „Pojďme nahoru.“

Než došli ke dveřím, podnikla paní Pascoeová další pokus. „Jestli tu zůstanete, nic se vám nestane. Opravdu nic.“ Její hlas, normálně poněkud pronikavý, byl tak slabý, že ho zvony přehlušily. Gerald si všiml, že odněkud vytáhla láhev whisky a opět si naplnila sklenici.

Gerald vedl Phrynnu nejprve k masívním hlavním dveřím. K jeho překvapení nebyly ani zamčeny, ani zastrčeny na závoru, ale otevřely se na pouhé stisknutí kliky. Celá obloha před budovou byla plná zvonů, vzduch byl jediným peklem vyzvánění.

Připadlo mu, že nyní už i Phrynnina tvář působí vyčerpaně a zdeptaně. „Vyzvánějí už příliš dlouho,“ řekla a přitiskla se k němu. „Ať už přestanou!“

„Zabalíme a odejdeme. Potřeboval jsem si jen zjistit, jestli se odsud dostaneme tudy. Musíme ty dveře tiše zavřít.“ Dveře trochu zaskřípaly ve veřejích a Gerald při pootevřených dveřích zaváhal, zda vrzání překoná rychlým nebo pomalým pohybem. Náhle se úzkou, špatně osvětlenou ulicí cosi prudce mihlo bez jediného zvuku. Připomínalo to pohybem netopýra, bylo to tmavé a beztvaré, jen se zdálo, že si to nad hlavou přidržuje černý plášť. Byl to první tvor, který se jim objevil v ulicích Holihavenu; a Gerald si s úlevou uvědomil, že ho spatřil jen on. Chvějící se rukou až příliš prudce přirazil dveře.

Nikdo to ovšem nemohl zaslechnout, ačkoli se na okamžik zastavil na chodbě před halou. Slyšel, jak paní Pascoeová teď hystericky pláče, a opět byl rád, že Phrynna je krok či dva před ním. Na konci schodiště přímo před nimi byly kapitánovy dveře; museli projít těsně kolem japonského rytíře, aby mohli zabočit nalevo do chodby.

Brzy nato byli ve svém pokoji a otočili klíčem ve velkém tepaném zámku.

„Můj ty Bože,“ zvolal Gerald a klesl na široké lůžko. „To je horší než peklo!“ A vzápětí se opět, jako už předtím onoho večera, nesmírně vylekal nad nezamýšlenou výstižností svých slov.

„Peklo je to tedy pořádné,“ řekla Phrynna skoro klidně. „Ale my do něho nepůjdeme.“

Gerald si nebyl jist, kolik toho Phrynna ví, kolik uhádla nebo co si představuje; jenže každé slůvko vysvětlování by mohlo být nevýslovně nebezpečné. Gerald si ovšem uvědomoval, jak urputně se Phrynna brání myšlence na odchod, a už neměl sil se s tím potýkat.

Phrynna vyhlížela oknem do hlavní ulice. „Snad bychom je mohli přinutit, aby přestali,“ navrhla unaveně.

Gerald se nyní bál víc toho, že by zvony přestaly vyzvánět, než že by zvonily dál. Že by ovšem vyzváněly až do úsvitu mu bohužel připadalo nemožné.

Vtom jedny zvony ustaly. Jinak se zřejmé ztišení jejich hlaholu ani nedalo vysvětlit.

„Vidíš!“ řekla Phrynna.

Gerald se posadil na okraji lůžka.

Téměř najednou ustaly i ostatní zvony, rychle jeden po druhém, až se nakonec ozývaly pouze zvony jediné zvonice, té, která zahájila vyzvánění. Pak se i toto vyzvánění postupně ztišilo a zůstal jen jediný zvon. Tento osamělý zvon uhodil sám pro sebe, nesouvisle, pětkrát nebo šestkrát nebo sedmkrát. Pak ustal a rozprostřelo se ticho. Geraldova hlava byla plná dunících ozvěn, postupně utlumovaných rušným prouděním krve.

„Probůh,“ řekla Phrynna, když se odvrátila od okna, a rozepjala paže nad hlavou. „Odjeďme zítra někam jinam.“ A začala se svlékat.

Byli na lůžku a v objetí dříve než obvykle. Gerald raději nevyhlédl ven a ani jeden z nich nenavrhl, aby jako jindy otevřeli okna.

„Když už tu je postel s nebesy, neměli bychom zatáhnout ty záclony?“ zeptala se Phrynna. „Bude nám tu opravdu útulno. Po všech těch zatracených zvonech!“

„To bychom se udusili. Ty záclony se zatahovaly jen tehdy, když měl někdo projít pokojem.“

„Miláčku, ty se celý chvěješ. Opravdu bychom je měli zatáhnout.“

„Raději lež klidně a objímej mě.“

Ale všechny jeho nervy napjatě ohmatávaly nastalé ticho. Z hotelu i jeho okolí se neozýval vůbec žádný zvuk; ani skřípající prkno v podlaze nebo plížící se kočka nebo vzdálená sova. Když zvony přestaly vyzvánět, Gerald se raději ani nepodíval na hodinky, a neučinil tak ani později; příliš ho tísnil počet nočních hodin, které musí uplynout, než budou moci odejet z Holihavenu. Před sebou viděl kapitána klečícího v temném okně, tak jasně, jako kdyby dřevem obložené stěny mezi nimi byly z jevištního flóru; a to zjevení, které spatřil na ulici, křečovitě poskakovalo sem a tam jeho pamětí.

Pak v něm začala vášeň rozevírat své okvětí, pomalu plátek po plátku; jako červená kouzelníkova kytka, která roste přímo pod očima bez kořenů, bez slunce i bez mízy. Něžná touha začala naplňovat zatuchlý pokoj svým tkanivem a svou vůní. Průzračné stěny se opět staly neprůsvitnými, věštby starého muže byly pouhou posedlostí. Ulice byla jistě prázdná, právě tak, jako je nyní; zrak ho oklamal.

Nejspíš ho však jen oklamala nekonečná oddanost lásky, a to zejména pokud jde o čas, který uplynul od okamžiku, kdy zvony přestaly vyzvánět. Náhle se totiž Phrynna k němu těsně přimkla a Gerald zaslechl venku na ulici kroky a nějaké volání. Byly to hlučné kroky, zdáli slyšitelné i zavřenými oknem; a hlas byl pronikavý jako hlas pouličního kazatele.

„Mrtví procitli!“

Ani hrubý venkovský přízvuk, ani hrdelně rozechvěné vzrušení nemohlo překroutit nebo zakrýt význam tohoto výkřiku. Zprvu naslouchal Gerald celým tělem a čím víc hluk vzrůstal, tím víc se soustředil; pak vyskočil z postele a hnal se k oknu.

Ulicí běžel statný vytáhlý muž v námořnickém tričku. Zřetelně ho bylo vidět v okamžicích, kdy míjel jednotlivé pouliční lampy, mezi nimi však vypadal jako rozmazaný klátící se stín. Jak vykřikoval svou radostnou zprávu, přebíhal z jedné strany ulice na druhou a máchal pažemi jako černoch. Gerald zahlédl v záblescích lamp, že jeho větrem ošlehaná tvář je u vytržení.

„Mrtví procitli!“

A hned po jeho volání vycházeli lidé z domů a sestupovali z místností nad krámy, muži, ženy i děti. Většinou byli zcela oblečeni a zřejmě čekali v tichu a tmě na výzvu; několik jich však bylo v nočních úborech nebo prvních kouscích šatstva, které jim padly do ruky. Někteří se semkli a pochodovali zavěšeni do sebe, tak jako se to dělává na závěr flámu v Blackpoolu i jinde. Víc jich však přicházelo jednotlivě a vzrušeně mávali pažemi nad hlavami, podobně jako ten první muž. Všichni vykřikovali, znovu a znovu, trhaně a jeden přes druhého: „Mrtví procitli! Mrtví procitli!“

Gerald si uvědomil, že Phrynna stojí za ním.

„Kapitán mě varoval,“ přiznal sklesle. „Měli jsme odejít.“ Phrynna zavrtěla hlavou a uchopila ho za paži. „Nebylo kam,“ řekla. Ale v hlase se jí chvěl strach a v očích měla prázdnotu. „Nás jistě obtěžovat nebudou.“

Gerald rychle zatáhl tlusté plyšové záclony, takže se octli v úplné tmě. „Nějak to už vydržíme,“ řekl a ze strachu trochu přehrával. „Ať se stane cokoli.“

Gerald tápal přes pokoj k vypínači, ale když jím otočil, lampa se nerozsvítila. „Nejde proud. Nezbývá než jít zpět do postele.“

„Geralde! Pomoz mi!“ Uvědomil si, že je ve tmě nečekaně zranitelná. Dotápal se k ní a zavedl ji k lůžku.

„Už žádné milování,“ řekla kajícně a láskyplně, ale zuby jí drkotaly.

Políbil ji na rty tak něžně, jak jen to ta celá noc připouštěla.

„Šli k moři,“ řekla bojácně.

„Musíme myslit na něco jiného.“

Jenže hluk neustále sílil. Zdálo se, že dole ulicí prochází všechno obyvatelstvo a znovu a znovu ječí ona strašná slova.

„Myslíš, že to dokážeme?“ zeptala se Phrynna.

„Ano. Ráno bude po všem.“

„Určitě nemohou být nebezpeční,“ řekla Phrynna. „Jinak by se to netrpělo.“

„Ano, ovšem.“

Teď už, jak se to vždycky stává, sjednotil dav své výkřiky a začal vyvolávat jednohlasně. Podobali se volebním agitátorům skandujícím hesla, nebo fanouškům na fotbalovém utkání. Současně se však hluk začal vzdalovat – Gerald měl neblahé tušení, že všechno obyvatelstvo Holihavenu je na pochodu.

Za chvíli se ukázalo, že všichni sledují přesně vytyčenou cestu, jako tomu bývá při procesí. Bylo slyšet, jak vřava přechází z jedné části města do druhé; občas se přiblížila natolik, že Geralda a Phrynny se opět zmocnil prvotní záchvěv hrůzy, ale potom zase postupně slábla. Právě tato neustále se měnící intenzita vřavy přesvědčila Geralda, že při hromadném skandování dochází k zřetelným přestávkám, totiž k časovým úsekům, kdy skandování bylo nahrazeno vzdáleným, chaotickým jásáním. A rozhodně to také začalo vypadat, jako by už vykřikovali něco jiného; Gerald však nemohl rozeznat, co vlastně volají, když se o to podvědomě snažil.

„Je to fantastické,“ řekla Phrynna, „jak se člověk může vyděsit, i když ho nic přímo neohrožuje. Zřejmě je to jasný důkaz, že my všichni patříme k sobě a jsme jednoho rodu, ať už se kolem nás děje cokoliv.“

Probrali celou záležitost ze všech stran. Jak se ukázalo, bylo to lepší než o tom nemluvit vůbec.

Posléze se už nedalo pochybovat, že volání přestalo a dav začal zpívat píseň, jakou Gerald ještě nikdy neslyšel. Jenže způsob, jak ji zpívali, ho přesvědčil, že je to hymnus nebo žalm na nápěv nějaké prastaré lidové melodie. A zase znovu se dav blížil; tentokrát kráčel sice pevně, ale se zvláštní, nekonečnou pomalostí.

„Co k čertu tropí teďka?“ zeptal se Gerald ze tmy; nervy už měl tak napjaté, že mu tahle pošetilá otázka mimoděk vylétla z úst.

Dav už zřejmě končil svou pouť a blížil se od moře hlavní třídou. Zpěváci nejspíš popadali dech a vynechávali, jakoby vyčerpáni veselým poskakováním, tak jako děti při hře. Neustále však bylo slyšet temné vrzání a podupávání. Čas plynul, neustále plynul.

Phrynna promluvila. „Myslím, že tančí.“

Nepatrně se pohnula, jako by jí napadlo se jít podívat. „Ne, ne,“ řekl Gerald a pevně ji sevřel.

V přízemí pod nimi se ozvala hromová rána. Hlavní vchod byl násilím vyražen. Bylo slyšet, jak se hotel plní dupající, zpívající luzou. Rozvášněný dav vtrhl do staré budovy, klopýtal její neprostupnou temnotou, všude bouchaly dveře a kácel se nábytek. Sklenice, talíře a pánve z birminghamské mosazi padaly na zem. Vzápětí zaslechl Gerald, jak se japonský rytíř sesul na podlahu. Phrynna vykřikla. Vtom vrazilo mohutné rameno, zocelené zápasem s mořem, do výplně a vyvrátilo jejich dveře.

„Mrtvých i živých spolu tančí svět, pravé je místo, pravý čas, zrovna teď!“

Konečně se tedy Geraldovi podařilo rozeznat slova. Jednotlivá slova písně byla silně zdůrazňována četným opakováním.

Šedě zejícím otvorem dveří se tanečníci šouravým krokem cpali dovnitř, přerývaně a posedle zpívajíce; byli na vrcholu extáze, ale vyčerpaní. Míhali a kymáceli se zatuchlou tmou a stále jich přibývalo, až už nebylo v pokoji téměř k hnutí.

