Nicholas Adams

Stopy hrůzy 3

Smrtící povzbuzení

I.

Cathy Atmoreová spěchala do schodů Cresswellské střední školy, I když říjnová obloha byla jasně modrá, mrazivý vítr čechrající její krátké hnědé, kudrnaté vlasy způsobil, že zalitovala, že je bez čepice.

Ale kdyby si ji ráno vzala, celý zbytek dne by měla zpláclý a beztvarý účes. A to bylo to poslední, co potřebovala. Stačilo, že na své všední tváři musela nosit brýle, silnější než hrdlo láhve od Coca-coly.

Uvnitř staré cihlové budovy splynula s davem studentů pulsujícím chodbami školy. Cresswellskou střední jich navštěvovala více než tisícovka, což bylo právě tak dost, aby se všichni podle vidění znali, ale příliš na to, aby kdokoli, až na tajemníka školy Coodera, znal všechny studenty jménem.

Škola duněla třískáním a boucháním dvířek od šatních skříněk, jak si studenti věšeli kabáty a bundy. Cathy se procpala ke své skříňce a přelidněnými chodbami pospíchala do kmenové třídy. Za chvíli mělo zazvonit, proto své kamarádce Cheryl Barkhamové jen zamávala.

Cheryl byla spíše známá než kamarádka, proto zrovna kvůli ní nehodlala přijít pozdě. Už ze základní školy byla její nejlepší kamarádka Jennifer Brodieová. Bydlela v sousedství, dokud její otec náhle nezbohatl. Pak se Brodieovi přestěhovali z Upper Basin do krásné vilky v koloniálním stylu v Gaspee Farms.

S Jennií by se Cathy na kus řeči zastavila, i kdyby měla přijít dávno po zvonění. Jennie se na ni, malou holku v brýlích ze zašlé části města, nevykašlala, ani když se z ní stala populární pohledná hvězda povzbuzovačů, oficiálních vlajkonošů školy na různých sportovních akcích.

4

Dneska s Jennií určitě musí dát řeč. Neviděly se od pátečního večírku, což byla jedna z hlučných a přelidněných oslav vítězství u Erika Skidwella v Rocky Banks Estates, na které ji čas od času kvůli Jennii zvali. Jennie se jí chtěla ten večer s něčím svěřit, tak jí to aspoň stačila naznačit, než přišel Jenniin kluk Don Fulman a odvlekl Jennii tancovat do pokoje se stereem. Cathy myslela, že si popovídají později, ale musela z večírku odejít brzy, dříve než se Jennie vrátila.

Do třídy vstoupila s posledním zazvoněním. Paní Pangbornová začala kontrolovat prezenci a zaznamenávala pro kancelář školy absence. Když četla Cathyino jméno, Cathy se ohlásila, ale oči nespustila ze sešitu na dějepis. První hodinu měli Osgooda na americké dějiny. Dějepis ani Osgooda nijak nemilovala, a tak si v kmenové třídě obvykle procházela poznámky a opakovala, co měli uloženo.

Ušklíbla se, když si poprvé od pátku všimla, že přes víkend měli úkol, na který si ani nevzpomněla: napsat jednostránkovou zprávu o rozhodnutí Nejvyššího soudu v případě Dreda Scotta. Škoda, že nemám psa. Mohla bych říct, že úkol mi sežral pes.

Pak pokrčila rameny. Na úkolu vlastně ani tolik nezáleželo, šlo spíš o její pocit odpovědnosti. Měla známky dostatečně dobré, aby z americké historie prošla s B nebo dokonce i C a nic se nestalo.

Jakmile dostane diplom, jediné, o co se jakákoli vysoká škola bude zajímat, budou protokoly z prvních třech ročníků a výsledky testů zvláštních schopností. V těch byla docela dobrá. Ve skutečnosti prý patřila k mozkovému trastu Cresswellské střední, alespoň podle Jennie. Ne že by jí to však zabránilo zapomenout na ten hloupý úkol z dějepisu. Teď poslouží Mrzoutovi Osgoodovi jako ranní zahřívací předkolo. V případech, kdy se mu něco nelíbilo, hýřil Osgood tichými sarkastickými poznámkami a tím vyvolával v lidech pocit, že by chtěli být kdekoli jinde, jen ne v jeho společnosti. A nepřinést na jeho hodinu úkol zaujímalo v seznamu věcí, které neměl rád, skoro první místo.

Cheryl Barkhamová se k ní přes uličku naklonila. „Vidělas dnes rána Henryho O’Toola? Má na sobě černou košili, bílou kravatu a klobouk! Vypadá jako gangster z nějakého filmu.“

Cathy potřásla hlavou. „Co lidi neudělají, aby si jich všimli!“

5

Henry vždycky musel udělat něco výstředního, někdy až

urážlivého. Většinou byl ale neškodný. Jako ten chudáček Mel Downing, který byl schopen se na ni mačkat a upřeně jí zírat do výstřihu, i když blůzu měla zapnutou až ke krku. Co všechno holky musí vydržet.

Vrátila se k dějepisu. Ne, žádné kouzlo zprávu do sešitu zatím nepřičarovalo. Třeba místo Osgooda budou mít dneska suplování.

Nebo spadne střecha. Nebo – zazvonilo. Byl čas jít na hodinu.

Střecha se nezřítila a ani neměli suplování. Všechno bylo jako vždycky: na zdi visela

m a p a s věta, nad ní byly přišpendlené

zaprášené vlajky různých zemí, v řadách stály chatrně vyhlížející lavice. A nahoře na stupínku Osgood s rukama v kapsách třídílného obleku.

„Dobré jitro, žáci,“ začal. „Věřím, že jste měli příjemný a produktivní víkend.“ Nevypadal, že by něčemu takovému skutečně věřit. „Prosím, pošlete dopředu své domácí úlohy.“

Cathy začala zuřivě prolistovávat sešit a doufala, že to opravdu vypadá, jako že zprávu co nevidět odněkud vyloví. Nemělo smysl, aby na ni Osgood vystartoval dřív, než to bude nevyhnutelné. Do hledání neexistujícího papíru se tak zabrala, že přeslechla první slova hlášení praskajícího reproduktoru.

„… se budou následující studenti okamžitě hlásit v kanceláři školy,“ hlásil suše pan Cooder. „George Jacobs. Franklin Reed. Erik Skidwell. Donald Fulman, Todd Barber. Sylvia Roperová. Cheryl Barkhamová. Pamela Greeleyová. Matthew Wilcox. Linda

Sturgessová. Susan De Sicaová. Cathy Atmoreová…“

Cathy Atmoreová! To je přece ona!

„Volají mě do kanceláře,“ oznámila, srovnala knihy na lavici a dříve, než ji Osgood mohl zastavit, spěšně vyrazila ze třídy. Tak si oddechla, že nebude odhalená bez úkolu, že ji ani nezajímalo, proč se má do kanceláře dostavit. Teprve dole v rozlehlém vestibulu, kde se všechny zvuky rozléhaly s ozvěnou, si začala dělat starosti.

Vestibul vypadal rozlehleji než obvykle, kdy býval

zaplněn

davem študentů proudících všemi směry. Ke stěně chodby byla přistavěna řada židlí, na kterých už čekalo několik spolužáků.

Čekající znala. Všichni to byli její kamarádi. No, přiznala si, ne 6

zrovna blízcí kamarádi, spíše známí, jejichž večírky občas navštěvovala, protože se kamarádila s Jennií. Mnozí z Jenniiny party pocházeli z Gaspee Farms a Rocky Banks Estates, z rodin právníků a lékařů. Cathy bydlela v Upper Basin a její otec si vydělával tím, že jezdil podél pobřeží s osmnáctikolovým monstrem.

„Co se děje?“ zeptala se šeptem Cheryl, když míjela její židli.

Cheryl pokrčila rameny. „Nevím.“

Vešla do kanceláře. „Už jsem tady, pane Coodere.“

Tajemník školy patřil k těm mužům, u kterých byste při prvním pohledu předpokládali, že ze sebe za žádných okolností nesundají kravatu. On ji ale dnes neměl. Byl šedovlasý a se studenty zásadně nežertoval. Držel desku s připevněným papírem, něco do něj poznačil a pak se na ni podíval.

„Cathy Atmoreová,“ řekl, „posaďte se venku k ostatním.“

„Co se děje?“ zeptala se.

„Jen si tam sedněte a počkejte, až vás zavolám.“

Vrátila se ven a sedla si vedle Cheryl. Vytrhla ze sešitu, papír a pustila se volně podle učebnice do zprávy o Dredu Scottovi.

Čas plynul. Don Fulman se rozvalil na židli na druhé straně chodby. Po chvíli před sebe vystrčil nohy a s rukou na ústech zívl.

Cathy psala, až se z ní kouřilo.

Náhle před ní stál Cooder. „Slečno Atmoreová,“ řekl. „Prosím, dávejte pozor. Je to už podruhé, co jsem nucen vyvolávat vaše jméno!“

V kanceláři jí ukázal na dveře s mosaznou jmenovkou HENRY

UPTON, ZÁSTUPCE ŘEDITELE. „Tudy, prosím.“

Cathy pevně sevřela učení a vešla. Bylo to směšné, Lipton měl ve škole na starosti prohřešky studentů proti školnímu řádu a jistě měl větší starosti, než se zabývat tím, co kdy Cathy provedla.

Uvnitř čekalo další překvapení. Lipton seděl stranou a dělal nějaké papíry. Za jeho stolem seděl neznámý muž, před ním ležela tlustá obálka a přenosný magnetofon.

Muž vzhlédl. Byl

štíhlý, hnědovlasý a obličej měl zbrázděný

hlubokými vráskami. Světlo z okna za ním mu na jedné straně úst odkrývalo chomáč strniska, jako by se dnes ráno holil ve spěchu.

Spustil magnetofon a začal natáčet.

7

„Posaďte se, slečno –,“ podíval se do poznámek, „– Atmoreová.“

Posadila se.

„Jmenuji se Rogers. Jsem detektiv Cresswellského policejního sboru. Mám k vám několik otázek.“

„Ano, pane,“, řekla.

„Nejdříve se, prosím, podívejte na tuto fotografii. Poznáváte tu osobu?“

Z obálky vytáhl fotografii a postrčil ji přes stůl. Cathy se naklonila a fotografii zvedla. Byla to fotka z loňského výročního alba školy.

Do kamery se smálo blonďaté děvče ve fanouškovském svetru v barvách školy.

