R. L. Stine

Stopy hrůzy 2

Nůž

Drahý vyhledávači hrůzy,

zatím tě nijak zvlášť nevzrušovaly jevy jako skojíkající vlkodlak, černá hlíza, co nepopolízá, nebo šupinaté příšerky, které bojují za želví práva…

Ale teď!

Zavři okna, dveře dej na řetěz, k nim přišoupni almaru a opři se o ni zády. Pak zapal velkou červenou voskovici a počkej, až z ní začnou kanout krvavé slzy. Ne, ještě nezačni číst!

Vezmi kus pergamenu, nařízni si prst a vlastní krví napiš poslední vůli. Ano, poslední vůli! Protože rána se nedožiješ.

Pak nalistuj první stránku HORRORU, nazvaného „Nůž“.

HORROR je známé slovo, ale znamená taky HRŮZU,

STRAŠLIVOST, prostě jakýkoliv Ponurý fujtajbl.

FEAR – znamená strach, hrůza, strašlivost. Ale ten pan Fear, po kterém se jmenuje mnoho věcí v městečku SHADYSIDE, se nedá prostě přeložit jako pan HRŮZA. Toho by se nikdo nelekl.

Takže FEAR STREET nepřekládám jako Hrůzová ulice nebo ulice hrůzy. Tady je to oboje. Dějí se tam prostě hrůzné věci, a jakoby náhodou (!) je pojmenována po pánovi jménem Fear.

CHILL – (čti čil) je další slovo, které patří k horrorům a znamená mrazení, mráz na zádech…

THRILL – třesení, třesavka, vzrušení… THRILLER, napínák!

Ne, neprozradím, že vrah je zahradník – taky není – ale měli byste začít tušit už na straně… (a just neřeknu), jak se ztratila MRTVOLA beze stopy. Pak, krapet později, s troškou jednoduchého uvažování byste mohli uhodnout, kdo je ten hlavní zloduch.

Teď je tedy jasné, proč ponechávám dvě jména nepřeložená: FEAR STREET, FEARŮV TRAKT v nemocnici… a SHADYSIDE.

SHADY – znamená stinný, ale také PŘÍZNAČNÝ, TEMNÝ, POCHYBNÝ, PODEZŘELÝ, ZASTÍNĚNÝ

– SIDE je prostě strana. Může to být jméno čtvrti nebo části města.

No, a tak se začněte třást hrůzou v plápolavých stínech rudé voskovice, nechte běhat mráz po zádech, začněte i chroptět, ječet, skojíkat. Když tohle přežijete, spalte poslední vůli a kupte si další 4

příběh edice „STOPY HRŮZY“.

Hrůznou noc!

Váš

A. H.

I.

Před týdnem.

„Hej, Lauro! Počkej!“

Laura Mastersová se otočila a spatřila na konci dlouhé chodby obrovský oblak stříbrných balónů, který plul pomalu k ní. Pod ním poskakovalo malé a pěkné tmavovlasé děvče. Drželo se pevně šňůrek, jako by se bálo, že ji helium vytáhne až ke stropu chodby.

Skye Keelyová, Lauřina nejlepší přítelkyně, přiběhla a popadala dech.

„Kde je ten mejdan?“ zeptala se Laura.

„Tyhle jsou pro toho mládenečka na 901,“ řekla Skye. „Už dostal tolik hraček a kytek, že se tam ani nevejde. A co ty děláš na dětským oddělení?“

„Poslali mě sem dneska ráno,“ odpověděla Laura. „Je to fajn změna po orthopedii! To bys nevěřila, jakými rozmanitými způsoby si lidi umí lámat kosti!“

Skye obrátila oči ke stropu. „Mně to povídej,“ pravila suše.

„Pojďme,“ vyzvala ji Laura.

„Musím donést tyhle rentgenové

snímky na sesternu.“

Obě děvčata srovnala krok a pochodovala dlouhou světlou chodbou. Laura předala snímky na sesterně. Obě byly oblečené do fádních mundúrů barvy okru jako všechny studentky-dobrovolnice v Shadysidské nemocnici. Ale na Lauřině štíhlé postavě nevypadal tak ohavně.

„Sejdem se v jídelně v poledne, jo?“ zeptala se Skye.

„Určitě. Možná tam zrovna dneska najdeš toho hezouna medika, 6

po kterým tak toužíš. Zbytek léta by ses mohla jen tak poflakovat a užívat si života.“

„Ty jsi praštěná! V tomhle?“ Skye se zastavila a jednou rukou zhnuseně škubla uniformou. „Jak to děláš, že v tom vypadáš tak dobře? To není fér!“ Skye potřásla bezmocně kudrnatou hlavou.

„Stejně bych to teď nevzdala. Už jsem měla o prázdninách horší práci. Jo, a taky jsem tě přestala nenávidět za to, žes mě na to tady ukecala.“

Sestra v naškrobeném čepci a uniformě se přihnala chodbou.

Nesla podnos s léky. Když uviděla Lauru a Skye, jen vypálila:

„Oukej, děvčata… jděte něco dělat! Nemůžete tady jenom stát a kafrat celej den.“ Zasvištěla sukní, vrzla gumovými podešvemi a zmizela.

„Ajaj!“ vyjekla Skye. „To je sestra Wiltonová, Edith Wiltonová.

Tý se vyhýbej. O ní se říká, že se usmála jen jednou v životě, ale to asi bylo dávno před narozením. Jo, tak tady je 901. Uvidíme se na obědě, ahoj.“

Skye strčila do dveří a vtáhla balónky do pokoje.

Laura udělala několik kroků.

Rámus ze stavby byl hlasitější, když se blížila ke konci chodby.

Nové křídlo nemocnice se už brzy stane částí celého komplexu. Před těžkými dveřmi, které oddělovaly nové křídlo a částečně tlumily řemeslnický rámus, spatřila Laura varovný nápis: NEBEZPEČÍ!

NEVSTUPOVAT!

Franklin Fear věnoval nemocnici v Shadysidu deset miliónů dolarů a nové křídlo ponese jeho jméno. Potomek Fearovy rodiny Franklin pokračoval v rodinné tradici, kterou začal jeho předek Šimon Fear – k smrti miloval, když věci byly pojmenovány po něm.

Fearovo křídlo. Laura si pomyslela, že to není právě nejlepší jméno pro část nemocnice. Zamrazilo ji.

Do randálu, který dělali řemeslníci, proniklo najednou tichounké naříkání dítěte.

Ohlédla se. Pláč přicházel z pokoje 903, na druhé straně chodby.

Laura přešla ke dveřím a naslouchala tichému, žalostnému a vystrašenému pláči. Dítě zřejmě plakalo už delší dobu.

Lehce zaklepala a tiše vešla.

7

Malý chlapec ležel na vysoké, bílé posteli. Obličej měl odvrácený od dveří.

„Ahoj,“ řekla Laura. Chlapec se neobrátil. Jen stále plakal. Teď už tišeji, ale trochu sípal.

Laura se rozhlédla po místnosti. Byla vlastně prázdná. Žádné květiny, žádné hračky, žádné obrázky. Nebylo tam nic, co by zvedlo náladu nemocnému a vystrašenému dítěti.

„Chtěla jsem tě vidět,“ řekla Laura.

Slabé zaštkání a pláč přestal. Ale chlapec se neobrátil. Díval se upřeně z okna a ignoroval ji.

Laura přešla k nohám postele, aby si přečetla chorobopis, který tam visel: „Toby Dean…stáří tři roky…zápal plic .“ Už několik dní měl normální teplotu, takže by měl jít brzy domů. Proč byl tak nešťastný?

Přešla k němu blíž.

„Ahoj, Toby. Já jsem Laura. Pracuju tady.“ Podívala se dolů na malou, bledou tvářičku. Na nose měl spoustu pih a jeho pískově žluté vlasy se rozprskly na polštáři.

„Jsem studentka-dobrovolnice,“

pokračovala potichu. „Jsem tu takovej poskok – roznáším různý věci a někdy navštěvuju lidi, kterým je smutno proto, že nemůžou být doma. Tohle tě trápí, Toby?“

Toby jednou škytl a popotáhl. Laura vytáhla papírový kapesník z krabice a osušila Tobyho vlhké tváře. Škytl ještě jednou a obrátil se k oknu. Laura ho vzala za ruku.

„Já se ti nedivím. Já bych taky brečela, kdybych tu byla zavřená jako ty. Ale už jseš skoro v pořádku. Vsadila bych se, že půjdeš brzy domů.“

Chlapec slabě vzlyknul a zavřel oči.

„Nechce se ti povídat? Fajn. Zůstanu chvilku s tebou.“ Pohladila mu ruku. „Nechceš, abych ti něco přečetla? Přinesu nějakou knížku a přečtu ti něco pěknýho. Chceš?“

Dveře se najednou otevřely a vpochodovala sestra Wiltonová.

„Co tu děláš?“ vyrazila.

„Já… já jsem si jenom povídala s Tobym… chtěla jsem ho trochu potěšit…“ řekla Laura.

„Vykašli se na to,“ řekla Wiltonová hrubě. „Nebude s tebou 8

mluvit. Nemluví s nikým. Jen ho otravuješ. A stejně tu překážíš.

Koukej zmizet… prosím!“

Lauru překvapil jedovatý tón sestry. Ale vzpomněla si, že většina ošetřovatelek byla hrozně přepracovaná – proto byly často nevrlé.

Jedna z jejích kamarádek v Shadysidském gymnáziu, Mayra Barnessová, jí řekla, že její matka, taky sestra, byla vždycky unavená a trochu pošuk.

Laura tedy odešla, ale podívala se ještě jednou krátce na Tobyho.

Teď se na ni díval. Oči měl plné slz.

Lauře najednou došlo, že chlapec ji mlčky prosil o pomoc.

9

II.

„Jaký maso je dneska na modrej lístek?“ zeptala se Skye a mrskla svůj tác na stůl vedle Laury.

„Dneska je guláš,“ odpověděla Laura. „Proč sis nevzala jen salát?“

„Je moc zdravej. A tohohle jsem si nevšimla, dokud jsem to sem nepřinesla. Fuj!“ Skye se usadila a civěla na tác. Hluk v jídelně byl ohlušující. Doktoři a laboranti v bílých pláštích se strkali, aby urvali židli u některého z dlouhých stolů. Skupiny chirurgů v zelených čepičkách, bačkorách a pláštích se přihnaly a hledaly místa, kde by mohly sedět spolu. Unavení nebo znudění příbuzní pacientů seděli odevzdaně v koutě, zatímco zaměstnanci nemocnice pobíhali horečně sem a tam.

„Mohla bych si vypůjčit několik těch balónků, cos měla dnes ráno?“ Laura musela skoro křičet,

i když se k ní naklonila. Pověděla jí o Toby Deanovi. „Asi by mu zvedly náladu – kdyby to tvý z 901 nemělo nic proti tomu.“

„Ani by si toho nevšim,“ odpověděla Skye. „Otevřeš dveře a hračky se začnou hrnout ven. Přinesu ti pár balónků dnes odpoledne.“

Jedna z ošetřovatelek se jí naklonila přes rameno pro pytlíček s cukrem a její stetoskop se zahoupal nad gulášem. Skye talíř odstrčila a vzala si smaženou brambůrku z Lauřina. „Kolik losů do tomboly sis už koupila?“ zeptala se Skye. Chroustala brambůrku a natáhla se pro další.

„Jen jeden,“ odpověděla Laura a odsunula talíř. „Já je prodávám, takže kdybys chtěla…“

10

„Já už mám ten, co vyhraje na beton. Pak si koupím nový šaty, aby ladily s mým autem.“

Stovky lidí, kteří bydleli ve čtvrti Shadyside, chtělo vyhrát červeného sporťáka Mercedes-Benz, vystaveného v hale nemocnice.

To byla hlavní cena v tombole, která měla pomoci získat peníze pro nové oddělení pojmenované po Franklinu Fearovi. Laura už prodala čtyři knížky losů svým sousedům a lidem v městečku. Nemohli ji odmítnout, i když už jich měli plné kapsy.

„Ne, abys vyhodila svou starou toyotu, než ti dají klíče k tomu sporťáku,“ varovala ji Laura. „Co budeš dělat v sobotu? Máš rande?“

„Dvě. S Jimem Farrowem a Erikem Porterem.“

„Ježíšmarjá!“ vykřikla Laura. „To není fér.“ Hluboce nesouhlasila se Skyiným zvykem domluvit si dvě schůzky najednou a rozhodnout se v poslední chvíli, na kterou půjde.

„Já vím,“ pokrčila Skye rameny, „vyměním je oba za Andyho Price, až ho budeš mít dost.“

Laura vzdychla. „Hele, a co tak zrovna teď? Mám s ním rande v sobotu večer. Ale už mě nebaví.“

Skye usrkla colu a ironicky řekla: „To jo, už vidím, jak se ho chceš zbavit. Je moc pěknej, je s ním sranda a jeho táta je jenom doktor Raymond Price, nejvýznamnější chlápek v Shadysidu.“

„Doktor Price je jeho nevlastní otec,“ připomněla jí Laura.

„’sim tě, ale taky je ředitel tohodle špitálu. Radši si to s Andym nerozházej, dokud tady pracuješ. Co je na něm tak špatnýho?“

„Ále… je to flákač a pitomec,“ řekla Laura a zapíchla vidličku do salátu.

„Ne zrovna každej chce bejt doktor jako ty.“ Skye obdivovala Lauru, ale někdy se jí zdálo, že bere život moc vážně.

„Andy přistupuje ke všemu moc povrchně,“ vysvětlovala Laura.

„Určitě ne, pokud se týče tebe,“ odpověděla Skye.

„To je ten problém… jak bych to řekla…? Je moc vlastnickej.

Pořád se mě snaží držet na řemínku… Mě zajímá spousta věcí a někdy bych se ráda viděla i s jinýma klukama.“

Sanitář v bílém plášti, který seděl vedle Skye, sebral prázdný talíř a odešel. Skye se natáhla pro další brambůrku, ale zastavila se na půl cesty. „Páni…! Když už mluvíme o těch hezounech, koukni, kdo 11

přišel.“

„Kdo?“ Laura se nechtěla otočit a zírat jako Skye.

„To bys nevěřila… Tom Cruise!“ Skye vzrušeně šeptala. „To není on. Ne, nemůže bejt!“

Laura se podívala. „Máš recht. Není to on a nemůže bejt! Tom Cruise je starší a není zrzavěj.“

„Není zrzavěj.“

„No dobře, přizrzlej tedy. Skye, přestaň na něj čučet!“ Laura se už namíchla. „Možná není tak starej jako Tom Cruise, ale je starej pro tebe. Vsadím se, že už chodí na univerzitu. Přehlídne nás jak sirotky.“

„Jde sem!“ Skye se zatajil dech.

„Je tu volno?“ zeptal se hluboký, příjemný hlas.

Skye se usmála. Teď zblízka vypadal ten mládenec stejně dobře jako filmová hvězda Tom Cruise. Dokonce i o trochu líp. Byl vysoký, měl tmavěmodré oči a těsné tričko prozrazovalo, že je sportovní typ nebo někdo, kdo pracuje s činkami. Tričko bylo legrační

–

bílé s velkými černými písmeny: TUDY NE!

VYCOUVAT! Přes rameno mu visela oranžová nemocniční blůza.

Tedy taky kolega-dobrovolník.

„Račte,“ řekla Skye a poposedla. „My to tu držíme pro každýho študentskýho dobrovolníka, kterej nám pomůže převzít tenhle špitál.“

„Tak to se mnou počítejte,“ zasmál se a položil před sebe hamburger a kávu. Odpovídal Skye, ale díval se na Lauru. Posadil se a předklonil, aby jí byl blíž. „Jsem Rick Spencer, třídenní veterán na chirurgii.“

„Já zas Laura Mastersová, tenhle týden na dětském oddělení.“

Sklopila oči a uvědomila si, že ji trochu polilo horko. Důvodem byl definitivně Rick Spencer a jeho úsměv.

„Já taky,“ vpadla Skye. „Devátý patro – děcka a ta stavba tam.

Skye Keelyová. Hele, to tvý tričko se mi vážně líbí.“

Rick se k ní obrátil. „Vážně? Mám největší sbírku triček na světě.

To je taky jediný, s čím se můžu chlubit.“ Zakousl se do hamburgru a obrátil se k Lauře. „Jak se ti tu líbí?“

„Je to ohromný,“ odpověděla Laura. „To jsem vždycky chtěla dělat, pracovat ve špitále. Teta mi tvrdila, že to je nuda, ale miluju 12

tady každou minutu.“

„Laura chce bejt doktorka,“ řekla Skye, „jestli se nám vůbec někdy podaří odmaturovat na zdejším gymplu.“

„Ne, vážně?“ Rick se napil kávy, ale nepřestal se dívat upřeně na Lauru. „Jsem teď druhej rok na univerzitě v Southbanku a rád bych přešel na medicínskou fakultu.“

„Já bych zase ráda přešla do cirkusu a šlapala po provaze,“

zamumlala Skye otráveně. Nedá se říct, že by milovala, když ji někdo ignoroval.

„Myslím, že bude lepší, když tady získám nějakou zkušenost, než se definitivně rozhodnu,“ řekl Rick Lauře. „Proč si tvá teta myslela, že se budeš nudit? Pracuje tu jako doktorka?“

„Ne,“ odpověděla Laura, „jako finanční poradce a revizor účtů.

Když mí rodiče umřeli, tak mě vychovávala. Vždycky se o mě bála.“

Přeplněnou jídelnou se najednou ozval ostrý hlas z ampliónů:

„Modrý kód – pohotovost, pokoj číslo 903. Skupina Modrý kód na 903. Konec.“ Několik doktorů vyskočilo a vyběhlo ven.

„No nazdar,“ řekla Skye. „Modrej kód. To zas bude nějakej průšvih.“

„Co je to?“ zeptal se Rick.

Laura mu to vysvětlila. „To je například situace, kdy se pacientovi zastaví srdce nebo nějaký jiný akutní případ. Na to je speciální lékařský tým. Můžou mu zachránit život, když tam doběhnou včas.

Právě jsi viděl, jak se tam hnali.“

„Páni, to se tedy mám co učit. Nevšim jsem si ničeho.“ Rickův výraz napovídal, že neslyšel a neviděl nikoho kromě Laury.

Hlášení se opakovalo: „Modrý kód, pokoj 903, konec!“

„Zvykneš si na to…“ řekla mu Laura. Nedokončila a ústa se jí otevřela. Přece pokoj číslo 903 byl pokoj malého Tobyho Deana!

Ten speciální tým volali kvůli němu!

Odkopla židli a běžela z jídelny.

13

III.

„Kde hoří?“ Sestra Jenny Girardová zdvihla hlavu od papírů, když Laura letěla kolem sesterny na devátém patře. Laura neodpověděla.

Utíkala chodbou a divila se, proč je všude takový klid, když byla vyhlášena pohotovost.

Dveře pokoje 903 byly zavřené, ale přesto mohla slyšet Tobyho strašný nářek. Vrazila do dveří a ztuhla. Sestra Wiltonová byla skloněna nad Tobyho postelí. Chlapec křičel a kopal, jak se jí snažil zbavit.

Sestra Wiltonová se podívala na Lauru. „Zase ty?“ Narovnala se a Laura spatřila injekční stříkačku.

„Jak se jmenuješ“ zeptala se

rozkazovačně.

Laura vykoktala své jméno.

„Už jsem ti jednou řekla, abys zmizela!“ Toby se pokusil sklouznout z postele, ale ošetřovatelka ho chytla za ruku.

„Já… slyšela jsem, že volali Modrý kód na 903,“ vysvětlila Laura.

„To byl pokoj 503 – žádný dětský oddělení!“ vyštěkla Wiltonová.

„Chci mu vzít trochu krve, a ty mi to komplikuješ.“

Toby se díval upřeně na Lauru, měl v očích slzy a

těžce

oddychoval.

„A nemůžu nějak pomoct? Když si s ním budu třeba povídat, držet ho za ruku, možná mu ta jehla ani nebude tolik vadit,“

vyjednávala Laura s Wiltonovou.

„J e n v y p a d n i – a hned!“ zavrčela Wiltonová. „Vy študenti napácháte jenom škody, když se snažíte pomoct.“

Definitivně poražená Laura se povzbudivě usmála na Tobyho, otočila se a vyšla. Když kráčela chodbou, byla tak rozrušená, že 14

málem vrazila do jednoho lapiducha na rohu, který rozvážel obědy.

Měla namířeno na sesternu. Třeba něco napadne Jenny

Girardovou, jak by se dalo pomoci Tobymu, aniž by zase narazila na Wiltonku.

Na sesterně byla rozrušená paní, které Jenny trpělivě vysvětlovala: „Je mi to líto, paní Deanová. Chápu, jak vám záleží na tom, abyste měla synka doma, ale doktoři ho nepropustí, dokud nebude jasné, že je mimo nebezpečí.“

Byla to zřejmě Tobyho matka, rozložitá žena v neforemných šatech. Její prsty svíraly kabelku tak křečovitě, že Laura i zdálky uviděla, jak jí zbělely klouby. „Už to nebude dlouho trvat, možná, že už zítra půjde domů.“

Laura si chtěla promluvit s paní Deanovou, ale měla strach, že by ji to rozrušilo ještě víc. Dívala se za ní a když vstoupila do výtahu, vrátila se k sesterně. Wiltonová právě rázovala chodbou na druhou stranu.

Teď měla šanci! Rychle vklouzla k Tobymu.

Byl tichý a díval se z okna.

„Ahoj, Toby. To jsem zase já, Laura. Já vím, že to nemáš lehké, ale nesu ti dobrý zprávy.“

Ani se nepohnul.

„Fakt! Sestra řekla, že už půjdeš brzy domů. Není to ohromný?“

Toby obrátil uplakanou tvář k Lauře.

„Dokonce možná už zejtra, Toby!“

Záblesk naděje sjel po malé tváři na polštáři.

„Tvoje maminka si pro tebe přijde.“

Toby se beze slova obrátil a zavřel oči. Laura přešla k posteli a vzala ho za ruku. Jeho dech byl normální. Těsně předtím, než usnul, Laura ucítila, jak jeho malé prsty stiskly její.

Odešla po špičkách.

Zlověstný nápis na konci chodby NEBEZPEČÍ!

NEVSTUPOVAT! ji udeřil do očí. Otřásla se. Proč se ho tak bála?

Jak se tak dívala, všimla si, že se dveře do nového traktu pomalu zavírají – velmi pomalu. Kdo tam, teď v poledne, může jít? Všichni dělníci přece odešli na oběd! Měla silný pocit, že se tam někdo skrývá. Možná pozoroval Tobyho pokoj – nebo ji.

15

Šla chodbou a vzadu na krku cítila mrazení. Rychle se podívala přes rameno a stačila zahlédnout muže, který vystupoval ze dveří.

Když ji uviděl, skočil zpátky.

Byl to jen okamžik, ale Laura si všimla oranžové blůzy a černobílého trička.

Rick Spencer, nový student-dobrovolník, se kterým se setkala v jídelně!