Phrynna opět vykřikla: „Ten zápach! Ach Bože, ten zápach!“

Byl to onen zápach, s nímž se setkali na břehu; v přecpaném pokoji nepůsobil už jenom pronikavě, ale nevyslovitelně obscénně.

Phrynny se zmocnila hysterie. Úplně se přestala ovládat, škrábala a bila kolem sebe a znovu a znovu křičela. Gerald se ji pokusil udržet, ale jeden z tanečníků ho ve tmě tak silně udeřil, že ji pustil z náruče. Vzápětí měl pocit, jako by tam už vůbec nebyla.

Tanečníci se tísnili všude, údy jim vířily, hrudě se jim vzdouvaly rytmem písně. Gerald skoro ani nemohl vykřiknout. Pokoušel se prodrat se k Phrynně, ale vtom ho úder mohutného lokte srazil na podlahu, do propasti neviditelných dupajících nohou.

Za chvíli tanečníci odcházeli; nejenom z pokoje, nýbrž, jak se zdálo i z budovy. I když byl Gerald celý potlučený a zoufalý, přece jen zaslechl, jak se na ulici jednotlivé skupiny opět spojují a znovu začínají zpívat tu píseň. Netrvalo dlouho a v místnosti zbyla jen spoušť, tma a hnilobný pach. Geraldovi bylo tak zle, že se musel přemáhat, aby neomdlel. Nebyl s to ani přemýšlet, ani se pohnout, ačkoli obojího bylo zoufale zapotřebí.

Potom si s námahou sedl a hlava mu klesla na potrhaná prostěradla. Nějakou dobu nevnímal vůbec nic; ale nakonec zaslechl kroky blížící se temnou chodbou. Otevřely se dveře a vešel kapitán se zapálenou svíčkou v ruce. Stružky horkého vosku, které mu už ztuhly na sukovité ruce, mu zřejmě ani trochu nevadily.

„Nic se jí nestalo. Vaše zásluha to ovšem není.“

Kapitán upíral ledový pohled na Geralda, nedůstojně se krčícího u postele. Gerald se pokusil vstát. Byl strašně potlučený a tak se mu motala hlava, že se obával, zda nemá otřes mozku. Ale kapitánův zákrok mu dodal síly.

„Je to vaše zásluha?“

„Uvázla v tom. Tančila s nimi.“ Kapitánovy oči se leskly ve svitu svíčky. Zpěv a tanec už téměř ustaly.

Jenže Gerald se nezmohl na nic jiného než usednout na lůžko. Hlas měl tichý a nezřetelný, jako by vycházel odjinud než z jeho těla. „Byli… byli někteří z nich…“ Z kapitánovy odpovědi vyzařovalo ještě větší opovržení nad jeho slabostí než předtím. „Byla mezi dvěma z nich. Každý ji držel za jednu ruku.“

Gerald se na něj neodvážil pohlédnout. „Co jste udělal?“ zeptal se stejně vzdáleným hlasem.

„To, co bylo třeba. Doufám, že jsem přišel včas.“ Po zcela nepatrné odmlce pokračoval. „Najdete ji dole v přízemí.“

„Jsem vám velmi vděčen. Je to sice banální, ale co jiného už může člověk říct?“

„Udržíte se na nohou?“

„Myslím, že ano.“

„Tak vám posvítím na cestu.“ Jako obvykle nepřipouštěl kapitánův tón námitek.

V hale byly rozsvíceny ještě další dvě svíčky a Phrynna, v cizím dámském plášti staženém páskem, seděla mezi nimi a pila. Paní Pascoeová, zcela oblečená, ale s očima odvrácenýma, se loudala mezi troskami. Člověk by vlastně málem řekl, že jen dokončuje práci, kterou před tím nedodělala.

„Ty ale vypadáš, miláčku.“ Z Phrynniných slov stále ještě zaznívala hysterie, ale její hlas byl už laskavý jako obvykle. Gerald zapomněl na podlitiny a strach z otřesu mozku a prudce ji sevřel do náruče. Dlouhá stáli tiše v objetí; pak jí pohlédl do očí.

„Tady jsem,“ řekla a odvrátila zrak. „Žádné starosti.“ Kapitán mezitím mlčky a nepozorovaně odešel.

Aniž se na Geralda podívala, dopila Phrynna ve stoje sklenici. Gerald usoudil, že to byla opět jedna ze specialit paní Pascoeové.

Tam, kde se paní Pascoeová lopotila, byla taková tma, že její snažení mohlo mít jen zcela nepatrný výsledek; stejně však neřekla svým hostům ani slovo a oni s ní také nepromluvili. Ve dveřích strhla Phrynna znenadání ze sebe plášť a hodila ho na židli. Noční košili měla tak potrhanou, že tu stála téměř nahá. Gerald si vzdor tmě všiml, jak paní Pascoeová nevraživě hledí na její krásnou postavu.

„Mohli bychom si vzít jednu z těch svíček?“ zeptal se Gerald, v němž se opět běžné společenské normy ujaly vlády.

Jenže paní Pascoeová dále stála mlčky s upřeným pohledem a tak si na cestu tou změtí poničeného nábytku až k troskám ložnice svítili sami. Japonský rytíř stále ještě ležel na podlaze a kapitánovy dveře byly zavřené. A zápach téměř vyprchal.

*

Dokonce už v sedm hodin příštího rána se udělalo překvapivě mnoho pro obnovení pořádku. Jenom v hotelu nebyl zřejmě nikdo vzhůru a Gerald s Phrynnou odešli bez jediného slova.

Řásnou ulicí rozvážel mlékař mléko, ale Gerald si povšiml, že na jeho dodávce je uvedeno jméno jiného města. Útlý chlapec, kterého potkali později, jak cílevědomě jde za nějakým nejasným posláním, byl však místní; a když došli k Nádražní třídě, spatřili malý pozemek, na němž už mlčky pracovali muži s rýči v rukou. Bylo jich tam tolik jako much na otevřené ráně a byli právě tak černí. Včera večer ve tmě si Gerald a Phrynna tohoto místa nevšimli. Nápis nad vchodem hlásal: NOVÝ MĚSTSKÝ HŘBITOV.

Pohled na černě oděné a mlčenlivé dříče vyvolával v mírném světle podzimního rána hrůzný dojem; jenže na Phrynnu to zřejmě tak nepůsobilo. Naopak, tváře se jí pokryly ruměncem a na prchavou chvíli dostala její hebká ústa ještě smyslnější výraz.

Na Geralda jako by zapomněla, a proto si ji mohl na okamžik pečlivě prohlédnout. Bylo to poprvé od uplynulé noci, co tak učinil. A pak se z ní zase znovu stala Phrynna, jakou znal. Jenže za těch několik vteřin si Gerald uvědomil, že je mezi nimi něco, o čem se ani jeden z nich nikdy nezmíní a na co ani jeden z nich nikdy nezapomene.

robert m. coates

muž, který zmizel

Zpočátku Charlieho Ballantina skoro nic nevarovalo před tím, jak to s ním dopadne. Ani se nikdy nezjistilo, čím byl ten jev způsoben, i když to nejspíš vypadá na případ sebehypnózy. Těch několik prvních náznaků, které Charlie pocítil, se totiž dalo lépe pochopit ve světle pozdějších událostí než v okamžiku, kdy k nim došlo. Charlie například neviděl nic neobvyklého v podivné drobné příhodě, která se udála onoho jarního nedělního odpoledne. Stál právě u telefonu a domlouval se s Mary Mattsonovou na vhodném datu pro večírek. Telefon byl v hale, a proto Charlie opakoval důležité části rozhovoru manželce, která seděla v obývacím pokoji a četla nedělní noviny.

„Mluv nahlas, Charlie,“ volala na něj neustále. „Neslyším skoro jediné slovo z toho, co povídáš.“ A když zavěsil a vrátil se do pokoje, na okamžik na něj udiveně pohlédla. „Co je?“ zeptal se poněkud nedůtklivě, protože ke konci na ni téměř křičel.

„Nevím. Jak jsi tam stál, vypadal jsi na okamžik, no, tak nějak rozmazaně,“ odpověděla. „A tvůj hlas zněl nejasně. Nejsi nemocen, Charlie?“

„Mary mě slyšela docela dobře,“ ujistil ji. Kupodivu jak tehdy, tak i později byl v telefonu jeho hlas dobře slyšet.

„O co že ne,“ odpověděla jeho žena. Charliemu, povoláním dovozci porcelánového nádobí, bylo tehdy kolem čtyřicítky, a byl to hubený, plachý, tmavovlasý muž, přičinlivý a nenápadný. Nejraději by byl nechal celou věc plavat, ale jeho žena, Marcia, naléhala dál. Byla to statná, pěkná žena s postavou, která se často označuje jako „nápadná“, a její postoj k životu byl obvykle příliš praktický, než aby se dala snadno něčím vyrušit – pokud ovšem nešlo o Charlieho nedostatky. Jenže tehdy se na něj podívala trochu překvapeně. „Stejně jsi vypadal rozmazaně,“ trvala na svém. „Bylo to skoro, jako bys mizel. Opravdu ti nic není?“

Tehdy se právě začalo stmívat. Byla to chvíle, kdy už člověk má rozsvítit a nemůže se k tomu odhodlat. A Charlie byl trochu nachlazen, proto ho snad neslyšela. Tak to pustili, alespoň na nějaký čas, z hlavy.

V následujících dnech se také někteří z jeho přátel zmiňovali o jeho vzhledu. Většinou prohlašovali, že vypadá „trochu křehce“, a jednou do něj na chodbě téměř vrazila stará paní Morrisová, účetní v jeho podniku, zarazila se, upřeně na něj pohlédla a pak chňapla po brýlích a pohlédla na ní. „Já vám nevím, co se mi to stalo, pane B.,“ poznamenala s obvykle přísnou tváří. „Ten okamžik jsem vás tu vůbec neviděla.“

A za několik dní vzhlédla Charlieho sekretářka od svého bloku – Charlie jí právě diktoval několik dopisů – najednou zalapala po dechu a bez ostychu na něj vytřeštila zrak.

„Co se děje, slečno Frazierová?“ zeptal se celý nesvůj, neboť pochopil, že ať už ji zmátlo cokoli, mělo to něco společného s ním. Ihned upadla do velkých rozpaků. „Nevím, co do mě vjelo, pane Ballantine,“ omlouvala se. „Asi mám nějaká vidění nebo co? Ale krindapána, bylo to něco fantastického! Předtím jsem si na vteřinku myslila, že vidím rovnou skrz vás.“

Až dosud šlo u všech zúčastněných osob o ojedinělé, spolu nijak nesouvisející příhody. Jenže pro Charlieho už začaly matně vytvářet jakýsi systém, a ačkoli to všechno až dosud byly pouze náznaky, že se s ním děje něco neobyčejného, zneklidňovalo ho to. Chvíli seděl nehybně a upřeně se díval na sekretářku.

„Viděla jste rovnou skrz mě?“ zeptal se klidně.

To ovšem uvrhlo dívku do ještě větších rozpaků a nejspíš jen proto, že už byla dlouho u firmy zaměstnána, byla ochotna pokračovat v rozmluvě. „No, ne nějak opravdu,“ namítla a nervózně se zachichotala. A pak si dodala odvahu. „Ale fakt, vlastně ano,“ pokračovala. „Alespoň částečně. Bylo to úplně fantastické!“ Z položených otázek a nebylo to nijak snadné: „Vy mi vlastně nevěříte, pane B., že ne?“ zeptala se ho v jednu chvíli – vyšlo najevo, že to vypadalo, jako by jeho trup „náhle zmizel“, jak se vyjádřila. „Zní to asi bláznivě, ale najednou to bylo celé jakoby rozplizlé a mlhavé. Viděla jsem skrz vás například ten plakát od Cunard Lines. Nebo jsem si alespoň myslila, že ho vidím.“ Na chvíli se odmlčela a nerozhodně na něj pohlédla. „Teď si ale říkám, že to snad byl nějaký lom světla nebo něco podobného. Tak to asi bylo, že? Ale čestně, bylo to něco fantastického! Také váš hlas jako by mizel!“

Nakonec se spokojili s tímto výkladem; co jiného jim ovšem zbývalo? Jenže i následující dny si Charlie všiml, že se dívka na něj občas zvědavě zahleděla; a – ať už to bylo proto, že je informovala, nebo z jiných důvodů – přistihl také ostatní personál podniku, jak na něj hledí. Nejhorší na celé situaci, jak se vyvíjela, byla totiž jeho ustavičná nejistota, jestli se lidé na něj dívají proto, že právě prodělává jedno ze svých „mizících“ období (jak už je tehdy začal nazývat), nebo nikoli – pokud ovšem nešlo o okamžiky, kdy vůbec nemohl pochybovat o tom, že se situace horší.