„Ano,“ řekla. „Je to Jennie. Jennifer Brodieová.“

„Jak dobře se se slečnou Brodieovou znáte?“

„Je to má nejlepší kamarádka,“ odpověděla. Její stísněný pocit sílil. „Něco se stalo?“ zeptala se. „Je Jennie v pořádku?“

„Jen odpovídejte na otázky, prosím,“ odpověděl detektiv. „Jak dlouho slečnu Brodieovou znáte?“

„Nejméně od první třídy,“ odpověděla. „Prosím, pane, co –“

Detektiv ji s kamennou tváří přerušil. „Kdy jste slečnu Brodieovou viděla naposledy?“

„V pátek, minulý pátek večer.“

„Kolik asi bylo hodin?“

„Devět nebo půl desáté. Nepamatuji si to přesně. Byly jsme na večírku.“

„Kde to bylo?“

„Doma u Erika.“

Detektiv, nahlédl do zápisníku, „Erika Skidwella?“

Přisvědčila. „Je ve fotbalovém mužstvu a na večírku se mělo slavit vítězství nad Arnoldovou střední. Prohráli jsme, ale stejně večírek uspořádal.

„Ano. A kdo se ještě zúčastnil?“

Otázka stíhala otázku. Přišla Jennie na večírek sama? Odešla z večírku sama? Vypadala šťastně? Smutně? Vystrašeně? Kdo byli její přátelé? Kdo byli její nepřátelé?

Odpovídala na otázky, jak nejlépe uměla, Celou dobu jí však v žaludku sílil nepříjemný pocit. Bylo to horší, než když zapomněla na 8

úkol, horší, než když při zkoušce neznala správnou odpověď.

O nepřátelích nevěděla, co říci. Jennie žádné neměla a každý ve škole s ní chtěl kamarádit. Dělala si kvůli tomu z Jennie legraci, ale Jennie se chtěla kamarádit se všemi.

„Myslíte, že by se slečna Brodieová dala do řeči s neznámým člověkem?“ Ano, asi ano. Jennie hovořila s každým, dokonce i s takovými podivíny jako Stu Martin a Bill Madsen, kteří většinu volného času trávili obcováním s klávesnicí v kabinetě výpočetní techniky. „Nevšimla jste si na večírku cizích lidí?“ Ne, alespoň jak si vzpomíná. „Nezmínila se vám slečna Brodieová o setkání s nějakými cizími lidmi v průběhu minulých týdnů?“ Ne, nezmínila. „Pokoušela se s vámi slečna Brodieová během víkendu spojit?“ Ne, alespoň co Cathy ví; od soboty rána do neděle večera byly s matkou ve Fall River.

Konečně detektiv vzhlédl od zápisníku. „Děkuji vám, slečno —

aha, Atmoreová, za vaši spolupráci. Kdybyste si vzpomněla na něco, co byste mi chtěla sdělit, seženete mě na tomto čísle.“ Podal jí navštívenku se jménem as číslem policejní úřadovny. Nepřítomně navštívenku zasunula do peněženky.

„To bude vše. Prosím, požádejte pana Coodera, aby poslal dovnitř dalšího, studenta.“

Ochromeně vstala a otočila se k odchodu. Vyšla do chodby, a jakmile prošla dveřmi, Cooder ukázal tužkou na Lindu Sturgessovou.

„Další,“ řekl. Linda vešla do kanceláře zástupce ředitele.

Cathy vyšla do druhého poschodí a jak ve snách vstoupila do dějepisného kabinetu. Už skoro byla v lavici, když si teprve všimla, že kolem nesedí její spolužáci. Uprostřed smíchu a v rozpacích vycouvala.

Zvonek, kterým končila první hodina, musel zazvonit, Zatímco byla dole. Vůbec ho nezaslechla. Přešla do třídy na matematiku, a i když tentokrát měla všechny úkoly – matematika jí šla a měla ji ráda

– přesto Lo zbytek hodiny učitele vůbec nevnímala. Nemohla se v myšlenkách zbavit představy trpělivého policisty, kladoucího v kanceláři zástupce otázky.

A ty otázky o přátelích a nepřátelích a kdy jste ji naposledy viděla, ty by detektiv Rogers nekladl, kdyby bylo vše v pořádku.

9

Něco nesedělo: Jennii Brodieové se něco stalo.

10

II.

Byl už čas oběda a Cathy ještě nevěděla, co se stalo. S Jennií se celé dopoledne nikde nepotkala – ani na vyučování, ani při přecházení do tříd. Cestou do jídelny zkusila z budky ve škole zavolat Brodiovy domů. Nebyli doma, jen Jenniin příjemný hlas ze záznamu opakoval:

„Ahoj! Dovolali jste se k Brodiovým. Nejsme doma, ale můžete nám nechat vzkaz, a my vás zavoláme!“ Beze slova zavěsila.

I když neměla hlad, sešla do hlučné a přeplněné jídelny. Vůně pomfritů a ostrého koření z grilu se mísila s pachem dušené zeleniny z pařáků od pultu teplých jídel. Na červený tác z plastické hmoty si položila salát a ovoce ze studeného pultu a přešla ke svému obvyklému místu. Vklouzla na židli, kde sedávala, ale tentokrát chyběla na protější straně stolku Jennie, a tak nikdo nevyskočil, aby ji přivítal.

Všichni, co tu už seděli, byli podivně zamlklí. Rozhlédla se a zjistila, že se tu sešli všichni, co s ní ráno čekali ve vestibulu. Todd Barber si toho všiml také. „Tak,“ poznamenal, když si sedal, „tak jsme se tu sešli. Sousedé od pana Rogerse.“ Někdo se nesměle zasmál. Ale je to pravda, pomyslela si Cathy. Kromě ní a Jennie všichni bydleli ve stejné části Rocky Banks Estates.

„Co myslíte, že chtěl?“ zeptala se Pam Greeleyová, která také patřila mezi povzbuzovače. Chodila s Erikem Skidwellem, hostitelem pátečního večírku.

„ I k d y b y s mě z a b i l a ,

nevím,“ řekl Joey Dillman z

lehkoatletického týmu. „Ten policajt se vyptával na Jennii. Řekl jsem mu, že jsem ji od pátku neviděl.“

„Řekla jsem mu totéž,“ řekla Linda Sturgessová.

11

„Všichni jsme mu to řekli,“ řekl Todd. „Určitě jsem ji od Erikova večírku, neviděl.“

„Myslíte, že se jí něco stalo?“

To se ptala Stacy, nejlepší kamarádka Pam. Jestliže Jennie byla nejoblíbenější členka povzbuzovačů, tak Stacy jim udávala tón v módě. Jakmile si pořídila něco nového, hned se po ní opičila Pam a zbytku povzbuzovačů to netrvalo ani týden.

Například ta červenomodrá šálka, co má dnes Stacy kolem krku.

Začala ji nosit jako první a teď mají Pam a polovina ostatních dívek stejnou. Je to jako symbol, pomyslela si Cathy, který ukazuje světu, že k nim patříš, že jsi jednou z těch, kdo na Cresswellské střední udávají tón.

Dříve než mohl někdo odpovědět, připojil se k nim Don Fulman.

Mohutné tělo složil na Židli a stejně jako jindy třískl tácem na stůl.

Vypadal unaveně, a tak ji napadlo, jak dlouho ho asi detektiv vyslýchal.

Nezajímalo to jenom ji, také ostatní nespustili z Dona oči. Todd Barber se zeptal první.

„Jak se věcí mají s naším kamarádem detektivem Rogersem?“

„Nic jsem mu neřekl,“ řekl Don. Ukousl kousek hamburgeru, pečlivě ho žvýkal, polkl a zapil ho douškem mléka. Pak pokračoval.

„Jestli na mě mají hromadu otázek, dobře. Ale odpovědi nedostanou.

N e , dokud mě nezavřou. Tak jsem se ho zeptal, zda mě z něčeho obviňuje. Řekl, že ne. Tak jsem mu řekl, skvělé. Pak nemám, co bych vám pověděl.“

Don sáhl do kapsy u košile a vytáhl bílou obdélníkovou kartičku.

Cathy poznala navštívenku, kterou mu musel dát detektiv Rogers.

„Tohle si o tom myslím já,“ prohlásil Don. Pozorovali, jak trhá navštívenku na polovinu, pak na čtvrtiny a dál ji cupuje, až nezbylo nic než hrst rozkouskovaných útržků. Shrnul je na tác. Pak se náhle v jeho tmavých rysech objevilo napětí. Rozhlédl se po stole. „A vám všem,“ řekl, „doporučuji totéž. S policajtama se my nekamarádíme.“

Chvíli bylo ticho. Pak Todd z diáře vytáhl stejnou navštívenku, po několika sekundách ho následovaly Pam a Stacy. Všichni najednou trhali bílé navštívenky a jejích útržky se snášely na stůl jak padající listí.

12

Cathy se podívala na svůj rozvrtaný talíř. „Já jsem ji ztratila,“

zamumlala do prázdna.

Byla to lež, stále ji měla schovanou v peněžence. Nic jiného ji ale nenapadlo. I když zoufale stála o uznání party, nemohla se donutit, aby zničila spojení na někoho, kdo se může snažit pomoci Jennii.

Když uslyšela Donova slova, měla pocit, jako by jí četl myšlenky.

„Vy, co jste tomu policajtovi všechno vyžvanili,“ pokračoval a díval se přímo na Cathy, „vy byste si měli uvědomit, že tu nebyl ani kvůli Jennii ani kvůli vám. Je tu jen kvůli sobě.“

„Otázky, na které se ptal,“ Cathy konečně sebrala dostatek odvahy a zvedla oči od talíře, „ale vypadaly, jako by chtěl Jennii pomoci.“

„Nebo ji taky zavřít,“ řekl Don. „Napadlo tě to? Když mluvíš s policajtem, je lepší mít s sebou právníka.“

Cathy ztichla. Debaty s ostrými frajery, jakým Don Fulman je, se jí nikdy moc nevedly. Mlčky se dál nimrala v salátu, zatímco všichni probírali nahoru a dolů, co vlastně policista chtěl.’1

Ty řeči ji ale nezajímaly. O nikoho z přítomných nestála, když tu Jennie nebyla. Jennie měla dar, že každý si v její přítomnosti připadal lepší, než ve skutečnosti byl.

Dokonce i já, přiznala si. Bez Jennie mi zbývá jen počítač a blázni kolem něj.

Zbytek dne uplynul v rozmazané směsici obav a postranních řečí.

Zdálo se, že celá škola ví, že policie vyslýchala studenty z okolí Jennifer Brodieové, a každý měl odlišnou teorii, kvůli čemu. Když se okružním autobusem vracela ze školy domů, cítila únavu a bolela ji hlava. Bylo jí zle z napůl zvědavých a napůl vystrašených otázek, které ji pronásledovaly, kamkoli se hnula, protože patřila k těm, kdo byli u výslechu.