16

IV.

Venku se setmělo. Laura se schoulila na gauči, obrátila stránku v knize a podívala se znovu na hodinky. Bylo po desáté. Teta Hillary zase jednou pracovala přesčas.

Laura se pohodlně natáhla a rozhlédla se po velké knihovně.

Doufala, že Hillary už brzy přijde. Tenhle prostorný starý dům na North Hills mohl někdy vyvolat pochmurnou náladu.

Byla moc pyšná na svou tetu. Hillary Benedictová byla jednou z nejúspěšnějších revizorek účtů v širokém okolí. Pracovala taky jako poradce pro banky a velké ústavy. V takových případech odjížděla z města i na několik dní. Jindy, jako dnes, pracovala dlouho do noci.

.Laura se dívala oknem do tmavé noci a nechala myšlenky volně plynout. Nemohla si vzpomenout,

jestli vůbec někdy žila jinde než u své tety. Její rodiče se zabili při lodním neštěstí. Byla tehdy maličká a Hillary, sestra její matky, byla jediná příbuzná. Byly si tak podobné, že lidi je často považovali za matku s dcerou.

Laura se domnívala, že má mnoho důvodů cítit se šťastná. Její kamarádi si vždycky stěžovali, že rodiče se snaží kontrolovat jejich životy. Hillary nechávala Lauře spoustu prostoru, kromě chvil, kdy o ni měla starost. Teď to ale byla Laura, kdo se strachoval.

Podívala se znovu na hodinky. Půl jedenácté. Kde jenom je?

Zazvonil telefon. To bude Hillary. Laura zvedla sluchátko.

Ticho. Nikdo nepromluvil.

„Haló? Halóó?“ opakovala Laura.

Žádná odpověď.

Slyšela slabé oddechování. Někdo naslouchal. Asi nějací blbečci ze školy. Jako by nevěděli, jak pitomé jsou tyhle fórky. Chtěla praštit 17

sluchátkem, když zaslechla zaječení sirény. Bylo čím dál silnější. Byl to zvuk, který slyšela ve špitálu každý den.

Ten někdo na druhé straně zavěsil. Laura civěla na telefon a měla divný pocit.

Za chvilku se telefon ozval znovu. Laura vyskočila. Zdvihla ho váhavě a řekla: „Haló?“

„Je to Laura Mastersová?“

„Kdo je tam?“

„Rick Spencer. Setkali jsme se dneska v jídelně. Vypadla’s tak rychle, že jsem se ani nestačil zeptat, co se stalo.“

„Kdes přišel k mýmu číslu?“ zeptala se.

„Nó… dala mi ho ta tvá kamarádka.“

„Skye?“ Proč jí o tom neřekla?

„Jo, přesně,“ odpověděl Rick. „Jak to, žes zmizela tak rychle?

Stalo se něco?“

Lauru začalo opouštět napětí. „Ale ne, byl to jen omyl. Na devátém patře je děcko, které mi dělalo starosti. Je to pěknej klouček, tříletej a pihatej, ale pořád pláče. Myslela jsem, že k němu volali pohotovost, ale byla to pětsettrojka.“ Najednou si vzpomněla: „Ty, Ricku, nebyls dneska odpoledne na devátým patře, v tom novým křídle?“

„Ne, nebyl, proč se ptáš?“

„Ale nic,“ řekla vyhýbavě. „Nevolals mě před chvilkou?“

„Ano, ale mělas obsazeno. Chtěl jsem se tě zeptat, jestli máš. něco v sobotu večer. Třeba bychom se mohli sejít. Jsem tu novej… a tak.“

„Bohužel… mám rande.“ Na chvilku jí to bylo opravdu líto. Pak si vzpomněla na muže, který se schovával v novém křídle. Nebo se mýlila?

„Tak někdy jindy?“ naléhal Rick.

„Jistě,“ souhlasila. „Uvidíme se ve špitálu. Musím skončit. Má teta chce třeba volat a já mám obsazíno.“

„Tak fajn. Já si tě zejtra najdu,“ řekl Rick.

Ještě než zavěsila, zaslechla vytí ambulance, které se zesilovalo.

Vypadalo to, že Rick byl ještě v nemocnici, zatímco ostatní studenti už dávno odešli.

Zmateně se posadila. Vytočila číslo Skye, i když věděla, že chodí 18

spát brzy.

„Já vím, že je pozdě,“ řekla Laura, „ale chci se tě zeptat na jednu věc. Dalas Rickovi moje číslo?“

„Komu?“ mumlala Skye. Zřejmě už napůl spala.

„Rickovi. Rickovi Spencerovi. To je ten frajer, se kterým jsme…

přece víš… Tom Cruise.“

„Jó tomu, tomu tedy ne. Ne, nedala jsem mu ho. Chtělas, abych mu ho dala?“

„Ále, vybodni se na to,“ odpověděla Laura. „Nashle zejtra.“

Když zavěsila, snažila se v tom zmatku vyznat. Něco nebylo v pořádku, ale nechápala co. Volal ji Rick dvakrát dnes v noci? Byl to on, kdo ji volal poprvé a neohlásil se? Co dělal tak pozdě v nemocnici? A nebyl to Rick, koho viděla u dveří Fearova křídla?

Laura moc nechápala, ale jednu věc věděla určitě – Rick Spencer jí lhal!

19

V.

Laura usnula dřív, než teta Hillary přišla. Ale i když vstala brzy ráno, teta už byla pryč. Řekla si, že Hillary musela tentokrát pracovat opravdu na velkém projektu.

Vzala si pár lžiček tvarohu a přečetla si lístek, který jí teta nechala na kuchyňském stole.

Ahoj, zlato. Moc práce. Mrzí mě, že jsem tě včera propásla.

Nečekej na mě s večeří. Zas pracuju přesčas.

Pusu

H.

Pro dnešní ráno si Laura vymyslela zvláštní úkol, proto se chtěla dostat do nemocnice co nejdřív. Nacpala oranžovou blůzu do kabely, popadla klíče od auta a rozzlobila se, když zazvonil telefon a vrátil ji od dveří.

„Doktor Price,“ představil se hlas.

„Cóo… prosím?“ Laura překvapeně vykřikla.

„Mám pro vás dnes speciální práci. Přeju si, abyste nešla do práce a zahrála si tenis s mým synem.“

„Andy!“ Laura se rozesmála. „Jste zatčen, provozujete praxi bez licence. Žádnej tenis! Ani nápad!“

„A co takhle expresní zaplavání?“ trval Andy na svém, teď už zase vlastním hlasem.

„Kdepak. Na beton!“ Laura rozhodně odmítla.

„Dneska je

pracovní den a mám fofr.“

„Takový krásný léto a já tě sotva vidím,“ protestoval Andy.

20

„Pořád máš plno práce.“

„To je tvoje chyba. Proč nejsi se mnou a se Skye v nemocnici?

Tvůj táta by byl rád. Vždyť tam jako dobrovolníci pracujou taky kluci. To nevíš?“

„Ale…? Kdo třeba?“

Laura si vzdychla. Dříve nebo později musí dojít k hovoru o Andyho žárlivosti. „Musím běžet. Nashle v sobotu.“

„Počkej! Co kdybysme si po tvý práci zašli na pizzu? Jdu s Jimem Farrowem do Patsiný pizzerie – Skye taky, možná.“

A proč ne? Bude to lepší, než si dělat večeři jen pro sebe. Cokoliv bude lepší.

„Oukej, budu tam… ahoj.“

Když jela k Shadysidské nemocnici, myslela na Tobyho Deana.

Říkala si, že udělá všechno pro to, aby se ta smutná tvář rozjasnila.

To byl dnes ráno její zvláštní úkol.

Když dojela do nemocnice, probojovala se množstvím lidí v přízemní hale a vběhla do stánku s dárky. Byl přecpaný knihami a časopisy, květinami, cukrovím, ovocnými košíčky, toaletními potřebami, pohlednicemi a tričky. Taky tam byla police s hračkami a plyšovými zvířátky. To bylo přesně to, co by mohlo zdvihnout náladu nemocnému děcku.

Laura chvilku prohlížela vystavené věci a pak vybrala pro Tobyho malého chundelatého medvídka. Chtěla mu ho dát co nejdřív.

Netrpělivě přešlapovala v dlouhé frontě u pokladny. Vtlačila se do davu ve výtahu a za pár vteřin vystoupila na dětském oddělení.

Chodba byla prázdná a dokonce ani na sesterně nikdo nebyl.

Takhle brzy ráno měly všechny sestry plno práce s pacienty. Laura se usmívala, když procházela chodbou na devátém patře. Představovala si, jakou radost udělá méďa Tobymu.

„Podívej se, kdo tě přišel navštívit,“ zvolala, když otvírala dveře do pokoje.

Strnula.

Pokoj byl prázdný. Postel svlečená. Stolky zely prázdnotou.

Dokonce i chorobopis zmizel. Po Tobym nezůstala ani stopa.

„Panebože,“ vykřikla Laura. „Umřel!“

21

VI.

„Umřel!“ opakovala Laura a rty se jí třásly.

Hodila tašku a blůzu na prázdnou postel a vyběhla s medvídkem v ruce z pokoje. Musí nají hlavní sestru – někoho, kohokoliv.

Bylo jí jasné, že Toby nemohl opustit nemocnici takhle brzy.

Pacienti se nepropouštěli před vizitou v jedenáct hodin. Co se mu jen mohlo v noci stát?

U sesterny se prudce zastavila.

Tady byl, v overalu a žlutém tričku. Matka ho držela pevně za ruku. Lauře se téměř podlomila kolena, jak se jí ulevilo. Toby Dean byl naživu! Vypadal náramně. Pískově žluté vlasy měl pečlivě učesané a chodidla stočená k sobě. Laura by k němu nejraději přiběhla a objala ho.

Proč ho propustili tak brzy?

Pak si všimla, že paní Deanová byla pohroužena do rozhovoru s Rickem Spencerem. Co ten tady dělal? Na dětském oddělení? Řekl přece, že pracuje na chirurgii? A o čem asi mluvil s Tobyho matkou?

Přes rameno měl přehozenou oranžovou blůzu a nakláněl se k paní Deanové, když s ní hovořil. To dnešní tričko bylo černé s jasně červenými plameny a velkým nápisem: HARLEY DAVIDSON. Ty máš ale gusto, řekla si Laura.

Když se tak na ně dívala, Toby si jí všiml. Laura se usmála a natáhla ruku s medvídkem. Jeho smutné oči se rozzářily. Ukázal na sebe: „To je pro mě?“

Laura přikývla.

Toby se rozhlédl po sesterně, pak se podíval na matku a Ricka.

Byli tak zabráni do rozhovoru, že si ho nevšímali. Vyklouzl z 22

matčiny ruky a plaše kráčel k Lauře.

„Medvídek by plakal, kdybys odešel bez něj,“ řekla Laura.

Položila mu medvídka do dlaní.

Pevně ho objal a zabořil tvář do měkkého kožíšku.

„Že z vás budou dobrý kamarádi, viď?“ zeptala se Laura.

Toby přikývl, ale neřekl nic.

„Jsem opravdu ráda, že jdeš domů, ale budeš mi chybět. Slib mi, že pokaždé, když medvídka obejmeš, vzpomeneš si na mě. Já taky budu na tebe myslet.“

Toby se natáhl a vzal Lauru za ruku. Zdálo se, že ji nerad opouští.

„B u d e t i líp, až budeš doma. Ale teď… nechceš se se mnou rozloučit? Řekni mi aspoň slovíčko, Toby.“

Toby zavrtěl hlavou.

Laura to vzdala. Poklekla a objala ho. „Oukej, Toby, tak se měj fajn a buď hodnej na méďu.“ Políbila ho na tvář a obrátila směrem k matce. „Radši už jdi, ať maminka nečeká.“

Toby se k ní obrátil.

„To není moje maminka,“ zašeptal a slzy se mu vhrnuly do očí.

23

VII.

Laura se naklonila blíž k Tobymu. „Jak to myslíš? Samozřejmě, že to je tvá maminka.“

Toby zavrtěl hlavou. „Ne, není!“

„Toby! Pojď sem!“ zavolala paní Deanová. Ale Rick jí právě řekl něco, co odvedlo její pozornost.

„A kdo to tedy je?“ zeptala se Laura. Napadlo ji, jestli Toby není ještě nemocný a trochu nefantazíruje.

„Nesmím to říct. Moc by se rozzlobila, kdybych to řek.“

„Kdo by se rozzlobil? Kdo to je?“

Toby svěsil hlavu. „Já chci domů!“ zavrněl.

„Toby, tak půjdeš nebo ne?“ vykřikla teď paní Deanová. Oba, Rick i ona, se dívali upřeně na Lauru a na chlapce.

Toby se pomalu všoural do sesterny. Laura mohla vidět, jak se ho paní Deanová vyptává na medvídka, kterého Toby přitiskl k sobě ještě pevněji. Rick a ta žena krátce pohlédli na Lauru. Pak vzala paní Deanová Tobyho za ruku a táhla ho k výtahům.

Ještě než vstoupil do kabiny, Toby se naposled prosebně podíval na Lauru.

Laura vběhla do sesterny, aby promluvila s Rickem. Oblékl si oranžovou blůzu a přihlazoval si vlasy, když se před ním zastavila.

„Co tu máš co dělat, na tomhle patře?“ vyhrkla Laura.

„Jeden doktor mě sem s něčím poslal. Hele, to bylo od tebe hezký, žes přinesla tomu chlapci hračku. Toby Dean – to je ten, co ses o něj včera bála?“

„Jó… jo,“ odpověděla Laura. „Ta žena, se kterou jsi mluvil, to je jeho matka, ne?“

24

„Jo… je,“ řekl Rick. „Jsou tady noví. Právě se přistěhovali do jednoho starého domu na Fearově ulici – aspoň tak mi to řekla.

Poradil jsem jí, kde je nejbližší lékárna, aby mohla dostat léky pro Tobyho. To jsem rád, že jsem na tebe narazil.“

„Já taky,“ řekla Laura a přemýšlela, jak se nenápadně zeptat na to, co jí vrtalo hlavou od včerejšího večera. „Zajímalo by mě, proč jsi byl tak pozdě v noci ve špitálu. To už dávaj dobrovolníkům noční Šichty?“

Rick se zatvářil překvapeně. „Proč myslíš, že jsem tu byl?“

„Nebyl?“

„Ale ne…“ váhal. „Doufal jsem, že tě uvidím dneska, protože jsem se chtěl zeptat, jestli máš po práci volno. Jestli bys neměla chuť ukázat cizinci město.“

Jeho tmavěmodré oči se zadívaly upřeně na její tvář. Usmál se a Laura se musela skoro násilím přinutit, aby nevěřila tomu, co říká.

Byla si jistá, že byl minulou noc v nemocnici. A jak by mohl poradit paní Deanové s lékárnou? Sám řekl, že tu je nováček.

Určitě se spoléhal na svůj šarm, mizera. A nepochybně si byl jistý sám sebou. „Tak platí?“ dotkl se jejího rukávu.

„Nemůžu. Už jsem zadaná…“

Na sesterně zazvonil telefon, tak nemusela dál vysvětlovat jak a proč a s kým. Žádná ošetřovatelka nebyla v dohledu. Laura se naklonila přes vysoký okraj přepážky, aby zvedla vyzvánějící telefon. Natáhla se – ale stáhla ruku rychle zpátky.

Na stole, hned vedle telefonu, ležela čtyřhranná krabice s otevřeným víkem. Tři dlouhé skalpely ležely na dně a světlo se odráželo na jejich ostřích.

Laura se na ně dívala jako hypnotizovaná.

Telefon stále vyzváněl.

„Vezmu to,“ řekl Rick a natáhl se přes ni.

Couvla a nechala ho vzít telefon. Nemohla pochopit, proč se tak vyděsila. Ty skalpely byly přece lékařské nástroje, vymyšlené proto, aby pomáhaly nemocným! Ne, aby někomu působily bolest. Proč v ní budily takovou hrůzu?

Asi mám šváby na mozku, říkala si, když se vracela do Tobyho pokoje, aby si vzala tašku a blůzu. Poslední Tobyho slova ji 25

pronásledovala. Proč řekl, že paní Deanová není jeho matka? Nedělo se kolem Tobyho něco podivného?

Když se vracela k sesterně, Rick právě dopsal nějaký vzkaz a zavěšoval telefon.

Pak viděla, jak vzal krabici se skalpely, zavřel víko a zastrčil ji do kapsy blůzy. Potom odešel k výtahům.

26

VIII.

Rick ukradl ty nože!

Laura tomu nemohla uvěřit. Civěla na dveře výtahu, které se za ním zvolna zavřely a horečně přemýšlela o tom, co dělat. Někomu to musí říct – ale komu? Ale chtěla opravdu dostat Ricka do průšvihu?

Je zloděj a lhář – připomněl jí varovný vnitřní hlas.

Vešla do sesterny a přemýšlela.

Hlasité žvanění od služebního výtahu za rohem ji vyplašilo.

Skupina dělníků vběhla do chodby. Dělali takový randál, když pádili k Fearovu křídlu, že si Laura ani nevšimla Jenny Girardové, která se vrátila ke svému stolu. Když zazvonil telefon a Laura ho chtěla vzít, překvapilo ji, že sestra Girardová už zdvihla sluchátko.

Sestra Girardová! Laura přemýšlela. Možná bych jí měla říct o těch nožích.

Vysoká tmavovlasá ošetřovatelka se do telefonu hlasitě smála.

„Co? Víc? To není možný!… Oukej, někoho tam pošlu. Tady zrovna stojí jedna studentka.“ Zavěsila a pořád vesele potřásala hlavou.

Laura se pokusila říct jí o skalpelech: „Překvapilo mě…všimla jste si těch…?“ Ale sestra ji přerušila.

„Lauřičko, budeš tak milounká…? V recepci je balíček pro pokoj 901… další, představ si! Budou potřebovat náklaďák, aby odvezli domů to děcko s jeho hračkama. Přinesla bys to sem?“

To byla první z tuctu pochůzek, které zaměstnaly Lauru během dne. Ale ať byla kdekoliv, nemohla zapomenout na Tobyho a na to, o čem mluvil. Po Rickovi ani nevzdechla. Tobyho smutná a vystrašená tvářička byla pořád před ní, ať už roznášela balíčky nebo rentgenové snímky, četla něco pacientům nebo pomáhala ošetřovatelkám. Toby 27

ji všude pronásledoval.

Koncem dne to bylo Lauře jasné. Toby Dean byl v průšvihu.

Potřeboval její pomoc. Musí něco udělat.

Zápisy o pacientech byly uloženy v malé kanceláři za sesternou.

Kromě lékařů a sester tam nikdo nesměl. Bude hrozně riskovat, ale rozhodla se, že musí Tobyho zase vidět. A aby našla adresu, musí se podívat do jeho papírů. Právě skončila denní směna, sestry se střídaly a dělníci z Fearova traktu odcházeli domů. Laura využila zmatku a vplížila se do kanceláře.

Uvnitř bylo těsno, plno prachu a páchl tam starý papír. Prsty se jí třásly, když listovala v kartotéce. Po chvilce našla to, co hledala.

Toby žil ve Fearově ulici – Rick měl pravdu. Fearova ulice byla poslední místo na zemi, kam by se jí chtělo jít. Už samotné jméno ji naplňovalo hrůzou. Ale kdyby nešla, asi by už Tobyho nikdy neuviděla.

Když si zapisovala jeho adresu, napadlo ji, že musí mít nějaký důvod, aby ho mohla navštívit. Nemohla přece jen tak zazvonit u dveří a říct, že se jde podívat na Tobyho. Paní Deanová nevypadala vůbec přátelsky. Musí nají důvod, něco přesvědčivého. Ale co?

Horečně přemýšlela a najednou dostala nápad.

Tombola! To je ono! Vždyť přece prodávala lístky do tomboly, ve které byl hlavní cenou mercedes. Paní Deanová musela vůz vidět, když přicházela a odcházela z nemocnice. Může přijít do Tobyho domu s výmluvou, že chce prodat paní Deanové lístek. To bude to nejjednodušší. Ale…

Ale… přece nepůjde do Fearovy ulice sama?

Podívala se na hodinky a vzpomněla si, že se má sejít s Andym v Patsině pizzerii. S Andym, Skye a Jimem Farrowem. Proč je nepožádat, aby tam šli s ní? To by nemělo být těžké přesvědčit aspoň jednoho z nich.

Byla ráda, že vyřešila najednou několik problémů. Vrátila Tobyho papíry do kartotéky a pootevřela dveře kanceláře. Škvírkou k ní pronikl hlas ze sesterny.

„Ach, Editko, nemohla jsem tě najít.“ Cora Marshallová, hlavní sestra na dětském oddělení, stála k ní zády a mluvila s někým, koho nebylo vidět. „Změna v léčbě u pacienta na 908. Pojď sem, prosím 28

tě.“

V zorném poli Laury se objevila sestra Edith Wiltonová.

Laura zase přivřela dveře a třásla se ve tmě. Wiltonová byla nejhorší ze všech, které by ji tu mohly najít. Znovu pootevřela a vyhlédla. Obě ošetřovatelky si stále povídaly. Začala panikařit. Jak a kudy utéct? Byla to skoro věčnost, než sestra Marshallová odešla.

Wiltonka musí zmizet hned po ní, říkala si Laura. Ale Wiltonová se posadila na židli a začala listovat v nějakých chorobopisech.

Laura neklidně přešlapovala. Kancelář se zdála čím dál menší a teplejší. Zaťala pěsti, aby se uklidnila. Měla pocit, že to napětí nevydrží.

Wiltonová obrátila stránku v nějakém chorobopisu a kus papíru sletěl na zem. Shýbla se a její hlava teď byla pod stolem.

Laura vyrazila bez přemýšlení z kanceláře, proběhla kolem stolu a vběhla do chodby.

Ale ne dost rychle.

„Počkat, slečinko!“ vykřikla Wiltonová. „Co jsi tam dělala?“

Laura se nezastavila.

„Lauro, poznala jsem tě!“ křičela. „Hned se vrať!“

Laura se jen tak tak vyhnula mladému pacientovi v županu, který se procházel po chodbě. Zabrzdila za prvním rohem. Nemohla chytit dech. Wiltonku neviděla, ale podle pisklavého vrzání jejích tenisek poznala, že jde po ní.

Konec chodby, no nazdar!

Laura se zastavila u dveří služebního výtahu. Byl používán jen pro dopravu těžkých přístrojů a pacientů na kolečkových postelích.

Nikdo jiný ho nesměl použít. Ale neměla jinou možnost – kromě náruče Wiltonky. Uhodila do knoflíku výtahu a horečně šeptala:

„Hni sebou, prosím tě!“

Dveře se otevřely a Laura vběhla. Wiltonová právě zahýbala za roh.

„Počkej!“ volala vztekle.