Například tehdy, když do něj na 48. ulici vrazil ten muž. Byl to velký, ramenatý, rudolící chlapík a ačkoli tu celou nehodu zavinil sám – vyřítil se totiž z obchodu s doutníky zcela bez ohledu na to, že by do někoho mohl vrazit – ihned zaútočil: „To se nemůžete dívat, kudy jdete?“ zeptal se – nebo spíš se chtěl zeptat, protože uprostřed věty, kdy už opravdu stál tváří v tvář Charliemu, se zarazil a zmlkl. Zbledl a – ačkoli byl velký a ramenatý – napřáhl ruku oním charakteristickým obranným posunkem člověka, který tápe ve tmě a vůbec neví, na co může narazit. Vzápětí byl o kus dál, téměř utíkal po ulici, a teprve když dorazil na roh – byla to Lexingtonská třída – se odvážil ohlédnout.

Charlie vykročil za ním, trochu zmaten, a když o kousek dál došel k obchodu, kde ve výkladní skříni bylo zrcadlo, zastavil se a podíval se do něj. Byl to obchod se starožitnostmi a zrcadlo samo bylo raného amerického slohu, mělo široký rám s pozlaceným listím, plný vyřezávaných girland, nahoře s orlem s rozpjatými křídly, rovněž pozlaceným. Sklo bylo nepatrně vypouklé, takže chvíli trvalo, než se zrak na ně mohl jasně zaostřit, a poněkud zašlé prachem a ovšem také stářím; napřed, když se do něj Charlie podíval, neviděl v něm nic kromě cibulovitě zkresleného odrazu budov z protější strany ulice. Potom, za okamžik, a otřes, který to v něm vyvolalo, se ani nedá popsat – zaslechl, jak za ním hlučně jede vozovkou nákladní auto, a spatřil, jak se obraz vozu, trochu nafouklý, ale přece jen jasný, rychle mihl přes sklo, do kterého hleděl. Jenže nákladní auto, jak si ihned uvědomil, projelo za ním! Takže Charlie, který přece stál před autem, by měl být v tom zrcadle také vidět!

A on před autem byl; o tom se nedalo pochybovat. Aniž věděl proč, ustoupil o krok a porozhlédl se oběma směry po chodníku. Na klidné ulici nespatřil nikoho, a když nepatrnou chvíli postál ve stavu, který lze stěží označit jako zamyšlení – byla to spíš směsice tupého úleku a pocitu neskutečna – ohlédl se, přistoupil k výkladní skříni tak blízko, až se tělem téměř dotýkal skla, a upřeně se zahleděl do zrcadla. Dokonce si přál, aby se tam viděl, a tentokrát se mu dostalo báječné odměny – viděl se tam! Zprvu ovšem mlhavě, potom však, zatímco se díval, stále jasněji. Ale i když se obraz vyjasnil, stále na něm bylo něco podivného; vypadalo to skoro, jako by po tu dobu, co se do zrcadla díval, tam rostl, jako by se tam utvářel. Později se přistihl při úvaze: Je možné, že by se on sám tam byl nějak přenesl silou vůle nebo představivosti – asi tak, jako si člověk dokáže v jistém smyslu viditelně vybavit v duchu obraz někoho jiného? A pokud tomu tak je, vyvolaly jeho předchozí zmizení stejné síly, které ovšem působily opačným způsobem a pochopitelně stejně bezděčně? Stále ještě se neodvažoval ptát se sám sebe po příčině.

*

Později usoudil, že v těchto dohadech je víc než jen zrnko pravdy. Mizel, i když zpočátku jenom částečně a občas, ale jak tušil, mělo to přímou souvislost s jeho myslí. Například tehdy při tom případě se slečnou Frazierovou byl zcela určité duchem nepřítomen. Právě diktoval dopis majiteli továrny na keramiku v jižní Francii, kterou kdysi navštívil, a tu se jeho myšlenky vzdálily, až mu skoro připadalo – dokonce s velkým pocitem klidu a spokojenosti – že se tam opět vrátil, že sedí v malé, vinnou révou porostlé besídce vzadu za továrnou, kde si majitel občas dopřával chvilky odpočinku, zatímco se mu jedna dávka vypalovala v pecích. V oné chvíli, kdy se na ulici srazil s tím chlapíkem, myslil na dívku, s kterou se seznámil před léty v Buffalu, a když se potom poprvé podíval do zrcadla, dlel v myšlenkách pochopitelně ještě u toho muže a jeho podivného chování. A při prvním případě, tehdy u telefonu, myslil během rozhovoru na to, jak nudní jsou Mattsonovi – i když to jsou velcí přátelé jeho ženy – a potom na dny svého mládí, kdy mu připadalo, že celý život je plný radostných příslibů.

Jakkoli neuvěřitelně to tedy znělo, bylo jasné, že chtěl-li zůstat viditelný, musel se na to soustředit, a je třeba dodat, že postupem času se tato nutnost ustavičného soustřeďování na sebe sama – „musí se to stát zrovna mně“, jak si Charlie s úšklebkem říkával – stala jedním z nejotravnějších aspektů celého jevu. Jak nechal třebas i na okamžik mysl těkat, ihned se – zejména na ulicích – skoro s určitostí dostával do nesnází; proto se pro něj cesty do kanceláře a z kanceláře nakonec staly jakýmsi úprkem po visutém laně vlastního křehkého já nad propastí, která se vlastně na každé straně rovnala zapomnění.

Jenže tohle všechno se mu zpočátku tak dokonale nevybavovalo. Jednou z obtíží, s níž se setkává člověk, který prodělává proces mizení, je téměř úplná nemožnost mluvit o tom s ostatními, a proto si Charlie musel celý problém řešit sám. Jenže manželka mu také pomáhala, i když snad ani nechtěla. Od samého začátku považovala totiž Marcia celou záležitost za jakýsi trik, vysloveně zbabělý a nepochybně namířený proti ní. Snad právě proto postřehla jako první spojitost mezi jeho myslí a viditelností, jak by se to dalo nazývat, a právě ona ho nakonec přinutila vyhledat lékaře.

Charlie měl o tom zprvu pochyby. Nevěděl, na jakého odborného lékaře se vlastně má obrátit, a obával se – a v tom měl do značné míry pravdu –, že by praktický lékař byl stěží schopen vyřešit případ pacienta, jehož jediným problémem je incipientní invisibilita. Doktor, kterého nakonec vyhledal, byl tak trochu jejich newyorský domácí lékař – což znamenalo, že ho Marcia za poslední tři roky vyhledala dvakrát, jednou kvůli jakémusi zánětu bursy na levém lokti a jednou kvůli bolestem v boku, o nichž se domnívala, že mají něco společného s ledvinami (ukázalo se, že to byly pouze bolesti v boku) a že ho jednou zavolali do bytu, když Charlie ulehl s něčím, z čehož se hrozila vyvinout bronchopneumonie. Oba se tedy setkali více méně jako cizinci v ordinaci, a lékař, jeden z těch čilých, mladistvě vyhlížejících schopných doktorů, pohlédl na Charlieho napřed chladně a pak, když se mu Charlie poněkud ostýchavě pokoušel popsat své potíže, ostražitě.

„Mizíte?“ opakoval lékař. Dělal si poznámky do bloku, ležícího před ním na psacím stole, ale teď pozdvihl pero nad papír. „Chcete říct, že máte nějaký takový pocit, či co?“

„Ne, ne. Já ho nemám,“ odpověděl Charlie. „Mají ho ostatní. Je to jen částečné. Mizím totiž – pokud to ovšem vůbec mohu tvrdit – pouze částečně a dochází k tomu jenom někdy. Až doteď, ovšem. Ale dělá mi to starosti.“

„Řekl jste ‚ostatní‘,“ pravil lékař a Charlie si všiml, že mu ruka opatrně sklouzla stranou k tlačítku na psacím stole. „Kteří ostatní? A jak se to projevuje?“

A Charlie měl pochopitelně jako obvykle (neběží snad ve správkárně aut motor vždycky výborně a nepřestane zub bolet, jste-li už u zubaře?) co dělat, aby doktorovi vylíčil své symptomy. Alespoň zpočátku; protože nakonec, když lékař a ošetřovatelka na něj upřeně hleděli – přišla tam brzy po jeho příchodu do ordinace a stála u dveří, zatímco lékař seděl u psacího stolu, židli trochu odstrčenou – Charlie ze zoufalství odpoutal násilím své myšlenky od přítomnosti a vědomě je zaměřil na dívku v Buffalu. Poslední dobou na ni vlastně stále víc myslil. Pokud si pamatoval, jmenovala se Lois, a kdoví, kde je teď, po všech těch letech – snad vdána, alespoň to předpokládal, a jestli tomu tak je, pak upřímně doufal; že šťastně. Asi ztloustla v bocích, a také v obličeji a pod bradou, ale snad opravdu je stejně jako dřív, tak plná oné neobyčejně okouzlující směsice chápavosti, nevinnosti a veselosti, kterou se vyznačovala, když se s ní seznámil.

Poznal ji jednoho léta, když si vyjel o vysokoškolských prázdninách s Nedem Fellowsem v jeho staré káře na Západ za prací a snad i za dobrodružstvím. Zakotvili tehdy v Buffalu a tam pracovali v nákladovém nádraží dole na břehu jezera Erie a bydleli spolu ve starém penziónu blízko železniční stanice. A ona – Palanchecková, ano, tak se jmenovala, Lois Palanchecková – byla úřednicí v kanceláři dopravní společnosti na nádraží. Lois Palanchecková. Plavovláska s vysedlými lícními kostmi; zcela nepopiratelně Polka („Víš, že jsem Polka, a proto si myslíš, že je se mnou snadné pořízení,“ říkávala) a právě tak nepopiratelně krásná: skoro celé léto strávil tím, že se ji pokoušel zkrotit, tu neobvykle divokou a moudrou dívku – podobající se divokému ptáku, který právě proto, že je divoký, je ostražitější a méně důvěřivý než ochočený pták.

Lois, ano Lois Palanchecková; dokonce se jednou o ní v prvních letech manželství zmínil Marcii; ale to byla chyba. Teď uvažoval, co se s ní stalo. Jak tu seděl v lékařské ordinaci, vzpomínal na jeden den ke konci onoho léta, kdy si půjčili Nedův vůz a vyjeli si podél jezera do výletního místa Erie Beach – jenomže nevěnovali příliš mnoho pozornosti ani horské dráze ani jiným atrakcím, které tam byly. Seděli na břehu, vyměňovali si sliby a oba přitom věděli, že je to vlastně loučení – slibovali si, že budou na sebe čekat, že si budou psát, že budou vzpomínat. A dokonce si psali a její dopisy byly hezké, protože Lois měla maturitu a večer navštěvovala kursy účetnictví. „Ze mě nebude žádné další pitomé Polačisko. Počkej a uvidíš,“ říkala mu. Ale bylo to loučení…

Lois, Lois Palanchecková – kde asi je Lois teď? Charlie zavřel oči; vracel se za soumraku po břehu, ruku v ruce s Lois, ale vtom zaslechl lékařovo hlasité „Můj Bože!“ a ošetřovatelčin výkřik, po němž následovalo hlučné zabouchnutí dveří. Když otevřel oči – a tentokráte se musel o to chvíli snažit – byl v místnosti sám s lékařem, a ten, bledý údivem, opakoval: „Je to pravda, k čertu, je to pravda!“

„Chtějí, abych odjel na Cooleyho kliniku do Baltimore,“ oznámil Charlie manželce, když se onoho večera vrátil domů, a z jeho slov zněl slabý závan pýchy. „Víš, do toho sanatoria, kam chodí všechny veličiny na lékařské prohlídky. Chtějí, abych se tam také dal prohlédnout.“

„Baltimore?“ poznamenala Marcia. Právě četla nějakou detektivku. „Není to tam, kde ses seznámil s tou holkou, o níž jsi mi kdysi vykládal?“

„Ach ne. To bylo Buffalo,“ řekl Charlie a pak se úkradkem podíval na manželku. Nemluvil snad příliš rychle? Jenže ona si toho zřejmě nevšimla.

„No, ať už to bylo kdekoli, ne abys mi na ni příliš mnoho myslil,“ bylo vše, co řekla. „Mysli víc na sebe. Mysli na mě.“ A trochu zlomyslně dodala: „Jinak bys mohl zmizet úplně.“

A byla to vlastně, uvažoval později, opravdu zlomyslnost, nebo jen jakási temná předtucha, jakou prý ženy odjakživa mají? Lois se totiž opravdu pro něj stávala problémem.

V duchu mu oživovaly dávno zapadlé vzpomínky a to jako by bylo současně předzvěstí i závazkem. Jeho pobyt na klinice se stejně projevil z valné části jako zbytečný. Jistě, dostalo se mu tam veškeré péče – sedm dní na lůžku a v té době podstoupil snad všechny testy, pokusy a prohlídky, jichž je moderní lékařská věda schopna, od rentgenových paprsků a iontoskopie po bazální metabolismus a Keynesovu reakci. Ty odhalily řadu skutečností, které u něj „neklapaly“ v tom smyslu, že se odchylovaly od ideálního stavu – nízký tlak a poměrně špatný krevní obraz, jistá „voskovitost“ pokožky v důsledku nedostačující pigmentace, slabá nerovnováha dusíku a tak dále – nemluvě o podivné korelaci mezi jeho neurovaskulárními reakcemi (Charlieho nervové reakce zřejmě podléhaly při dýchání změnám a obráceně), což byl u něj opravdu jediný neobvyklý jev.