V autobuse si našla místo stranou od ostatních studentů. Přitiskla tvář na chladné okno a zavřela oči. Normálně by domů jela autem s Jennií, většina sportovců a jejich povzbuzovačů měla vlastní vozy a Jennie nebyla výjimkou.

Když vystupovala z autobusu v Upper Basin, hlava ji stále bolela.

Místo, kde s Jennií vyrostly, kdysi patřilo k lepším čtvrtím. Vysoké stinné stromy lemovaly ulice obestavěné dvěma a třípodlažními domy ve viktoriánském stylu. V současnosti se tu nade vším vznášela 13

neurčitá, avšak nepochybná atmosféra úpadku. Již před léty uzlovité kořeny velkých stromů prorazily povrch chodníků a příliš mnoho elegantních, starých domů mělo vytlučená okna a opadanou omítku.

Atmoreovi si pronajali šedivý třípodlažní dům uprostřed rozdělený na bydlení pro dvě rodiny. Cathy s matkou a otcem obývali jeho pravou polovinu. Cathy otevřela venkovní dveře, odemkla hlavní vchod a vešla.

„Cathy?“ ozvala se ze shora matka. „Jsi to ty?“

„Ano, mami,“ zavolala Cathy. Byly v celém domě samy, otec jezdil a nevrátí se dříve, než za dva dny. „Jsem doma.“

P a n í A t m o r e o v á , ruce plné složeného prádla, vyšla na odpočívadlo. „Jak bylo ve škole?“

„Byl tam policajt a vyptával se na Jennii.“

Cathyina matka se zamračila. „To mě mrzí. Má nějaké potíže?“

„Nevím, co se děje. Nebyla ve škole. Detektiv se pořád vyptával, co dělala tenhle víkend. Jestli jsme nebyly spolu, jestli jsem ji s někým neviděla – a tak dál.“

„No ne,“ podivila se znepokojeně paní Atmoreová. „Řekla jsi mu, že jsme celou dobu byli ve Fall River?“

„Ano, mami.“

Tvář paní Atmoreové se zjasnila. „Pak je vše v pořádku. Doufám, že je vše v pořádku,“ řekla a vrátila se do ložnice. Cathy vešla do obývacího pokoje a zapnula televizor.

Hlava ji bolet přestala, ale cítila se nesvá a neklidná. Posadila se na velký pohodlný gauč, potažený doma vyrobenými natahovacími potahy s květinovým vzorem, a zkusila sledovat jeden z odpoledních nicneříkajících filmů. Když si uvědomila, že není schopna porozumět konverzaci hlavních osob, vzdala to a pustila se do úkolů. Ale ani na ně se nemohla soustředit.

K páté, kdy začínaly místní zprávy, se cítila už docela dobře. Po znělce a reklamě se objevil první šot. Reportér stál před skupinou stromů. V pozadí modře blikaly majáky policejních vozů.

„Dnes ráno na Johnsonových blatech učinili dva lovci hrůzný nález. Bylo nalezeno tělo nezletilé dívky.“

Kamera zabrala dva muže svírající pušky na pozadí šedivé, ještě zšeřelé oblohy, Přes obrazovku běžel nápis Natočeno dnes v časných 14

ranních hodinách.

„Jo,“ říkal jeden z mužů, „právě jsme s Bertem šli na blata, že zastřelíme nějakou kachnu a když jsme přišli ke křoví, tak tam byla.“

To ne, říkala si Cathy. Ne Jennie … Prosím, ať to není Jennie!

Záběr se opět změnil. Tentokrát to vypadalo na brzké odpoledne, i když nápis stále běžel. Čtyři šerifovi pomocníci vynášeli z lesa černý plastikový pytel s tělem. S reportérem stál muž ve zmačkaném obleku – detektiv Rogers.

„Myslím, že víme, co se zde odehrálo,“ řekl. Stejně jako ráno zněl jeho hlas ploše a nevýrazně. „Směr našeho vyšetřování je dán.“

Opět se změnil obraz, tentokrát s nápisem Přímý přenos. Reportér stál sám. „V této době policejní vyšetřování ve věci vraždy Jennifer Brodieové pokračuje. Oběť byla studentkou posledního ročníku Cresswellské střední školy a populární členkou školních povzbuzovačů …“

Cathy vstala a došla k televizi. Vypnula obraz a zavřela oči.

Nepomohlo to. Stále před sebou viděla ty čtyři pomocníky, jak vynášejí vak s tělem.

Doklopýtala ke gauči a sedla si. Jak se jen něco takového mohlo přihodit někomu, jako je Jennie?

Na stolku u gauče stál telefon. Zvedla sluchátko a vytočila číslo Brodieových, aby ještě jednou slyšela Jenniin hlas.

„Ahoj! Dovolali jste se k Brodieovým …“

Počkala až na zapípnutí. Pak

špitla: „Miluju tě, Jennie,“ a

zavěsila.

Na gauči seděla dlouho. Nehýbala se a jen se strnule dívala do prázdna. Pak zazvonil telefon. Byla to Cheryl.

„Cathy, slyšelas to o Jennii?“ zeptala se.

„Ano,“ odpověděla. Cheryl musela tu zprávu slyšet v práci. Po škole si Cheryl přivydělávala v salónu krásy.

„V salónu se o ničem jiném nemluví. Ten policajt dneska ve škole

–“

„Neřekl, co se stalo,“ řekla Cathy. Ale celou dobu o tom věděl.

Věděl, že tam Jennie leží mrtvá, a nic mi neřekl. Přála si, aby Cheryl už skončila a nechala ji na pokoji. „To, co říkali ve zprávách, je všechno, co vím.“

15

Cheryl se však ke změně tématu neměla. „A řekli tam všechno?“

„Ne … já nevím,“ zamumlala Cathy. Sundala brýle a pokoj se milosrdně rozplynul.

„Jedna paní, co tu dnes byla, je manželkou jednoho z těch lovců, nebo tak něco,“ pokračovala vzrušeně i vyděšeně Cheryl. „A ta říkala, že Jennie byla celá rozřezaná a všude dokola ležely poházené kusy jejího těla! Je mi to, Cathy, hrozně líto. Vím, že to byla tvá nejlepší kamarádka.“ Cathy neřekla nic. Přitiskla si sluchátko k tělu a prázdným pohledem sledovala rozmazané linie obývacího, pokoje.

Drnčení bakelitu pod její rukou svědčilo o tom, že Cheryl stále mluví. Beze slova zavěsila. Sedla si na gauč a pokoj kolem ní ztemněl.

Nakonec si opět nasadila brýle, přešla k televizi a znovu otočila knoflíkem: Byly celostátní zprávy. Dodívala se do konce, až přišel jednominutový vstup místního kanálu. „Policie oznámila, že zatkla hlavního podezřelého ve věci zohavení a vraždy Jennifer Brodieové.

Podrobnosti přineseme v jedenáct hodin.“

Vypnula televizi. Matčin, hlas přerušil ticho. „Cathy, miláčku, k večeři.“

Snažila se, ale nemohla pozřít ani sousto.

Po minutě si paní Atmoreová odhodila vlasy z čela a natáhla se, aby mohla položit svou ruku na Cathyinu. „Je mi to moc líto, miláčku. Slyšela jsem to nahoře. Nevím, co říct. Známe Jennii od doby, kdy byla malá holčička. A nyní odešla.“ Odmlčela se, ale Cathy jen pozorovala chladnoucí a tuhnoucí večeři. „Nemusíš večeřet, srdíčko. Nechtěla by sis radši jít lehnout? Možná si později dáš teplý čaj.“

Cathy němě kývla a vstala. Matka ji krátce a pevně objala.

Pak šla nahoru do svého pokoje. Ve tmě sebou praštila na postel, ani se nesvlékla. Po chvíli usnula.

Náhle ji vzbudil jakýsi hlas.

Pak se vrátila do přítomnosti a věděla, že se jí to jen zdálo. Ale na chvíli to vypadalo tak skutečně – hlas. Jenniin hlas, potichu a vystrašeně šeptající.

„Cathy, musíš mi pomoci! Potřebuji tě!“

16

III.

Bill Madsen zajel se svou ojetou fordkou na parkoviště Cranmerské nemocnice, kde byla zaměstnaná jeho matka. Jeho světle Šedé oči za kostěnými obroučkami brýlí zpozorněly, když uvažoval o zprávě, kterou slyšel cestou.

Takže pohřešovaná Jennifer Brodieová se změnila v zesnulou Jennifer Brodieovou. Nepřekvapilo ho to. Podobné oznámení už nějaký čas očekával. Pobavilo ho, když zahlédl smetánku školy sedět před kanceláří zástupce ředitele a čekat na policejní výslech. Bill na seznamu detektiva nefiguroval. Nebyl členem, party, kterou tvořili sportovci, povzbuzovači a jejich nohsledi. A jestliže se s ním Jennifer Brodieová někdy bavila, tak jen proto, že se kamarádila se všemi.

Ale přesto ho policie zřejmě předvolá k výslechu, i když na večírek nebyl pozván. Konec

konců se páteční večírek odehrával hned v sousedství. Na večírky, které navštěvovala Jennie, Bill pozvánky nedostával. Po pravdě řečeno, vůbec nedostával pozvánky na večírky. Ale něco by přece jenom mohl vypovídat. Od Skidwellů slyšel celý večer zábavu tak hlasitou, Že otec, kdyby nebyl na shromáždění lékařů, by si jistě stěžoval na policii.

I když Madsenovi bydleli v exkluzivní čtvrti Rocky Banks Estates, Bill nikdy nezapadl mezi zámožné a vždy pečlivě upravené studenty z Rocky Banks Estates na Cresswellské střední. Před dvěma roky se sem přistěhovali z Baltimore, a to už spolužáci ze školy utvořili partu a spojilo je přátelství, které potrvá celou střední školu.

Nově příchozí nebyli zvlášť vítaní.

17

Někdo s fůrou sebevědomí nebo s nadáním přitahujícím pozornost a světla ramp, jako třeba fotbal, se do uzavřené party mohl dostat.

Bill k žádné z těchto kategorií nepatřil a ani neviděl smysl takového snažení. Jediná jeho mimoškolní činnost bylo členství v Klubu sekáčů – hrstky počítačových nadšenců bez úředníků, pravidel nebo organizovaných činností – který se shromažďoval v nepravidelných intervalech v suterénu školy, kde byly počítače, instalovány.