Dveře se zavřely a výtah se líně rozjel dolů. Laura si ulehčené oddechla, udělala krok zpět – a narazila na pojízdnou postel. Prudce se otočila a strnula hrůzou. Na posteli ležela žena s voskovou tváří a zavřenýma očima. U nohou jí bzučely kontrolní přístroje. Láhve s 29

roztoky visely na tyčích nad postelí a hadičky z nich vedly někam pod deku, která pokrývala tělo ženy. Láhve se zatřepaly a rozcinkaly, když Laura zavadila o stůl.

„Dávej pozor!“ zasyčel lapiduch, který vezl pacientku. „Co tady děláš?“ Stiskl jí rameno tak, že Laura sykla. Zmáčkl knoflík u dveří a přikázal: „Vypadni! Hned na příštím patře!“

S radostí, řekla si Laura. Podívala se ještě jednou na pacientku.

Musí být mrtvá! Najednou se ženiny oči otevřely. Strnule se zadívala na Lauru a slabě naříkala.

Laura se přitiskla ke stěně. Když se výtah zastavil, rychle vyklouzla. Nevěděla, kde je, ale bylo jí to jedno. Na protější zdi spatřila nápis:

ZVLÁŠTNÍ ODDĚLENÍ

NEPOVOLANÝM VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN

Dveře výtahu se zavřely a Laura byla sama. Rozhlédla se. Chodba byla velmi tmavá. Celé oddělení bylo tiché a zdálo se opuštěné.

Vůbec to nevypadalo na normální nemocniční oddělení. Nikdy tady ještě nebyla. Kam to vlezla? A jak se odsud dostane?

Byla zmatená a bála se vzdálit od výtahu. Mohla by zabloudit v neznámém patře.

Rachot a řinčení výtahu upoutaly její pozornost. Pohlédla nahoru nad dveře. Výtah se zastavil v devátém patře. Lapiduch s pacientkou zřejmě vystoupil a někdo přivolal výtah na dětské oddělení.

Sestra Wiltonová, napadlo hned Lauru. Musila si všimnout, kde jsem vystoupila. Tím pádem věděla, kde jsem teď!

A bude se mě snažit dostat!

Laura neměla jinou možnost než zmizet. A

hezky rychle.

Rozběhla se tmavou chodbou. Zoufale se snažila otevřít každé dveře, ale všechny byly zamčené. Nebyla si jistá, jestli běží směrem k normálnímu výtahu nebo na druhou stranu. Mohla se ocitnout zase v jiné slepé uličce – tedy v pasti.

Najednou, když zahnula za roh, spatřila něco skrčeného na konci chodby.

Něco malého. A nehýbalo se to.

30

Zašilhala do stínů a málem se rozesmála.

Byl to kbelík a mop před posledními dveřmi.

Kdyby tam byl nějaký lapiduch, mohl by jí říct, jak se dostat ven.

Mohl by ji seřvat za to, že byla na zakázaném patře, ale bylo jí to jedno – jen když jí pomůže z drápů Wiltonky!

Rozběhla se chodbou ke kbelíku. Čekala, že uvidí kolem dveří světlý obdélník, ale byla tam taky tma. Lapiduch měl zřejmě taky pauzu. Musím se vrátit, říkala si Laura, přece tady nebudu čekat, aby mě Wiltonka chytla.

Zkusila kliku. Dveře se otevřely.

Laura vklouzla dovnitř a zastavila se, aby chytla dech.

Místnost byla ledová. Začala se v tenké nemocniční blůze třást.

Podivný zápach jí podráždil chřípí. Neznámá chemikálie silně páchla a začala ji dusit jako temnota v téhle místnosti.

V ponurém příšeří pozvolna rozeznávala několik řad kovových stolů. Pomalu tápala místností, dotýkajíc se chladného kovu.

Najednou uklouzla po čemsi mokrém, natáhla ruku, aby neupadla.

Její ruka se dotkla něčeho na stole… Něčeho…

Kulatého. Ledového. Povědomého.

Svírala studené, vlhké rameno mrtvého těla.

31

IX.

Trhla sebou a ruka jí vyletěla.

Mrtvola na stole.

A ona se jí dotkla.

Ucouvla a začala se dusit. Už věděla, kam se to dostala.

Ten štiplavý smrad musel být formaldehyd, který se používá k desinfekci a uchovávání mrtvých těl! Patro, do kterého se dostala, bylo temné a prázdné, protože bylo částí lékařské fakulty a přednášky už skončily. Tahle místnost musela být částí prosektury, ve které studenti pitvali a studovali lidská těla.

Mrtvá těla.

Když se její oči přizpůsobily temnotě, začala Laura rozeznávat strašlivé tvary rozřezaných těl na kovových stolech. Někde ležely jen jejich části. Otočila se a v hrůze běžela ke dveřím.

Než doběhla, zaslechla venku kroky a zacinkání klíčů. Pak někdo zastrčil klíč do zámku a otočil. Řinčení kbelíku se vzdalovalo, až utichlo úplně.

Byla uvězněná.

Z hrdla se jí vydralo zasténání. Vrhla se na zamčené dveře. Ale něco bílého a světélkujícího zachřestilo, když na to narazila.

Před ní tancovala zavěšená kostra. Jedna ruka jí padla kolem krku!

Skočila zpátky a natáhla paži, aby udržela rovnováhu. Nahmátla ledovou ruku – ruku, která končila u zápěstí. Rozběhla se. Na policích byly oddělené hlavy s rozevřenými ústy, některé z nich částečně skalpované.

Laura by křičela, ale měla hrdlo stažené hrůzou.

32

Letěla znovu ke dveřím, bušila do nich pěstmi a cloumala knoflíkem zleva doprava. Bylo jí jedno, jestli ji Wiltonka najde. Musí se dostat z tohoto místa hrůzy, pryč od mrtvých těl a jejich částí…

Zoufale kopala do dveří, ale nebyl tam nikdo, kdo by ji uslyšel.

Na chvilku si opřela čelo o dveře.

Najednou ji zamrazilo. Za ní se něco pohnulo.

33

X.

Laura se otáčela, aby ji ta strašná věc nezaskočila zezadu. Pečlivě si prohlížela tmavou místnost a slzy jí zaplnily oči. Pokusila se ztišit svůj dech.

Kde to bylo?

Co to bylo?

V místnosti byl naprostý klid. Nic se k ní neblížilo. Temné obrysy stolů se svým hrozným nákladem jen tiše číhaly a nehýbaly se.

Začínám jančit… bude ze mně hysterka, říkala si. Představuju si něco, co není. Kdo tu je živý a dělá zmatek, jsem jen já, kruci.

Uklidnila se a uvědomila si ještě něco – dveře potřebovaly klíč, aby se daly zamknout zvenku, ale tenhle automatický zámek by se měl dát otevřít i zevnitř.

Vrátila se ke dveřím. Ruka se jí třásla, když se pokusila otočit knoflíkem. Nic.

Prsty jí sklouzly po mosazném knoflíku a dotkly se kovové pružinky nad ním. Pokusila se s ní pohnout doleva.

Nic.

Doprava.

Ozvalo se kovové klapnutí… aha… a háček povolil.

Málem zakopla o vlastní nohu, když vyběhla ze dveří. Bylo jí jedno, že je nechala otevřené. Letěla chodbou a zhluboka vdechovala čistý vzduch.

Když zahýbala kolem rohu, prudce zabrzdila.

U služebního výtahu, zády k ní, stála sestra Wiltonová. A nebyla sama.

Vedle ní stál vysoký muž s šedivými vlasy. Měl bílý plášť.

34

Nemohl patřit k nemocniční stráži, protože ti měli modré uniformy.

Připadal jí povědomý. To je tedy divný, říkala si Laura. Že by Wiltonka zavolala doktora, aby jí pomohl?

Přitiskla se ke zdi a pomalu se stáhla za roh. Modlila se, aby ji nespatřili. Jejich rozhovor pronikal až k ní, ale nerozuměla, o čem konkrétně hovoří. Jen Wiltonová halasila velmi rozčileně.

Když se rozevřely výtahové – dveře, Laura rozeznala toho muže.

Nebyla si úplně jistá, ale byl velmi podobný Andyho otci. Že by sám doktor Raymond Price?

Ale to snad bylo vyloučené. Přece by sestra Wiltonová nevolala šéfa nemocnice, aby si postěžovala na obyčejnou studentku? Pokud se ovšem nezbláznila. Tomu Laura nemohla uvěřit.

Teď měla jiné věci na starosti. Například jak odtud zmizet. Hned, jak se dveře výtahu zavřely za tím mužem a Wiltonovou, vyrazila Laura hledat osobní výtahy.

Byla už venku z nemocnice, seděla v autě na parkovišti, ale nepřestávala se chvět. Až za chvíli se rozjela k Patsyině pizzerii.

„Tě zamkli? A kde, prosím tě?“ ptala se Skye a cpala si do úst kus salámové pizzy. Spokojeně civěla na Lauru a pak na Andyho, kteří seděli proti ní.

Pizzerie byla nacpaná jako vždycky. Vzhledem k tomu, že byla nedaleko nemocnice, chodila sem většina zaměstnanců. Rámus byl tak silný jako v jídelně nemocnice.

„Ty, hele, poslouchej,“ řekla Skye Jimovi Farrowovi, který si sedl vedle ní. Položil si umaštěný papírový talíř s pizzou a zeptal se:

„Cóó…?“

„Lauru někdo zamk v pitevně!“

„To bylo strašný!“ začala Laura. „Kusy těl, hlavy a kostry…“

„A ze všech kapal hnis, že jo…?“ řekl Andy. Vzal si kus sýrové pizzy a nechal kapat červenou a žlutou šťávu na talíř. „Zrovna takhle, viď?“

„Neblbni, debile… chtěl bych se najíst,“ zavrčel Jim. Zavrtěl blonďatou hlavou a zakousl se do své pizzy.

„Bych radši šáhla na mrtvolu než jíst tyhle ančovičky,“ řekla Skye a obrátila se k Lauře. „A jak ses dostala ven? Co jsi vlastně dělala v 35

pitevně?“

Laura chvíli mlčela. Nechtělo se jí vyprávět o tom, jak ji Wiltonka pronásledovala, když ji nachytala někde, kde neměla co dělat.

„Ále… vylezla jsem z výtahu v nesprávným patře,“ trhla rameny a snažila se změnit téma hovoru. „Poslyšte, máte něco pozdějc? Mám nějakou práci a nerada bych na to byla sama.“

Během jídla jim pověděla o Toby Deanovi. Ne všechno, jen že byl smutný a cítil se opuštěný. A že by se k němu ráda podívala.

Vytáhla z tašky lístky do tomboly a vysvětlila jim, jak by chtěla zdůvodnit svou návštěvu. „Ráda bych tam šla hned – teda, jestli půjde někdo se mnou?“

„No, vypadá to přímo hrůzostrašně,“ řekl Andy sarkasticky, „to by mohlo bejt moc i na mě…“

Laura se pokusila zakrýt zklamání. „Teda ten dům je na Fearový ulici. A já…“

Jim se zasmál. „A ty chceš, aby tě někdo držel za ruku, viď?“

„Hele, nesměj se jí, Farrowe,“ namíchla se Skye. „Byls to přece ty, kdo vyprávěl frk o tom, že ho honilo něco obrovskýho jako medvěd v Fearským lese!“

„Ale stejně by mi to nezabránilo, abych tam zas šel,“ protestoval Jim.

„Oukej, tak jdem všichni,“ rozhodla Skye.

„Ohromný,“ otráveně řekl Andy. Utřel si pečlivě ruce a prohrábl si husté vlasy. Vypadal trochu sklíčeně. „Nemůžem si vymyslet něco lepšího?“

„Hele, jestli nechceš jít…?“ namíchla se Laura.

„Oukej, oukej. Tak já jdu,“ vzdal to Andy.

Když opouštěli pizzerii, přestali žvanit. Vidina Fearovy ulice v temné noci je dost děsila, a když se cpali do Andyho volva, neřekli už ani slovo.

Lidé si vyprávěli mnoho hrůzostrašných historek o téhle ulici, která vedla kolem hřbitova a hustým lesem. Historek, které se často ukázaly jako pravdivé…

Když naši čtyři přátelé zahnuli do Fearovy ulice, zmlkli úplně a byli smrtelně vážní.

„Máš adresu?“ zeptal se Jim Laury.

36

Laura se podívala z okna. Smrákalo se. Fearova ulice se ještě nezdála být příliš hrozivá. Ale byla tu podivná nehybnost, která byla nepřirozená. Když projížděli zatáčkami, obklopovalo je těžké ticho.

Laura strnule seděla a skoro nadskočila, když jí Jim sáhl na rameno.

„Adresu!“ opakoval.

„Jo… tady,“ vytáhla z tašky papírek a hlasitě přečetla číslo.

„To bude kousek dál,“ řekl Andy. „Někde u hřbitova… myslím.“

Když se přibližovali k Deanovic domu, zpomalil.

„Tady je,“ řekla Skye. „To by měl bejt ten dům.“

Zastavili před velkým, šedivým viktoriánským sídlem. Kolem střechy vyřezávané ozdoby jako z perníku. Ale když vylezli z auta, nenašli číslo ani jméno vlastníka domu.

„Podívám se vedle,“ nabídl se Jim a rozběhl se k podobnému domu ve viktoriánském slohu. Když se vrátil, informoval je, že poštovní schránka taky nemá číslo ani jméno.

„Sakra, ale jeden z nich to musí bejt,“ řekla Skye.

Andy navrhl, aby si lístky do tomboly rozdělili.

„Dobrej nápad,“ souhlasila Skye. „Já a Laura zkusíme tenhle dům a vy půjdete vedle.“

Na chodníku se rozdělili a Andy si dal lístky do kapes kraťasů.

Pak odešel s Jimem ke druhému domu.

Obě děvčata začala pochodovat dlouhou příjezdovou cestou k temnému sídlu. Laura si podvědomě rukou přejela po neexistujících záhybech na bleděžlutých kalhotech a narovnala si límeček modře a žlutě pruhované blůzy. Pohrávala si s články zlatého pásku, který měla kolem boků a pak si odkašlala.

„Proč jseš, prosím tě, tak nervózní?“ zeptala se Skye, ale hlas měla tišší než jindy. Zastavila se a pozorovala starý dům, který se tyčil nad nimi. Vystoupily po několika schodech ke krytému vchodu a Laura zazvonila. Čekaly, neklidně přešlapovaly, ale dveře zůstávaly zavřené.

„Nikdo není doma,“ zašeptala Skye. „Pojď pryč.“

„Proč šeptáš?“ zeptala se Laura.

„Nešeptám,“ odpověděla šeptem Skye. „Pojď, nemá to cenu.“

Laura natáhla krk. „Počkej. Slyšelas to?“ Couvla a podívala se 37

nahoru. „Hele, a zas… ten zvuk… jako kočka nebo co. A je to uvnitř.“

„Já nic neslyšela,“ řekla Skye. Ale to těžké ticho Fearovy ulice se na ni lepilo tak, že se přitiskla k Lauře. „Pojď pryč, prosím tě.“

V tom okamžiku se dveře otevřely. Laura rozpoznala ženu, která stála uvnitř a vyhlížela úzkou škvírou ven. Byla to paní Deanová, žena, která odvedla Tobyho z nemocnice.

Našly ten správný dům.

Upřeně se na ně dívala a mračila se. Měla na sobě pytlovitý svetr, navlečený přes pytlovité šaty, které byly vpředu hodně špinavé.

Cancoury špatně odbarvených vlasů se kroutily kolem uší a její bledé oči je podezíravě pozorovaly. Nezdálo se, že by si Lauru pamatovala z nemocnice.

„Co je?“ zabručela.

„Dobrý večer,“ pípla Skye.

„Nemám čas. Co chcete?“ vyjekla paní Deanová.

Laura přistoupila ke dveřím.

„Jsme studentky-dobrovolnice v

Shadysidské nemocnici,“ ukázala lístky do tomboly.

„Prodáváme

losy do tomboly na fond výstavby. Můžete vyhrát červený mercedes, sporťák! Stojí jen jeden dolar a chtěly jsme se jen zeptat…“ vychrlila nervózně.

„Panebože!“ houkla otráveně paní Deanová a rychle se podívala přes rameno do temnoty domu.

Laura se snažila nahlédnout dovnitř, ale paní Deanová jí překážela. Laura tedy pokračovala. „Tah bude v září, je to ohromný vůz a jde o dobrou věc a… každý v Shadysidu je…“

„Dobře, dobře!“ Paní Deanová se k ní zase obrátila. „Kolik?“

„Jeden lístek za dolar. Ale mám jich víc, kdybyste chtěla.“

„Jeden stačí,“ řekla stroze paní Deanová. „Musím si dojít pro tašku.“ Obrátila se a Laura se tlačila za ní.

„Počkejte tady!“

přibouchla jí dveře před nosem.

„Tak tohle byla Tobyho matka?“ zeptala se Skye. Laura přikývla.

Skye se ušklíbla.

Čekaly a bezútěšné ticho je obklopovalo. Obloha nad Fearovou ulicí začala černat a valily se po ní bachraté mraky. Každou chvíli mohla vypuknout bouře.

38

Skye se třásla. Měla na sobě jen tenké tričko. Vrazila ruce do kapes džin, aby si je aspoň trochu zahřála.

„Proč jí to trvá tak dlouho, kruci?“ začala se vztekat.

„Šššš… poslouchej!“ zarazila ji Laura. „Slyšíš to teď?“ Někde uvnitř domu zazněl nářek. A naprosto nepochybně nářek dítěte.

„Teď to taky slyším,“ řekla s hrůzou Skye.

Laura to už nemohla vydržet. Strčila trochu do dveří a vklouzla dovnitř. Skye za ní těžce vzdychla, ale zůstala venku.

Dům byl stejně mrazivý jako vzduch venku. Pokud mohla Laura vidět, v hale bylo jen málo nábytku. Několik stolů a židlí, které k sobě nepatřily, bylo rozestavěno na podlaze bez koberce. Ani příkré schody do prvního patra neměly koberec.

Byl to ten nejchladnější – v pocitu i doslovně – dům, v jakém kdy Laura byla. A taky nejtišší. Nářek přestal a to absolutní ticho jí lezlo na nervy.

Protáhla se pod schody a šla halou dál do hloubky domu. Chtěla nakouknout do kuchyně. Špinavé nádobí a zbytky jídla pokrývaly kus stolu, který mohla zahlédnout. Pak už si dovedla představit, jak vypadá zbytek kuchyně. Paní Deanová byla špindíra – osobně i v praktickém životě.

Chudák Toby, říkala si.

Za ní se ozval slabý zvuk. Prudce se otočila a couvla. Na posledním schodu stál malý chlapec. Byl bos a na sobě měl aspoň o číslo větší, zmuchlané pyžamo.

„Toby!“ šťastně vykřikla Laura. Ale úsměv jí ztuhl na tváři, když si ho pozorněji prohlédla. Byla šokovaná. Vypadal bledší a dokonce snad i hubenější, než když dnes ráno odcházel z nemocnice.

Co se s ním dělo v těch několika hodinách?

Laura k němu popošla, ale Toby rychle couvl. Byl vystrašený a upřeně se na ni díval.

„Toby, to jsem já, Laura – z nemocnice,“ řekla.

Ale Toby vystoupil na další schod. Nic neříkal a zdálo se, že ji ani nepoznal.

„Copak je, Toby? Ty mě nepoznáváš?“ prosila ho a natahovala k němu ruku.

Nahoře se ozval dupot a pak se schodů sletěla paní Deanová.

39

Chytla Tobyho za ruku a necitelně s ním zatřásla. Pak začala ječet:

„Ty… řekla jsem ti, abys nikam nechodil! Hned běž zpátky!“

Strčila do Tobyho. Ten proklouzl kolem ní a rozplakal se. S

námahou se vyškrábal po příkrých schodech a zmizel ve tmě nahoře.

Laura protáhla obličej, ale nepodařilo se jí říct ani slovo.

Paní Deanová přenesla svůj vztek na Lauru. „Vy teda máte povahu, slečinko…!“ Hnala se ke dveřím a prudce je otevřela.

„Todle si vemte a vypadněte!“ Hodila jí dolar, zatím co se Laura snažila vytrhnout lístek z knížky.

Paní Deanová jí ho vyrvala z ruky a vystrčila Lauru ven. Dveře se zabouchly.

„Tak honem, co se dělo,“ zpovídala ji Skye, zatímco obě běžely k vozu, kde už čekali Jim a Andym. „Povídej!“

Laura se třásla tak, že nemohla ani mluvit. Popadala dech a přerývaně informovala Skye:

„Viděla jsem Tobyho… vypadá

hrozně… a je k smrti vystrašeněji V tom domě něco smrdí. Vsadím se, že… Jak ta ženská s ním mává a řve na něj! Něco tam moc smrdí!“

Na cestě zpátky Laura mlčela. Trápil ji Toby. Věděla, že ho zase musí vidět, ale zatím měla v hlavě takový zmatek…

Toby se choval tak, jako by měl strach z ní.

Proč právě jí, Laury, by se měl bát?

A co bylo nejhorší – proč si ji Toby vůbec nepamatoval?

40

XI.

Brzy ráno pospíchala Laura vstupní halou, když ji hlavní recepční zavolala.

„Máš tu nějaký vzkaz, Lauro,“ podala jí malou obálku.

„Přijď za mnou hned, jak se dostavíš,“ nařizovala jí Doris Schneiderová, vedoucí ošetřovatelek a rázně se podepsala.

Během jízdy do osmého patra si Laura představovala to nejhorší –

a nemýlila se.

Sestra Schneiderová ji sice přivítala laskavým úsměvem, ale byla velmi odměřená, když se Laura posadila naproti ní.

„Přejdeš z dětského oddělení, Lauro,“ řekla suše, „dnes v jedenáct začneš na rentgenologickém oddělení. Vím, že to není tak zajímavé jako u pacientů, ale… mám tady vážnou stížnost.“

Laura pootevřela ústa, ale sestra Schneiderová mávla rukou. „Zdá se, že jsi moc nepomáhala a navíc bylas ještě hubatá. Kromě toho jsi otravovala pacienty a špehovala sestry. Dokonce tě chytli, když jsi prohlížela důvěrné záznamy o pacientech. Tak mně to bylo sděleno.“

„Já bych to ráda vysvětlila,“ zaprosila Laura. „Sestra Wiltonová si mohla stěžovat, ale já měla důvod…“

„Já to chápu, drahoušku,“ přerušila ji Schneiderová. „Neříkám, žes tohle všechno udělala. Mám zprávy, že tvé první týdny tady, v Shadysidské nemocnici, byly absolutně výborné. Každý o tobě mluvil skvěle. To je důvod, proč tě překládám, místo abych tě požádala, abys z nemocnice odešla.“

Dívala se upřeně na papír na stole. „Obávám se, že jsi rozčílila jednu z mých sester – ano, sestru Wiltonovou – a nemohu dovolit, aby to pokračovalo. Edith Wiltonová je vynikající ošetřovatelka a 41

příliš si ji cením, než abych mohla ignorovat její požadavek. Nechce tě na oddělení a já ji musím respektovat.“

„Já ji nešpiclovala,“ protestovala Laura. „Prosím vás, já miluju dětské oddělení! Jen jsem měla starost o jedno z děcek a…“

„Pokus se to nebrat osobně, Lauro. Naše ošetřovatelky jsou přepracované, a když jsou přetažené, někdy si stěžují a protestují.