Jenže tohle všechno se dalo celkem zjistit u každého průměrného člověka, a ačkoli některé z těchto úkazů, zejména poslední, poskytovaly nejasná vodítka lékařům (dlouho bádali například nad jeho neurologickým záznamem v souvislosti s nedostatkem pigmentace), ani jeden neobsahoval nějaký opravdový klíč k jeho stavu, natož aby se z něho dala vyvodit případná léčba. Nakonec Charlie odešel a lékaři zůstali zmatení z něho, jako byl on sám ze sebe.

*

Je stará pravda, že člověk, ať už ho stihne jakákoli rána, od ztráty nohy po oslepnutí, naučí se s ní žít dál, a tak se také Charlie postupně přizpůsobil nutnostem, vyplývajícím z jeho stavu. Pod záminkou, že nechce být zbytečně vyrušován, dal si na dveře kanceláře přidělat zvláštní zámek, který se otvíral tlačítkem na jeho psacím stole, a to mu poskytlo několik okamžiků, aby se před každou návštěvou mohl, jak tomu sám říkal, „sebrat“.

V restauracích pokaždé vyhledával stůl vzadu, pokud možno v koutě, a při jídle se hluboce soustředil na sebe a na pokrmy před sebou. Na ulici si po několika srážkách osvojil podobnou přísnou kázeň, anebo naopak, jestli už dovolil svým myšlenkám se zatoulat, přesvědčil se předtím, že mu nikdo nepřijde do cesty.

Potíž však byla v tom, že celou věc postupem času čím dál tím míň považoval za ránu osudu – nebo ještě spíš mu připadalo, že ranou osudu není jeho sklon mizet, nýbrž ono namáhavé soustřeďování, jehož bylo neustále třeba, aby zmizení zabránil. To by ovšem mohlo být součástí onoho již zmíněného procesu „naučit se s tím žít,“ jenže problém byl vlastně mnohem hlubší: ve skutečnosti totiž začal akt mizení Charlieho stále víc přitahovat. Tehdy se naučil rozpoznávat jisté příznaky, které charakterizovaly začátek jevu, takže ho tento stav už nezastihoval tak říkajíc nepřipraveného. Pociťoval jakési „tetelení,“ jak to popsal vyšetřujícím lékařům na klinice, po něm následoval pocit „pádu, ovšem časem, nikoli prostorem“ – a zmizení samo, pokud ho mohl uskutečnit bez obtíží, bylo současně útočištěm a dobrodružstvím. Mohl kráčet vedle jiné osoby, aniž ho ten člověk viděl nebo jen vnímal, a připadalo mu, že v takových chvílích proniká do myšlenek nebo citů druhých lidí mnohem hlouběji, než by toho mohl jinak dosáhnout; ne snad proto, že je poslouchal nebo cítil, ale prostě tím, že je svým zájmem a pochopením vstřebával. Dokázal neviděn stát nebo sedět a se směsicí sympatie a objektivity, jichž dřív nebyl schopen, pozorovat, jak život proudí kolem něj. Prostými slovy řečeno, umožňovalo mu to „vyjít ze sebe“, a to byl pro člověka jeho věku a životních podmínek výkon, který měl své zaručené, i když snad nebezpečné půvaby.

„Žijete příliš mnoho v minulosti,“ vytkl mu jeden z psychiatrů na klinice (byl to ten, který první přišel s teorií sebehypnózy), a Charlie, který ve svých čtyřiceti sedmi letech právě dospěl k poznatku, že místem, kde nejlépe může žít je minulost, musel připustit, že v lékařově diagnóze je velký kus pravdy. Těžší už by bylo přiznat si – alespoň otevřeně, protože Charlie měl smysl pro povinnost – že ten lékař měl pravdu i v dalším zjištění. Napsal totiž v posudku, v němž rozpracovával svou teorii sebehypnózy a který Charlie vůbec neviděl: „Celý případ je zřejmě projevem urputné defenzívní psychózy. Ačkoli si to subjekt nechce uvědomit, přeje si uniknout všemu – své manželce, svému zaměstnání, svému životu, všemu. Je to typický příklad člověka, toužícího po úniku pro únik samý.“ A suše zakončil: „Musím ovšem přiznat, že jsem dosud neviděl, aby se tato nebo nějaká jiná psychóza projevila tak dokonale a účinně!“

Tohle všechno byla ovšem vědecká stránka věci. Charlie věděl jenom jedno – jakmile tomu teď „dá volný průchod“, může znovu dlít v místech, která kdysi navštívil, a prožívat minulé doby: onen překrásný měsíc v cizině uprostřed šedých kopců a olivových hájů Provence; ono dlouhé léto s Lois (proč mu vlastně nyní bylo tak drahé?); procházky a flámy z dob studií; a tak dále – a to všechno s pozoruhodnou a rozkošnou svěžestí.

Charlie měl mírný smysl pro humor a tak ho jedině deprimovala – jak to jednoho dne vysvětlil své ženě a hned toho litoval: „Ty snad o tom můžeš žertovat, já ne,“ vytkla mu trpce – ona námaha „udržovat zdání“; a ačkoli podvědomě tušil, že s mizením je spojeno jakési nejisté nebezpečí, přece ho pořád víc a víc lákalo dělat pokusy se svou neobvyklou schopností. I ve chvílích „pádu“ měl pocit, téměř intuici, že existuje bod, za nějž nesmí jít, nebo mu bude hrozit pád do opravdu neznámých oblastí, a proto se dost dlouho ovládal. Až jednoho květnového dne – rozzářeného, slunného, jasného a zlatého dne – tomuto popudu podlehl a nechal mu volný průchod.

Šel právě ulicí, kde bydlil, a mířil do kanceláře. Na ulici nebyl nikdo až na dva muže, kteří přicházeli od nejbližšího rohu. A včera večer na něj Marcia mimořádně ošklivě vyjela. Seděli právě u večeře, proti sobě a jako obvykle celkem mlčky, a jeho myšlenky začaly tak nějak bloudit… Když se probudil, pokud se to takto dá vyjádřit, viděl, jak na něj upřeně, pronikavě hledí. „Přestaň se vypařovat, Charlesi! Hrome! Přestaň se vypařovat!“ křičela na něj.

A přece to vlastně nebylo ani kvůli tomu. Charlie měl smysl pro povinnost a jak si už často řekl, věděl dobře, co dělá, když si vzal Marcii za ženu. I teď, přes všechny své potíže, jasně chápal problémy, které pro ni vyplývají ze skutečnosti, že je provdána na muže, jenž je neustále na pomezí zmizení. Navíc měl Charlie pocit, že je chycen v pasti: za ním Marcia a její nářky, před ním práce a nuda v kanceláři, a vlastně nejen v kanceláři, ale také všude jinde. Život je nudný, nudný, nudný; to je celá pravda, a než si uvědomil, co vlastně dělá, prudce odvrátil své myšlenky jinam – k Lois, i když to snad bylo jen náhodou – a tentokráte opravdu nechal všemu volný průchod.

Napřed přišlo tetelení, pak pád, a pád se zrychloval; a potom náhle se ponořil do zapomnění, ale do zapomnění tak temného, že ho skorém oslepilo. Jenže dřív, než se ho mohl zmocnit strach (kupodivu nikdy přitom strach nepocítil), už pronikl tou černou temnotou a octl se na druhé straně. A na té druhé straně – ani ho to celkem nepřekvapilo – byla táž ulice, po níž šel předtím; jenže nyní všechno vypadalo nějak tenčeji, jako by to bylo namalováno na skle, a ti dva muži, které zahlédl předtím, byli už blíž, mnohem blíž, a kráčeli přímo na něj. Charlie opět intuitivně cítil, co má udělat.

Šel pevně dál a tentokráte, jak to už tušil, neměl pocit, že má proti sobě nějakou překážku. Muži prostě prošli skrz něj a za něj, aniž přerušili rozhovor, a Charlie také – tentokráte jsem opravdu na „druhé straně“, pomyslil si – šel dál ulicí svým směrem. Ušel ovšem jen krok či dva a náhle ucítil, jak do něj vrazilo nějaké tělo a potom zaslechl lehké spěchající kroky; a ačkoli ho to vlastně ani nepřekvapilo – předpokládal, opět intuitivně, že zde zřejmě budou jiní neviditelní –, přece jen ho to naplnilo neurčitými obavami. Bude se muset během doby naučit lépe „vidět“ v tomhle novém světě, v němž je anebo v němž alespoň doufal, že je. Zatím zpomalil chůzi i na této dobře známé ulici v opatrné tápání; sunul jednu nohu kupředu a pak teprve druhou, asi tak, jako slepec nebo jako člověk kráčející ve tmě. A když takto došel téměř na roh, ucítil, jak se ho někdo dotkl (ten dotyk mu připadal povědomý; nepřicházel snad z onoho dávného dne na břehu jezera?) a vzal ho za ruku.

stanley ellin

smrt na štědrý večer

V dětství na mě působil dům Boerumových mohutným dojmem. Tehdy se celkem leskl novostí; gigantická velekupa viktoriánských pompézností, mřížoví a různobarevných oken, spletených dohromady v tak hýřivý chaos, že se stěží daly obsáhnout jediným pohledem. Když jsem vsak před ním stál teď, v časném soumraku Štědrého večera, nerozechvěla mě žádná ozvěna onoho dojmu z mládí. Lesk už dávno zmizel; dřevo, okna, kování, to všechno se slilo ve špinavou šeď, a rolety v oknech byly staženy až dolů, takže to vypadalo, jako by dům shlížel na chodce tuctem slepě zírajících očí. Prudce jsem zabouchal na dveře holí a Celia otevřela. „Můžete přece zazvonit!“ řekla. Pořád ještě nosila ony už dávno nemoderní a hodně pomačkané černé šaty, které snad musela vytáhnout z matčiny truhly, a stále víc se podobala obrazu staré paní Katrin, než zemřela: vyzáblé tělo, úzce sevřené rty, bezbarvé vlasy tak pevně stažené do drdolu, že jí z čela vyhladily všechny vrásky. Připomínala mi ocelovou past, připravenou sklapnout nad každým, kdo se jí neopatrně dotkne.

Řekl jsem: „Jenže já vím, že zvonek je odpojen, Celio,“ a prošel jsem kolem ní do vestibulu. Ani jsem nemusel otočit hlavu, abych věděl, že se na mě upřeně dívá; pak jednou hlasitě a nevlídně frkla a zabouchla dveře. Rázem jsme se octli v tak temném příšeří, až mi pach trpkého rozkladu utkvěl v hrdle. Zatápal jsem po vypínači na stěně, jenže Celia mě okřikla: „Ne! Tohle není vhodná doba pro světlo!“

Obrátil jsem se k bílé rozmazané skvrně jejího obličeje – víc z ní vidět nebylo. „Celie,“ řekl jsem, „ušetřte mě těhle dramatických řečí!“

„Tenhle dům navštívila smrt. To přece víte.“

„Mám všechny důvody to vědět,“ odpověděl jsem. „Jenže ten váš herecký výstup mě teď vůbec nedojímá!“

„Byla manželkou mého vlastního bratra. Měla jsem ji velmi ráda.“

V šeru jsem k ní přistoupil a položil jí hůl na rameno. „Celie,“ řekl jsem, „dovolte mi, abych vám jako váš rodinný advokát dal jednu radu. Soudní vyšetřování skončilo a je za vámi, a vy jste byla zproštěna viny. Jenže nikdo neuvěřil jedinému slovu o vašich vřelých citech a nikdo tomu nebude nikdy věřit. Tohle si zapamatujte, Celie!“ Celia sebou tak prudce trhla, že mi hůl málem vypadla z ruky. „Tohle jste mi sem přišel říct?“ zeptala se.

„Přišel jsem, protože vím, že váš bratr chce dneska se mnou mluvit. A nemáte-li námitek, tak vám navrhuji, abyste nás při tom rozhovoru nechala o samotě. Nechci tu žádné scény.“

„Tak ho tedy nechte na pokoji vy!“ vykřikla. „Byl při soudním vyšetřování. Byl přitom, když očistili mé jméno. Nebude to dlouho trvat a zapomene na všechnu zlobu, kterou ke mně cítí. Nechte ho na pokoji, ať na ni může zapomenout.“

Víc už se snad nemohla rozzuřit, a abych tomu udělal konec, začal jsem stoupat po temném schodišti; jednou rukou jsem se opatrně přidržoval zábradlí. Slyšel jsem ji však za sebou, jak mě roztrpčeně následuje, a vznikal ve mně ponurý pocit, jako by nemluvila ke mně, nýbrž odpovídala na sténání schodů pod našima nohama.