Oba Billovi rodiče byli lékaři. Otec byl dermatolog a měl soukromou praxi, matka byla patoložka v Cranmerské nemocnici. V

pátek odpoledne Elisabeth Madsenové vypověděl službu její Saab.

Promptně domluvila na příští den ráno odtažení na opravu a seřízení a Bill ji ten večer do nemocnice na noční službu zavezl. A protože i otec byl na konferenci autem, nyní už tři dny vozil matku do práce a z práce. Zaparkoval fordku u nového traktu a vydal se do suterénu, kde doktorka Madsenová měla svou kancelář.

Šel rovně kolem biochemické laboratoře, minul hematologickou laboratoř s centrifugou a poličkami plnými červených zkumavek a pák zamířil dolů na

oddělení patologie na konci chodby, kde

nemocniční pach mýdla a desinfekce byl vždy nejsilnější. Tady, za ocelovými dveřmi márnice zkoumala doktorka Madsenová výsledky práce ostatních lékařů. Někdy úspěšnou, to když třeba testovala, zda slepé střevo bylo skutečně zanícené, když ho vyřízli, ale mnohem častěji neúspěšnou. Pak prováděla pitvu, aby určila skutečnou příčinu smrti.

Bill si nadešel komorou, kde ve skleněných nádobách byly v lihu uloženy části lidských těl. Příležitostně sem zaskočil morbidně přitahován odloženými kousky a částmi lidství v zapečetěných nádobách. Lidská ruka vznášející se v nádobě jako vybělený krab, játra skvrnitá cirhózou, oční bulva s vzadu vybouleným bradavičnatým nádorem. Dnes večer však prošel komorou bez zastavení přímo do matčiny, kanceláře.

Nikdo tam nebyl, přišel brzy. Posadil se k jejímu stolu a po chvíli čekání se začal poohlížet po něčem ke čtení.

Na stole ležel časopis o krevních nemocech. Zvedl ho a, chvíli jím listoval. Většinu časopisu tvořily inzeráty, odložil ho a hledal něco zajímavějšího. Od doby co se přestěhovali do Cresswellu, byla nuda 18

jeho největším problémem. Jenom málo z toho, co prožíval, ho intelektuálně na delší čas uspokojilo.

Něco ho však přece jen zaujalo. Obálka se strojem psaným jménem BRODIEOVÁ, JENNIFER MARIE. Po chvilce váhání, ve které se napjatě pokoušel zaslechnout z chodby zvuk hlasů nebo kroků, přisunul obálku k sobě, otevřel ji a pustil se do čtení.

Byla to pitevní zpráva. Suchý styl a lékařské termíny ho nijak neodradily – celý život slyšel rodiče hovořit o práci. Věděl, co znamená vykrvácení, a nalistoval závěrečné shrnutí. Jennie zemřela vykrvácením poté, co žíly a cévy na zádech byly přeřezány ostrým nástrojem s jedním ostřím. Ale to byla jen první z odporných věcí, které Jennii Brodieovou potkaly.

Bill souhlasně přikývl. Pitva byla velmi důkladná a matka odvedla výbornou práci. Nic jí neuteklo.

Zavřel obálku a vrátil ji přesně tam, odkud ji vzal. Matka by se pěkně naštvala, kdyby ho načapala, jak jí prohlíží úřední papíry.

Opřel se o opěradlo a zavřel oči.

Doktorka Madsenová přišla za několik minut. Svlékla si bílý plášť a pověsila ho na háček vedle dveří.

„Ahoj, můžeme jít?“ zeptala se.

„Můžeme a chceme,“ odpověděl Bill.

Obálka zůstala ležet na stole.

Když druhý den ráno ve škole čekal ve

společnosti dvou

počítačových cvoků Stua Martina a Larryho Davidsona na zazvonění, nemohl odolat pokušení prozradit několik podrobností, které znal. Podrobností, o kterých se večerní zprávy nezmínily.

Samozřejmě, že nechal Stua i Larryho přísahat na tajemství, ale zpráva se po škole rozlétla jako blesk. Šeptala se po chodbách, naškrábaná na papírcích kolovala po třídách. Do velké přestávky to už každý věděl. Jennifer Brodieová měla odřezány nohy a policie je ještě nenašla.

V úterý ve škole panovala nervózní nálada, plná nejasných obav.

Studenti postávali v hloučcích, tlumeně hovořili a nejisté se pozorovali. Cathy dokonce zahlédla jednu dívku plakat. Přišla sem z Arnoldské střední a Jennii mohla jen stěží znát.

19

Ale ne všech se to stejně dotklo. Při obědě v jídelně se Henry O’Toole podíval na svou porci obaleného telecího řízku a kousek ochutnal.

„No,“ řekl, „tak teď víme, kam se poděly nohy Jennie

Brodieové!“ Pak se opřel o židli a začal tiše zpívat na známý nápěv:

„Jennie Brodieové tělo dávno tlí, Jennie Brodieové tělo dávno tlí, Jennie Brodieové tělo dávno tlí, nohy jí však kráčí dál. Mrtvá Jennie Brodieová, mrtvá Jennie Brodieová …“

Právě začal na stůl vyťukávat rytmus, když mu na ramena dopadly silné rozložité ruce. Rozhlédl se. Za ním stál Don Fulman s Mattem, Erikem a ostatními fotbalisty. Don měl pod očima tmavé kruhy.

„Nezdá se mi, že by to bylo zas tak moc legrační,“ řekl pomalu.

„A moji přátelé si také nemyslí, že by to bylo k popukání. Příště by sis asi měl dát větší práci, abys vymyslel něco legračnějšího.“

V tom se objevil Osgood. „Tak, chlapci, skončete to,“ řekl.

Obrátil se k Donovi. „Být vámi, byl bych opatrnější, mladý muži.“

„Tak dobře,“ zamumlal Don. Sundal ruce z Henryho ramen a vrátil se na své místo.

Cathy Atmoreová seděla a vše mlčky pozorovala. Strávila celý den v mlžném, šedivém oblaku skepse. Cítila se, jako by nastal konec světa, jako by část jí samé navždy odešla. Ale všichni ostatní, sportovní hvězdy i povzbuzovači, kteří zdánlivě byli Jenniinými nejbližšími přáteli, se chovali, jako by se nic nestalo.

Dvě dívky na druhém konci stolu, obě s červenomodrými šálkami, se s hlavami u sebe uculovaly nad nějakým žertem. Cathy se cítila osaměle. Nepatřila ani k povzbuzovačům, ani ke sportovcům, v partě vždy zaujímala roli „Jenniiny kamarádky“. Teď, když

tu Jennie

nebyla, ostatní dívky z party byly ke Cathy méně zdvořilé, při rozhovorech si jí nevšímaly a na chodbě ji ignorovaly. A co se týče chlapců, ti se nikdy o rande s ní nedrali, snad kromě případů, kdy si mysleli, že tak získají rande s Jennií. Předpokládala, že to skončilo také. Neuměla’ si představit, že někdo jako Todd nebo Erik by ji zval z nějakého jiného důvodu.

Pohlédla na Dona. Opravdu dnes vypadá cáknuté, pomyslela si.

Navzdory svému kasání včera při obědě strávil včerejší večer na 20

policejní stanici a odpovídal na otázky – na’spoustu otázek.

Ted’ si zamračeně změřil všechny kolem stolu. „Vůbec to není legrace,“ opakoval.

Cathy upírala pohled na Dona, ale před očima se jí odvíjel páteční večírek. Jennie měla kolem límce fanouškovské uniformy uvázanou novou červenomodrou šálku. Byla zamyšlená a zdálo se, že ji něco trápí. Stačila říct: „Cathy, musím s tebou mluvit,“ ale pák se objevil Don a Jennie změnila téma. Odešla, zavěšená do svého milého, a smála se, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku. A to bylo naposledy, co ji Cathy viděla živou.

Cathyiny myšlenky se rozběhly dále, k poslednímu létu, ke dni, kdy s Jennii a Donem žertovali na parkovišti. Hovořili o blížícím se posledním ročníku školy a o svých plánech, o tom, jak vypadnou z tohohle maloměsta a o vzrušujících místech a velkých věcech, které je čekají. Vzpomněla si, že se Don ani neusmál. „Jestli někdy zkusíš opustit mě,“ prohlásil rezolutně, „zabiju tě.“

A pak si připomněla, jak Don zmlátil Lena Pelshera jen proto, že požádal Jennii o rande, i když Len je nechutný a slizký.

Neměla by zavolat detektiva Rogerse a říct mu to o Jennii a jak žárlivý a vlastnický je Don? Rozhodla se, že to neudělá. Všichni věděli, Že Don strávil noc u výslechu – jako svědek. Uvědomila si, že dokud ho policie neobviní ze zločinu, může si s ním dělat, co chce. Podezřelí mají práva; svědkové nikoli.

Při páté hodině se sešla s Donem ve stejné třídě. Někdo zaklepal a podal učiteli papírek se vzkazem. Ten ho předal Donovi a Don odešel. Třídou se hned šeptem rozneslo, zas ho chtějí policajti.

Po vyučování zašla k počítačům. Potřebovala se uvolnit a spatřit přátelské nebo aspoň nevyzvídající tváře. Mnozí z počítačových narkomanů a nadšenců patřili k té skupině lidí, kterou školní psychologové nazývali „špatně přizpůsobení

k životu ve

společnosti“. Trávili spoustu Času komunikací se stroji, protože neznali kód ke komunikaci s lidmi. Přesně to teď Cathy potřebovala.

Když dorazila, byli tu jen tři. Bill Madsen, který na terminálu přepisoval z přenosného kapesního magnetofonu poznámky z vyučování. Larry Davidson, který skládal z papíru vlaštovky, a Stu Martin, který se vlaštovkám házeným Larrym vyhýbal. Když Cathy 21

vstoupila, nikdo ani nevzhlédl. Nazývali se Klub sekáčů a Cathy byla v klubu jediná dívka. Původně si myslela, že se aspoň seznámí s klukama a pomůže’jí to k randění, pak ale adepty důkladně prozkoumala. Bill byl podivín, Stu byl komediant a Larry byl o dva roky mladší a přehnaně stydlivý, než aby to mělo smysl. Členové klubu, Cathy nepočítaje, měli dohromady celkem asi jedno rande. A to ještě vůbec nebylo jisté. Pro většinu z nich mělo rande na stupnici důležitosti od jedné do deseti číslo 0.

Jedinou osobou, která na škole spojovala sekáče a povzbuzovače, byla Cathy. Většinou se se sekáči cítila lépe, a to i tehdy, když se –

jako právě teď – chovali, jako by ještě chodili do mateřské školky.