Pámbuví, pořád to musím poslouchat. Zkrátka jsi vlezla do cesty jedné z nich a je na mně, abych zabránila dalším trablům.“

Po tomhle už nebyla možná další diskuse. I když byla sestra Schneiderová sympatická, jak si něco umanula – jako třeba teď přeřadit Lauru – dovedla to do konce.

Laura byla zdrcená, když odcházela z kanceláře. Ale mohlo to být horší. Taky ji mohla poslat domů nadobro. Bylo to jen malé pohlazení, ale všechno bylo lepší, než kdyby ji úplně vyhodila.

To pochmurné ráno strávila Laura na jedenáctém patře.

Zastrkávala rentgenové snímky do obrovských obálek nebo je vyhledávala v bachratých kartotékách, když o ně lékaři žádali.

Den se vlekl a Lauřina zasmušilost a beznaděj vzrůstaly. Bála se, že zbytek léta v Shadysidské nemocnici bude skutečná nuda, vyplněná nekonečnými pochůzkami s těžkými šedivými obálkami s rentgenovými snímky. Fujtajbl! Teta Hillary ji před něčím takovým varovala.

Celé ráno se cítila bídně, ale kolem oběda chytila dech. Vymyslela plán, jak situaci změnit.

V jídelně pak vzrušeně vysvětlovala Skye, co podnikne.

„Teda, holka, ty máš odvahu!“ vykřikla Skye, aby přehlušila randál v jídelně.

„Je to jediná možná cesta,“ řekla Laura. „Promluvit s Wiltonovou, omluvit se jí a říct jí, že jsem měla strach o Tobyho. Že se bojím, že Deanová s ním špatně zachází. Určitě mě vyslechne. Vím, že jo.

Nakonec je to přece sestra!“

„Je to babizna zlá!“ namítla Skye. „Kdybych byla na tvým místě, vyhnula bych se jí velkým obloukem. Nemá tě ráda, maucta, tečka.“

„Ne, nebylo to fér. Možná jsem se neměla dívat do záznamů pacientů, ale neudělala jsem nic z toho, z čeho mě pak obvinila.

Řeknu jí, že mě to mrzí a poprosím ji, aby mi dala ještě jednu šanci 42

na dětském oddělení. Řeknu jí cokoliv. Já prostě nemůžu strávit zbytek léta na rentgenologickým oddělení. Zešedivím tam – jak ty obálky.“

„Proč pár dní nepočkáš? Aspoň trochu zchladne. Nepovede to nikam, dokud je vzteklá.“

„Nemůžu čekat! Bude to jen horší. Musím s tím už dneska něco udělat. Dneska!“ řekla prudce Laura. „Půjdu za ní hned po práci.“

„Fajn, tak hodně štěstí,“ řekla Skye bez velkého nadšení. „Počkám na tebe na devátým patře, abych ti mohla znovu říct^ že to nemělo cenu.“

Laura se prodrala houfem dělníků, kterým skončila směna v křídle Franklina Feara, a vstoupila do sesterny dětského oddělení.

Sestra Jenny Girardová seděla vyčerpaně u stolu. U ucha si přidržovala ramenem telefon a jednou rukou něco psala, zatímco druhou listovala v kartotéce. Zároveň se snažila držet si od těla fešáckého dělníka, který s ní flirtoval.

Když zavěsila, zadívala se nejdřív na Lauru a pak na něj. Došlo mu to.

„Oukej, děťátko, tak zejtra nashle,“ řekl povzbudivě a odešel s poslední skupinou dělníků ke služebnímu výtahu.

Když hezoun odešel, otočila se Girardová k Lauře: „Tak… a co chceš ty?“

„No, hledala jsem sestru Wiltonovou. Neviděla jste ji?“ zeptala se Laura.

„Musí tu někde bejt,“ odpověděla sestra tónem, který jasně znamenal ‘Neotravuj!’ Pak vyskočila, popadla podnos s léky, který stál na stolku, a odešla.

Laura si nebyla jistá, co teď má podniknout. Přešlapovala z nohy na nohu. Asi v polovině chodby se otevřely dveře a vyšla sestra Wiltonová. Rychle kráčela dlouhými kroky na druhou stranu od sesterny.

Teď měla šanci. Rozběhla se za ní.

Chtěla na ni zavolat, ale zarazila se.

Sestra Wiltonová se chovala podivně. Otevřela dveře do Fearova křídla a nahlížela dovnitř. Pak, aniž se ohlédla, rychle vstoupila.

43

Dveře za ní přibouchly.

Laury se začal zmocňovat zmatek. Z jakého důvodu šla Wiltonová do nového křídla? Co dělat?

Nakonec se rozhodla, že počká, až se Wiltonová vrátí, a teprve potom s ní promluví.

Vrátila se na sesternu, vzala telefon a vytočila své číslo. Po pátém zazvonění se jí ozval nahrávač. Neustále pozorovala dveře Fearova křídla, zatímco namlouvala tetě zprávu, že přijde na večeři později.

Než domluvila, spatřila ještě někoho na konci chodby. Vystoupil z příčné chodby, zastavil se přede dveřmi Fearova křídla a pak bleskurychle vklouzl dovnitř.

Byl to Rick Spencer. Nevšiml si, že ho Laura pozoruje.

To je divné, říkala si, když zavěsila telefon. Proč tam oba šli?

Byla to schůzka nebo Rick sestru sledoval?

Co teď?

Laura nechtěla spustit oči ze dveří, protože se bála, aby nepropásla Wiltonovou, až se zase objeví. Kdyby teď odešla, nebyla si jistá, že zítra najde odvahu ji vyhledat. A při pomyšlení, že by měla strávit další den na rentgenologii, se jí dělalo špatně.

Bez ohledu na to, kolik času to zabere, se Laura se rozhodla na tu starou čarodějnici počkat.

Deset minut se protáhlo na patnáct, pak na dvacet a pětadvacet.

Ale sestra Wiltonová ani Rick se neobjevovali.

Laura se cítila jako na mučidlech, když čekala a současně se snažila vyhnout sestrám, které se začaly střídat.

Má jít za Rickem a Wiltonovou? Rozhodně nechtěla, aby ji zase někdo obvinil ze špiclování, ale co ti dva tam, v prázdném traktu, dělali tak dlouho?

Nakonec se rozhodla a rozběhla se chodbou k zakázanému vchodu se žlutým a černým varovným nápisem. Zdálo se, že ji nikdo neviděl.

Opatrně otevřela dveře a vstoupila do ponurého křídla Franklina Feara.

Uvnitř bylo mrtvé ticho a vzduch mrazivý. I když tam bylo málo světla, Laura cítila, že je ve velké místnosti.

Na podlaze se hrbily podivné tvary – nářadí a nástroje stavbařů –

ale nic se v tom zmatku nehýbalo.

44

„Haló…?“ bázlivě zavolala.

Nikdo neodpověděl.

Kam se poděli ti dva? Neviděla žádné další dveře. Dokonce schody, které měly spojovat patra, chyběly.

„Je tu někdo?“ Hlas jí strachem přeskočil.

Nebyl některý z těch podivných tvarů na podlaze něco jiného než jen prázdný pytel od cementu? Něco, co čekalo, aby na ni skočilo?

Opatrně hledala cestu, obcházela hromady materiálu na podlaze a nakonec se přece jen dostala ke zdi na konci haly.

„Sestro

Wiltonová?“ Její třaslavý hlásek se utopil v tichu. „Ricku?“

Pustá místnost jí vracela jen zvuk jejího hlasu a strachem znásobeného dýchání.

Její dlaň se dotkla hrubé zdi na konci haly. Odskočila, ale pak kráčela rychleji podél zdi, které se jen občas dotkla, aby nezabloudila.

Museli tu přece být – ale kde? Jak velká byla ta hala?

Co to je za hromadu na podlaze?

Jen zkroucené dráty. Ale vypadalo to ohavně. Proč sem jenom lezla? Nejradši by si jednu vrazila.

Měla strach a v hlavě zmatek. Začala pospíchat. Vypadnu co nejrychleji!

A v tom okamžiku šlápla – do prázdna!

Vrhla se zpět a v hrůze se ani nepohnula. Ve zdi byla díra a v podlaze také. Pod ní už nebylo vůbec nic!

Za chvilku ji napadlo, co by to mohlo být. Samozřejmě, co jiného než šachta výtahu. Budoucího výtahu.

Ale teď to byla velká díra ve zdi a v podlaze, kterou málem propadla.

Laura couvala zpátky šokovaná tím, jak blízko byla smrti.

Její noha se dotkla něčeho měkkého. Obrátila se a sklopila oči.

U jejích nohou ležela natažená paže.

V hrůze skočila zpátky.

Dolní polovina těla byla pokrytá hromadou suti.

Sestra Wiltonová!!! Ústa a oči měla široce otevřené.

A z jejího hrdla trčel dlouhý skalpel.

45

XII.

Laura přitiskla ruku k ústům, aby potlačila výkřik. Strnule se dívala na mrtvé tělo.

Bylo úplně jasné, že sestra je mrtvá. Skalpel byl zcela zabodnut do jejího krku.

Vytrysklo jen několik

kapek krve. Skalpel ucpával ránu a

zabraňoval krvi, aby tekla proudem. Výraz překvapení na tváři Wiltonové mohl působit komicky, kdyby nebyla tak definitivně mrtvá.

Laura stála několik vteřin ochromená hrůzou a ošklivostí. Pak to se sebe setřásla a začala jednat. Proletěla staveništěm ke dveřím a vyběhla z Fearova křídla.

Skye na ni čekala u sesterny a hovořila s Jenny Girardovou. Laura na ni začala zuřivě mávat od dveří a volala: „Skye, prosím tě… pojď sem!“

Sestra Girardová a Skye se na ni upřeně dívaly,

vyděšené

naléhavostí v jejím hlase. Skye se k ní rozběhla se široce rozevřenýma očima.

Laura ji chytla za ruku a smýkla s ní ke zdi.

„Sestra Wiltonová… je tam… ve Fearovým křídle… s

probodnutým krkem!“ vyblekotala Laura. „Já jsem nic neudělala!

Ani jsem se jí nedotkla. Byla už mrtvá, když jsem se tam dostala.

Málem jsem přes ni upadla!“

„A cos dělala ve Fearovým křídle?“ zeptala se Skye a podívala se na černožlutý nápis. „Hele, jseš si úplně jistá?“

Laura přikývla.

„Musíme sehnat doktora,“ řekla Skye. „A zavolat poldy, někoho 46

přece musíš zavolat…“

„Jo… jo, jdem na to!“ souhlasila Laura. Nohy se jí třásly, když se blížily k sesterně.

„Co se stalo?“ vykřikla sestra Girardová a vyběhla ven. „Vypadáš hrozně, Lauro. Co se stalo?“

Laura ze sebe vychrlila hrůznou novinu.

Girardová jí nejdříve nevěřila – tak jako Skye – ale Laura trvala na svém. Potom přece jen popadla telefon a vytočila číslo.

„Doktore Shermane, pohotovost. Na devátém se stalo neštěstí. V

tom novém křídle. Vypadá to vážně.“

Když skončila, vytočila jiné číslo. „Stráž na deváté patro! Průšvih v novém křídle. Jedna z ošetřovatelek byla pravděpodobně napadena.“

Pak vyskočila a mávla na Lauru a Skye, aby ji následovaly.

„Volala jsem doktora, který má dnes večer naše patro na starosti,“

řekla jim, když se rozešly chodbou. „A stráž tam taky přijde. Musíš nám ukázat, kde jsi našla sestru Wiltonovou.“

Laura je vedla. Jak pospíchala, málem narazila do postele na kolečkách s pacientem pod prostěradlem. Tlačil ji nějaký lapiduch s maskou na tváři. Oběhla ho a rozrazila dveře Fearova křídla.

Doktor Sherman dorazil hned za nimi a za pár vteřin tam byli také dva strážní v modrých uniformách. Oba drželi v rukách zbraně.

Na chvilku vypukl zmatek, když se všichni ocitli ve tmě za dveřmi.

„Nikdo se nehýbejte,“ rozkázal vyšší strážný. Rozsvítil baterku a proud světla pomalu putoval zaneřáděným vnitřkem.

Nebyl tam nikdo.

Sestra Girardová je rychle informovala o tom, co jí řekla Laura.

„Kde jste našla to tělo?“ zeptal se jí strážný.

Ukázala ke vzdálené zdi, kousek od výtahové šachty.

Doktor Sherman se rozběhl, rozhlédl se po podlaze a pak se otočil k Lauře. Sestra Girardová a oba strážní také prohlédli místo, které jim Laura ukázala.

Laura byla překvapená, že se nikdo nechoval vzrušeně.

Vůbec nijak nereagovali. Dokonce ani nezačali prohlížet mrtvé tělo.

47

V tichu, které nastalo, se prodrala skupinou obklopující sestru Wiltonovou.

Pohlédla dolů.

Podlaha byla prázdná.

Žádné mrtvé tělo.

48

XIII.

Laura byla ohromená. Otočila se ke Skye.

„Zmizela!“ šeptala své přítelkyni. „Tělo je pryč!“

„Lauro, jak jsi mohla…?“ Skye šeptala se stisknutými zuby. „To už není sranda!“

„Taky nebyla,“ zoufale řekla Laura. „Tady ležela a měla nůž v krku.“

„Jseš tady už v dost velkým průšvihu a ještě si vymejšlíš horory,“

rozčilila se Skye.

„Já vím, co jsem viděla!“ protestovala Laura.

Dlouhý strážný nahlížel do šachty. „Nic tam není,“ řekl svému partnerovi.

Oba potom začali pečlivě prohledávat celé patro. Doktor Sherman a sestra Girardová jim při tom pomáhali.

„Těla nemizej jen tak,“ řekla Skye Lauře.

„Tohle jo. Věř mi, sestra Wiltonová tady ležela mrtvá ještě před deseti minutama. Někdo ji zabil a potom odstranil tělo, když jsem odešla. A já vím, kdo to byl!“

„Kdo?“ vyrazila ze sebe Skye.

„Rick Spencer! Viděla jsem ho, jak ji sledoval až sem.“

„Ty jsi spadla

z dubu!“ zafuněla Skye. „Přece mi nebudeš

vykládat, že Rick někoho zamordoval?“

Na její tváři se objevila úzkost. „Poslyš, je možný, žes něco opravdu viděla. Já nevím čemu věřit. Ale něco vím na beton – a to je, že za pár minut jsme v pěkným průšvihu. Nemohla bys říct, že byla tma, a že ses mohla zmejlit?“

„A co to tělo?“

49

„Prrrosím tě!“ žebronila Skye.

Přišla k nim sestra Girardová a vztekle řekla: „Tak fajn, děvčata.

Aby bylo jasno… žádné tělo tu není. Co to bylo za nápad?“

Za jejími zády se ozval doktor Sherman. „Mrzí mě to, ale asi jsem to zavinil já. Běží tu taková pitomá společenská hra ‘A MÁM TĚ’, a já na to nalít,“ řekl a uculoval se. „Že je to tak, děvčata? Je mi líto, Jenny, že jste do toho taky spadla. Jeden z mých kolegů má rád blbé vtipy. Tenhle nepatří k těm nejlepším.“ Otočil se k Lauře a Skye, které se na něho dívaly s otevřenými ústy a s očima dokořán. „Že vás navedl doktor Brooks, viďte?“

„O… a… jo,“ řekla rychle Skye. „Doktor Brooks to byl.“

„Skye!“ zasyčela Laura.

„Doktor Brooks nám pověděl, co máme říct. Řekl, že vám dluží jeden fórek, a že se určitě budete smát.“

Sestra Girardová byla rozhořčená. „Já se ale nesměju! Všichni byste se měli stydět. Dá mi hodně práce, abych na to zapomněla.“

Pak vyběhla z Fearova křídla bez jediného slova. Za ní vyšli oba strážní. Vypadali taky pěkně namíchnutí.

Když už byli venku v chodbě, doktor Sherman se s oběma děvčaty zastavil. „Prosím vás, udělejte mi laskavost,“ řekl spikleneckým hlasem. „Neříkejte o tom, co se stalo, doktoru Brooksovi. Má vztek, protože jsem mu strčil nebožtíka do skříně na šaty. Když na tohle nebudu nijak reagovat, bude tak zvědavý, co já na to, že mu naskákají puchejře. Jen se tvařte, že se jako nic nestalo, ano?“

„Moc fajn, to kupuju,“ souhlasila Skye živě. „Taky, Lauro?“ A vrazila jí loktem do žeber.

„Jo, jistě,“ řekla Laura pochmurně. Pozorovala spokojeného doktora, který se radostně culil, když se šoural k výtahu. „Ty si vážně myslíš, že nám Girardka věřila? Nejsou trochu starý na to, aby hráli

‘A MÁM TĚ?’“ mumlala Laura.

„A ty nejsi?“ zeptala se Skye. „Podívej, zdejší doktoři pořád dělaj tyhle blbiny… vážně. Jo, musím běžet. Mám rande s Erikem Porterem. Jdem se podívat na nějaký nový kompaktní disky a pak půjdem na něco na rožni do tý hospody na Canyon Drive. Nechceš taky? Vypadáš, že by ti to udělalo dobře.“

Laura začala měnit barvu. Jíst po tom, co viděla? „Ne-e, děkuju.

50

Jdi sama. Zejtra nashle.“

„Ty se tu budeš motat kolem, dokud se nedočkáš Wiltonky, viď?“

zeptala se Skye.

„Jo, něco takovýho.“ Laura se rozhodla, že nebude trvat na svém vyprávění. Byla deprimovaná z toho, že jí už nevěří ani Skye. „Mrzí mě, že jsem tě do toho dostala.“

„Ále, to nic… k čemu by jinak byli kamarádi, ne? Dej mi vědět, jak ses z toho vyhrabala.“

Laura doprovodila Skye až k sesterně a pozorovala, jak skočila do výtahu. Sestra Girardová vyšla z té malé kanceláře vzadu. Přes ruku jí visel lehký svetr a tašku měla přehozenou přes rameno. Když uviděla Lauru, zamračila se, ale prošla beze slova.

Musí si myslet, že jsem trhlá, říkala si Laura. Vůbec se v tom nevyznala. Sestra Wiltonová byla určitě zavražděna, ale jak mohlo její tělo zmizet z místnosti, která měla jenom jedny dveře?

A jak těžké bylo uvěřit, že to udělal Rick Spencer – že ji zabil, a nějak odstranil tělo.

Ale nejhroznější byl pocit, že to mělo co dělat s Toby Deanem.

Pokaždé, když se dostala do blízkosti toho malého chlapce, stalo se něco hrozného. Něco, čemu zatím nerozuměla.

Toby… sestra Wiltonová… Rick Spencer. Něco je spojovalo.

Nevěděla, o jaké spojení jde, ale byla si jistá, že v tom byli všichni tři.

Věděla, co musí udělat. Hledat odpovědi ve Fearově ulici, v Tobyho domě. A tentokrát na to půjde sama.

O několik minut později, zatímco Laura stála ještě u sesterny, začaly v chodbě rachotit vozíky s jídlem. Večeře v nemocnicích začínaly vždycky brzy.

Sestry měly plno práce. Dohlížely na pomocníky a pomáhaly pacientům. Nádobí řinčelo a ošetřovatelky vbíhaly a vybíhaly z pokojů. Nikdo si nevšiml, když Laura vklouzla do zadní kanceláře, kde byly kartotéky pacientů.

Rozhodla se, že se podívá na Tobyho papíry ještě jednou a prohlédne je pozorněji. Možná, že tentokrát dostane nějaký nápad.

Začala hledat v kartotéce, ale neustále hlídala přední kancelář, 51

kdyby snad přišla nějaká sestra. Nemělo by to být složité, protože už věděla, kde hledat. Našla -D-a začala listovat. Damone… Darnell…

Dayton… Debrett…

Kde byl Dean?

Řekla si, že kartotéka je asi zpřeházená. Znovu opatrně prošla všemi jmény, která začínala na -D-, ale papíry Tobyho Deana tam nebyly.

Začala propadat zoufalství, když ji napadlo, že je mohli strčit omylem do oddílu s novými pacienty. Prošla všechny složky s novými pacienty a zase neměla štěstí.

Nikde, v žádné kartotéce, nebylo ani stopy po Toby Deanovi. Jako by nikdy nebyl v Shadysidské nemocnici.

Jako by nikdy neexistoval!

52

XIV.

„To je senzační auto!“ vykřikovala Skye, když se příští den v poledne potkala s Laurou v hale nemocnice.

Skye se rozplývala nad červeným mercedesem, který tam byl vystaven. Zasněný pohled prozrazoval naprosto zřetelně, že se v něm už vidí jet v nových červených šatech. „Myslím, že si koupím ještě několik lístků, aby to bylo na beton.“

„Už jich máš dost, šašku,“ smála se Laura.

„Tobě se to lehce řekne. Kdybych si jezdila v takovým bílým BMW, jako máš ty, byla by mi tombola taky fuk.“

Otočila se k mercedesu zády. „To už není k vydržení se na to dál koukat. Jestli se někdo odváží vyhrát můj vůz…!“

„Tak už pojď,“ řekla Laura a rozesmála se. „Umírám hlady. Ještě pár minut na jedenáctým patře a začnu jíst rentgenový snímky.“

Zamířily k Patsy do pizzerie. Žádná z nich dnes nechtěla do nemocniční jídelny ani nakouknout.

„Tak co, jak to šlo včera?“ zeptala se Skye nad mazlavým kusem pizzy. „Jseš pořád naživu. Domluvila ses s tou čarodějnicí Wiltonovou?“

„Ne, nedomluvila. Tys ji viděla dneska ráno?“

Skye pokrčila rameny. „Teda ne… ale to přece nic neznamená?

Mohla si vzít volno nebo má noční šichtu. Hele, nedívej se takhle na mě! Jestliže se neobjevila, tak to hned nemusí znamenat, že ji někdo zabil.“

„Ale kdepak,“ řekla Laura. Den volna? Noční šichta? To je to, co slyšela na sesterně, když se ptala na Wiltonovou. Jedna mladá ošetřovatelka jí řekla, že je těžké dodržet rozdělení práce. A zvláště v 53

létě, kdy si ošetřovatelky vyměňují služby mezi sebou, aby si mohly naplánovat dovolenou. Vypadalo to logicky, ale Laura tomu vysvětlení nevěřila.

Neviděla žádný důvod, proč by se měla snažit přesvědčit svou kamarádku. Skye si zřejmě myslela, že Laura prohrála. Laura jí to ani nevyčítala. Věděla, že sestra Wiltonová je mrtvá, ale nikdo jí to prostě nevěří. Rozhodně ne, dokud se nenajde její tělo.

A co Toby? Proč zmizely jeho papíry? Bylo jasné, že je někdo vzal. Ale proč?