„Jestli přijde za mnou, odpustím mu,“ říkala. „Zprvu jsem si nebyla jista, jenže teď už to vím. Modlila jsem se, aby se mi dostalo osvícení, a bylo mi řečeno, že život je příliš krátký na nenávist. Jestli tedy přijde za mnou, odpustím mu.“

Dorazil jsem nahoru na schodiště a málem jsem upadl. Jak jsem vyrovnával rovnováhu, vztekle jsem zaklel. „Když už, Celie, nesvítíte, měla byste se alespoň postarat o to, aby tu nic nepřekáželo. Proč tyhle věci odtud neodklidíte?“

„Ach,“ řekla, „to všechno jsou věci po ubohé Jessii. Charliemu krvácí srdce, jakmile spatří něco, co jí patřilo, a tak jsem udělala, co jsem pokládala za nejlepší – všechny její věci jsem vyhodila.“

Potom se jí do hlasu vloudil vylekaný tón. „Ale neřeknete to Charliemu, že ne? Neřeknete mu to?“ žadonila a nepřestávala to opakovat neustále se zvyšujícím hlasem, jak jsem se od ní vzdaloval, takže když jsem vstoupil do Charlieho pokoje a zavřel za sebou dveře, znělo to téměř, jako bych byl za sebou nechal pištícího netopýra. Stejně jako v celém domě byly i v Charlieho pokoji rolety úplně staženy. Ale na okamžik mě oslnila osamocená žárovka v lustru nade mnou a musel jsem se dvakrát rozhlédnout, než jsem spatřil Charlieho, nataženého na lůžku s paží položenou přes oči. Pak se pomalu zvedl.

„Tak co,“ řekl konečně a pokynul směrem ke dveřím, „že vám nerozsvítila, když jste šel nahoru, viďte?“

„Ne, ale znám cestu.“

„Je jako krtek,“ prohlásil. „Pohybuje se líp ve tmě než já na světle. Stejně je jí to tak milejší. Jinak by se mohla podívat do zrcadla a vyděsit se toho, co by tam spatřila.“

„Ano,“ řekl jsem. „Zřejmě to velmi těžce nese.“

Charlie se zasmál, krátce a drsně, jako když zaštěká lvoun. „To proto, že v ní stále ještě vězí strach. Teď z ní nedostanete nic jiného, než jak milovala Jessii a jak ji to mrzí. Snad si namlouvá, že jí to lidé třeba uvěří, bude-li to dost často prohlašovat. Jenže dopřát jí trochu času, tak z ní zase bude ta stejná stará Celia.“

Odhodil jsem klobouk a hůl na postel a položil vedle svůj plášť. Pak jsem vytáhl doutník a čekal, až Charlie najde zápalku a připálí mi. Ruka se mu tak prudce třásla, že mu to chvíli nešlo, a tiše si zlostně nadával. Potom jsem pomalu vydechl oblak kouře ke stropu a čekal. Charlie byl o pět let mladší než Celia, jenže jak jsem se tak na něj díval, napadlo mi, že vypadá o deset let starší. Měl stejně světle plavé vlasy, téměř bezbarvé, takže se stěží dalo poznat, jestli šedivějí nebo ne. Ale na tvářích měl jemné stříbřité strniště a pod očima velké modročerné váčky. A zatímco Celii držela vzpřímeně její pevná a tuhá páteř, Charlie se hrbil, ať už stál nebo seděl, jako by se každým okamžikem chtěl překotit dopředu. Upřeně na mě hleděl a nejistě se popotahoval za splasklý knír, který mu splýval přes koutky úst.

„Víte přece, proč jsem se s vámi dnes chtěl sejít, že?“ zeptal se.

„Dovedu si to představit,“ odpověděl jsem, „ale byl bych raději, kdybyste mi to řekl.“

„Řeknu vám to přímo,“ pravil. „Jde o Celii. Chci, aby se jí dostalo toho, co si zasluhuje. Ne vězení. Chci, aby si ji zákon vzal a zabil ji, a chci být přitom a vidět to.“ Dlouhý sloupek popele spadl na zem a já ho nohou pečlivě vetřel do koberce. Řekl jsem: „Byl jste u soudního vyšetřování, Charlie; viděl jste, jak to dopadlo. Celia byla zproštěna viny a dokud se nepředloží nové důkazy, zůstává zproštěna viny.“

„Důkazy! Pane Bože, jakých dalších důkazů je ještě třeba? Hádaly se jako divé nahoře na schodech. Celia prostě popadla Jessii a srazila ji dolů a zabila ji. To je vražda, ne? Je to stejné jako by použila revolveru nebo jedu nebo čehokoli jiného, kdyby tu zrovna nebyly po ruce ty schody.“

Unaveně jsem sklesl do starého koženého křesla a sledoval nový popel, který se utvářel na mém doutníku. „Dovolte, abych vám to vyložil z právního hlediska,“ řekl jsem a tato slova pronesená bezbarvým hlasem určitě zněla jako dobře naučená formule. „Zaprvé tu nebyli žádní svědci.“

„Já jsem slyšel, jak Jessie vykřikla a jak padala,“ řekl umíněně. „A když jsem vyběhl a našel ji tam, zaslechl jsem, jak zrovna v tu chvíli Celia zabouchla své dveře. Srazila Jessii a pak utekla jako krysa, aby se odklidila.“

„Jenže vy jste nic neviděl. A protože Celia tvrdí, že tam nebyla, žádní svědci nejsou. Jinými slovy řečeno, Celiina výpověď vylučuje vaši výpověď, a protože vy jste nebyl očitý svědek, nemůžete dost dobře udělat vraždu z něčeho, co mohlo být nehodou.“

Charlie pomalu zavrtěl hlavou. „Vy tomu sám nevěříte,“ řekl. „Vy tomu sám přece nevěříte. Protože jestli tomu věříte, tak můžete rovnou odejít a už nikdy se u mě neukázat.“

„Nezáleží na tom, čemu věřím; vysvětluji vám právní aspekty případu. A kde je motiv? Co mohla Celia získat Jessiinou smrtí? Určitě do toho nejsou zapleteny ani peníze ani majetek; Celia je finančně stejně nezávislá jako vy.“

Charlie se posadil na okraj postele a s rukama opřenýma o kolena se naklonil ke mně: „Ne,“ zašeptal, „nejsou v tom ani peníze, ani majetek.“

Bezmocně jsem rozpřáhl paže. „Tak vidíte!“

„Přece víte, co v tom je,“ řekl. „Jde o mě. Napřed to byla stará paní s tou svou srdeční chorobou, které se vždycky dovolávala, kdykoli jsem se snažil postavit se na vlastní nohy. Potom, když zemřela a já se domníval, že jsem volný, nastoupila Celia. Od okamžiku, kdy jsem ráno vstal, až do chvíle, kdy jsem večer šel spát, měl jsem Celii pořád vedle sebe. Nikdy neměla manžela nebo dítě – ale měla mě!“

Řekl jsem klidně: „Je to vaše sestra, Charlie. Miluje vás,“ a on se krátce zasmál tím svým nepříjemným smíchem. „Miluje mě tak, jako břečťan svůj strom. Když tak o tom zpětně přemýšlím, stejně jsem ještě na to nepřišel, jak to dokázala, ale stačilo, aby se na mě jistým způsobem podívala, a ze mě vyprchala všechna síla. A takové to bylo až do doby, kdy jsem se seznámil s Jessií… Vzpomínám si na den, kdy jsem přivedl Jessii domů a oznámil Celii, že jsme se vzali. Spolkla to, jenže v očích měla stejný výraz, jaký nejspíš měla, když srazila Jessii z těch schodů.“ Řekl jsem: „Ale při soudním vyšetřování jste připustil, že jste nikdy neviděl, že by Jessii ohrožovala nebo jí nějak ubližovala.“

„Ovšem že jsem nikdy nic neviděl! Jenže když Jessie chodila každý den po domě úplně sklíčená a odmítala mi říct důvody, zatraceně dobře jsem věděl, co se děje. Víte přece, jaká byla Jessie. Nebyla snad moc bystrá nebo hezká, ale byla dobrák od kosti a do mě byla zblázněná. A když hned za měsíc začala ztrácet všechnu jiskru, věděl jsem proč. Mluvil jsem s ní a mluvil jsem s Celií, ale obě jenom vrtěly hlavou. Nezbývalo mi nic jiného než chodit kolem toho, ale když se to stalo, když jsem tam viděl Jessii ležet, nepřekvapilo mě to. Snad to zní divně, ale vůbec mě to nepřekvapilo.“

„Myslím, že to nepřekvapilo nikoho, kdo zná Celii,“ řekl jsem, „jenže z toho se nedá nic vyvozovat.“

Charlie se tloukl pěstí do kolena a kolébal se ze strany na stranu. „Co mohu dělat?“ zeptal se. „K tomu potřebuji vás – abyste mi řekl co dělat. Po celý život jsem kvůli ní nedokázal nikdy nic udělat. A na to ona teď spoléhá – že nic neudělám a že se ona z toho vyzuje. A potom, za nějaký čas, věci se usadí a my budeme právě tam, kde jsme začínali.“

Řekl jsem: „Charlie, vy se úplně zbytečně rozčilujete.“ Charlie vstal, upřeně se podíval na dveře a pak na mě. „Jenže já mohu něco udělat,“ zašeptal. „Víte co?“ Vyčkával s napjatou zvědavostí člověka, který dal těžko rozluštitelnou hádanku a ví o ní, že posluchače uvede do rozpaků. Vstal jsem, podíval se na něj a pomalu zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl jsem. „Ať už myslíte na cokoli, pusťte to z hlavy.“

„Nepleťte mě!“ namítl. „Víte přece, že někdo chytrý jako Celia se může vyzout i z vraždy. Nemyslíte si, že jsem zrovna tak chytrý jako Celia?“

Uchopil jsem ho pevně za ramena. „Pro pánaboha, Charlie, nezačínejte takhle mluvit.“

Charlie se mi vytrhl a vrávoravě přistoupil ke zdi. Oči se mu leskly a z rozevřených rtů na mě vycenil zuby. „Co tedy mám dělat?“ vybuchl. „Zapomenout na všechno, když je teď Jessie mrtvá a pochovaná? Sedět tady, až Celii unaví se mě bát a zabije mě také?“

Má tloušťka a můj věk mě v téhle malé šarvátce zradily a já se octl na štíru s důstojností i dechem. „Řeknu vám jedno,“ pravil jsem. „Od soudního vyšetřování jste z tohohle domu nevytáhl paty. Je už na čase, abyste si vyšel, třebas jen na malou procházku v ulicích, a trochu se rozhlédl kolem sebe!“

„A každý se mi bude přitom smát do očí!“

„Pokuste se o to,“ vyzval jsem ho, „a uvidíte. Al Sharp řekl, že dnes večer bude v jeho lokále několik vašich přátel a že by vás tam rád viděl. To je má rada – ať už má jakoukoli cenu.“

„Nemá žádnou cenu,“ ozvala se Celia. Dveře byly otevřené a ona v nich stála vzpřímená, oči přimhouřené proti světlu v pokoji. Charlie se k ní obrátil a svaly na tvářích mu poškubávaly. „Celie, řekl jsem ti, abys mi sem do pokoje nikdy nechodila!“ osopil se na ni.

Obličej se jí ani nezachvěl. „Nejsem v něm. Přišla jsem ti říct, že večeři máš připravenou.“

Charlie k ní výhrůžně přistoupil. „Mělas ucho dost dlouho na dveřích, abys slyšela všechno, co jsem říkal? Nebo ti to mám zopakovat?“

„Slyšela jsem něco bezbožného a hnusného,“ prohlásila klidně. „Pozvání na chlast a flám v době, kdy je tento dům ve smutku. Myslím, že mám plné právo proti tomu protestovat.“

Charlie na ni nevěřícně pohlédl a pracně shledával slova. „Celie!“ řekl. „To přece nemyslíš vážně! Snad jen ten nejodpornější pokrytec na světě nebo šílenec by mohl říct to, cos právě řekla, a myslet to vážně.“

To ji popudilo. „Šílenec!“ vykřikla. „Ty se odvažuješ použít tohoto slova? Ty, který se zavíráš do svého pokoje, mluvíš sám k sobě a přemýšlíš bůhví o čem?“ Prudce se otočila ke mně. „Vy jste s ním mluvil. Vy byste to měl vědět. Je možné, že…“

„Je právě tak normální jako vy, Celie,“ prohlásil jsem důrazně.

„Pak by měl vědět, že v takovouhle dobu člověk nevysedává po hospodách. Jak jste ho k tomu mohl vyzvat?“ Hodila po mně tou otázkou s tak zlomyslně vítězným výrazem, že jsem úplně ztratil sebevládu. „Kdybyste se zrovna nechystala vyhodit Jessiiny věci, Celie, pak bych tu otázku bral vážně!“

Byla to ode mě bezohledná poznámka, a vzápětí jsem měl proč jí litovat. Než jsem se mohl pohnout, mihl se Charlie kolem mě a ochromujícím stiskem sevřel Celiiny paže. „Ty ses odvážila vejít do jejího pokoje?“ zuřil a divoce s ní cloumal. „Tak co!“ A pak, když si hned nato v její vyděšené tváři přečetl odpověď, pustil její paže, jako by byly ze žhavého železa, a zůstal sklesle stát se sklopenou hlavou.