Stu se vyhnul další vlaštovce. Byl prototypem podivínství, podivína podivínů, počínaje silnými černými brýlemi přes kapesní držák tužek a kalkulačky až k bílým ponožkám, které vyčuhovaly z krátkých kalhot připravených na velkou vodu. „Ahoj, Cathy. Už jsi slyšela o Brodieové?“

„Jo, slyšela,“ odpověděla. Obrátila se zády a oživila terminál. Na Stua se dalo vsadit, že plácne něco, čím se Člověka dotkne. Vůbec neznal slovo takt. Ale jí to dneska nevadilo. Chtěla se věnovat nějaké nimravé práci, která by jí pomohla zapomenout na svět. A to byl vlastně důvod, proč tu všichni byli. Svět je odvrhnul, tak oni na něj kašlali.

„Tak, a tím jsme schopni usnášení. Budeme hlasovat,“ řekl Stu.

„O čem?“ zeptal se Larry a složil z bílozeleného perforovaného papíru další vlaštovku.

„Myslím, že není správné, že v našem klubu nejsou zastoupeni sportovci,“ řekl Stu. „Mohli by se cítit diskriminováni. A to by asi nebylo dobře.“

„Vždyť k nám ani nechtějí,“ prohlásil Bill s očima přilepenýma na obrazovku.

„Ale já myslím, že chtějí,“ trval Stu na svém. „Mohli bychom zvolit Dona Fulmana čestným členem, jako projev uznání za jeho sekáčské kosení soupeřů.“

Larry Davidson se nervózně zasmál. Cathy cítila, jak jí mizí z obličeje barva, jak jí tváře blednou, vlhnou a chladnou. Vstala a prudce odstrčila židli, až se židle se zařinčením překotila na zem.

22

Hluk donutil i Billa Madsena, aby odlepil oči od počítače a vzhlédl.

Židli nechala ležet na zemi. „Stuarte Martine, jaký ty jsi ale ubožák,“‘ prohlásila, vypnula stroj a vypochodovala z kabinetu.

23

IV.

V noci se dlouho neklidné převalovala na posteli, než konečně usnula. A pak se jí zdál sen. Procházela se nočním Lower Basinem, úzkými a křivolakými uličkami, náhle a neočekávaně končícími u opuštěných domů, které se nezřetelně rýsovaly v mlze g, připomínaly pevnosti vybudované ze špinavých cihel. Při každém větším dešti se okapy plnily mastnou špínou a za větru se špína a odpadky kupily a vršily u počmáraných zdí. Dokonce i za bílého dne tu nejedna procházka končila přepadením či ještě něčím horším.

Tudy ve snu kráčela. Pak si všimla, že nejde sama. Blok před ní se stíny od záře neonů obchodu s pornografií proplétala jakási dívka se stříbřitými vlasy.

Byla to kamsi spěchající Jennie. Cathy se rozběhla, aby dívku dohonila.

Cathy běžela, jak nejrychleji mohla, ale dívka dodržovala stále stejný odstup a neochvějně mířila ke svému cíli. Opatrně procházely opuštěné ulice lemované přízemními obchůdky a lacinými hotýlky.

„Jennie, počkej! Počkej na mě!“ snažila se jí Cathy zastavit.

Jennie zvolnila a Cathy se přiblížila. Když už jí byla téměř na dosah, dívka se otočila a Cathy spatřila, že nemá žádnou tvář. Pod medovými vlasy nebylo nic než zkrvavená lebka. Odkryté čelisti se rozevřely a bezmasá ústa zaskřehotala Jenniiným hlasem. „Ztratila jsem nohy, prosím, pomoz mi je najít.“

Cathy se vzbudila celá zpocená. Drkotaly jí zuby. Nejdříve se vyděsila, že se nemůže hýbat. Teprve za chvíli si uvědomila, že se zamotala do zvlhlého prostěradla i přikrývky, jak sebou v noci 24

mlátila. Pomalu se vymotala a podívala se, kolik je hodin. Červeně zářící číslice ukazovaly 4:57.

„V tuhle dobu se to stalo?“ zašeptala na tmavou stěnu. „Tohle mi chceš říct, Jennie?“

Žádná odpověď.

S hrůzou, že znovu usne, ležela na posteli, dokud okno nezešedlo nastávajícím úsvitem. Oblékla se a sešla dolů. Zapnula televizi na ranní místní zprávy.

Těsně před koncem hlasatel oznámil, že v případě vraždy Jennifer Brodieové není nic nového. Vypnula televizor s tísnivým pocitem smutku, že i když šílený vrah stále bloudí městem a doposud nikoho nezatkli, Jenniina smrt je už vyčpělá novinka. Čekala, až matka sejde dolů. Otec byl stále pryč, i když pravděpodobně už na cestě domů.

„Spalas dobře, miláčku?“ zeptala se paní Atmoreová s úzkostí v hlase.

„Jsem v pořádku,“ odpověděla. Nechtěla o svém snu mluvit. Ted’, když byla vzhůru, nechtěla na něj ani pomyslet. Paní Atmoreová se zamračila, ale nic neřekla. Tiše spolu posnídaly a Cathy se vydala do školy. Na zastávce autobusu jí chladný vzduch srážel dech. A pak šla z autobusu ke školní budově.

Byla polovina týdne, středa ráno. Jakmile vešla do vestibulu prosyceném teplem lidských těl, okamžitě se jí zamžily brýle.

Neotřela je, protože to nikdy moc nepomohlo, šla po paměti a řídila se rozmazanými barevnými skvrnami, které ji obklopovaly. Dav ji nesl k šatním skříňkám. Mezi hlasy rozeznala Henryho O’Toola vyprávějícího jeden ze svých pošahaných vtipů.

„Už jsi to slyšel? Don Fulman si koupil nové auto.“

„Ne,“ odpověděl někdo neznámý. „Skutečně?“

„Jo,“ pokračoval Henry. „A prodavač mu řekl: Jste si jist, že na to máte? Bude vás to stát ruku a nohu. A Don odpověděl: Nevadí, vím, kde je najdu.“

Tři nebo čtyři studenti se zasmáli odporným, vřeštivým smíchem.

Brýle se jí zamžily ještě více a cítila, jak jí po tváři stékají slzy.

Jenniiny nohy zmizely a policie je dosud nenašla. Jak se tomu může někdo smát?

Bez přemýšlení se otočila. Vrátila se k hlavnímu vchodu a vyšla 25

do chladného rána. Brýle se jí nárazem studeného vzduchu hned vyčistily.

S blížící se půl devátou se dav mířící ke škole tenčil. Odbočila a zamířila do středu města.

Za školou byla poprvé. Znala řadu těch, kdo za školu chodili, ale jejich rodičům to bylo jedno nebo bylo jedno jim, co tomu řeknou doma. Až se to dozví matka, stáhne z Cathy zaživa kůži. A dozví se to určitě, protože hlavní počítač na škole automaticky zavolá domů ke všem studentům, u kterých je ten den hlášena absence. Ale to teď bylo jedno.

Zamířila do obchodního centra. Vedle exkluzivních obchodních domů se tísnily budovy obchodních společností. Potkávala úředníky a sekretářky, jak spěchají na devátou do práce. Všichni v uniformním oblečení – přes šaty tlumené barvy přehozený trenčkot anglického střihu. Cathy si mezi nimi se svou školní taškou a v oblečení do školy připadala nápadně. Na stanici autobusů mezi obchodní čtvrtí a Lower Basin našla zavazadlovou skříňku. Uložila do ní učebnice, vhodila čvrťák a uschovala klíč. Teď už mohla venku zůstat celý den. Na návrat domů se chtěla připravit. S nikým nechtěla mluvit, ani s matkou ne. Chtěla jen v klidu přemýšlet.

Vyšla před zastávku a na chvíli se zastavila. Zamyšleně se zadívala směrem k Lower Basin. Ranní slunce ještě nestačilo rozpustit od řeky stoupající mlhu, do které byla stará tovární čtvrť částečně zahalená. Tudy se Jennie v jejím snu procházela. Schovával se snad v jeho ulicích zabiják? Nebo pochází odjinud, třeba z Estates nebo Gaspee Farms? Zná jeho tvář? Při této myšlence ji zamrazilo.

Pak se rázně otočila, nechala Lower Basin za zády a zamířila do centra.

Obchodní čtvrť na ni působila smutně. Prázdná průčelí obchodů, v Queen Street byla polepena plakáty BARBER STAROSTOU!

HLASUJTE PRO PROSPERITU!

Vzpomněla si, že otec Todda Barbera je právník, to asi on kandiduje. Přemýšlela, jaký asi je, a došla k závěru, že zřejmě jako Todd, jen o něco starší. Vždy studený, za každých okolností sebevědomý a vždy s touhou zalíbit se. Hladký úhoř, to přesně Todda vystihovalo.

26

Obědvala v malé jídelně, která nabízela pro zaměstnané levná jídla do třech a půl dolaru. S nepatřičným pocitem si sedla na rohovou lavici dozadu a bála se, že se objeví někdo, kdo ji pozná.

Ale obědvat přicházely pouze sekretářky.

Obloha po obědě zešedla. Od západu se hnaly nízké tmavé mraky a vítr přinášel příslib budoucího deště. Loudavě procházela obchody.

Zboží si prohlížela tak dlouho, dokud se nezahrála. Dávala si ale pozor a zdržela se vždy jen krátce, aby si jí nikdo nevšiml. Měla pocit, že má na zádech obrovský nápadný nápis ULEJVÁK.

Když míjela pasáž s videohrami, zahlédla, jak se nad nimi hrbí kluci ze školy, a poznala, že je už po škole. Vrátila se na autobusovou zastávku a vybrala si z úschovny knihy. Měla by asi jít domů. Zanedlouho se bude smrákat a nechtěla, aby ji tma zastihla na ulici.

Domů se jí ale pořád nechtělo. Matka už určitě věděla, že byla za školou, a možná se obrátila i na policii. A třeba ne, matka nenáviděla zbytečnou paniku. I tak už však v duchu slyšela: „Tak jsem se o tebe bála, zase mi zešedivěl další vlas.“ Na scény ještě nebyla připravená, ještě ne.

Vydala se směrem k rodinným domkům v Gaspee Farms.

Bezmyšlenkovitě šla známou cestou k domku, kde bydlela Jennie.

Nevěděla, co tam bude dělat, měla jen nejasnou představu, že zaklepe na dveře a zeptá se paní Brodieové, jestli jí nemůže s něčím pomoci.