Je toho trochu moc, říkala si. Celý oběd byla sklíčená. Ale odpoledne na rentgenologickém oddělení uběhlo rychle, protože si udělala plány pro zbytek dne.

Jestliže chce problémy vyřešit, musí se vrátit do Fearovy ulice. A čím dřív, tím líp.

Po práci odjela Laura domů, aby se převlékla. Ráda se pěkně oblékala, skoro tak ráda jako Skye. Vždycky pečlivě, i když věděla, že stráví celý den ve fádní nemocniční uniformě. Ted’ se oblékala stejně pečlivě – ale se speciálním záměrem.

Tmavé džíny měla na kolenou roztrhané, ne proto, že to byla móda, ale pomáhala v nich tetě Hillary na zahradě se zeleninou. K

nejoblíbenějším Hillaryiným činnostem o víkendech totiž patřilo hrabat se v hlíně a nadávat na zajíce, kteří se dostali k mrkvi dřív než ona. A Laura jí často pomáhala.

K džínům si vzala tmavě modrou teplákovou bundu. Nebyla moc teplá, ale ochrání jí ruce před škrábanci.

Kdyby teta viděla, do čeho se oblékla, určitě by měla spoustu otázek. Laura byla proto ráda, že Hillary ještě není doma. Na to, co měla v plánu, to bylo perfektní oblečení.

Než nastartovala auto, uvázala si kolem hlavy tmavomodrý šátek, aby zakryla své světlé vlasy. Podívala se do zrcátka a řekla si – to je přesně to, co by si oblékl lupič – džentlman, fajn. Když vycouvala z garáže, všechen neklid ji opustil. A rozjela se do Fearovy ulice.

Dojela do zatáčky u hřbitova. Stíny se začaly prodlužovat.

Z hustého lesa vycházela jakási cesta. Laura na ní zajela a zaparkovala z dohledu Fearovy ulice.

54

Těžký a nehybný vzduch jí obklopil, hned jak vystoupila z vozu.

Sevřel ji ze všech stran a ona měla pocit, že se zalkne.

Zastrčila klíček do zámku dveří, ale pak ji napadlo, že je nechá otevřená, kdyby se potřebovala dostat rychle do vozu.

Začalo se stmívat. Ve velkých domech, které se zvedaly jako obrovské hrobky v zadní části parcel, se rozsvítilo několik světel.

Zachvěla se, když si představila, že ta světla jsou třeba oči nějakého neznámého démona, který na ni číhá. Fialové stíny stromů se po ní natahovaly.

Laura udělala několik kroků, ale její hrůza byla tak velká, že se zatoužila vrátit do bezpečí vozu. Pak si vzpomněla na vystrašeného chlapce, který byl někde uvnitř jedné z těch temných hrobek.

Opatrně se vyplížila na cestu a po chvíli se dostala až k trávníku u Deanovic domu.

Husté křoviny obklopovaly jeho zadní část. Laura se pohybovala co nejtiššeji. Schovala se za velkým křovím pod kuchyňským oknem.

Uvnitř bylo světlo. Natáhla se na špičky a nahlédla dovnitř.

Malinkatý Toby Dean seděl u kuchyňského stolu. Tvář měl bledou a brada mu klesla na prsa. Oči měl zavřené, ale nespal.

Pomalu kýval hlavou vpřed a vzad, zatímco mu jakási cizí žena, sedící vedle něho, něco vysvětlovala.

Okno bylo sice pootevřené, ale žena mluvila tak potichu, že jí Laura nerozuměla. Jediné, co pochopila, bylo, že Toby má někam odjet.

Byl úplně oblečený a malý kufřík čekal u dveří. Neviděla nikde malého medvídka, kterého mu dala.

Ta žena byla mladší než paní Deanová a zdála se být velmi rozrušená. Bylo jasné, že se neúspěšně snaží to smutné dítě o něčem přesvědčit.

Co mu to asi říkala? A kam odcházel Toby?

Ve dveřích kuchyně se najednou objevil rozčilený muž, následovaný paní Deanovou. Řekl něco ženě u stolu, ale ta jen potřásla hlavou.

Paní Deanová vzala Tobyho za ruku a trhnutím ho postavila na nohy. Toby se snažil jí vyškubnout a rozplakal se, když ho jeho matka táhla k zadním dveřím kuchyně.

55

Muž zdvihl kufřík a následoval je s neznámou ženou k vozu, který byl zaparkován na příjezdové cestě.

Laura se cítila absolutně bezmocná. Měla vůz na okraji lesa.

Nemá žádnou šanci dostat se tam a zpět tak rychle, aby mohla Tobyho sledovat.

Zoufale se hrabala v kapsách, aby našla kus papíru a tužku a mohla si aspoň zapsat číslo auta. Ale stejně už byla velká tma.

Ze svého úkrytu za křovím pozorovala neznámou ženu, jak strčila kufřík na zadní sedadlo a k němu posadilo Tobyho. Pak si sedla vedle muže vpředu. Paní Deanová zůstala netečně stát na domovních schodech. Tobyho slzy s ní ani nehnuly.

Muž rozsvítil světla, zabouchl dveře, a Laura jen bezmocně pozorovala odjíždějící auto.

Nastalo ticho. Laura si ani nevšimla, že paní Deanová se vrátila do domu, dokud ji neuviděla v prázdné kuchyni.

Už chtěla vyjít z úkrytu a vrátit se k vozu, když se najednou ozval strašlivý křik. Laura ztuhla.

Někde v tom domě bylo dítě, které naříkalo a hystericky vzlykalo.

56

XV.

Laura tomu nerozuměla. Vklouzla zpátky do křoví a přemýšlela o tom, co se právě stalo. Tobyho odvezli a zřejmě na dlouho, vzhledem k tomu kufříku. A bylo taky jasné, že nechtěl jít.

Proč ho vlastní matka posílala pryč, když se právě vrátil z nemocnice? Kdo byli ti lidé, kteří ho odvezli?

Fearova ulice se ztišila. Z Tobyho domu se neozval už ani hlásek.

Ale Laura nemohla zapomenout na ten strašný nářek.

Co to bylo uvnitř za dítě?

Existovalo nějaké spojení mezi tímhle starým domem a vraždou v Shadysidské nemocnici? Nebo si to celé vykonstruovala?

Pokusila se metodičtěji rozebrat poslední události.

Její noční můra se zrodila v nemocnici. V té části, kde se stavělo.

Na devátém patře. Na dětském patře.

Shadysidská nemocnice! No jistě! To je místo, kde by měla začít, tam to všechno vzniklo.

A člověk, se kterým by měla promluvit, byl ten, co měl všechno pod palcem – Andyho nevlastní otec, doktor Raymond Price. Je to jeho Špitál a dějí se tam hrozné věci. Ten se bude divit! Určitě něco podnikne.

Laura znala doktora Price už mnoho let. Vždycky byl k ní laskavý. Kdykoliv ji uviděl, choval se přátelsky, i když se o něm říkalo, že je trochu panovačný. Zdálo se, že ho opravdu těší, když je viděl s Andym pohromadě.

Ano, promluví s doktorem Pricem. On si nebude myslet, že je padlá na hlavu, že si vymýšlí. Určitě ji vyslechne. A pomůže!

Vyplížila se z křoví. Byla ráda, že ji napadlo rozumné řešení.

57

Zavolá Andyho hned, jak se vrátí domů a zeptá se, kdy by mohla vidět jeho otce. Něco si ještě musí vymyslet, kdyby Andy začal být moc zvědavý.

Když se dostala na cestu, kde zaparkovala svůj vůz, sundala si z hlavy hedvábný šátek. Už se tolik nebála, jako když sem přijela.

Rozhodnutí, že promluví s Andyho otcem, ji uklidnilo.

Najednou ji zamrazilo. Měla pocit, že ji někdo sleduje.

Prudce se otočila. Otlučená modrá honda se ztlumenými světly jela pomalu ulicí. A mířila rovnou k ní!

Skočila do lesa. Bez dechu vklouzla za strom a opatrně vykoukla.

Zpozorovali ji? Ne.

Honda minula místo, kde se ukrývala, a pomalu jela dál. Byla příliš tma, než aby rozeznala řidiče. A vlastně ani nechtěla. Hlavně si přála dostat se odtud co nejrychleji.

Proběhla lesem k cestě a skočila do BMW. Byla ráda, že ji napadlo nechat vůz nezamčený. Ruka na klíčku se jí třásla. Musí se odtud dostat rychle, aby zvuk motoru neupozornil řidiče v hondě.

Když otočila klíčkem, uslyšela hondu, jak se zastavila, zarachotila do zpátečky, prudce se otočila a vracela se k ní.

Pojede rychle, žádné popojíždění jako předtím.

Šlápla několikrát na plyn a zahltil se jí motor.

Honda zastavila kousek od jejího vozu.

Stiskla spínač, který uzavřel všechny dveře. Roztřásla se a schoulila za volantem.

Řidič hondy vystoupil a šel k ním. Byl to m u ž – a vypadal povědomě.

Laura se zoufale pokusila ještě jednou nastartovat. Tentokrát se BMW hned rozeřvalo.

Vyjela tak rychle, že se auto v zatáčce naklonilo. Když se vyhýbala tomu muži, dostala smyk. Byl to jen okamžik, ale všimla si jeho trička. Bylo to staré černé

‘batman’ tričko se záhadným

obrázkem – něco jako otevřená tlama s visícími mandlemi. I když skoro šílela strachy, uvědomila si, že to byl Rick.

Uskočil, aby do něj nenarazila, ale pokusil se chytit kliky u dveří.

„Lauro! Zastav!“ křičel za ní.

Sešlápla pedál až dolů a vystřelila na cestu. Na Fearovu ulici vjela 58

tak rychle, že pneumatiky v zatáčce zakvílely.

59

XVI.

Zahnula na příjezdovou cestu pokrytou štěrkem a pořád ještě těžce oddechovala. Zaparkovala BMW ve velké garáži vzadu za domem.

Když si uvědomila, jak těsně Rickovi unikla, udělalo se jí skoro špatně. Celou cestu domů se neustále dívala do zrcátka, aby se ujistila, že ji nesleduje. Ale modrá honda se neobjevila.

Napětí z ní spadlo teprve tehdy, když odemkla zadní dveře a vklouzla do domu.

„To jsem já,“ zavolala.

Pak si všimla, že v domě nesvítí jediné světlo. Nahoře ani dole.

Teta Hillary ještě nepřišla.

Laura začala rozsvěcet světla v přízemí. Chtěla by si pohovořit s tetou, než zase začne něco podnikat. Přesto musí udělat jednu věc bez ohledu na Hillary.

Vyběhla po schodech do prvního patra, kde měla svůj pokoj.

Energie se jí vrátila a ještě nebylo příliš pozdě. Možná by mohla sjet k Andymu ještě dnes a promluvit si s doktorem Pricem. Musela jednat rychle, jestliže chtěla Tobymu pomoci.

Posadila se na postel, zdvihla telefon a vytočila Andyho číslo.

Chvilku trvalo, než zdvihl sluchátko, ale když se ozval, byl velmi rozparáděný. Vypůjčil si několik filmových hororů a na jeden z nich se právě díval.

Laura se pokusila vysvětlit, co chce, ale nemilosrdně ji přerušil a začal jí vyprávět děj… o tom, jak úskoční vetřelci z Alfy Centauri s lidskými hlavami a těly ještěrů… kteří mohli přežít jen proto, že se živili lidskými…

„Andy!“ prosila Laura, „přece víš, že tyhle blbiny nemám ráda!

60

Volám proto, že bych chtěla mluvit s tvým tátou. Musím s ním mluvit a napadlo mě, jestli nemá moc práce, že bych přijela třeba hned. Je doma?“

„Ne, není. Je na nějaké dobročinné večeři. Přijde až někdy po půlnoci. O co jde?“ zeptal se podezíravě.

„No… pracuju na nějakém nezávislém projektu a potřebovala bych mu položit pár otázek.“ Ani ji nenapadlo, aby mu vyprávěla o těch strašidelných věcech, které se staly v minulých dnech. Nesnesla by už jakékoliv fórky na svou údajně divokou představivost. Od nikoho, a zvláště ne od Andyho.

„Proč nepřijdeš zejtra, hned zrána?“ zeptal se Andy. „Můžeš ho chytit, než vyrazí do špitálu. Nechceš mu nechat vzkaz?“ nabídl se.

„Můžeš to pro mě udělat? To by bylo ohromný.“ Začala se loučit, ale Andy ji zarazil.

„Počkej! Nechceš přijet teď? Přetočím to zpátky a uvidíš, jak smečka těch ještěrů chytla nějakýho člověka a roztrhla mu…“

„Fuj.“ Lauře se zvedl žaludek. „Mockrát děkuju!“

„Fajn, a co kdybych přišel já k tobě?“ zeptal se a přesahoval z neutrálu na dusno. „Věděl bych o pár možnostech, jak ti udělat radost, když nechceš vidět film. Máš tetu doma?“

„Ano,“ zalhala Laura. „Právě přišla. Musím ji taky vyzpovídat kvůli tomu… no, projektu, abych to mohla mít na nečisto dnes večer.

Tak nashle, ráno.“

Byla sama a necítila se ani trochu bezpečně. Kde byla teta Hillary? Jak dlouho jí bude trvat, než se dostane domů?

Když už to napětí nemohla vydržet, zavolala Skye.

„O co jde?“ chtěla vědět Skye.

„Nic moc. Máš něco na práci?“

„Ani ne… jen jsem tu tak seděla a přemýšlela, jestli by mí rodičové měli něco proti tomu, kdybych zamordovala jednu malou krysu – totiž mou drahou sestřičku. Víš, co ten parchant udělal s mou novou koženou sukní? Asi ji zabiju!“ ječela Skye.

„Jdi na to. Tvá máma s tátou se s tím za nějakou dobu smířej.

Podívej, jestli opravdu nemáš nic moc na práci, nemohla bych přijet k tobě? A kdyby to bylo možný zůstat přes noc?“ zeptala se Laura.

„To by bylo ohromný!“ zajásala Skye. „Mám nějaký nový desky 61

a… poslyš, něco není v pořádku?“

„Ale ne… prostě nechci bejt sama dneska večer. Teta Hillary není doma a nevím, kdy přijde. V poslední době dělala dlouho do noci a já jsem trochu nervózní, takže… takže jestli proti tomu nic nemáš…?“

„Teda, ty jseš v poslední době divná,“ řekla Skye. „Ale přijď, samo…“

„Napíšu jenom Hillary lístek,“ řekla Laura. „Vezmu si kartáček na zuby a budu tam za deset minut.“

Už pokládala sluchátko, když zaslechla v přízemí nějaký zvuk.

„Počkej, Skye. Otevřely se zadní dveře. To bude Hillary. Poslyš, zůstanu doma, jestli to je teta. Díky za pozvání. Uděláme to někdy jindy.“

„Pozvala ses sama,“ připomněla jí Skye. „Ale někdy jindy je taky dobrý. A nezapomeň, zejtra jdem spolu nakupovat. Tak zatím ahoj.“

Laura si ulehčené vydechla, když položila sluchátko.

„Teto Hillary? Jsem nahoře,“ zavolala. Žádná odpověď.

„Tady, nahoře… Hillary!“ zavolala znovu. Ticho.

Přepadla ji panika. Přiblížila se po špičkách ke dveřím ložnice a naslouchala.

Na zadním schodišti se ozval tlumený zvuk. Pak bylo několik vteřin ticho. A další vrznutí.

Někdo – a nebyla to teta Hillary

– vystupoval po zadních

schodech.

62

XVII.

Laura přitiskla ledovou ruku na ústa a v hrůze naslouchala u dveří.

Vrznutí. Krok. Ticho.

Zadržela dech a couvala zpátky od dveří.

Vrznutí. Další krok. Ticho.

Rozběhla se k oknu a podívala se ven. Dole uviděla jen prázdnou příjezdovou cestu. Ani stopa po autě tety Hillary – ani po jiném autě.

Okno bylo příliš vysoko. Kdyby skočila, určitě by si polámala všechny kosti.

Byla v domě sama, chycena v pokoji, a něco hrůzného

vystupovalo po schodech!

V zoufalství skočila po telefonu u postele. Ale byla tak zpanikařená, že zakopla o noční stolek a shodila všechno, včetně telefonu, s velkým rámusem na zem.

Ticho… dlouhé ticho.

Další krok – teď už mnohem blíž.

A pak: Vrznutí.

Laura klesla na kolena a hrábla po telefonu, který se skutálel pod postel. Vrznutí.

V tom okamžiku vniklo oknem světlo a zaplavilo celý pokoj.

Nějaké auto zahnulo na příjezdovou cestu a drtilo drobný štěrk.

Laura zaslechla, jak dveře auta zabouchly. Potom kroky a klíč, který se otáčel v zámku předních dveří.

„Lauro?“

Teta Hillary byla doma.

Neznámý sjel se schodů a vyběhl zadními dveřmi dřív, než mohla Laura zavolat na tetu.

63

„To byl teda den!“ vyhlásila Hillary Benedictová a hodila aktovku a kabelku na stůl v hale. Ať už byla unavená nebo ne, vždycky vypadala pěkně a přitažlivě.

Obrátila se, když Laura letěla se schodů. Její klidná tvář se okamžitě proměnila, když uviděla Lauru. „Panebože, co se stalo? Co je? Vypadáš, jako kdybys právě potkala strašidlo!“ vykřikla.

Laura nemohla chvíli vydat ani hlásku.

„Tak co se stalo?“ naléhala Hillary. „Nebylo to auto Andyho Price, co jsem teď viděla venku? Proč tak rychle odpálil? Laurinko, jsi v pořádku?“

„Teď už jsem,“ vydechla Laura. „Protože jsi doma!“ Objala tetu a nemohla už říct ani slovo.

„Ty teda vypadáš,“ řekla tiše Hillary. Vzala něžně Lauru kolem krku a odvedla ji do kuchyně. „Dám ti pomerančovou šťávu s medem, aby se ti vrátila barva. Pak mi řekneš, co se stalo. A taky proč sis vzala na sebe ten zahradnický mundůr. Pohádala ses dneska s Andym? Že je to tak?“

„Ale ne, Andy ne… a to nemohl být jeho vůz, cos viděla. Před chvilkou jsem s ním mluvila telefonem.“ Laura těžce dosedla u stolu v pohodlné alkovně s oknem do zahrady. Vyčerpaně natáhla ruku po sklenici se šťávou.

Najednou ji napadlo něco nového. Mohl to být Rick, kdo se vplížil do domu? Nejel za ní z Fearovy ulice?

„To auto, které jsi viděla… nebylo modré? Otlučená modrá honda?“ zeptala se Hillary.

„Ale kdepak, bylo to volvo, takové jaké má Andy.’ Proto mě to napadlo,“ odpověděla Hillary a posadila se naproti Lauře. „Poslyš, o co jde?“

Měla stejné světlé vlasy jako Laura. Ted’ si je zastrčila za uši a naklonila se vyčkávavě dopředu.

Laura dopila džus a nadýchla se. Cukr jí rychle vrátil energii a byla teď připravená říct Hillary, co se stalo – všechno, co se stalo.

„Někdo byl před chvíli v domě,“ otřásla se, když si na to vzpomněla. „Šel po těch zadních schodech nahoru. Tys ho vyplašila!“

„Nějaký zloděj?“ Hillary vyskočila. „Proč jsi mi to hned neřekla?

64

Musíme zavolat policii!“ Vyrazila k telefonu u dveří.

„Ne! Počkej! Musím ti to vysvětlit. Ať to byl kdokoliv, je už stejně pryč. Slyšela jsem ho utíkat zadními dveřmi, když jsi přicházela, Prosím tě, nevolej policii!“

„…Ho? Utíkat? Vidělas, kdo to byl?“

„Ne, jenom hádám. Taky to mohla být žena,“ přiznala Laura.

„Ani se nehni!“ Hillary se rozběhla k zadním dveřím. Laura zaslechla, jak je zabouchla. Pak se teta vrátila. „Přišla jsi zadem?“

Laura přikývla. „Dveře byly otevřené. Nevzpomínáš si, jestlis je zavřela? A zamkla?“

„Nevím. Byla jsem moc rozčilená. Poslyš, tu policii nemůžeš volat. Já už jsem takhle v dost velkým maléru.“

Laura se zhluboka nadechla. „Našla jsem včera mrtvolu – v novém Fearově křídle. Byla to jedna ošetřovatelka. Byla zavražděná, probodnutá! Ale když přišli strážní, tělo bylo pryč… prostě zmizelo!

Oni si teď myslí, že jsem si to vyfantazírovala – že jsem si vymyslela fórek… nebo že jsem praštěná… nebo něco… Nikdo mi nevěří!

Takže nemůžeš říct poldům o tom zloději, protože si budou myslet, že zase blbnu – že si vymejšlím. Museli slyšet o té mrtvole, která tam nebyla. Ale já vím, co jsem viděla!“

Slova z ní vylétávala tak rychle, že skončila bez dechu.

Hillary se posadila. Ústa se jí pootevřela. Svraštila čelo a snažila se pochopit to, co jí Laura vyprávěla. „Mrtvola…? A zmizela…?“

„A to není všechno,“ pokračovala Laura. Pověděla jí o Tobym Deanovi a o dalším plačícím dítěti v Deanovic domě. A taky o Tobyho matce, která s ním špatně zacházela.

„To všechno patří k sobě, vím to! Ošetřovatelka a malý Toby –

prostě všechno! Něco strašnýho se děje v Shadysidským špitále a já jsem v tom zapletená až po uši. Ach, Hillary, já ti mám takovej strach!“

„Vůbec se ti nedivím,“ řekla Hillary a její modré oči se upřeně zadívaly do Lauřiných. Natáhla se přes stůl a vzala Lauru za chladnou ruku. „Musíme něco udělat. Ale víš, třeba je toho na tebe moc… práce v nemocnici, být celý den kolem nemocných lidí. Asi by bylo pro tebe nejlepší, kdybys odjela. Mohla bys strávit zbytek léta u babičky a dědy v Kalifornii. Vím, že by byli hrozně rádi, a…“

65

„Ty mi nevěříš!“ Laura odstrčila její ruku a upřeně se na tetu zadívala. „Ty si taky myslíš, že fantazíruju.“

„Ne, moje milá! Samozřejmě, že ne. Vždycky jsem ti věřila, to přece víš. Dělá mi to starosti a snažím se vymyslet pro tebe to nejlepší.“

„To jistě!“ vybuchla Laura. „Ty si myslíš, že jsem si to všechno vymyslela, že jo? Tak jako každej druhej. A taky, že to byl Andy, kdo se teď plížil z domu, ne? Ale to nebyl on! Ale jinak je všechno pravda pravdoucí, i když mi nevěříš!“

„Já ti opravdu věřím. Nechci prostě, aby ses dostala do nebezpečné situace. Sama jsi řekla, že se bojíš. A jestli to je tak špatné, že to nemůžeš změnit, pak jediné, co ti zbývá, je zmizet.

Nechat to být.“

Laura prudce zavrtěla hlavou. „Ale já s tím musím něco udělat.