Celia k němu smířlivě natáhla ruku. „Charlie,“ zakňourala, „cožpak to nechápeš? Mít ty její věci kolem sebe tě trýzní. Jenom jsem ti chtěla pomoct.“

„Kde jsou její věci?“

„Nad schody, Charlie. Je tam všechno.“

Charlie vyšel do chodby, a když se zvuk jeho nejistých kroků vzdaloval, pocítil jsem, jak se tlukot mého srdce začíná zpomalovat do normálního tempa. Celia se otočila, pohlédla na mé a v obličeji se jí zračila tak zuřivá nenávist, že se mě zmocnila naléhavá touha ihned opustit tenhle dům. Zvedl jsem své věci z postele a chtěl projít kolem ní, ale zatarasila mi dveře.

„Vidíte, co jste udělal?“ zašeptala chraptivě. „Teď to zas budu muset všechno přebalit. Unavuje mě to, ale budu to teď muset všechno přebalit – jenom kvůli vám.“

„Do toho mi vůbec nic není, Celie,“ řekl jsem chladně. „Vy,“ řekla. „Vy starý blázne. Měl jste být tehdy vedle ní, když jsem…“

Má hůl jí dopadla prudce na rameno a já cítil, jak sebou pod úderem prudce škubla. „Jako váš advokát vám radím, Celie, abyste si pouštěla pusu na špacír jenom ve spánku, kdy vás nikdo nemůže volat k odpovědnosti za to, co říkáte.“

Víc už neřekla, ale já jsem si dal dobrý pozor, aby zůstávala bezpečně přede mnou, dokud jsem nebyl opět venku na ulici.

*

Od domu Boerumových se dojde k Al Sharpově lokálu za několik málo minut, a já tam byl za chvíli, vděčen za jasný zimní vzduch, který mi šlehal do obličeje. Al byl za pultem sám, pilně vymýval sklenice, a když mě viděl vejít, radostně mě pozdravil. „Veselé vánoce, doktore,“ řekl.

„Veselé vánoce,“ popřál jsem mu také a přihlížel, jak staví na pult potěšitelně vyhlížející láhev a dvě sklenice. „Jste pravidelný jako roční období, doktore,“ řekl Al a nalil dvě kořalky. „Zrovna teď jsem čekal, že sem přijdete.“

Připili jsme si a Al se důvěrně naklonil přes pult. „Jdete rovnou odtamtud?“

„Ano.“

„Viděl jste Charlieho?“

„I Celii.“

„No,“ poznamenal Al, „na tom není nic mimořádného. Já ji také vídám, když jde kolem na nákupy. Běhá po ulici s hlavou sklopenou a v černé šále, jako by ji něco štvalo. Nejspíš asi jo.“

„Nejspíš ano,“ řekl jsem.

„Ale mně jde o Charlieho. Vůbec ho není nikde vidět. Vyřídil jste mu, že bych se s ním rád někdy sešel?“

„Ano, vyřídil jsem mu to.“

„Co řekl?“

„Nic. Celia prohlásila, že by nebylo správné, kdyby sem zašel, když má smutek.“

Al tiše a důrazně zahvízdl a zaklepal ukazováčkem na čelo. „Poslyšte,“ řekl, „domníváte se, že jim to prospívá, být takhle pořád spolu sami? Já si totiž myslím, jestli by tam v téhle situaci a při tom, jak je Charliemu, nemohlo dojít ještě k něčemu dalšímu!“

„Nějakou chvíli to dnes večer na to vypadalo,“ řekl jsem. „Ale přehnalo se to.“

„Až do příště,“ řekl Al.

„Já tam budu,“ řekl jsem.

Al na mě pohlédl a potřásl hlavou. „V tom domě se nic nemění, vůbec nic. Proto si člověk může všechno vypočítat předem. Proto jsem věděl, že asi v tuhle dobu budete stát tady přede mnou a budeme si o tom povídat.“

Stále jsem ještě v chřípí cítil pach trpkého rozkladu onoho domu a věděl, že potrvá několik dní, než mi vyprchá z šatů.

„Nejraději bych tenhle den navždycky vyškrtl z kalendáře,“ prohlásil jsem.

„A nechal je, ať se tím trápí sami. Zasloužili by si to.“

„Nejsou sami,“ řekl jsem. „Je s nimi Jessie. Jessie bude vždycky s nimi, dokud bude stát ten dům a všechno v něm.“

AI se zachmuřil. „Víte, je to ta nejzáhadnější věc, která se kdy v tomhle městě udála. Dům je celý zabedněný, ona běhá po ulicích jako by ji něco štvalo, on tam leží v pokoji a zírá jen na holé stěny; poslyšte – kdy to vlastně bylo, co Jessie spadla, doktore?“

Pohlédl jsem trochu stranou a v zrcadle za Alem jsem spatřil odraz svého obličeje; narudlého, s propadlými tvářemi, hledícího trochu nedůvěřivě.

„Před dvaceti roky,“ zaslechl jsem sám sebe. „Dnes večer právě před dvaceti roky.“

shirley jacksonová

letní hosté

Chata Allisonových, sedm mil od nejbližší obce, stála pěkně na kopečku; ze tří stran shlížela dolů na stromy a hebkou trávu, která málokdy, tím méně uprostřed léta, ležela mrtvě a vyprahle. Na čtvrté straně se rozkládalo jezero, které omývalo dřevěné přístaviště, jež Allisonovi museli neustále opravovat, a které vypadalo stejně hezky z jejich přední verandy či postranní verandy nebo kteréhokoli místa na dřevěných schůdcích, vedoucích z verandy dolů k vodě. Allisonovi svou letní chatu sice milovali, začátkem léta tam s radostí přijížděli a na podzim k smrti neradi odjížděli, ale přece jen se nějakým vylepšováním nezatěžovali, protože chatu i jezero považovali za dostačující vylepšení života, který jim ještě zbýval. V chatě nebyl ani krb, ani tekoucí voda kromě drahocenné zásoby z pumpy na dvorku, ani elektřina. Sedmnáct let vařila Janet Allisonová na petrolejových kamínkách a všechnu vodu si sama ohřívala; Robert Allison přinášel denně od pumpy kbelíky plné vody a večer čítal své noviny ve světle petrolejové lampy, a k svému záchodu zaujímali oba, v podstatě městští lidé se smyslem pro hygienu, samozřejmý a věcný postoj. Za první dva roky prodělali v praxi všechny situace, které bývají terčem estrádních a časopiseckých vtipů, a nyní, kdy už k nim nepřijíždělo mnoho hostů, na které by chtěli udělat dojem, ustálili se do pohodlného klidu, v němž záchod stejně jako pumpa a petrolej tvořily nedefinovatelný klad jejich letního života. Allisonovi sami byli obyčejní lidé. Paní Allisonové bylo padesát osm a panu Allisonovi šedesát. Zažili, jak jim děti vyrůstaly z letní chaty, zakládaly vlastní rodiny a odjížděly do přímořských letovisek; přátelé buď již byli mrtví nebo žili po celý rok ve svých pohodlných domech, o neteřích a synovcích neměli zpráv. V zimě se navzájem ujišťovali, že ve svém newyorském bytě přečkají zimu čekáním na léto, a v létě se navzájem ujišťovali, že v zimě se opravdu vyplatí čekat, až člověk bude moci odjet na venkov. Allisonovi už byli dost staří, než aby se styděli za pravidelné návyky, a tak chatu opouštěli každý rok v úterý po Svátku práce[4] a vždy toho litovali, když se ukázalo, že v září a první polovině října bylo pěkně a na město téměř nesnesitelně horké počasí. Každý rok uznávali, že vlastně neexistuje nic, co by je nutilo k návratu do New Yorku, ale teprve letošního roku přemohli svou tradiční setrvačnost a rozhodli se, že zůstanou na chatě i po Svátku práce. „Nemáme přece vůbec proč se vracet do města,“ řekla paní Allisonová vážně manželovi, jako by to byl nový nápad, a on jí odpověděl, jako by o tom ani jeden z nich nebyl nikdy uvažoval: „Alespoň si tak co nejdéle užijeme venkov.“

A tak den po Svátku práce odjela paní Allisonová radostně a se slabým pocitem dobrodružství do vesnice, a s hrdým výrazem vědomí, že se odklání od tradice, sdělila těm místním občanům, s nimiž měla co činit, že se ona a její manžel rozhodli zůstat alespoň o měsíc déle v chatě. „Ne snad, že by nás nic netáhlo zpět do města,“ sdělila panu Babcockovi, u něhož nakupovala, „ale chceme si užít venkova, dokud to jde.“

„Ještě nikdo nezůstal u jezera po Svátku práce,“ utrousil pan Babcock. Skládal nákup paní Allisonové do velké lepenkové krabice a na okamžik se zarazil a zadumaně hleděl do sáčku sušenek. „Nikdo,“ opakoval.

„Jenže ten New York!“ Když paní Allisonová hovořila s panem Babcockem o New Yorku, mluvila tak, jako by bylo jeho snem tam odjet. „Tam je vám vedro – to si ani neumíte představit! Vždycky nás mrzí, že musíme odjet.“

„Nerad někam odjíždím,“ řekl pan Babcock. Jedním z nejnepříjemnějších místních zvyků, jichž si paní Allisonová povšimla, bylo vzít bezvýznamné prohlášení a obrátit je naruby v ještě bezvýznamnější. „Sám bych nerad odjel,“ prohlásil pan Babcock po krátké úvaze a on i paní Allisonová se usmáli. „Ale v životě jsem neslyšel o nikom, kdo by zůstal u jezera po Svátku práce.“

„No, my to tedy vyzkoušíme,“ řekla paní Allisonová a pan Babcock vážně odpověděl: „Dokud člověk něco nevyzkouší, tak to nezná.“

Zevnějškem, usoudila paní Allisonová jako pokaždé, když opouštěla krám po jednom ze svých nepřesvědčivých rozhovorů s panem Babcockem, zevnějškem by pan Babcock mohl stát modelem pro sochu Daniela Webstera, ale duševně… je to hrozné pomyšlení, v co taková stará novoanglická yankejská krev degenerovala. To prohlásila panu Allisonovi, když nastoupila do vozu, a on řekl: „Ti lidé se už generace žení a vdávají mezi sebou. To a mizerná půda.“

Protože tohle byla jejich velká výprava do vesnice, jakou podnikali jenom jednou za čtrnáct dní, aby nakoupili věci, jež si nedávali dovézt, strávili tím celý den. Několikrát si zaskočili na obložený chlebíček do stánku s občerstvením a novinami a balíky nechávali nakupené vzadu v autě. Ačkoli si paní Allisonová mohla potraviny nechat pravidelně dodávat do chaty, nikdy si z telefonního rozhovoru s panem Babcockem nedokázala vytvořit jasnou představu o běžném stavu jeho zásob, a její seznam maličkostí, které se daly u něj opatřit, byl neustále doplňován, skoro až nadbytečně, právě dozrálou čerstvou místní zeleninou, kterou pan Babcock čas od času prodával, nebo pytlíčky s cukrovím, které mu právě došlo. Při této výpravě zlákala paní Allisonovou souprava skleněných pekáčů, která se čirou náhodou octla v obchodě, kde se prodávalo železné zboží, textil a smíšené zboží, a která zde zřejmě nečekala na nikoho jiného než právě na paní Allisonovou, protože venkované se svou vrozenou nedůvěrou ke všemu, co nevypadá tak trvanlivě jako stromy a skály a obloha, začali teprve nedávno experimentovat s hliníkovými pekáči místo se železnými, a zřejmě ještě tato generace místních občanů pamatovala vaření v kameninových hrncích, než je nahradila železnými.

Paní Allisonová si dala skleněné pekáče pečlivě zabalit, aby vydržely nepohodlnou cestu domů po kamenité cestě, vedoucí nahoru k jejich chatě, a zatímco pan Charley Walpole, který se svým mladším bratrem Albertem vedl obchod se železným zbožím, textilem a smíšeným zbožím (krám nesl jméno Johnson, protože byl na pozemku, kde stával starý Johnsonův srub, který vyhořel padesát let předtím, než se Charley Walpole narodil), pracně rozkládal papír, aby jím obalil nádobí, prohodila paní Allisonová nenuceně: „Samozřejmě bych mohla počkat a obstarat si tyhle pekáče v New Yorku, jenže my se letos tak brzy nevracíme.“

„Slyšel sem, že tu zůstáváte dýl,“ řekl pan Charley Walpole. Starými prsty zběsile odděloval tenké listy novinového papíru a pečlivě dbal, aby vzal vždy pouze jeden list. Aniž vzhlédl k paní Allisonové, pokračoval: „Nevím vo nikom, kdo by tady nahoře u jezera někdy zůstal. Rozhodně ne po Svátku práce.“

„No, víte,“ pravila paní Allisonová, jako by si zasloužil vysvětlení, „napadlo nás prostě, že každý rok spěcháme zpátky do New Yorku, a vůbec to ani není třeba. Víte přece, jak to v městě na podzim vypadá.“ A důvěřivě se na pana Charleyho Walpola usmála.