Vyšla upravenou cestičkou k zeleně natřeným dveřím. Po jejich stranách stálý dvě cesmíny, vždy o vánocích obsypané červenými bobulemi. Vzpomněla si, jak je před šesti lety pan Brodie sázel, rok po tom, co se Brodieovi přestěhovali z Upper Basin. Spolu s Jennii mu pomáhaly a Jennie tenkrát trvala na tom, že jeden z keřů bude její a jeden Cathy. Bylo to hrozné, že obě cesmíny budou stále kvést, zatímco Jennie je mrtvá:

Zvedla mosazné klepadlo a pustila je na dveře. Ještě než mohla zaklepat podruhé, dveře se otevřely. Uvnitř stál neznámý muž v modré uniformě policie. Za ním zahlédla trosky toho, co kdysi bývalo úhledným a příjemným obývacím pokojem.

Polštáře z pohovky byly rozřezané žiletkou a obrazy byly stržené 27

ze stěn. Zásuvky psacího stolu byly vysypané na koberci a velká stolní lampa ležela na podlaze s pomačkaným stínidlem a rozbitým porcelánovým stojanem. Cathy se udělalo špatně, jako by tu ležela rozmlácená Jennie a ne zařízení bytu.

Těžce polkla a snažila se ovládnout hlas. „Co se stalo?“ zeptala se.

Policista se jen zeptal. „Kdo jste?“

Opět polkla. „Cathy Atmoreová.“

„Pojďte dál, slečno Atmoreová.“

Dovnitř se jí nechtělo, zejména když dům vypadal takhle. Vycítila však, že nemá na vybranou, a vešla. Obývací pokoj vypadal zevnitř ještě hůře. Na malém pianinu ležely zpřetrhané a zmačkané noty. Do lakovaného dýhování z ořešáku vandalové vyryli dlouhé hluboké rýhy.

Policista zamířil do zadní části domu. „Detektive! Je tu nějaké děvče. Nějaká Atmoreová.“

Z úzké chodbičky k ložnicím vyšel muž v civilu.

„Slečna Atmoreová,“ řekl detektiv Rogers s kusem perforovaného papíru z počítače v ruce. Otočil se k muži v modré bundě s bílým nápisem Kriminální laboratoř na zádech. Další se motal kolem nábytku s něčím, co vypadalo jako natěračský štětec. „To je v pořádku. Z kuchyně už otisky máme.“

Rogers ukázal na dřevěné židle v jídelním koutě. „Slečno Atmoreová,“ opakoval, „posaďte se.“

Sedla si. Rogers zůstal stát. Naklonil se nad stůl, rukama se opřel o bílomodrý ubrus a prohlížel si Cathy.

„Atmoreová,“ řekl. „Už je ti osmnáct. To tě v očích zákona činí dospělou. Mám na tebe několik otázek a ty mi na ně odpovíš. Jasné?“

Cathy se cítila zahanbená. Sedí tu s policistou, který s ní jedná; jako by byla nějaká kriminálnice. Jediný můj prohřešek je to, že jsem šla za školu.

Detektiv čekal na odpověď. Měla v ústech sucho a nevěděla, jestli se při odpovědi nezadrhne. Rozechvěle se zhluboka nadechla.

„Ano,“ řekla. „Chápu.“

„Dobře,“ pokračoval detektiv. „Vezměme to od začátku. Kde jsi byla dnes ráno?“

28

Už ví, že jsem nebyla ve škole, pomyslela si ohromeně. Co ještě chce? „Co máte na mysli?“

Detektiv se zamračil. „Nedělej si ze mě blázny, Atmoreová.

Nebylas ve škole. Kde jsi byla?“

„Já jsem se jen … já jsem se procházela.“

„Já se jen procházela!“ Opakoval to takovým tónem, jako by nikdy neslyšel, že by někdo něco takového někdy dělal. „Procházela?

Proč?“

Bezmocně pokrčila rameny. „Nevím.“ Jak mohl předpokládat, že mu vysvětlí, co dělala, když tomu sama nerozuměla. „Já jsem se jen procházela po městě.“

„Ano? A potkala jsi ve městě někoho?“

Pomyslela na smějící se sekretářky při obědě. „Ne, nikoho, koho znám.“

„Kde jsi byla minulý pátek večer?“

„U Erika na večírku. Pak jsem byla doma.“

Detektivovy otázky se zrychlily a byly ostřejší. Valily se na ni jako kameny. „Kdy jsi odešla?“

Vždyť už to všechno ví. Proč se mě na to dokola vyptává?

„V devět nebo v půl desáté. Už jsem vám to řekla v pondělí.“

„Řeklas mi spoustu věcí,“ řekl detektiv. „Ale vsadím se, žes mi také něco neřekla. A vsadím se, že něco z toho, cos mi řekla, není pravda. Než skončíme, dozvím se něco, čemu budu moct věřit.“

„Řekla jsem vám pravdu!“ vykřikla Cathy. Ale neřekla jsi mu všechno, doplnil ji vnitřní hlas. Neřekla jsi mu, jak se Jennie snažila s něčím se ti svěřit, a jak se Don pořád motal okolo,

Něco z myšlenek se jí asi odrazilo na tváři. Detektiv se předklonil a řekl ještě naléhavěji. „Podívej, děvče, mám tu seznam všech, kdo byli na večírku. A mám tu také seznam těch, kdo dneska nebyli ve škole. Ty jsi jediná, která je na obou seznamech. Myslím, že tu existuje souvislost. A dnes, zatímc o s e s „jen procházela po městě“, se někdo vloupal sem do domu. Jak mi to vysvětlíš?“

Potřásla hlavou. „Nevím.“

„Bylo by lepší, kdybys to vysvětlila tak, aby tomu uvěřil soudce,“

pokračoval detektiv. „A nejlepší by bylo, když to vysvětlíš hned.“

„Počkejte, prosím,“ řekla. Hlas jí zněl cize, pisklavě a roztřeseně.

29

Slyšela, jak jí v uších hučí krev. „Vy si myslíte, že jsem tohle udělala já?“

„A udělala?“ zeptal se detektiv. „Hledala jsi její diář, ne?

Nenašlas ho a když jsi to tu dneska ráno obrátila vzhůru nohama, vrátila ses, aby ses poohlédla důkladněji.“ Bez varování se k ní naklonil, až se jí nosem téměř dotýkal brýlí, a vyštěkl. „Kde jsou nohy Brodiové?“

„Nevím!“ zakřičela. Celá se roztřásla a rozbolel ji žaludek. „Proč se na to ptáte zrovna mě?“

„Protože si myslím, že to víš,“ odpověděl. „Myslím, že víš, kdo odřezal Brodieové nohy a kde teď právě jsou.“

„Já to nevím!“ křičela Cathy. „Nevím, nevím, nevím!“

Síla hněvu ji vyčerpala a dala se do pláče. Dlouhé, vyčerpávající vzlyky si razily cestu z její hrudi a unikaly jí z úst.

„Pojďme,“ řekl detektiv Rogers. „Uděláme si malou vyjížďku do města.“

30

V.

Výslech pokračoval na policejní stanici. Rogers ji nutil opakovat stále dokola – kde dnes byla místo školy, koho viděla ten večer, kdy Erik pořádal večírek, co dělala přes víkend.

Neustále padaly tytéž otázky, někdy formulované tak, podruhé jinak, ale vždy stejné a vždy mířící k jedinému – co se stalo s Jenniinýma chybějícíma nohama?

Policie tuto informaci nezveřejnila, ale povídalo se o tom po celé škole. Někdo věděl více, než měl. Byla to ona?

Ztratila pojem o čase. Byla zmatená a nemohla si uvědomit, co detektivovi řekla při prvním rozhovoru a na co si nevzpomněla.

Dokonce ani nevěděla, jestli už zavolala domů. Nebo na to jen myslela?

Nakonec byla tak unavená, že na otázky jen němě přikyvovala nebo vrtěla hlavou. V tom, z chodby zazněly těžké kroky a detektiv jí přes rameno pohlédl ke dveřím.

„Pan Atmore,“ řekl.

Otočila se na židli a spatřila otce. Ještě byl obutý v těžkých vysokých botách a na sobě měl červenočernou vlněnou vestu, ve které jezdil. Oči měl zčervenalé únavou a nutně potřeboval oholit.

Musel sem zamířit hned, jakmile se vrátil do města. To byla poslední kapka. Cathy se opět rozplakala, ale tentokrát nebyla schopna pláč zastavit.

„Tati,“ vyrážela mezi vzlyky. „Mně je to tak líto, opravdu.

Nechtěla jsem vám dělat starosti.“ Otec ji teple objal kolem ramen.

„Všechno je v pořádku, miláčku.“ Obrátil se k Rogersovi. „Přišel jsem si pro dceru.“

31

Detektiv neprotestoval. „Pro tentokrát nemám už další otázky,“

řekl a dodal, „doporučuji, aby se nevzdalovala z města.“

Domů jeli v otcově náklaďáku. Cathy stále popotahovala a dlouho nemluvili. Ticho přerušil otec, „Matka je hrozně rozčilená. Nejdříve se uleješ ze školy a pak tohle.“

Popotáhla. „Já, já jsem čestně nechtěla dělat problémy. Já jen –

všichni stále mluvili o Jennii. Bez přestání. Musela jsem jít pryč.“

„Nezdá se, že to byl ten nejlepší nápad.“

Vzlykla. „Já vím.“

Otec na ni pohlédl. „Cathy, řekni mi to na rovinu. Jsi do toho nějak namočená nebo to policie jen tak zkouší?“

„Myslím, že asi obojí,“ přiznala po chvíli. „Vyslýchali každého a já jsem byla její nejlepší kamarádka. Myslím, že se mi u Erika minulý pátek chtěla s něčím svěřit. Asi to policii připadá podezřelé, já nevím.“

„Spoléhají na tebe,“ řekl otec. „Domnívají se, že něco víš, a chtějí tě přinutit promluvit. Měli by si dát radši pozor, aby tě nenutili moc tvrdě.“

Zastavil před domem. „Tak jsme tu, pojďme, ať to máme za sebou.“

Následující půlhodinka příjemná nebyla. Výslech na policii byl ničím ve srovnání s matčiným křížovým výslechem, který zahrnoval i otázku, která detektiva Rogerse ani nenapadla: „Jak jen jsi nám to mohla udělat?“

Konečně otázky a výčitky skončily. Cathy, příliš rozčilená než aby mohla cokoli sníst, se odpotácela – nahoru do ložnice. Tuhle noc byla tak unavená a vyčerpaná, že i kdyby se jí něco zdálo, sen by si asi stěží zapamatovala.

Ráno ji otec zavezl do školy a slíbil, že ji odpoledne vyzvedne.