Zítra ráno jdu za doktorem Pricem, Andyho tátou. Ten si nebude myslet, že lžu. Je to jeho špitál a jemu určitě záleží na tom, co se tam děje. Vím, že mi pomůže. Nevzdám to!“

„Oukej, oukej. Počkej.“ Hillary zastavila příval jejích slov. „Mám lepší nápad. Co kdybych já promluvila s doktorem Pricem a vysvětlila mu, co se tam děje? Už několik dní pracuju pro Výbor kontroly v Shadysidské nemocnici a jsem tam prakticky každý den.“

„Vážně?“ překvapeně řekla Laura. „Proč jsi mi o tom neřekla?“

„Myslela jsem, že máš své práce dost. Nemysli si, že jde o něco velkého. Žádná záhada, jen normální revize. A tak můžu vidět Raye Priceho, kdykoliv chci. Nech mě s ním promluvit,“ požádala Hillary.

Laura vztekle vyskočila. „To je ohromný! Teď se mnou budeš jednat jako s blbečkem. Kdepak! Jsem stoprocentně schopná si sama promluvit s doktorem Pricem, tak se do toho nepleť. Lituju, že jsem ti vůbec něco říkala!“ A vyletěla vztekle z kuchyně namíchnutá na všechno.

Když běžela po schodech nahoru, uvědomila si, že největší vztek má na sebe, protože se pohádala s tetou.

Když se osprchovala, cítila se trochu líp. Začala přemýšlet o tom, co ráno řekne doktoru Priceovi. Bude mu muset říct všechno – a taky ho varovat před Rickem Spencerem.

Ale bude jí věřit? Když jí nevěřila Skye, ani teta Hillary, bude jí 66

věřit vůbec někdo?

Vklouzla do nového pyžama a ujistila se, že noční stolek je tam, kde má být, a že lampa a telefon fungují.

Byla ráda, když zjistila, že jediná škoda, kterou spáchala, bylo malé škrábnutí na rámu fotografie rodičů na nočním stolku. Stejně si chtěla opatřit nový rámeček.

Byla ospalá, položila se na postel a přitáhla si fotografii svých rodičů. A tak, jako kdysi, studovala pozorně jejich tváře…

zvědavě… představovala si… co by bylo, kdyby…

Nakonec podlehla vyčerpání.

Dala obrázek zpátky a zhasla. Brzy začala pravidelně oddechovat a usnula.

Telefon se najednou rozeřval a úplně ji probudil. Kdo, krucifix, může volat takhle pozdě? Zašátrala po sluchátku a pronesla ospalé

„haló“.

„Lauro, to je Rick Spencer. Mrzí mě, že volám tak pozdě. Chci vědět, proč jsi ode mně ulekla na Fearově ulici. Co jsem, propána, udělal?“

„Co to je za fór? Co žes udělal?“ vyjela Laura.

Ohromená jeho drzostí se posadila a rozsvítila. Chvilku nevěděla, kde začít. Ale pak se do toho vrhla po hlavě. „A co tak jen pro začátek – kradení nemocničního majetku? Viděla jsem tě včera, jak jsi šlohnul ty skalpely v sesterně na devátým patře. Šoupnul sis je do kapsy, když sis myslel, že se nikdo nekouká. A neříkej mi, žes je nešloh.“

„Samozřejmě, že jsem je vzal. Ale nešlohnul jsem je,“ protestoval Rick.

„Přiznáváš to?“

„Nechápu, proč jsi z toho tak na větvi. Řekl jsem ti, že mě poslali pro něco na devátý poschodí. A to bylo to něco. Jestli chceš jméno, tak to byl doktor Cortese, chirurg, kterej mě poslal pro ty skalpely.

Sakra nezapomeň, že pracuju na chirurgickým oddělení.“

Lauru to na chvilku zarazilo. „Dobrá, a co jsi s nima pak udělal?“

„Samozřejmě jsem je dal doktorovi Cortesemu,“ řekl podrážděně.

„Co sis myslela, že jsem s nima dělal? Někoho operoval? Nebo někoho zapích?“

67

Laura polkla. Jak si Rick může dělat legraci z toho, že by někoho probodl? Buďto byl moc mazaný nebo co jiného? Nebo se Laura moc spletla. Ale byla si jistá, že se nespletla!

Něco tam nehrálo, s Rickem určitě nebylo něco v pořádku. Znovu zaútočila, aby z něj dostala víc.

„No fajn, teď mi řekni, proč jsi včera sledoval tu ošetřovatelku na devátým patře do novýho Fearova křídla. Sestru Wiltonovou. Viděla jsem tě, když jsi tam vklouzl za ní. Žes ji sledoval, viď? A pak…“

Zarazila se, nedořekla. Nemohla se přimět k tomu, aby ho obvinila z té strašně vraždy nebo se aspoň svěřila s tím, že mrtvola zmizela. Když ten nápad potlačila, začala znovu útočit. „A dneska večer jsi jel za mnou. Proč? O co ti jde? Copak jsi dělal na Fearový ulici? No, no…?

Dlouhá pauza.

Pak jí Rick přísně řekl: „Lauro, varuju tě. Vyhýbej se Fearový ulici. Jinak se dostaneš do spousty malérů.“

68

XVIII.

Sobotní ráno bylo šedivé a sychravé. Laura otevřela jedno oko a zasténala. Měla za sebou neklidnou noc plnou hrůzných snů.

Nejraději by se zahrabala pod deku a zůstala tam. Ale věděla, že schůzka s doktorem Pricem je důležitější než cokoliv jiného.

Když se donutila vylézt z postele, osprchovala se a oblékla. Vzala si nejlepší tmavě červené kalhoty a růžovou blůzu. Dole v kuchyni pak spořádala talíř narychlo udělaných lívanců.

Teta Hillary už odešla a nenechala pro ni žádný vzkaz. Lauře to bylo líto, ale na druhé straně byla ráda, že nemusí pokračovat v nepříjemné hádce. Své problémy si musí vyřešit sama a přesně k tomu se chystala.

Hlava se jí pročistila během jízdy, a když zaparkovala své BMW

vedle Andyho volva, byla už úplně klidná;

Zazvonila a sám doktor Price jí otevřel.

„Lauro, drahoušku, vypadáš úplně báječně! Pojď dál, pojď dál.“

Byl velký a jako vždycky vypadal důležitě. I když byl přátelský a nadmíru okouzlující, Laura se cítila v jeho přítomnosti trochu stísněně.

Provedl ji halou a uvedl do jeho knihovny. „Andy ještě spí, myslím, ale dostal jsem tvůj vzkaz z minulé noci. Rád poradím tak důležitému členovi mého štábu.“

„Nesměj se, prosím“ řekl, když ji usadil u psacího stolu. „Byla bys překvapená, kdybys věděla, jak důležití jsou studenti-dobrovolníci v naší nemocnici. Ohromně pomáháte lékařskému týmu a díky vám se pacienti cítí lépe. Jen bych si přál, abychom vás mohli platit, ale…“ A s politováním mávl rukou.

69

„Myslím, že tě nebudou zajímat naše rozpočtové problémy.

Vraťme se k tomu tvému projektu, o kterém ses chtěla poradit.“

Naklonil se dopředu, usmíval se a upřel na Lauru své tmavé, skoro černé oči.

Lauře se sevřelo hrdlo, když si uvědomila, že lhala, aby s ním mohla promluvit. Ale vzpamatovala se, když si vzpomněla, co je v sázce. Zhluboka se nadechla a začala. „Není to žádný projekt, o kterém jsem chtěla s vámi mluvit. Je to problém. A moc zlý problém.

A vy jste jediný člověk, se kterým o tom mohu mluvit. Jedná se o špitál, tedy nemocnici… chci říct… o něco, co se tam děje. Něco hrozného!“ A rychle to vysypala. „Sestra Wiltonová byla zavražděna ve Fearově křídle. Viděla jsem ji. Ale někdo odstranil její tělo, a když pak přišli strážní, nevěřili mi.“

„Cože?“ Doktor Price nadskočil v židli a na jeho tváři se objevila hrůza. „Tys viděla někoho, jak zabil ošetřovatelku?“

„Ne, ne, nikoho jsem neviděla. Viděla jsem jen mrtvé tělo…

potom. Ležela na podlaze s nožem v hrdle… se skalpelem tedy. Byla mrtvá. Tak jsem utíkala pro pomoc.“

„Proč mi o tom neřekli?“ rozzlobeně řekl doktor Price.

„Protože tam už nebyla. Tělo zmizelo. A všichni si mysleli, že si dělám legraci. Ale přísahám, že mluvím absolutní pravdu.“

„Měli mě informovat v každém případě, i když ti nevěřili. Když se něco takového stane… Jak že se jmenovala ta ošetřovatelka?“

„Edith Wiltonová,“ odpověděla Laura a cítila se trochu nepříjemně, když vyslovila jméno Edith. „Musíte ji znát. Myslím, že jsem vás viděla, když jste spolu hovořili u výtahu. Pracuje na dětském oddělení.“

„Na to jméno si nevzpomínám, ale to nic neznamená. Hned jak se sejdu s lidmi z vedení, promluvím s nimi o tom.“

„Jediné, co se vám snažím říct, je to, že vím, že je mrtvá. Včera v nemocnici nebyla – po tom, kdy jsem našla její tělo. Ale každý si myslí, že lžu.“

Její zoufalství začalo zase vzrůstat. Myslel si taky, že lže?

Ale doktor Price se natáhl pro telefon.

„Tak tohle musíme

vyřešit,“ řekl rozhodně, zatímco vytáčel číslo. „Teď promluvím s vedoucí ošetřovatelek. Ta bude vědět nejlíp, o co kráčí… oh, haló, 70

Doris. Tady je Ray… Fajn, děkuju, ano, přijdu dnes ráno. Mám tu několik věcí, na které bych se vás rád zeptal. Ale teď volám kvůli jedné z vašich ošetřovatelek… Edith Wiltonové.“

Podíval se na Lauru a zdvihl obočí, aby se ujistil, že řekl jméno správně. „Ano, ta to je

– Wiltonová. Pracuje tenhle víkend? Ne,

žádný zvláštní důvod. Byl bych jen rád, kdybyste se na ni mohla podívat.“

Opřel se v židli, přikryl sluchátko a řekl Lauře: „Zjišťuje to, tak si minutku odpočiň a nech mě – ano, Doris… Oh, jste si jistá?… Hm, ano, vzpomínám si.“ A zatím co hovořil, díval se na Lauru podezíravě. „Správně. Ne, žádný problém. Fajn, děkuju, že jste mi to řekla. Uvidíme se později.“

„Že tam není?“ Zeptala se Laura, když doktor Price zavěsil.

Nadýchl se. „Milá Lauro, ta ošetřovatelka, kterou jsi viděla…

no… mrtvou… Tak ta si vzala minulý týden dovolenou, začala jí ve čtvrtek večer. Nebude tu celé tři týdny a vedoucí ošetřovatelek mi připomněla, že její dovolená byla naplánována už před dvěma měsíci. Vzpomínám si, že jsme sháněli nějaké lidi navíc, abychom pokryli některé směny, když si tolik sester bralo dovolenou. A to se týká i sestry Wiltonové.“

Lauře se rozbušilo srdce. Nevěřil jí. Nikdo jí nevěřil. Schoulila se v židli a bylo jí úplně mizerně. Nevěděla, co by řekla doktoru Priceovi, který si zřejmě myslel, že je praštěná.

„Co tě trápí, Lauro? Můžu ti nějak pomoct? No, pověz.“

Pozoroval ji se znepokojením.

„Já…já… teda, nejde jen o sestru Wiltonovou.“ Byla zmatená a v rozpacích, ale musela mu říci tu druhou část. Říkala si, že nemá co ztratit. „V nemocnici byl malý chlapec – viděla jsem ho na dětském oddělení, než ho propustili. Myslím, že s ním doma špatně zacházejí, zvláště jeho matka. Ale ani tam už není. Zajela jsem k nim domů a viděla jsem, jak ho odvezl nějaký muž se ženou – a vypadal velmi rozrušeně a zřejmě nechtěl s nimi jít.“

Oči doktora Price se zúžily. Laura jasně viděla, že zneklidněl. V

hlavě měl možná stejný zmatek jako ona sama.

„Tak moment, abychom si rozuměli,“ řekl. „Ty tvrdíš, že to dítě taky zmizelo?“

71

„Ne, ne taky – nezmizel jako to tělo. Ach, já prostě nevím, jak to vysvětlit. Víte, ta sestra úplně zmizela, ale ten chlapec byl poslán pryč. Zní to pitomě, já vím, ale nemůžu se zbavit strachu, že…“

„Strach, obavy,“ řekl doktor Price a pokyvoval hlavou. „Já se zase obávám, že se tím moc zabýváš. Možná, že tě uklidním i v tomto bodě. Tedy, jak se ten chlapec jmenoval? A proč byl v nemocnici?“

„Jmenuje se Toby Dean. Měl zápal plic. Žije na Fearově ulici.

Jsou mu jenom tři roky a celou dobu, co byl v nemocnici, proplakal.

Já prostě vím, že je v maléru!“

„Ale, Lauro, většina dětí pláče, když jsou nemocné a mají strach, protože jsou pryč z domova. Ale řeknu ti něco, co tě uklidní.

Všechny děti, které byly v Shadysidu, jsou automaticky navštěvovány po propuštění našimi lékaři. Zavolají ho na kontrolu brzy po propuštění.“

Poposedl na židli a zkoumavě se na ni zadíval. „Toby Dean, říkáš? Jmenoval se tak? Až přijdu do kanceláře, zařídím, aby hlavní lékař někoho okamžitě poslal na návštěvu a…“

„Jeho papíry jsou pryč,“ nesměle řekla Laura. „Hledala jsem je, ale zmizely.“

„Lidi a papíry – zdá se, že všechno mizí.“ Podíval se na Lauru s porozuměním a slabý úsměv zvlnil jeho ústa. „Mám pocit, že jsi to ty, kdo nejvíc potřebuje dovolenou. Co říkáš?“

„Přece mi nechcete říct, abych dala výpověď? Nebo ano?“

vykřikla Laura. „Vy si vážně myslíte, že bych měla odejít z nemocnice?“

„Ale ne, jestli nechceš, samozřejmě že ne. To záleží na tobě. Jestli si myslíš, že tu zátěž tady sneseš, já osobně vítám tvoji pomoc. Musíš mi říct, co si myslíš.“

„Miluju to tady! A nepotřebuji dovolenou. Prosím vás, nechte mě tu! Jenom…“

Zarazila se. Nebyla si jistá, že to je právě nejlepší chvíle požádat o laskavost. Ale on byl vlastně jediný, kdo jí mohl pomoci. „Jenom, že mě přeřadili na rentgenologické oddělení. Mohl byste mi pomoct, abych se mohla vrátit na dětské patro? Potřebují mě víc než rentgeni a já vím, že právě tam jsem dobrá. Můžete to zařídit s hlavní sestrou?“

72

Doktor Price našpulil rty. Opřel se o psací stůl a pomalu vstal.

„No, podívám se na to. Promluvím dnes ráno se sestrou Schneidrovou. Do práce se vracíš až v pondělí, že? Pokusím se to zařídit na příští týden. Do té doby, prosím tě, si přestaň dělat starosti

– nech to všechno být.“

Obešel psací stůl a položil ruku na její rameno. Podívala se na něj s nadějí.

„Lauro, má milá,“ pokračoval, „já vím, že se věci dají vysvětlit a udělám všechno, aby se vysvětlilo to, co ti dělá takové starosti.“

Jeho laskavý úsměv ji rozehřál a dýchalo se jí lehčeji. „Hned zařídím, aby se někdo podíval na případ toho malého chlapce a pak zapracuju na tvém návratu na dětské. Není ti líp?“

„A jak!“ Laura vyskočila. Aspoň doktor Price něco udělá. Byla ráda, že za ním zajela.

Obešel ji a pak se na ni ještě jednou usmál. „Musím běžet, ale mám radost z toho, jak jsme si popovídali. I když to bylo trochu mlhavé. Ještě si promluvíme, to ti slibuju. A prosím tě, přijď za mnou, kdykoliv tě něco začne trápit. Nezapomeň, že v tomhle domě jsi vždy vítaná.“

Někdo zaťukal na dveře knihovny.

„Áa, to bude Andy. Doufám, že tě zase uvidím – a brzy. A pamatuj si, už žádné starosti.“ Přešel dlouhými kroky ke dveřím a otevřel je. „Zrovna jsme skončili naši… poradu,“ řekl Andymu, když se míjeli ve dveřích. „Tak se mějte, vy dva. A odpočiňte si dneska.“

A byl pryč a Laura si povzdechla. Jen napolovic splnila svůj úkol, ale bylo to lepší než nic.

„O čem jste si povídali?“ ptal se Andy, když se šoural knihovnou.

„Ale jedná se jen o písemnou práci, o který jsem ti říkala. Sbírám si materiál pro seminárku v příštím semestru.“ Lauře se trochu naježily chloupky vzadu na krku.

Neposlouchal Andy jejich rozhovor? Pak by věděl o všem, co říkala.

Andy se několika kroky přišoural až k ní a natáhl ruce. „Co kdyby sis vzala nějaký informace ode mně?“ Objal ji kolem pasu a sklonil se, aby ji políbil.

„Andy, nech toho!“ Odvrátila tvář a vyklouzla z jeho náruče.

73

„Nemám na to náladu. Vážně.“

„P r o č n e ? “ vyžadoval Andy. „Proč mě v poslední době odstrkuješ?“ Vyrobil jeden ze svých podvodnických, svádivých úsměvů, který na ni obyčejně zabíral. Laura si uvědomila, že jeho šarm se začal definitivně ztrácet. „Budu muset jít,“ řekla. „Mám rande se Skye. Uvidíme se večer, ano?“

Vrazil ruce do kapes svých kraťasů a zachmuřil se. „Podívej, jestli máš rande s… s někým… tak bys mi to snad měla říct? Mám na to právo, Lauro. Jestliže existuje nějakej jinej chlápek, rád bych to věděl. Je to někdo ze školy?“

„Už jsem ti řekla, že mám rande se Skye,“ vzdechla Laura unavená jeho žárlivostí.

„Nebo možná někdo, kohos potkala ve špitálu?“ pokračoval Andy. „Nějakej medik nebo jeden z těch okouzlujících dobrovolníků, o kterých jsi mi vyprávěla?“

To stačilo! Laura vzteky skoro explodovala. „Kdy že jsem řekla, že tam…? Trhni si podešví! Už mám dost tvýho podezírání. Mám tý tvý žárlivosti až po krk. A tvý šílení, když chci podniknout něco sama, bez tebe? Aby bylo jasný, žiju si svůj život a nehodlám ho strávit na jednom místě. Aspoň ne teď.“

„Gratuluju!“ zařval Andy. „Zdá se, že bys radši udělala cokoliv jinýho, než šla se mnou dneska večer. Je to tak?“

„To ti bůh řek, to je přesně to, co cejtím,“ procedila Laura se stisknutými zuby.

„Takže máš dneska večer rande? To je ten důvod, proč ses se mnou začala hádat – aby ses mě dneska zbavila?“

„Tak já jsem se začala hádat, jo? Andy, tak teď, v tomhle momentu, mi jde o jediný! Abych mohla bejt doma sama a v klidu –

a bez tvýho otravování! Ty vážně nevíš kdy přestat!“

A vyletěla z knihovny jako čert z komína.

„Lauro!“ vykřikl Andy a hnal se za ní.

„Nech mě bejt! A definitivně!“ Sletěla se schodů, skočila do svého vozu a vyhučela po příjezdové cestě. Andy stál přede dveřmi.

Takovýhle konec sice neplánovala, ale už si o to dlouho říkal.

Během jízdy ke Skye se začala uklidňovat. Byla si jistá, že Andy brzy zavolá, aby se omluvil, a přemýšlela, jak nejlíp to ukončit.

74

Prostě k sobě nepatřili a on by to měl vědět.

Proč se lidi nemohou jednoduše dohodnout na rozchodu – a tak, aby si neubližovali? Přece musí existovat nějaká snadná cesta!

Ale co, promyslí to později. Má před sebou dlouhý sobotní večer

– a bez rande.

Zajela na parkoviště a zastavila před knihkupectvím. Skye už byla uvnitř a prohlížela si magazíny. Zamávaly si, ještě než Laura zamkla dvířka od vozu. Narovnala se a zašilhala na šedivou oblohu pokrytou mraky. Ohromný. Cítila se právě tak.

Najednou se jí zastavilo srdce.

V půli parkoviště spatřila paní Deanovou, která odemykala auto.

Na její straně seděl Toby a objímal plyšového medvídka, kterého mu dala!

Vrátil se! Vypadal mnohem lépe, než když ho viděla naposled v jeho domě s těmi cizími lidmi. Laura byla ohromená úžasem.

„Toby!“ zavolala. Aby si jí všiml, začala kroužit paží.

„Lauro!“ zavolal zpátky rozrušeně.

Rozběhla se k němu. Udělal malý krok směrem k ní. Ale paní Deanová ho popadla za ruku a vstrčila zpátky do vozu. Hned za ním skočila do auta sama a zabouchla dveře.

Vyjela závodním tempem z parkoviště, ale Laura mohla stejně vidět Tobyho, jak se zoufale kroutí na sedadle, aby ji mohl spatřit zadním okýnkem.

75

XIX.

Nakupování není žádná legrace, řekla si Laura, pokud člověk nemá opravdu dobrou náladu. Musela se nutit, aby vydržela mezi krámky zbytek dne. Jen tak na půl ucha poslouchala Skyeino žvanění.

Pořád slyšela Tobyho radostný výkřik, když ji uviděl na parkovišti. A stále viděla jeho nešťastnou tvář za oknem auta, když odjížděl.

Následovala Skye snad do každého obchůdku. I když viděla věci, které potřebovala, nic ji nepřitahovalo – prostě neměla správnou náladu na nákup. Nakonec to vzdala a dělala Skye jenom společnost.

Když se zastavily na svačinu, pověděla Skye o hádce s Andym.

Zmínila se o tom jen všeobecně, aniž by zacházela do detailů.

„Páni, to je teda blbý,“ řekla Skye a chtěla vědět víc. „Je to vážný?“ Laura si všimla v jejím hlase malinkaté naděje. Nakonec, kdyby byl Andy volný…

Laura zdvihla ramena. „Nevím. Ano. Snad. Uvidíme. Řekli jsme si, že se dnes večer nesejdem – tedy já řekla. No, není to nic hroznýho. Už se těším, že zůstanu večer doma, sama a v klidu.“

„To jistě,“ řekla Skye nepřesvědčené. „Počkej do zítřka.“ A začala chrlit novinky o tom, že má večer rande s Jimem Farrowem, že musí najít perfektní oblečení, než vůbec začne uvažovat o tom, že by vyšla z domu.

Koncem odpoledne si Skye odnášela plnou náruč balíčků, z nichž dobrou polovinu příští týden vrátí. Jediná věc, kterou si Laura koupila, byla rtěnka. A to ještě jen proto, že jí Skye nadávala.