Walpole pravidelnými pohyby ovazoval balík provázkem. Ten mi toho zase namotá tolik, že mi zbude pěkný kus, pomyslila si paní Allisonová a rychle odvrátila oči, aby nedala najevo žádnou známku trpělivosti. „Připadá mi, jako bychom sem víc patřili,“ dodala. „Totiž když tu zůstaneme potom, co všichni ostatní odjeli.“ Na důkaz toho se zářivě usmála přes krám na ženu se známým obličejem, která snad byla tou ženou, u které jednoho roku nakupovala jahody, nebo snad onou ženou, která příležitostně pomáhala v hokynářství a byla pravděpodobně tetou pana Babcocka.

„No,“ řekl pan Charley Walpole. Postrčil balík trochu přes pult, aby ukázal, že je hotov a že je ochoten za dobře provedený prodej a dobře zabalený balík přijmout úplatu. „No,“ opakoval, „u jezera ještě nikdy po Svátku práce žádný hosti nezůstali!“

Paní Allisonová mu dala pětidolarovou bankovku a on jí metodicky vracel peníze a pečlivě odpočítával ty nejdrobnější mince, jako by to bylo zlato. „Po Svátku práce nikdy,“ řekl a pokynul paní Allisonové a přešel na druhou stranu krámu, aby obsloužil dvě zákaznice, které si prohlížely domácí bavlněné šaty.

Když je paní Allisonová při odchodu míjela, zaslechla, jak se jedna z nich důrazně ptá: „Proč jsou tyhle šaty za dolar třicet devět centů a tyhlety jenom za devadesát osm centů?“

„Jsou to báječní lidé,“ prohodila paní Allisonová k manželovi, který na ni čekal u dveří. Vykročili spolu po chodníku. „Jsou tak solidní, tak rozumní a tak poctiví.“

„Člověka hřeje u srdce, když ví, že stále ještě existují obce, jako je tahle.“

„Víš, v New Yorku bych snad za tohle nádobí zaplatila o pár centů míň,“ řekla paní Allisonová, „jenže v celé transakci by nebylo nic takového osobního.“

„Tak co, zůstanete u jezera?“ zeptala se Allisonových paní Martinová ve stánku s občerstvením a novinami. „Slyšela jsem, že prý tam zůstanete.“

„Řekli jsme si, že letos využijeme hezkého počasí,“ odpověděl pan Allison.

Paní Martinová byla v městě poměrný nováček; do stánku s občerstvením a novinami se přivdala z blízké farmy a vedla ho dál i po manželově smrti. Prodávala nealkoholické nápoje v lahvích a tlusté chlebíčky s volskými oky a cibulí, které připravovala na vlastním sporáku vzadu v krámě. Někdy, když přinesla chlebíček, linula se z něj bohatá vůně dušeného masa nebo vepřového řízku, které si připravovala vedle pro vlastní večeři.

„Řekla bych, že tam ještě nikdy nikdo tak dlouho nezůstal,“ usoudila paní Martinová. „Určitě ne po Svátku práce.“

„Vždycky jsem si myslil, že letní hosté obvykle odjíždějí na Svátek práce,“ prohlásil později jejich nejbližší soused, pan Hall, před krámem pana Babcocka, kde Allisonovi právě nastupovali do vozu, aby jeli domů. „To mě překvapuje, že zůstáváte.“

„Je nám líto odjet tak brzy,“ řekla paní Allisonová. Pan Hall bydlel tři míle od nich; zásoboval Allisonovi máslem a vejci, a když se stmívalo, viděli Allisonovi z vrcholku svého kopce světla v jeho domě, dokud ještě nešli spát. „Obvykle odjíždějí na Svátek práce,“ opakoval pan Hall. Jízda domů byla dlouhá a nepříjemná; začínalo se šeřit a po kamenité cestě podél jezera musel pan Allison jet opatrně. Paní Allisonová se pohodlně natáhla na sedadle, příjemně uklidněná po dni, který v porovnání s jejich každodenním životem vypadal jako nákupní tornádo; v duchu si vybavovala milý obraz nových skleněných pekáčů, velkého pytlíku červených jablek a balíčku barevných připínáčků, jimiž připevní nový papír na kuchyňské polici. „To je dobře, že už jsme doma,“ řekla tiše, když už měli chatu, tyčící se proti obloze, na dohled. „Já ti jsem rád, že jsme se rozhodli zůstat,“ přitakal pan Allison.

*

Příští dopoledne strávila paní Allisonová tím, že láskyplně umyla nové pekáče, i když Charley Walpole ve své nevinnosti opomenul povšimnout si praskliny na okraji jednoho z nich. Hýřivě se rozhodla, že několik červených jablek použije pro nákyp, a zatímco byl nákyp na kamnech a pan Allison šel dolů pro poštu, posadila se ven na malý palouk, který vypěstovali na vrcholku kopce, a pozorovala měňavá světla na jezeře, tu střídající se šeď a modř, jak se mraky rychle hnaly přes slunce.

Pan Allison se vrátil trochu nakvašený; vždycky ho rozmrzelo, když musel ujít míli k poštovní schránce při státní silnici a vrátit se s prázdnou, i když byl přesvědčen, že chůze prospívá jeho zdraví. Tohoto rána tam byl pouze prospekt jednoho newyorského obchodního domu a jejich newyorské noviny, které docházely poštou nepravidelně, s jednodenním až čtyřdenním zpožděním, takže někdy mohli Allisonovi mít troje noviny najednou a jindy žádné. Ačkoli paní Allisonová sdílela manželovo rozmrzení, že proti očekávání žádná pošta nedošla, pozorně pročetla prospekt a v duchu si udělala poznámku, že po návratu do New Yorku zajde do obchodního domu a porozhlédne se v oddělení vlněných přikrývek; nalézt kvalitní přikrývky v hezkých barvách je dnes těžké. Rozhodovala se, zda si má prospekt schovat, aby nezapomněla, ale při pomyšlení, že by musela vstát, zajít do chaty a tam ho někam bezpečně uložit, odhodila ho do trávy vedle lehátka a natáhla se, oči napůl zavřené.

„Vypadá to, že sprchne,“ řekl pan Allison a mrknul k nebi.

„To je dobře pro úrodu,“ prohlásila paní Allisonová lakonicky a oba se rozesmáli.

Dodavatel petroleje se dostavil příštího rána, právě když pan Allison byl dole pro poštu; zásoba petroleje se jim tenčila a paní Allisonová muže vřele přivítala. Prodával petrolej a led a v létě odvážel letním hostům odpadky. Odvoz odpadků potřebují jenom nešikovní letní hosté; venkované odpadky nemají.

„To jsem ráda, že jste přišel,“ přivítala ho paní Allisonová. „Už moc petroleje nemáme.“

Dodavatel petroleje, jehož jméno si paní Allisonová nikdy nezapamatovala, používal k naplnění dvacetigalonové nádržky, která Allisonovým dodávala světlo a teplo a možnost vaření, přístroje s hadicí; jenže dnes, místo aby seskočil z náklaďáku a vyhákoval hadici, která přítulně ovíjela kabinu auta, zdráhavě pohlédl na paní Allisonovou a vůbec nezastavil motor.

„Myslil jsem, že odjedete,“ řekl.

„Zůstaneme tu ještě jeden měsíc,“ řekla paní Allisonová vesele. „Počasí bylo tak krásné a byla by to…“

„To mi také řekli,“ pravil muž. „Stejně vám žádný petrolej nemůžu dát.“

„Jak to?“ Paní Allisonová vyhrnula obočí. „Prostě si budeme dál pravidelně brát…“

„Je po Svátku práce,“ řekl muž. „Sám už po Svátku práce ani tolik petroleje nedostávám.“

Paní Allisonová si v duchu připomněla, jak to už musela častokrát učinit, když měla neshody se sousedy, že městské způsoby nejsou u venkovských lidí nic platné; venkovského zaměstnance nepřiměje člověk tak snadno k poslušnosti jako podřízeného v městě. Proto se paní Allisonová přívětivě usmála a poprosila: „Nemůžete tedy sehnat mimořádně víc petroleje, alespoň po tu dobu, co tu budeme?“

„To máte tak,“ řekl muž. Mluvil a přitom ťukal rozčilujícím způsobem prstem na volant. „To máte tak,“ opakoval pomalu. „Já ten petrolej objednávám. Objednávám ho z místa vzdáleného takových padesát, pětapadesát mil. Objednávám už v červnu, kolik ho budu potřebovat na léto. Pak ho objednám znovu… počkejte, asi tak v listopadu. Zrovna v tuhle dobu ho začínám mít pořádně málo.“ A jako by tím byla věc vyřízena, přestal ťukat prstem a pevněji sevřel rukama volant, připraven vyjet. „Ale nemůžete nám dát alespoň trochu?“ požádala paní Allisonová. „A nikdo jiný by nám ho tady dodat nemohl?“

„To nevím, jestli byste zrovna teď sehnali petrolej někde jinde,“ řekl muž uvážlivě, „A já vám nemohu dát ani kapku.“ Než paní Allisonová mohla promluvit, vůz se začal rozjíždět; pak se na okamžik zastavil a muž se na ni podíval zadním okénkem v kabině. „Led?“ zavolal. „Mohl bych vám přenechat nějaký led!“

Paní Allisonová zavrtěla hlavou; tak zle na tom s ledem nebyli a ona se velmi rozzlobila. Rozeběhla se, aby dohonila náklaďák, a zvolala: „Pokusíte se nám nějaký obstarat? Příští týden?“

„Nevím odkud,“ řekl muž. „Po Svátku práce je to obtížnější.“ Vůz odjel a paní Allisonová, uklidněná pouze myšlenkou, že nějaký petrolej snad sežene od pana Babcocka nebo při nejhorším od Hallů, ho sledovala rozhořčeným pohledem. „Příští léto,“ řekla si v duchu. „Ten ať se jen pokusí příští léto přijít!“

Zase nebyla žádná pošta, jenom noviny, které tentokráte zřejmě došly umíněně včas, a pan Allison se vrátil zjevně navztekán. Když mu paní Allisonová pověděla o dodavateli petroleje, ani to na něj zvlášť nezapůsobilo.

„Nejspíš si ho všechen schovává na zimu, kdy ho může prodávat dráž,“ poznamenal. „Co myslíš, že je s Annou a Jerrym?“

Anna a Jerry byly jejich děti. Jerry byl už ženatý a žil v Chicagu, Anna byla provdána a žila daleko na Západě; jejich povinné týdenní dopisy se opozdily, a to dokonce tak, že rozmrzelost pana Allisona nad prázdnou poštovní schránkou vyústila v oprávněnou stížnost: „Měli by si uvědomit, jak na jejich dopisy čekáme,“ řekl. „Bezohledné, sobecké děti. Tohle by měli vědět!“

„Jistě, miláčku,“ konejšila ho paní Allisonová. Rozhořčení na Annu a Jerryho nemohlo překonat její rozčilení nad dodavatelem petroleje. „Pouhé přání ti poštu nepřinese, miláčku. Zavolám pana Babcocka a řeknu mu, aby mi s objednaným zbožím poslal také nějaký petrolej.“

„Alespoň pohlednici,“ řekl pan Allison po jejím odchodu.

*

Většiny nevýhod plynoucích z života na chatě si Allisonovi už nevšímali a právě tak nevěnovali ani zvláštní pozornost telefonu a jeho výstřednosti jen brali mlčky na vědomí. Byl to nástěnný telefon, druh, jaký se vyskytuje už jen v málokterých obcích. Když paní Allisonová chtěla dostat spojení s ústřednou, musela zatočit klikou na straně přístroje a jednou zazvonit. Obvykle to chtělo dva až tři pokusy, než to přimělo telefonistku k odpovědi, a kdykoli paní Allisonová někomu chtěla zatelefonovat, přistupovala k telefonu rezignovaně a s jakousi zoufalou trpělivostí. Onoho rána musela zatočit klikou třikrát, než se telefonistka ozvala, a potom trvalo ještě déle, než pan Babcock zdvihl sluchátko svého telefonu v rohu krámu za pultem s masem. Řekl: „Krám?“ zvýšeným tónem, který jako by vyjadřoval podezření nad každým, kdo se pokouší dohovořit se s ním prostřednictvím tohoto nespolehlivého přístroje.

„U telefonu je Allisonová, pane Babcocku. Řekla jsem si, že vám dám svou objednávku o den dřív, abych to měla najisto. Také potřebuji nějaký…“

„Co říkáte, paní Allisonová?“

Paní Allisonová poněkud zvýšila hlas; spatřila, jak se venku na trávníku pan Allison otočil na lehátku a soucitně na ni pohlédl. „Říkala jsem, pane Babcocku, že vám dám svou objednávku už dnes, abyste mi mohl poslat…“

„Paní Allisonová? A přijedete si pro to?“

„Přijet si pro to?“ Překvapením klesl paní Allisonové hlas do normální výše a pan Babcock se zeptal hlasitě: „Co je, paní Allisonová?“

„Myslela jsem si, že mi to sem pošlete jako obvykle,“ vysvětlovala paní Allisonová.