Neřekl nic, ale byla si jistá, že se chce na vlastní oči přesvědčit, že opět nepůjde za školu.

Ve škole se od včerejška nic nezlepšilo. Ve skutečnosti to bylo ještě horší. Všude, kam přišla, viděla postranní pohledy, posunky a mířící prsty, a slyšela šepot, který náhle ustal, když vstoupila a když z místnosti odcházela, opět začal. Nikdo jí do očí nic neřekl, ani ti, o kterých si myslela, že jsou její přátelé. Jako kdyby dostala nějakou 32

odpornou prudce nakažlivou kožní nemoc.

Nevadí, pomyslela si po třetí urážce v několika málo minutách.

Jsem prostě podezřelá z vraždy.

Po včerejšku byla také dost unavená. Nejdříve toulky po městě, pak policejní výslech a nakonec doma scéna š matkou. Při vyučování málem usínala a když náhodou zahlédla svůj odraz ve skle, téměř tu bledou dívku s oteklýma očima, která jí pohled vracela, nepoznala.

Jestli policie v pondělí večer ždímala Dona Fulmana stejně jako ji, není divu, že v úterý vypadal tak špatně. Ne, že by jí zase Dona byla nějak zvlášť líto. Ani při podezření z vraždy nepřišel o místo mezi elitou Cresswellské střední. U něj nešlo o žádný případ neviditelného malomocenství.

Asi to bude proto, že i předtím to byl Don Fulman a stále je to Don Fulman. Kdežto já jsem byla jen Jenniina kamarádka a teď je Jennie mrtvá.

Při obědě u stolu, kde parta obvykle sedávala, žvýkal Don, svůj obvyklý hamburger. I když šla na oběd brzy, u stolu se pro ni místo nenašlo. Všechna volná místa někdo držel. Sedla si k vedlejšímu stolu, kde co nejblíže svým idolům seděli náhradníci a houf obdivovatelů. Ani tady s ní nikdo nemluvil.

Když odcházela, Don se zvedl a vyšel za ní. Najednou se před ní vynořil a tiše jí řekl: „Jestli těm policajtům něco doneseš, bude ž tebe žrádlo pro psa.“

Don byl vysoký a rozložitý a uměl být i násilnický. Všichni věděli o jeho agresivitě při fotbale a znali i různé příhody, ve kterých Don ztratil sebevládu – jako ta rvačka s Lenem Pelcherem.

Možná je to blázen. Třeba skuteční zabil Jennii a teď vyhrožuje, že zabije i mě.

Roztřásly se jí ruce a obličej jí ztuhl. Přinutila se ale podívat Donovi přímo do očí, i když věděla, že přes tlusté čočky brýlí vypadá spíše vyvalené a ustrašeně, a nikoliv pevně a neohroženě. „To myslíš, že jako umřu?“ zeptala se. „Jako umřela Jennie?“

Zamračil se na ni. „Předpokládám, že při své chytrosti na to přijdeš sama. A bude lepší, když si s tím pospíšíš.“

Pak se vrátil zpět do jídelny. Cathy nepřítomně zírala na zeď a pokoušela se přijít na to, co tím chtěl Don říct. Chtěl ji zastrašit, aby 33

zatajila něco – nevěděla co, ale něco, co by ho označilo jako vraha?

Nebo ji také podezírá z vraždy? Nebo to mělo být varování?

Ani při jejím výslechu policie na Dona nezapomněla. Při včerejším mučení se detektiv Rogers vyptával na Dona skoro stejně často jako na Jennifer Brodieovou. Když si na některé otázky vzpomněla, udělalo se jí špatně. Jakého druhu byly vztahy mezi Jennií a Donem? Spali spolu? Jakého druhu byly vztahy mezi tebou a Donem? Spali jste spolu? Nebál se Don, že Jennie zjistí, co mezi vámi je? Co tím myslíš, že mezi vámi nic nebylo? Tak jak to, že každý říká, že jsi se pořád kolem Dona točila?

A tak dál, jako by to mělo trvat pořád.

Škola se nekonečně táhla. Když odpoledne končilo, dostala studenou sprchu od tolika lidí, že to ani nemohla spočítat. Když k ní na chodbě přišel

Stu Martin, byla mu za to skoro vděčná. Stu se sice žádným společenským taktem chlubit nemohl, ale aspoň se k ní nechoval, jako by roznášela něco nakažlivého.

„Ahoj, Cathy,“ řekl. „Jak se máš?“

S úžasem se na něj podívala. To si skutečně nevšiml, že se všichni od ní odtahují, když se rozneslo, že je podezřelá z vraždy?

„Všechno je prima,“ odpověděla, „pokud ovšem nepočítám policii, která se domnívá, že jsem se spolčila s Donem Fulmanem.

Zabili jsme Jennii a tím vyřešili jakýsi trojúhelník lásky.“

Zamrkal na ni. Měli brýle skoro stejně silné. „To může být nepříjemné,“ řekl. „A udělalas to?“

„Ne, neudělala,“ odpověděla unaveně. Nemohla mu to zazlívat, musela ho brát, jaký je. Byl docela chytrý, ale ten den, kdy rozdávali cit, zůstal schován za dveřmi. „A ani nevím, proč si to policie myslí.“

„Náhodou je to docela rozumné,“ řekl Stu. „Když jseš dost hloupá na to, abys byla policajtem.“

„Ne, to ne. Už to dál nesnesu,“ řekla a vydala se ke své skříňce.

Když nic jiného, aspoň se nemusím bát, že zraním jeho city. Stu opravdu žádné nemá.

Když došla na roh, kde se křížily dvě hlavní školní chodby, ohlédla se. Čekala, že Stu bude na chodbě rozpačitě stát, ale k jejímu údivu se Stu bavil s Pani Greeleyovou, která po Jenniině smrti vedla 34

organizované povzbuzování. A navíc se jí zdálo, že to byla spíše Pam, která se u Stua zastavila, než naopak. Prázdnou chodbou se jejich hlasy nesly až k ní.

„Musím to dostat,“ říkala nervózně Pam. „Nemůžeš mu říct, že to potřebuju?“

„Můžu mu poslat vzkaz,“ odpověděl Stu. „Ale zabere to dost času.“

„To je špatný,“ řekla Pam a Cathy se zdálo, že má pláč na krajíčku. „Potřebuji to hned – dneska.“

„Uvidím, co se dá dělat,“ řekl Stu.

„Najdeš mě –“ začala Pam,’ ale ztuhla a zmlkla, když otočila hlavu a zahlédla Cathy. Obrátila se a rychle odešla.

Cathy ji chvíli sledovala pohledem a pak se vrátila ke Stuartovi.

„Co to chtěla?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Totéž, co ostatní povzbuzovači a sportovci.

Mám, co potřebují.“

„A co to je?“

Odpověděl teprve po chvíli. „Jsem chytřejší než oni. Chtějí pomoc do školy a tak. Většina z nich bez prstů nesečte dohromady ani dvě a dvě.“

„No, to se mi nezdá. To, co mi vykládáš, jsou jen povídačky.“

Stu na ni pohlédl skrze silné brýle, ále neřekl nic. Cathy najednou měla podivný pocit.

„To nejsou jen úkoly, že ne?“ řekla tiše. Pak se k němu otočila zády a spěchala ke skříňce.

Vyndaly klíč, odemkla visací

‘zámek a otevřela dvířka. Na

jednom ze dvou háčků na zadní stěně visel kabát. Vyndala ho a začala se oblékat. Už měla jednu ruku v rukávu a po druhém tápala, když ji uviděla – ve skříňce ležela panenka z umělé hmoty, oblečená do dresu povzbuzovačů, s dlouhými medovými vlasy, jako měla Jennie.

Pomalu panenku zvedla.

Ústa měla přelepená černou páskou.

A chyběly jí nohy.

35

VI.

Cathy přibouchla dvířka, aby se na umlčenou a zohavenou panenku nemusela dívat. Prudce oddechovala a s rukou na klice se celá chvěla. Rozhlédla se po chodbě. Pam i Stu odešli a nikoho, kromě jednoho ze školních uklízečů, který zametal na druhém konci chodby, neviděla.

Opět otevřela dvířka. Panenka na ni stále čekala.

Pomalu se sklonila a panenku zvedla. Vyhoď ji, Cathy. Zbav se jí, dokud ji u tebe někdo neuvidí.

Rozhlédla se po odpadkovém koši. Dole ve vestibulu? Ne, uklízeč tam právě zamířil. Mohl by ji s panenkou uvidět a myslet, si – kdo ví, co by si mohl myslet. Je stejná drbna jako všichni ostatní na škole, ne-li větší. Před školními uklízeči nic neutajíš.

Nacpala panenku do tašky a skříňku zavřela. Možná, že ji bude moci vyhodit do kontejneru s odpadky na parkovišti. Ale to také nevyšlo. Jakmile vyšla ze dveří školy, dvakrát zahoukal tátův náklaďák. Zamířila rovnou k němu a vyšplhala se do auta k tátovi.

„Tak, jak to dneska šlo?“ zeptal se, jakmile se odlepili od chodníku. „Nějaké potíže?“

Pokrčila rameny. „Nic, co bych nepředpokládala. Přežila jsem to.“

Vzpomněla si na panenku v tašce. Přemítala, jestli otci o ní nemá říct. Ale kdyby mu to řekla, jako by to řekla matce. Vyšlo by to na stejno. A následovaly by scény.

Kdyby máma panenku zahlédla, letěla by hned na policii. Myslela by, že ji ve skříňce nechal vrah a já mám být jeho další obětí.

Otřásla se. Vždyť by matka klidně mohla mít pravdu. Ale nechtělo se jí poslouchat matčino neustálé omílání. Aspoň dokud 36

tomu sama nepřijde na kloub.

Nejlepší to asi bude po večeři. Ano, panenku jim ukáže po večeři.

Po jídle šla hned do svého pokoje. Z tašky vytáhla panenku a hodila ji do šuplíku v psacím stole. Po stole si rozložila sešity a pustila se do domácích úkolů. Být jako malomocná doma i ve škole mělo jedno plus. Do školy udělá spoustu práce.

Když otevřela matematiku, zazvonil v obývacím pokoji telefon.

„Cathy, miláčku, to je pro tebe!“ zavolala ji matka. Schody scházela co nejpomaleji.

Co když ji volá policie? Nebo snad ten, který jí ve skříňce zanechal podivné poselství. Ale byla to jen Cheryl Barkhamová.