Když se konečně dostaly na parkoviště, nebe bylo temné a vítr po něm honil hrozivé černé mraky. Z dálky se ozvalo zahřmění.

76

Přicházela bouře. To bude fajn, že dnes zůstanu doma v pohodlí, říkala si Laura, když se loučila se Skye.

Zaparkovala na prázdné příjezdové cestě. V domě nesvítilo ani jedno světlo. Hillary nebyla doma.

Když Laura zamykala dvířka BMW, prudký záblesk rozštěpil vzdálenou oblohu. Otřásla se a pospíchala dovnitř.

Nejdříve obešla celé přízemí a rozsvítila všechna světla. Pak zkontrolovala všechny dveře a okna, aby se ujistila, že jsou zamčené.

S uspokojením zjistila, že i zámek u sklepa je zaklapnutý.

Rozběhla se nahoru.

Asi v polovině točitých schodů se zastavila a naslouchala.

Neozvalo se něco uvnitř domu? Nahoře v patře?

Strach ji přibil ke schodům.

Ale pak uviděla modrý záblesk, který pronikl horním oknem a uslyšela zasyčení blesku. Ne, v domě nikdo nebyl. Slyšela jen rachot bouře.

Pospíšila nahoru.

Bylo jí hned lépe, když rozsvítila všechna světla a zkontrolovala okna. Převlékla se do džin, tenisek a velkého bílého svetru a odešla dolů do kuchyně. Rozhodla se, že nebude na tetu čekat s večeří.

Možná, že se zase rozhodla pracovat přesčas.

S přemáháním snědla talíř rajské polévky a salát. Pak se usadila v knihovně, aby se podívala na televizi.

Minuty se plížily zoufale pomalu. Nemohla se Hillary dočkat a neustále se dívala na hodinky. Začala se cítit hrozně bezbranná.

Stáhla televizi na minimum a napjatě naslouchala, neozve-li se v tichém domě něco podezřelého.

Netrvalo dlouho a její myšlenky se vrátily k Tobymu. Proč byl zase najednou u Deanové? Podle kufříku, který si odvážel, se zdálo, že odjíždí na dlouho. Co to bylo za plačící dítě v Deanovic domě po jeho odjezdu? Co měl Toby společného se sestrou Wiltonovou? Je to přece tak milý kluk, proč s ním tedy Deanová zacházela tak hrubě?

Co dělat? Vím, že je v nebezpečí, ale nevím, jak mu pomoct!

Nemohla už déle čekat. Musela se dozvědět, co s ním je.

Vyskočila a vypnula televizi. Zdvihla sluchátko telefonu, zamyslela se a pak vytočila číslo Deanových. Uvědomila si, že musí rychle 77

vymyslet nějaký dobrý důvod, proč volá.

Telefon dlouho vyzváněl. Netrpělivě čekala.

Konečně se ozval hrubý hlas. „Co je?“ Byl to hlas paní Deanové.

„Tady… tady je… Laura Mastersová. Tuhle jste si ode mně koupila los do tomboly a nemůžu si vzpomenout, jestli jsem vám ho dala. Mám totiž jeden los navíc, nemohl by to být váš?“

„Ježíšmarjá!“ znechuceně vykřikla paní Deanová.

„Ty s tím

obtěžováním nepřestaneš, co? Je mi úplně fuk, jestli ten lístek mám nebo ne, jasný? A mám teď plno práce. Maucta!“

„Počkejte!“ prosila ji Laura.

„Mohla bych říct aspoň Tobymu

ahoj? Určitě by byl rád…“

„Ne, nemůžeš!“ vykřikla Deanová. „A já si přeju, abys už konečně přestala kolem nás čmuchat, je to jasný? Prostě zmiz!

Varuju tě, Lauro. Nech nás na pokoji!“

Než ta rozzlobená žena mohla zavěsit, Laura zaslechla pronikavý dětský výkřik: „Lauro! Lauróó!“

Pak se ozvalo plácnutí, bolestný nářek a rána, jak Deanová praštila sluchátkem.

Toby! Uhodila ho!

Laura popadla klíče a vyletěla z domu.

78

XX.

Při jízdě do Fearovy ulice přemýšlela horečně o tom, co by měla udělat. Rozhodně se dostat do Deanovic domu a najít Tobyho.

Co když mu ošklivě ublížila? Třeba potřebuje doktora?

Chvěla se vzteky a starostí. Jak mohla být ta ženská tak krutá k dítěti, k vlastnímu synovi? Dělalo se jí z toho nanic!

V zatáčce poblíž Tobyho domova zpomalila. Pozorně sledovala domy, které se za ní propadávaly do tmy.

Prudký záblesk rozsvítil oblohu a zbarvil jí ruce do modra. Trhla sebou, když nedaleko hlasitě zahřmělo. Bouře vypukne každou chvíli.

Zaparkovala BMW, nezamčené, na začátku příjezdové cesty.

Přeběhla rozlehlý trávník. Při dalším zablesknutí se jí zdálo, že zahlédla jakousi tvář v okně prvního patra. Ale nebyla si jistá.

Obcházela dům a hledala, kudy by se mohla dostat dovnitř.

Možná, že je otevřené některé z přízemních oken. Zkoušela jedno po druhém, ale bez úspěchu.

U kuchyňského okna objevila dole malou škvíru. To je ono!

Vysunula okno nehlučně nahoru a povytáhla se. Vklouzla dovnitř, právě když začalo pršet a seskočila na podlahu.

Gumové podešve tenisek ztlumily její dopad. Ale když couvala ve tmě od okna, neviděla kuchyňský stůl plný špinavého nádobí.

Vrazila bokem do rohu stolu a velká mísa sklouzla a s rámusem se rozbila na podlaze.

Ztuhla a zadržela dech.

Chvilku neslyšela nic jiného než bouři venku. Doufala, že ji nikdo neslyšel a začala sbírat kousky rozbité mísy.

79

A zase se zablýsklo.

Jenomže tentokrát v její hlavě!

A zároveň ucítila obrovskou bolest! Někdo ji uhodil – a zatraceně tvrdě.

Zhroutila se na podlahu a spíše cítila než viděla tmavou postavu, která se nad ní skláněla. Celou tu dobu byl někdo v kuchyni a čekal na ni… čekal, aby mohl zaútočit…

Laura sténala a snažila se vstát. Z posledních sil se zdvihla na kolena, narovnala se a snažila se popadnout dech. Před očima jí tančila světýlka.

Někdo ji hrubě uchopil pod rameny a vytáhl ji nahoru. Potácela se, když ji silné ruce táhly ke kuchyňským dveřím. Pak ji vtáhl po kamenných schodech do tmavého sklepa a hodil židli.

Najednou se všechno ponořilo do šedivé mlhy…

Když se konečně probrala, pomyslela si, že byla v bezvědomí aspoň několik minut. Snažila se pohnout, ale nemohla.

Něco se jí zařezávalo do rukou a nohou. Byla pevně připoutána silným provazem k nohám židle. Někdo se k ní sklonil a Laura spatřila vzteklou tvář Deanové.

„Řvi si, jak chceš,“ zavrčela na ni. „Nikdo tě neuslyší. Varovala jsem tě, ale ty sis nedala říct.“

Sáhla ještě jednou na provaz a obrátila se ke schodům. „Ty šašku!“ prohodila přes rameno, vylezla po schodech a zabouchla dveře do sklepa.

Laura se opřela do provazu, ale nepovolil ani o centimetr.

Nadechla se a zkusila to ještě jednou.

Pak zaslechla, jak Deanová mluví s někým kuchyňským

telefonem.

Přestala s pouty zápasit a poslouchala.

„Je to zase ta holka, Laura Mastersová. Objevila se tady a čmuchala kolem. Dostala se do domu, ale chytla jsem ji… Ne, utéct nemůže. Je ve sklepě, pevně svázaná. Ale budete se muset o ni postarat sám. To by bylo víc, než jsem slíbila… Oukej, zbavte se nejdřív její tety a pak přijeďte a skoncujte to s tou holkou. A pospěšte si!“

Deanová práskla telefonem.

80

Teta Hillary je taky v nebezpečí?

Laura hrůzou doširoka otevřela oči. Jak se do toho dostala teta Hillary? Přece s tím neměla co dělat?

Ale chtějí ji zabít! A mě taky!

Musím tetičku varovat. Musím se osvobodit, jestli nás mám zachránit.

Začala horečně zápasit s provazem, ale byl tak utažený, že jí každé škubnutí působilo ostrou bolest. Zkoušela to znovu a znovu a vzlykala, jak se jí provaz vřezával do kůže zápěstí.

Bezmocně svěsila hlavu a nechala stékat slzy po tvářích. Slyšela, jak nedaleko udeřilo a déšť bičuje okno pod stropem sklepa.

Nové zablesknutí a zahřmění proniklo do příšeří temné místnosti.

Během krátkého záblesku se Laura stačila rozhlédnout. Něco se zablýsklo na dlouhém stole na druhé straně sklepa.

Nůžky – na pracovním stole! Kdyby se k nim dostala, mohla by se osvobodit!

Začala poskakovat se židlí směrem ke stolu. Vlhkým sklepem se ozvalo skřípání, jak se židle posunovala po betonu.

Uvědomila si, že by ten příšerný zvuk mohl přivolat Deanovou.

Musí si být jistá, že Deanová odešla z kuchyně.

Napjatě naslouchala a snažila se mezitím chytit, dech. Počítala minuty, které ji a tetu Hillary dělily od smrti. Už se to nedalo vydržet.

Nahoře bylo ticho, může začít.

Tiše posunovala židli k pracovnímu stolu.

Vedla ji světla blesků zvenku. Hřmění bouře pomáhalo utlumit klapání a skřípání židle na betonové podlaze. A snad právě tak bušení jejího srdce.,

Kousek po kousku… centimetr po centimetru… se posunovala a naslouchala, jestli někdo nepřichází.

Trvalo to věčnost, ale nakonec dorazila k ponku a otočila židli tak, aby dosáhla na nůžky. Ruka jí zašátrala po desce stolu. Konečně se její prsty dotkly špiček nůžek!

Nahoře se něco ozvalo.

Laura polkla a zadržela dech.

Od ponku mohla vidět tmavé schody až ke dveřím.

81

Další blesk osvítil sklep, a to, co spatřila, ji naplnilo hrůzou.

Knoflík u dveří se otočil. Dveře se začaly otevírat.

Když zase nastala tma, zaslechla vrznutí horního schodu.

Přicházeli, aby ji dostali.

82

XXI.

Laura ztuhla. Kde by se mohla ukrýt? Nikde! Zavřela oči.

Ať to skončí rychle, modlila se.

Kroky, vlastně krůčky, byly pomalé a lehounké, každý z nich byl doprovázen slabým plesknutím. Nechtěla otevřít oči.

Pak uslyšela slabounký hlásek: „Lauro?“

Podívala se.

Před ní stál bosý Toby Dean v pyžamu. Objímal plyšového medvídka a zdál se být víc vyděšený než Laura.

„Oh, Toby!“ vykřikla ulehčeně. „Jsi v pořádku?“ Hned si všimla, že není zraněný, jen hrozně vystrašený.

„Proč jsi svázaná?“ zeptal se s očima dokořán.

„Šššt,“ tišila ho Laura. „Potřebuju tvou pomoc, Toby. Pomůžeš mi?“

„Ano,“ řekl a rychle přikývl.

„Vidíš ty nůžky na stole? Jsou moc ostré. Ale chtěla bych, abys je vzal – velmi opatrně a dal mi je do ruky. Můžeš to udělat?“

„Na nůžky jsem opatrnej,“ řekl pyšně.

„Jsi prima kluk. Teď je pomalu vezmi a dej mi je. Potichů, Toby.“

Toby se natáhl ke stolu. Malé zaškrabání a Laura ucítila, jak jí nůžky vklouzly do ruky. Horečně začala přeřezávat jedním ostřím provazy, zatímco Toby ji mlčky pozoroval.

„Kde máš maminku?“ zeptala se a dávala pozor, aby se neřízla.

„Já nevím,“ řekl Toby.

„Je nahoře? Ve své ložnici…?“

„Jo… asi jo,“ řekl, jako by teprve teď porozuměl. „Ve svý ložnici.

Byl jsem opravdu potichu… aby nic neslyšela. Ona se hned vzteká.“

83

„Já vím,“ potvrdila Laura a zápasila dál s provazem. „Takže tě neslyšela, když jsi šel dolů?“

Toby zavrtěl hlavou.

„Proč jsi mi neřek ahoj, když jsem tuhle přišla? Vylekala jsem tě?“

Toby zřejmě nechápal, o čem mluví.

„Přece si vzpomínáš,“ naléhala Laura. „Jak jsem tě viděla na schodech – a tvá matka tě hnala zpátky. Proč ses mě tak bál?“

Toby na ni zmateně zíral.

„Nevzpomínáš si?“ Potřásl hlavou.

„Tak dobře, pověz mi tedy, kam jsi jel ten večer s nějakým mužem a ženou. Kdo to byl? Kam tě odvezli?“

„Já jsem nikam nejel,“ řekl potichu.

„Ale já jsem tě viděla,“ tvrdila Laura a snažila se horečně osvobodit.

„Strčili tě do auta a odvezli, copak si nevzpomínáš? Nemůžeš mi říct, kam jsi jel? Já bych opravdu ráda… au!“

Špička nůžek jí vjela pod kůží na zápěstí. Ale bolest jí nevadila, protože cítila, že provazy spadly na zem.

Ruce měla volné. Podařilo se jí to.

Položila ruce do klína a masírovala si bolavá zápěstí. Pak se předklonila, aby přeřízla provazy kolem kotníků. Za minutku byla volná!

Neohrabaně vstala a protáhla se, aby obnovila oběh krve.

Toby se na ni upřeně zadíval. „To jsem nebyl já.“

„Cože?“ Laura překvapeně řekla. Uvažovala o dalším kroku, ale Toby opakoval: „To jsem nebyl já, co odjel.“ A vzal ji za ruku, aby získal její pozornost.

„Kdo to tedy byl?“ Překvapeně se na něj zadívala.

„To byl Terry. Kde je Terry?“ ptal se Toby a začal popotahovat.

„Kdo je Terry?“ Teď opravdu byla zmatená.

„Můj brácha,“ odpověděl Toby a slzy mu začaly téct na malého méďu v náručí. „Chci Terryho!“

„Šššt!“ zašeptala Laura. „To znamená, že máš brášku, dvojče – a že tu byl s tebou?“

„Jo… a odvezli ho pryč. Já chci Terryho!“ vykřikl hlasitě.

84

Sklonila se a objala ho, aby ho uklidnila. Dvojčata! To by vysvětlovalo, proč druhé dítě vypadalo trochu jinak. A proč se k ní nehlásilo. Byla to dvojčata a jedno z nich teď zmizelo. Opravdu zmizelo.

Musí okamžitě vypadnout z domu Deanů. Byla zoufalá, protože si uvědomila, že musí varovat tetu Hillary. Jestli už nebylo pozdě!

Ale Tobyho tu nenechá. I kdyby ji měli obvinit z únosu, vezme ho sebou.

„Poslyš, Toby,“ vzala ho za ruku, „pomůžu ti Terryho najít. Ale musíme teď zmizet. Půjdeš se mnou?“

Popotáhl a přikývl.

„Príma. Ale musíš bejt úplně potichu. Nikdo nás nesmí slyšet.

Zkusíš to?“

Sevřel rty a stiskl jí ruku.

„Fajn… a teď ani nepípni. Tak pojďme.“

Opatrně vystoupili po schodech a vešli do kuchyně. Neustále hlídali, jestli se něco neozve tam nahoře. Byla tma, ale Laura si všimla svetru, který visel přes židli.

I když páchl, zabalila do něj Tobyho. Nechtěla, aby zase onemocněl.

Už se rozhodla, Že nejlepší cesta, jak se dostat ven, budou zadní dveře. Prošla kuchyní a začala si hrát s jednoduchým zámkem…

pomalu… potichu… až cvakl.

Otevřela dveře, popadla bosého chlapce a vyběhla do deštivé noci.

85

XXII.

Opatrně se vyhýbala křoví po straně domu. Vnesla Tobyho do auta a zapnula mu bezpečnostní pás.

Skoro nedýchala, oběhla auto a skočila za volant. Motor hned naskočil.

V okně prvního patra se objevilo světlo.

Laura se otočila a spatřila rozzuřenou Deanovou, jak se vyklání a něco volá.

Oblohu rozštěpil blesk a zaburácel hrom. Laura odjížděla, jak nejrychleji mohla. Ulice byla velmi kluzká. Dívala se upřeně předním sklem přes pleskající stěrače. Často kontrolovala v zrcátku, jestli za nimi Deanová nejede.

Ještě když zahýbala do ulice Old Mill, nevšimla si, že by je nějaké auto sledovalo.

Na rohu stála telefonní budka. Laura se rozhodla, že to riskne.

Zastavila vůz a vyběhla, aby zavolala domů a varovala tetu Hillary.

Telefon dlouho bezúspěšně vyzváněl.

Žádná odpověď.

Hillary zřejmě ještě neopustila nemocnici.

Zavěsila a zkusila jiné číslo. Operátorka v Shadysidské nemocnici se hned ozvala.

„Můžete mě, prosím vás, spojit s účtárnou?“ zeptala se Laura.

„Už jsou všichni pryč,“ odpověděla operátorka. „S kým jste chtěla mluvit?“

S Hillary Benedictovou,“ řekla Laura. „Pracuje na zvláštní zprávě pro nemocnici a myslím, že tam bude přesčas. Mohla byste to zkusit na…“

86

Operátorka ji přerušila. „Jste Laura Mastersová?“

„Ano, jsem,“ odpověděla překvapeně Laura.

„Mám pro vás od ní vzkaz. Paní Benedictová vás hledala. Říká, že nemůže nastartovat auto. Kdybyste volala, mám vás požádat, abyste ji vyzvedla. Bude čekat v sesterně na devátém patře.“

„Už jedu,“ řekla Laura a zavěsila.

Nesmí ztratit ani minutu. Pojede rovnou do nemocnice a najde Hillary. Pak zavolají společně policii.

Když zase nastartovala auto, zjistila, že si Toby hrál s knoflíky u rádia. Nějaká rocková muzika expolodovala v reproduktorech tak silně, že nadskočila. Něžně napomenula Tobyho a stáhla hlasitost.

Ujížděla ulicí Old Mill, myšlenky se jí zběsile honily hlavou a zmocňovala se jí hrůza. Musí tam být včas! Musí najít tetu Hillary dřív než oni!

Muzika ji znervózňovala. Natáhla se, aby vypnula rádio. Ale než se dotkla knoflíku, hlasatel oznámil zvláštní zprávu.

Máme pro vás zvláštní zprávu. Na dně hluboké rokle v lesích u Fearovy ulice bylo nalezeno auto. Neštěstí si vyžádalo život řidičky, která byla v autě sama. Tělo bylo k nepoznání znetvořeno. Policie byla schopná určit s jistotou jen to, že k neštěstí došlo už před několika dny. Doklady nalezené v autě identifikovaly ženu jako Edith Wiltonovou, ošetřovatelku Shadysidské nemocnice.

Laura byla tak ohromená, že v zatáčce málem dostala smyk.

Tak! Sestra Wiltonová byla mrtvá, ale Laura věděla, že se nezabila při automobilovém neštěstí!

Hned, jak najde Hillary a zavolá policii, zatelefonuje taky doktoru Priceovi. Teď jí musí uvěřit. Všichni jí musí uvěřit. Ohledání mrtvoly s jistotou prokáže, jak skutečně zemřela. Hlava se jí zatočila.

Před další zatáčkou se automaticky podívala do zrcátka. Blížila se k ní modrá otlučená honda.

Rick Spencer ji zase sledoval!

Jak ho mohla předtím přehlídnout? Sledoval ji už od Fearovy ulice?

Šlápla na plyn a BMW vyrazilo. Možná, ale jen možná, se mu ztratí, než dojede k nemocnici. Její vůz byl rychlejší, ale v tomhle 87

počasí to bylo nebezpečné…

Nikdo za ní nebyl, když zahnula na přecpané parkoviště nemocnice. Byla si jistá, že ho ztratila. Nemohl vědět, kam jede –

nebo věděl?

Našla jedno místo až úplně vzadu a vyskočila z vozu. Vzala Tobyho do náruče a běžela s ním ke vchodu do nemocnice.

Přede dveřmi se podívala přes rameno.

Rickova honda právě vjížděla na parkoviště.

Nemocniční hala byla přecpaná. Končily návštěvní hodiny a spousta lidí vycházela z výtahů.

Laura se drala davem a Toby se jí třásl v náručí. Vběhla do čekárny, kde našla známou sestru z dětského oddělení. Ještě jednou Tobyho objala a předala jí ho.

Pak letěla k výtahům a modlila se, aby jeden přijel dřív, než dorazí Rick. Modlila se, aby přišla včas a našla tetu – živou.

To čekání bylo úplná agónie!

„Tak pojeď, výtahu zatraceněji“ bušila Laura vztekle do knoflíku.

Ale světýlka ukazovala, že kabiny se zastavovaly cestou dolů v každém patře.

„No tak! Pojeď! Prosím tě, hejbej se!“

Konečně přijela jedna kabina a dveře se otevřely.

Lidé se hnali ven a zatlačili Lauru zpátky.

Musím se dostat nahoru. Měla takový strach, že se jí dělalo až mdlo. Musím se dostat nahoru.

Drala se davem a vystrašeně se podívala za sebe.

Panebože!

Rick vešel do haly.

Kráčel rovnou k výtahům, díval se přímo před sebe a ve tváři měl vzteklou odhodlanost. Ne!

Zoufale se prodrala do kabiny.

No tak, dveře. Zavřete se.

Rick se urputně tlačil davem a zbývalo mu už jen několik metrů.

Zavřete se, dveře zatracený!

Prosím vás, na co čekáte?

Rick postupoval rychle a díval se upřeně do výtahu.

Prosím, žadonila Laura. Prosím, zavřete se!

88

Pevně zavřela oči a snažila se vůlí přimět dveře, aby se zavřely.

Rick se objevil před kabinou. Těžce oddechoval.

89

XXIII.

Dveře se začaly zavírat.

Laura otevřela oči a stačila ještě zahlédnout překvapení a zklamání na Rickově tváři, když ho nemilosrdné dveře odsoudily zůstat venku.

Všiml si jí?

Nebyla si jistá.

Věděla, že má málo času.

Bude v příštím výtahu.

Laura byla tak vyděšená, že zapomněla zmáčknout knoflík do devátého patra. Natáhla se a třesoucí rukou zmáčkla knoflík.

Kabina zastavila ve druhém. Pak ve třetím.

Několik zaměstnanců nastoupilo a povídali si o basebalu.

Kabina se zastavila ve čtvrtém.

Já se do toho devátýho nikdy nedostanu, říkala si Laura. Nikdy.

Po chvíli, která se jí zdála jako věčnost, vystoupila z výtahu s bušícím srdcem a třesoucíma se nohama.

Na devátém patře bylo ticho. Světla byla napůl ztlumená.