„No, víte, paní Allisonová,“ zaváhal pan Babcock a pak se odmlčel, zatímco paní Allisonová vyčkávala, zahleděná mimo telefon přes manželovu hlavu ven na oblohu. „Paní Allisonová,“ pokračoval konečně pan Babcock. „To máte totiž tak, ten kluk, co pro mě dělal, chodí zase od včerejška do školy, a teď nemám nikoho na rozvážku. Víte, na rozvážku mám chlapce jenom v létě.“

„Myslela jsem, že rozvážíte celý rok,“ řekla paní Allisonová. „Po Svátku práce už ne, paní Allisonová,“ prohlásil pan Babcock nesmlouvavě. „Nikdy jste tu nezůstala po Svátku práce, tak to samozřejmě nemůžete vědět.“

„No dobrá,“ řekla paní Allisonová bezmocně. Hluboko v mysli si opakovala, kolem dokola: nemůžeš uplatňovat městské způsoby na venkovany, nemá smysl se rozčilovat.

„Opravdu?“ zeptala se nakonec. „Nemohl byste mi tedy ty věci poslat dneska, pane Babcocku?“

„Kdepak,“ trval pan Babcock na svém, „ani bych nemohl, paní Allisonová. Ani by se mi to nevyplatilo rozvážet zboží, když u jezera už nikdo jiný není.“

„A co pan Hall?“ rozpomněla se náhle paní Allisonová. „Ti lidé, co tady bydlí asi tři míle od nás? Pan Hall by to mohl vzít s sebou, až k vám zajede.“

„Hall?“ zapochyboval pan Babcock. „John Hall? Ti odjeli na sever na návštěvu k příbuzným.“

„Vždyť od nich máme všechno máslo a vejce,“ vyděsila se paní Allisonová.

„Včera odjeli,“ řekl pan Babcock. „Nejspíš je nenapadlo, že vy lidičky byste tu ještě dál zůstali.“

„Ale přece jsem panu Hallovi řekla…,“ spustila paní Allisonová a pak se zarazila. „Zítra k vám pošlu manžela pro nějaké potraviny,“ pravila.

„Zatím máte všechno, co potřebujete,“ řekl pan Babcock s uspokojením; nebyla to otázka, nýbrž zjištění.

Paní Allisonová zavěsila, vyšla pomalu ven a opět se posadila do lehátka vedle manžela. „Nepošle nám to,“ oznámila. „Budeš tam muset zítra zajet. Máme zrovna jen tolik petroleje, aby nám vydržel, než se vrátíš.“

„Měl nám to oznámit dřív,“ řekl pan Allison.

Den byl tak krásný, že člověk nemohl dlouho zůstat rozmrzelý; krajina snad nikdy nebyla půvabnější a jezero se s téměř neuvěřitelnou měkkostí letního obrazu klidně pod nimi vlnilo mezi stromy. Paní Allisonová zhluboka vzdychla, z radosti nad tím, že jen oni se mohou kochat pohledem na jezero a na zelené kopce v dálce za ním, se stromy rozčeřenými mírným větříkem.

*

Počasí bylo stále krásné; ráno vkročil pan Allison, řádně vyzbrojen seznamem potravin s velkým nápisem „petrolej“ v záhlaví, na pěšinu ke garáži, a paní Allisonová začala v novém nádobí péct další nákyp. Namíchala těsto a začala právě strouhat jablka, když pan Allison přikvačil a prudce otevřel úzké dveře do kuchyně.

„Ten zpropadený vůz nechce nastartovat,“ oznámil smrtelně zoufalým hlasem člověka, který je závislý na svém voze stejně jako na své pravé ruce.

„Co se s ním stalo?“ zeptala se paní Allisonová a stála zaraženě se struhadlem v jedné ruce a jablkem v druhé. „V úterý byl v pořádku.“

„Nuže,“ procedil pan Allison zaťatými zuby, „v pátek v pořádku není.“

„Dokážeš to spravit?“ zeptala se paní Allisonová.

„Ne,“ řekl pan Allison. „Nedokážu. Asi budu muset někoho zavolat.“

„Koho?“ zeptala se paní Allisonová.

„Nejspíš toho chlapíka, co má tu benzínovou pumpu.“ Pan Allison přistoupil odhodlaně k telefonu. „Loni v létě to už jednou spravil.“

Paní Allisonová roztržitě a s mírnými obavami pokračovala ve strouhání jablek a přitom poslouchala, jak pan Allison telefonuje, zvoní, čeká, zvoní, čeká, konečně dává číslo telefonistce, pak znovu čeká a znovu dává číslo, dává to číslo potřetí a pak třískne sluchátkem na vidlici. „Nikdo to nebere,“ oznámil po návratu do kuchyně. „Nejspíš si někam na chvilku odskočil,“ řekla paní Allisonová nervózně; vlastně ani nevěděla bezpečně, co ji tak znervózňuje, snad jen obava, že její manžel bude úplně vyveden z míry. „Myslím, že je u pumpy sám, takže když odejde, není tam nikdo, kdo by bral telefon.“

„To určitě,“ podotkl pan Allison s hlubokou ironií. Sklesl na jednu z kuchyňských židlí a přihlížel, jak paní Allisonová strouhá jablka. Za chvíli ho chlácholivě vyzvala: „Seběhni přece dolů, dones poštu a pak ho znovu zavolej!“

Pan Allison rozvažoval a potom prohlásil: „To bych vlastně mohl.“ Ztěžka vstal, došel ke kuchyňským dveřím, otočil se, řekl: „A co když tam žádná pošta nebude…“ a scházel dolů pěšinou; za ním zůstalo trapné ticho. Paní Allisonová pospíchala s nákypem. Dvakrát přikročila k oknu, aby se pohledem na oblohu ujistila, zda nepřicházejí mraky. Místnost jí připadala nezvykle tmavá a cítila v sobě napětí, jaké u ní vždy předchází bouři, ale kdykoli vyhlédla, bylo nebe jasné a čiré a s lhostejným úsměvem shlíželo dolů na chatu Allisonových i na ostatní svět. Když byl nákyp připraven do trouby, přistoupila k oknu potřetí a spatřila manžela, jak přichází vzhůru pěšinou; vypadal radostněji, a jakmile ji zahlédl, zamával na ni a ukázal jí dopis.

„Od Jerryho,“ zavolal, sotva došel tak blízko, aby ho mohla slyšet, „konečně dopis!“ Paní Allisonová si starostlivě všimla, že manžel nedokáže vyjít po mírně stoupající pěšině, aniž by těžce neoddychoval; ale pak už stál ve dveřích a podával jí dopis. „Čekal jsem s ním, až sem dojdu,“ řekl.

Paní Allisonová se podívala na synův známý rukopis tak horlivě, až ji to překvapilo; nechápala, proč ji ten dopis tak vzrušuje, až na to, že to je první dopis, který po tak dlouhé době dostávají. Bude to jistě milý, oddaný dopis, plný líčení toho, co dělá Alice a děti, přinášející zprávy o jeho dalších úspěších v zaměstnání, komentující nedávné počasí v Chicagu a závěrem je srdečně zdravící. Kdyby manželé Allisonovi chtěli, dokázali by takový dopis od každého ze svých dvou dětí odříkat nazpaměť.

*

Pan Allison rozvážně rozřízl obálku, dopis rozložil na kuchyňském stole a oba se nad ním sklonili a společně ho četli.

„Drazí rodiče,“ začínal v Jerryho známém, spíše dětském rukopise. „Jsem rád, že Vám tento dopis mohu poslat k jezeru jak obvykle. Vždycky jsme si mysleli, že se vracíte příliš brzy a že byste tam měli zůstat, jak dlouho jen můžete. Alice říká, že teď, když už nejste tak mladí jako dříve a čas na Vás neklade tolik požadavků a ve městě už máte míň přátel atd., měli byste si dopřát co nejvíce zábavy, dokud to jde. A protože Vy oba jste tam v chatě šťastni, tak je to od Vás dobrý nápad, tam zůstat.“

Paní Allisonová se váhavě poohlédla po manželovi; soustředěně četl – a ona natáhla ruku a uchopila prázdnou obálku, aniž přesně věděla, co od ní čeká. Adresa byla jako obvykle napsána Jerryho písmem a měla razítko „Chicago“. Pochopitelně má razítko Chicago, pomyslila si rychle, proč by to měli podávat někde jinde? Když pohlédla na dopis, manžel už otočil stránku a ona četla dál s ním: „… a jestli dostanou spalničky atd. už teď budou na tom líp později. Alice je samozřejmě zdráva, já také. Poslední dobou jsme často hráli bridž s jakýmisi Carrutherovými, Vy je neznáte. Je to milá dvojice, asi tak v našem věku. No, teď končím, protože si myslím, že Vás stejně všechny tyto novinky z dalekého světa jistě nudí. Pověz tátovi, že starý Dickson z naší chicagské kanceláře zemřel. Často se ptával na tátu. Mějte se tam u jezera hezky a nijak nepospíchejte zpět. Srdečné pozdravy od nás všech. Jerry.“

„Podivné,“ podotkl pan Allison.

„To nevypadá na Jerryho,“ řekla paní Allisonová úzkostlivě. „Nikdy nenapsal něco takového jako…“ a zarazila se.

„Jako co?“ zeptal se pan Allison. „Nikdy nenapsal něco takového jako co?“

Paní Allisonová zamračeně otáčela dopis v ruce. Nedala se najít jediná věta, ba ani jediné slovo, které by neznělo jako Jerryho obvyklé dopisy. Snad jen, že dopis přišel s takovým zpožděním, nebo že na obálce bylo neobvykle mnoho špinavých otisků prstů.

„Nevím,“ řekla netrpělivě.

„Zkusím teď znovu zatelefonovat,“ řekl pan Allison.

Paní Allisonová si ještě dvakrát přečetla dopis a snažila se najít nějakou větu, která by zněla falešně. Potom se pan Allison vrátil a velmi klidně oznámil: „Telefon je hluchý.“

„Cože?“ zeptala se paní Allisonová a upustila dopis. „Telefon je hluchý,“ opakoval pan Allison.

*

Zbytek dne uplynul rychle; Allisonovi si vzali k obědu sušenky s mlékem a šli si sednout ven na trávník, ale pomalu se kupící bouřkové mraky, přibližující se k chatě od jezera, jim zkrátily odpoledne, takže ve čtyři hodiny už byla tma jako k večeru. Ale bouře se nedostavovala, jakoby vychutnávala odklad chvíle, kdy se rozpoutá nad chatou, a občas se jen zablesklo, ale nerozpršelo se. Večer, když manželé Allisonovi seděli blízko sebe v chatě, zapnuli bateriové rádio, které si přivezli z New Yorku.

V chatě nebyla rozsvícena žádná lampa a jediným zdrojem světla byly blesky venku a nepatrná záře čtverhranné stupnice na rádiu.

Křehká chata nebyla natolik pevná, aby v sobě zadržela zvuky města, hudbu a hlasy z rádia, a Allisonovi je slyšeli, jak se z dálky odrážejí zpět přes jezero, jak saxofony newyorského tanečního orchestru lkají nad vodou, jak hluboký hlas zpěvačky neúprosně proniká do čirého venkovského vzduchu. Dokonce hlasatel, horlivě vychvalující vynikající vlastnosti žiletek, byl pouhým nelidským hlasem vycházejícím z chaty Allisonových a odrážejícím se zpět, jako by ho jezero a kopce a stromy odmítaly a vracely.

Při jedné přestávce mezi reklamami se paní Allisonová obrátila a smutně se pousmála na manžela. „Co myslíš, máme vůbec… něco udělat?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl pan Allison rozvážně. „Neřekl bych. Jenom čekat.“

Paní Allisonová rychle zatajila dech a zatímco se zase ozvala ošumělá písnička tanečního orchestru, řekl pan Allison: „Ten vůz někdo poškodil, víš. I já jsem to poznal.“

Paní Allisonová chvíli zaváhala a pak tiše poznamenala: „Zřejmě byly telefonní dráty přestřiženy, že?“

„Nejspíš ano,“ přitakal pan Allison.

Taneční hudba za chvíli přestala a Allisonovi pozorně naslouchali zprávám. Zvučný hlasatelův hlas jim překotně vykládal o svatbě v Hollywoodu, o posledních baseballových výsledcích, o předpokládaném zvýšení cen potravin v příštím týdnu. Hovořil k nim v letní chatě, jako by si pořád ještě zasluhovali slyšet zprávy ze světa, pronikající k nim pouze prostřednictvím vybíjejících se baterií rádia, které už pomalu začínaly slábnout, téměř jako by i ony ještě patřily, i když už jen nepatrně, tomu ostatnímu světu.

Paní Allisonová vyhlédla oknem na klidnou hladinu jezera, na černou hradbu stromů a otálející bouři a řekla, aby přerušila ticho: „Ten Jerryho dopis mi už nedělá tolik starostí.“

„Mně to bylo jasné, když jsem viděl včera v noci zhasnout v Hallovic domě světlo.“

Najednou se nad jezerem zvedl vítr, prudce oblétl chatu a tvrdě udeřil do oken. Manželé Allisonovi si bezděčně sedli k sobě blíž, a když se náhle ozval první úder hromu, pan Allison natáhl paži a uchopil ženu za ruku. A potom, jak venku zasvítil blesk a rádio zmlkalo a zaprskalo, ti dva staří lidé se ve své chatě k sobě přitiskli a čekali.