Laura se rozhlédla, jestli neuvidí Ricka. Zdálo se, že ještě nepřijel.

Vyrazila k sesterně.

Jediná osoba u stolu byla sestra Girardová. Hillary nikde. Co teď?

Laura měla splihlé vlasy, mokré džíny a špinavý bílý svetr –

suvenýry, které si přivezla z Fearovy ulice. Cítila se velmi nepříjemně, ale neměla čas na vysvětlování.

„Nesháněl mě někdo?“ zeptala se udýchaně a nervózně se podívala k výtahům.

Sestra Girardová překvapeně vzhlédla, když uslyšela Lauřin hlas.

90

„Co tu děláš tak pozdě?“ zeptala se a káravě na ni pohlédla.

Zřejmě ještě nezapomněla na poplach, který způsobila ve Fearově křídle.

Měla jsem se tady setkat s tetou – Hillary Benedictovou. Neviděla jste ji?“

„Ne-e,“ odpověděla sestra Girardová. „Jsem tu aspoň hodinu a nikdo se po tobě neptal.“

Že by se spletla? Hryzla si ret a přemýšlela, co by měla udělat.

Najednou dostala nápad: telefonistka v centrále! Možná, že tam má od Hillary další vzkaz.

Naklonila se přes stůl: „Mohla bych si zavolat? Možná, že bude na jiném patře.“

„Posluž si,“ řekla sestra Girardová. „Ale ať to netrvá moc dlouho.“ Vstala a odnesla si žebříček k velké skříni u zdi sesterny.

Opatrně vystoupila nahoru a natáhla se pro velkou krabici na horní polici.

Laura chňapla po telefonu a zmáčkla knoflík centrály.

Na konci chodby se tiše otevřely výtahové dveře.

Vystoupil Rick Spencer.

Laura vzdychla a zavěsila. Přitiskla se ke zdi a doufala, že ji nespatřil. Vděčná za ztlumené světlo se vykradla ze sesterny. Slyšela ho, jak se blíží chodbou. Uviděl ji a teď přichází, aby ji dostal!

„Hej, Ricku! Pojď mi, prosím tě, pomoct!“ Sestra Girardová na něj zavolala. „Vezmi tuhle krabici, abych mohla slézt dolů.“

Laura se otočila. Rick se zastavil u sesterny. Nemohl sestru odmítnout. Zmizel za stolem.

Laura vystartovala. Potichu běžela chodbou na druhou stranu a zoufale hledala, kde by se ukryla.

Kde? Kde? Kde?

Nemohla vběhnout k některému pacientovi; už bylo moc pozdě.

Nouzové schodiště bylo na druhé straně za sesternou, takže byla odříznuta od ústupových cest.

Rick za ní zase půjde. Musí se ho zbavit. Musí mu zmizet. Kam?

Kam?

A najednou ji napadlo kam.

Existovalo jen jedno místo.

91

NEBEZPEČÍ! NEVSTUPOVAT!

Strčila do dveří a vklouzla dovnitř – do temnoty křídla Franklina Feara.

V liduprázdném prostoru se chvěly dlouhé, strašidelné stíny.

Dělníci už dávno odešli a třesoucí se Laura byla sama.

Možná, že mě neviděl.

Možná, že za mnou nešel.

Možná, že už jsem v bezpečí.

Zúžila oči, aby přivykly temnotě, rozhlédla se po změti stavebního nářadí a začala horečnatě přemýšlet.

Tady přece musí být nějaký východ. Rick ani sestra Wiltonová se nemohli jen tak vypařit.

Rick se nějak dostal ven a vrátil se, aby odnesl její tělo.

Tady musí být ještě další východ.

Klopýtala přes stavební harampádí a rozhlížela se. A pak to spatřila – na druhé straně haly byl v podlaze nepravidelný obdélník světla.

S ulehčením vydechla.

Samozřejmě. Padací dveře, které používali dělníci, když museli do nižšího patra.

Tak to udělal Rick. Vyklouzl padacími dveřmi na druhé straně haly.

A Laura to udělá právě tak. Teď.

Bylo to jediná šance, jak se dostat ven. Namířila tam a opatrně se vyhýbala drátům a kabelům.

Dveře za ní se otevřely a proud světla rozřízl tmu.

Je v pasti! Ne! Panebože!

Pomalu, tak aby se neozval žádný šramot, couvla a přitiskla se k zadní stěně haly.

Zachytila rukávem za drát. Vyškubla se a slabě vykřikla.

Padací dveře byly blízko. Tak blízko. Ještě několik kroků a uprchne. Ještě několik kroků temnotou. A pak uslyšela Rickův hlas:

„Lauro? Já vím, že jsi tady. Nehraj si na schovávanou.“

92

XXIV.

Slzy jí vytryskly z očí.

Její ruka, která pořád tápala po zdi, se dotkla nějaké drsné látky.

O zeď se opíral vysoký žebřík pokrytý hrubým plátnem.

Rychle za něj vklouzla.

Má ještě ten nůž? Ten, který použil na zabití sestry Wiltonové?

„Pojď sem, Lauro!“ naléhal Rick. „Chci s tebou jen mluvit.

Nenecháš mě to vysvětlit?“

Musím se dostat pryč! Jinak mě tu najde!

Ze strachu, aby ji nechytil za žebříkem, Laura vystoupila a pomalu se sunula podél zdi. Srdce jí bušilo až v krku. Nemohla Ricka vidět, ale cítila jeho hrozivou přítomnost.

„Neublížím ti,“ řekl tiše.

Neřekl totéž sestře Wiltonové – než ji bodl?

Roztřásla se po celém těle. Udělala další krok a přitiskla se ke zdi.

Najednou, jedním velkým skokem stál u ní. Sevřel jí ramena a prudce s ní zacloumal.

Laura se pokusila vykřiknout, ale Rickova ruka jí ucpala ústa.

Na tváři cítila jeho dech, byl nahořklý a horký.

Pomyslela jen na jedno. Kde je nůž?

93

XXV.

„Ženská pitomá!“ zařval Rick na Lauru. „Vždyť jsi málem spadla do tý díry!“

Laura sténala a snažila se mu vyrvat. Ale Rick ji držel pevně.

„Tiše!“ rozkázal. „Buď, sakra, tiše!“

Otočil se a řekl: „Podívej se! Podívej, kam jsi šla!“

Držel ji sice pořád pevně, ale sundal ruku z jejích úst a ukázal na zející otvor výtahové šachty – osm pater volného pádu na betonové dno.

„Ještě krok a bylas ve vesmíru. A přestaň se kroutit! Neublížím ti.“

„Nech mě bejt! Nech mě…“ Lauřin hlas byl plný hrůzy.

Snažila se ho kopnout a zápasila, aby se osvobodila. Bála se Ricka víc než toho, že ještě před minutou unikla o vlásek smrti.

„Prosím tě, nech mě jít!“ prosila.

Najednou se dveře znovu otevřely a dovnitř vnikl dlouhý obdélník světla.

Někdo vstoupil do Fearova křídla. To odvrátilo Rickovu pozornost a otočil se.

„Pomoc!“ vykřikla Laura.

Vyklouzla Rickovi a sunula se podél zdi dál od šachty. Její ruka se dotkla hrubého plátna visícího na žebříku. Znovu pod něj vklouzla.

Někdo… kdokoliv… pomozte! modlila se.

Pak uslyšela něco jako hluboké zavrčení. Zadívala se upřeně do tmy a spatřila dvě neurčité postavy, stojící proti sobě.

Co to znamená? Co se děje?

94

Kdo je to?

Pak zaslechla zvuky divokého zápasu, bolestný výkřik a pád těla na podlahu.

Pak nebylo slyšet nic, kromě sípavého dechu.

Laura zadržela dech na velmi, velmi dlouho.

Konečně ji někdo zavolal chraptivým a unaveným hlasem.

„Už to je v pořádku, Lauro. Můžeš vylézt.“

Doktor Price! Díky bohu!

Vyklouzla ze svého úkrytu. „Jak jste mě našel? Jak jste věděl, kde jsem?“ Zeptala se ulehčené Laura a. začala vzlykat.

Doktor Price rozsvítil velkou baterku a její paprsky ozářily třesoucí se Lauru, stojící vedle žebříku.

„Pojď sem! Rychle!“ nařídil jí.

Laura si otřela slzy a vykročila k doktoru Priceovi, který jí nabídl pomoc.

Jeden krok, druhý… Zakopla o něco měkkého. Když zase nabyla rovnováhy, podívala se dolů a v hrůze vykřikla.

95

XXVI.

Na podlaze ležel Rick tváří dolů. I v přítmí mohla vidět zkrvavený nůž, který mu trčel ze zad.

„Vy jste ho zabil!“ vykřikla. „Je mrtev – vy jste zabil Ricka!“

„Cože?“ zeptal se doktor Price překvapeně. „Nemohl jsem ho zabít. Ani jsem ho moc neuhodil. Jen jsem ho trochu klepl baterkou, abych ho zastavil.“

Sklopil světlo baterky na tmavou podlahu a osvítil Rickovo nehybné tělo.

Laura se hystericky rozesmála. Teď mohla vidět Ricka jasně. Nůž v jeho zádech byl jen obrázek na tričku. Hrozný a pitomý obrázek vyvedený v barvách. Černá střenka, stříbrné ostří a rudá krev, bublající na bílém tričku.

Jen tričko! Nic jiného než tričko!

Zatímco Ricka pozorovala, začal trochu sténat a otočil se na záda.

Zakašlal, zabručel a začal se zvedat.

„Pojď sem, Lauro!“ zavolal doktor Price. „Pospěš si!“

Laura k němu natáhla ruku a couvala od Ricka. Teď už jí nemohl ublížit. Byla v bezpečí.

Rick se omámeně posadil. Rukama si držel hlavu a vrtěl jí ze strany na stranu.

„Tady tudy,“ řekl laskavě doktor Price. „Pozor na ty dráty. Pojď, nezastavuj se. Už budeš v bezpečí.“

„Lauro! Nechoď!“ vykřikl Rick. „Nepřibližuj se k němu!“

Laura ztuhla. Otočila se od Ricka k doktoru Priceovi. Oči se jí široce otevřely.

„Zabil sestru Wiltonovou,“ ř e k l R i c k . „A tebe zabije taky.

96

Nechoď k němu blíž!“ Snažil se vzpřímit.

„Ale, ale, pročpak bych to dělal?“ zeptal se doktor Price. „Proč bych zabíjel jednu ze svých ošetřovatelek?“

Rick nemohl popadnou dech, ale začal zuřivě vysvětlovat.

„Protože přišla na to, co tu děláte a vydírala vás. A vy si myslíte, že Laura to ví taky. Ale ona neví ani ň.“

„A copak že jsem to spáchal?“ zeptal se sarkasticky doktor Price.

Rick se obrátil na Lauru.

„Má tady, přímo ve špitálu,

protizákonnej kšeft s adopcemi, k čemuž patří únosy dětí a…“

„To je směšné!“ zasupěl doktor Price.

„On a Deanová – nebo jak se opravdu jmenuje – unášeli děti a prodávali je; prodávali děcka těm, kteří nabídli nejvíc! Wiltonová na to přišla a začala ho vydírat. Proto ji zabil,“ vysvětloval Rick a úzkostlivě pozoroval její tvář, jestli mu uvěří.

„Vy jste blázen,“ vyrazil doktor Price. „Nevěř mu, Lauro. Znáš mě přece taková léta. A kdopak je vlastně tenhle mládeneček? Jestli byl někdo zabit, tak za to zodpovídá on. Zavolám policii. Podej mi ruku.“

Naklonil se k ní.

„Nehýbej se, Lauro!“ naléhavě řekl Rick a nenápadně se k ní posunul. „Já nejsem mládeneček ani dítě, ale moje sestra je, doktore Price. Co jste provedl s Betynkou? Kam jste ji odvezl po tom, co ji vaši lidi unesli?“

Laura stála jako sloup. Vystrašeně hleděla z jednoho na druhého.

Nevím, čemu věřit! Doktor Price, a vrah? Rick, který se snaží zachránit sestřičku… a mě?

„Poslechni, co ti říkám,“ žádal Rick. „Věř mi… prosím tě!“

Já nevím. Nevím. Nevím.

Potom, ani nevěděla přesně proč, se váhavě rozešla k Rickovi.

Ozval se hlasitý úder, jak doktor Price upustil baterku. Jedním velkým skokem se dostal k Lauře, chytil ji za krk a přitiskl ji k sobě.

Na podlaze, kam spadla baterka, se kutálel kužel světla z jedné strany na druhou.

Laura se pokusila vykřiknout.

„Kuš!“ zavrčel doktor Price a Laura ucítila na spánku studenou hlaveň revolveru.

97

Rick se přikrčil a začal se k nim pomalu blížit.

„Hej, ty!“ zařval doktor. „Zůstaň, kde jseš, nebo střelím! Nejdřív ji a pak tebe.“

Začal couvat a táhl Lauru s sebou.

„To přece nemůžete udělat,“ zachraptěl Rick.

„Ne? Snad si nemyslíš, že mi v tom zabráníš? Moc jsem se nadřel, než abych tě nechal všechno zničit. Další smrt nic neznamená. Nebo dvě.“

Doktor Price vlekl Lauru a Rick s úzkostí pozoroval, že je v čím dál větším nebezpečí. Doktor Price nevěděl, že s ní pomalu couvá k díře v podlaze!

98

XXVII.

„O nic se nepokoušejte – ani jeden…!“ křičel doktor Price. Vlekl Lauru a pevně tiskl revolver k jejímu spánku. „Varuju vás!“

„Nechte Lauru bejt, prosím vás,“ řekl Rick. Horečně přemýšlel, jak se domluvit se šíleným doktorem.

Kdyby mohl odvést jeho pozornost aspoň na chvilku… kdyby ho mohl zastavit aspoň na tak dlouho, že by… možná… „Nechte ji jít a já vám pomůžu uprchnout,“ zoufale vykřikl. „Přísahám!“ Nahnul se dopředu k Lauře a natáhl k ní obě ruce.

Laura se dusila hrůzou a stiskem doktorovy paže, ale přece jen vztáhla jednu ruku k Rickovi.

„Ty si myslíš, že jsem idiot,“ vrčel doktor Price. A zase couvl o jeden krok.

Teď už byli jen pár centimetrů od díry zející v podlaze.

„Ty už nikomu nepomůžeš. Laura ano. Ta mně odsud pomůže. A jestli nás budeš sledovat, tak zemřete oba. Jasný, Lauro?“

„Neé!“ vykřikl Rick. „Zastavte se!“

Doktor Price trhnutím přitáhl Lauru k sobě.

Udělal ještě jeden krok – a stáhl ji do prázdného prostoru.

99

XXVIII.

Zoufalý Rick skočil dopředu, sklouzl po břiše a zastavil se těsně u díry v podlaze. Lauřina

natažená paže se chytla jeho ruky v

posledním okamžiku. Druhou rukou objal nějaký trám. Kdyby ji byl nechytil, zabila by se.

Kdyby, kdyby… šlo o zlomek vteřiny!

A pak… konec… konec…

„AAAAAaaaaachch…!“

Bylo slyšet příšerný řev doktora Price.

„Lauro – drž se!“ volal Rick. Pevně ji zachytil právě v okamžiku, kdy se ozval temný úder na betonu o osm pater níž.

Laura se houpala ve výtahové šachtě jako kyvadlo ve

starodávných hodinách.

Rick supěl námahou, tiskl ji pevněji a začal táhnout.

„Podej mi druhou ruku,“ řekl.

„Nemůžu!“ vykřikla.

„Musíííš!“ zaúpěl.

Pomalu zdvihla druhou paži a Rick se opatrně pustil trámu. Teď ji pevně držel oběma rukama.

Táhl a táhl ji k zubatému okraji otvoru a dál, až ležela bezpečně na podlaze.

„Uf…!“

Oba lapali po dechu – ona tváří dolů a Rick na kolenou. A pořád ji držel za ruce. Ale Laura byla v bezpečí. Podařilo se mu to. Zachránil jí život.

„Tak co, jak se cítíš?“ zeptal se Rick.

100

„Jako tchoř v kurníku,“ řekla Laura sarkasticky a civěla na třísku zaraženou v zápěstí.

Seděli před ambulancí a čekali na tetu Hillary.

Toby Dean byl v posteli na dětském oddělení. Policisté je už vyzpovídali, takže neměli nic jiného na práci než čekat.

„Tak si myslím, že jsem to málem všechno zvorala, co?“ řekla Laura a vyčerpaně se opřela o gauč.

„No, málem,“ zatvářil se přísně. Ale pak se jeho hezká tvář rozzářila. „Ale ne, jen tě pošťuchuju. Přestaň se tvářit tak ponuře. Jsi statečná holka a já vím, že bych bez tebe nenašel svou sestru tak brzy. Poldové ji sem zítra přivezou. Máma přijede do Shadysidu, aby si ji vzala. To byla strašná noční můra pro nás doma!“

„Proč jsi mi neřek, co tu děláš?“

Rick pokrčil rameny. „Mrzí mě to, ale nemohl jsem. Měl jsem strach, že kdybych se někomu zmínil o tom, proč tu jsem, únosci by se to dozvěděli. Stačilo málo a Betynka byla v průšvihu. Nemoh jsem tak riskovat.“

„Měl jsi mi věřit!“ obvinila ho Laura.

Jeho modré oči zamžikaly. „Ale to jsem nevěděl.“

Lauřinou hlavou zběsile probíhaly události uplynulého týdne. „To všechno bylo tak… tak příšerný,“ přisedla blíž k Rickovi. „Viděla jsem tě, jak jsi šel do Fearova traktu, a pak jsem našla mrtvou Wiltonovou. A… A… Jak ji dostal doktor Price ven?“

„To bylo jednoduchý,“ odpověděl Rick. „Sledoval jsem ho až do osmýho patra, ale pak se mi ztratil. Musel někde rychle zahnout a pak se vrátit do Fearova křídla. Někde na staveništi měl schovanou postel na kolečkách a tělo vyvezl.“

„Určitě máš pravdu,“ řekla Laura.

„Samo,“ pokračoval Rick. „V žádným špitále se nikdo nebude dívat na pacienta pod lajntuchem. A jestli měl doktor Price masku, nikdo ho nepoznal.“

Laura vydechla. „Já jsem ho viděla!“ vykřikla. „Všichni jsme ho viděli. Vzpomínám si, že když jsem běžela se Skye a sestrou Girardovou zpátky do Fearova křídla, málem jsem se nabourala do postele s pacientem. A ten lapiduch, co ji tlačil, měl na tváři masku.

Všichni jsme běželi kolem něj!“

101

„Jo, byl mazanej a strašně drzej. Ale taky zoufalej,“ řekl Rick a vzal Lauru za zdravou ruku.

„To snad není ani možný, že jsem právě jeho šla poprosit o pomoc!“ Laura se roztřásla, když si vzpomněla na schůzku s doktorem Pricem. „Všechno jsem mu řekla

– svoje obavy a

podezření. Choval se tak laskavě… a už tehdy přemýšlel, jak by mě zabil!“

„Tebe a tvou tetu,“ dodal Rick.

„Ale proč Hillary?“ zeptala se.

Jako na znamení se dveře čekárny otevřely, a vystrašená Hillary Benedictová vběhla dovnitř. Rick vstal, když přiběhla k Lauře a objala ji.

„Ach, miláčku, to jsem ráda, že jsi v pořádku!“ vykřikla. „Rick mi řekl, že se stal malý malér, ale celou cestu sem jsem si představovala nejhorší. Co máš s rukou? Co se stalo?“

Laura se usmívala a tetu objala. „Přestaň se trápit, už to je za námi.“

„Ale kdepak, musíš mi všechno vyprávět,“ posadila se na gauč.

Rick si přitáhl židli a oba s Laurou vyprávěli Hillary o tom, co se stalo. Jak napjatě poslouchala, hrůza se jí objevovala na tváři.

„Věděla jsem, že se tu děje něco špatného,“ začala Hillary.

„Pracovala jsem na revizi účtů pro nemocniční radu a objevila jsem v knihách nepřesnosti, něco opravdu podivného. Byla tam dlouhá řada výdajů na projekt, o kterém rada nevěděla zhola nic – tajný projekt, který měl přinést spoustu peněz. Zabralo mi to několik dní, ale nakonec jsem zjistila, že za tím je doktor Price. Nikdy by mě nenapadlo, že to bude něco tak hrozného jako prodej dětí. Nebo dokonce, že by zabíjel, aby se zachránil!“

„Vidíš, Lauro?“ přerušil ji Rick. „To byl důvod, proč doktor Price šel po tvé tetě. Dobře věděl, že na to přijde – dřív nebo pozdějc.

Snažil se zoufale, aby ho neodhalila.“

Hillary se otřásla hrůzou. „No, naštěstí jsme mu všichni unikli. Já jsem našla původ toho tajného fondu dnes odpoledne. A hned jsem zavolala Shadysidskou policii.“

„Policie už měla Deanovou za katrem,“ řekl Rick. „Teď hledají zmizelé děti, včetně Tobyho brášky.“

102

„To je neuvěřitelný, že doktor Price mohl dělat něco takovýho,“

pravila Laura.

„Já si myslím, že to byla pustá hrabivost,“ uzavřela teta Hillary a prudce vstala. „Teď najdu toho doktora, který ti ošetřil zápěstí. Jen abych věděla, co s tím dál dělat. Bude to jen minutka a pak pojedeme domů.“

Hillary se naklonila a políbila Lauru na čelo. Pak se otočila k Rickovi. „A jednu pro vás,“ políbila ho taky. „Jsem vám opravdu vděčná.“

Když Hillary odešla, byl Rick trochu v rozpacích.

„Víš, tuhle v noci na Fearový ulici, to jsem tě nechtěl vystrašit.

Ale ty ses do toho začala míchat a já měl strach, že se ti něco stane.

To byl důvod, proč jsem ti později volal – abych tě varoval… aby se ti nestalo něco zlýho. Ale ty sis nedala říct.“

„Teď to vím,“ řekla Laura. „Ale tenkrát jsi mě vystrašil. Odpusť.“

Naklonil se k ní blíž. „Hele, já ti to prominu, když ty to promineš mně.“

„Nemám jinou šanci,“ usmála se. „Zachránils mi život.“

Políbila ho.

„Víš co? Třeba bysme si mohli dát opravdový rande,“ navrhl a pořád ji držel za ruku. „Ani nápad,“ řekla. „Cóó…?“

„Dokud se nezbavíš tohohle trička.“

Sáhl si na tričko s předstíranou hrůzou. „Zahodit takový krásný tričko, s tak krásným krvavým nožem? Jseš blázen?“

„Zahoď ho,“ trvala na svém.

„Ale je to… přece… ten nejposlednější chropot módy,“ bránil se Rick.

Ve dveřích se objevila Hillary. „Tak pojedem, Lauro?

„Po tomhle pitomým fóru – určitě!“ prohlásila Laura a vyskočila.

Na gauči zanechala prskajícího Ricka.

„Brnkni mi později,“

zavolala a zmizela.