„Ahoj, Cathy,“ spustila. „Chci ti jen říct, že je to hrozné, jak se k tobě každý ve škole chová. Fakt, je to příšerné. Vím, že s tím, co se stalo Jennii, nemáš nic společného.“

„Díky,“ řekla Cathy bez nadšení. Kdyby to Cheryl skutečně připadalo tak hrozné, nic jí při obědě nebránilo, aby si ke Cathy přisedla. „Pomohlo mi to.“

„A už jsi slyšela tu novinku?“ zeptala se Cheryl.

Je jen nedočkavá, aby mi řekla další drb, uvědomila si Cathy.

Cheryl chce vypadat informovaná, to by jí ve škole dalo zcela jiné vyhlídky. „Ne,“ řekla nahlas, „neslyšela.“

„Stalo se to včera, když jsi nebyla ve škole. Nějaký kluk z prvního ročníku se válel na chodbě po podlaze.“

„A co je na tom divného?“ podivila se Cathy. „Někdy jsou podlahy tak navoskované, že se po nich můžeš i klouzat.“

„Ano. Ale když ležel na zemi, tak ze sebe začal rvát šaty a křičel

‘Brouci! Fuj, ne, brouci! Sundejte je ze mě!‘ Odvezla ho ambulance a nikdo ho od té doby neviděl.“

„Divné,“ řekla Cathy, která měla pocit, že by nějak reagovat měla.

„Někdy mám také pocit, že se zblázním. Zejména po hodinách dějepisu s Osgoodem.“

Cheryl se na druhém konci telefonu zasmála. „Ale jdi, Cathy.

Musím už běžet. Zítra se uvidíme, ahoj.“

„Ano, ahoj.“

Zavěsila a zůstala sedět. Kdo bude další? Kdo další bude u ní hledat senzaci?

37

Ze zamyšlení ji vytrhlo zaklepání na dveře. Spěchala otevřít. Na posledním schodě zahlédla skrz štěrbinu zajištěných dveří stát detektiva Rogerse.

„Dobré odpoledne, slečno Atmoreová,“ pozdravil. „Mohu jít dál?“

„Budete se muset zeptat otce,“ odpověděla. „Počkejte minutku, řeknu mu, že jste tady.“

Zavřela a zamířila do kuchyně, kde matka připravovala maso na večeři a otec pil odpolední kávu. „Tati, je tu ten policista. Chce s tebou mluvit.“

Pan Atmore odložil hrníček s kávou, a vyšel z kuchyně. Bylo slyšet nezřetelný rozhovor a pak se pan Atmore vrátil do kuchyně.

Spolu s ním vešel i detektiv Rogers.

„Má povolení k domovní prohlídce,“ oznámil otec.

„Hledám určité kusy oděvů, skvrny od krve, nože a takové věci.

Je to vše vypsáno v povolení,“, řekl detektiv a položil na stůl tlustý fascikl. „Nyní nikdo nesmí opustit tuto místnost.“

„Ještě než začnete,“ ozval se Atmore, „rád bych vás upozornil, že v šatní skříni v hale mám uloženou zbraň.“

„Jakého druhu je ta zbraň?“ zeptal se Rogers.

„Střelná. Mám ji na“ lov vysoké zvěře.“

„Dobře,“ řekl detektiv. „Střelná zbraň není v povolení uvedena.

Máte v pořádku všechna povolení a potvrzení?“

„Samozřejmě. Chcete je vidět?“

„Ano.“ Detektiv kývl na jednoho ze svých mužů. „Jděte s ním.“

Vyšli společně a za chvíli se otec vrátil k rodině. Dorazili další policisté a dům zanedlouho zaplavily modré uniformy. Policisté odvedli důkladnou práci. Těžce dupali po schodech nahoru a dolů, od půdy až po sklep. Otvírali a zavírali šatníky, zásuvky i komory.

Cathy s rodiči seděla u stolu v kuchyni. Mlčky v napjatém tichu čekali, kdy to skončí.

Zdálo se, že uplynulo několik hodin, když Rogers do kuchyně přinesl plastikový sáček přelepený červenou páskou. Na pásce bylo bílou barvou natištěno Důkaz. Položil ho na stůl.

Cathy v sáčku zahlédla beznohou panenku s přetopenými ústy.

„Tak,“ řekl detektiv. „Nechcete mi o ní něco povědět?“

„Není moje,“ řekla Cathy. „Našla jsem ji dnes odpoledne ve své 38

šatní skříňce.“

Detektiv se zamračil. „Proč jste si ji tedy schovala nahoře do psacího stolu?“

„Neschovala jsem ji. Já jen … jen jsem ji tam položila, když jsme přišli domů.“

„Řekla jste, že jste ji našla ve skříňce. Nevíte, kdo ji tam mohl dát?“

Potřásla hlavou. „Nevím. Ale moje není.“

„Jistě, že ne,“ řekl Rogers. Jeho výraz se změnil. Jako kdyby mu objev panenky pomohl něco vyřešit.

„Nemusíte odpovídat,“ řekl jí. „Můžete se poradit s právníkem a máte právo na bezplatnou pomoc veřejného advokáta. Jakékoli vaše prohlášení může být v případě řízení před soudem použito proti vám.

Vyložil jsem vám vaše práva dostatečně?“

Přikývla, neschopna jiné odpovědi. Seznámil mě s mými právy.

On si opravdu myslí, že jsem zavraždila svou nejlepší kamarádku |a pak jsem jí uřízla nohy.

Do kuchyně vstoupil uniformovaný policista a přerušil Rogerse.

„Máte tu hovor, pane.“

„Hned se vrátím,“ řekl detektiv a odešel.

Za několik minut byl zpátky. „Tady jsme už skončili,“ oznámil policistovi, který hlídal u dveří. Pak se obrátil na Cathy.

„Prozatím vás nezatýkám. Jenom nejezděte z města a nedělejte žádné hlouposti.“ Sebral povolení a torzo panenky v plastikovém sáčku a vyšel z kuchyně. Na prahu se zastavil. „Mimochodem, jestli si vzpomenete na něco, co jste mi zapomněla říct, zavolejte mi.

Kdykoli, ve dne i v noci. Ušetří vám to spoustu trápení.“

A odešel. Otec s matkou seděli a beze slova se dívali na Cathy.

Nakonec ticho přerušila matka. „Ty jsi opravdu,“ odmlčela se a hledala správná slova, „skutečně jsi nic neudělala, viď, miláčku?“

„Mami, ne.“ Cathy sotva šeptala.

„Samozřejmě, že ne,“ přerušil Cathyinu odpověď otec. „Policie si myslí, že Cathy něco ví, a pokouší se jí nějak vyprovokovat. To je vše.“

„Ale jsme přece v Americe,“ zděsila se matka. „Policie přece nemůže bezdůvodně vrazit do soukromého domu!“

39

„Vždycky si najdou důvod, když budou chtít. Akorát k tomu potřebují pěťák na telefon. Zavolají jakéhokoli soudce a přesvědčí ho, že jim anonym oznámil, že na určitém místě najdou důkazy k případu. To stačí. A pak můžou přijít a čekat, co se najde.“

Anonymní telefon. Někdo, kdo věděl, že jsem si panenku vzala domů. Možná, že mě přece jenom viděl uklízeč.

„Žalobu nemají ještě proti nikomu,“ ujišťoval pan Atmore manželku. „Kdyby měli žalobu, museli by mít i zatčeného. Ale všechno, co mají, je kouř, a oni ho rukama rozhánějí, jak nejrychleji dovedou.“

Pozdě odpoledne Bill Madsen přivezl domů matku z práce.

Záznamník hovorů červeně blikal.

„Bille, přehraj ten vzkaz,“ požádala ho matka, když si věšela v hale kabát do skříně. Po studené vlně, která trvala od pátku, se v poledne náhle oteplilo a ona nehodlala dál kabát jenom přenášet.

Zmáčkl knoflík vzkazů. Po zapípnutí se ozval drsný hlas.

„Doktorka Madsenová? Tady je opravna aut A. J. Bordena. Je čtvrtek půl desáté dopoledne. Váš saab je hotov.“

„Prima,“ zaradovala se doktorka Madsenová, zatímco záznamník dvakrát odpípal a začal se převíjet nazpět. „To jsem ráda, že je auto konečně spravené. Víš, že tě nerada takhle zatěžuji.“

„To je v pořádku, mami,“ odpověděl Bill. „Vždyť to není žádné obtěžování. Chceš si ho vyzvednout hned? Tak honem jedeme do opravny, dřív než zavřou.“

Malá začouzená opravna stála ve staré části města. Doktorka Madsenová nemela ve zvyku posuzovat věci podle toho, jak vypadají; na to měla za sebou příliš mnoho pitev. To; co bylo podstatné, byla spolehlivost a svědomitost, pro kterou Bordenova opravna získala mezi místními majiteli vozů vysokou reputaci. A také to, že jejich mechanik opravdu autům rozuměl.

Bill zastavil před opravnou a doktorka vystoupila. „Nezabere to víc než deset minut. Ale radši na mě počkej, dokud se nepřesvědčím, že Saab je opravdu v pořádku.“

Vešla do kanceláře a Bill zaparkoval. Myslel, že počká venku, ale pak ho napadlo, že čekání v autě bude možná nudnější, než v opravně. Zamkl auto a šel za matkou. Právě podepisovala papíry.

40

„Tamhle ho máte,“ řekl mechanik a ukázal k otevřeným vratům, skrz které bylo vidět parkoviště plné aut. „Pomůžu vám ho najít.

Zaparkoval jsem ho tam dnes ráno.“

„Díky,“ řekla doktorka. Zamířili z kanceláře směrem k parkovišti.

Bill se za nimi pomalu loudal.

Kousek od saaba doktorka zpozorněla. Nosní dírky se jí malinko zachvěly a mezi obočím se jí objevila vráska. Opatrně znovu začichala.

„Co se děje, mami?“ zeptal se Bill.

„Nevím, nejsem si jistá,“ odpověděla. Bill už však tenhle tón matčina hlasu znal. Jistá si byla, ale nechtěla něco předčasně prozradit. Doktorka stiskla rty a zvolna obešla vůz. Pak se zaměřila na kufr; Bill přistoupil blíž. To je ale zápach, pomyslel si, takový těžký, jako by tu někdo nechal ležet velmi starý sýr.

„Co to tu smrdí?“ zeptal se.

„Možná je to chladící směs,“ odpověděla matka. Neznělo to ale moc přesvědčivě.

Mechanik potřásl hlavou. „Chlazení nebylo nijak poškozeno: Možná jste zapomněla v kufru nějakou drůbež. Až do dneška celý týden mrzlo, a kdyby se dneska neoteplilo, bylo by to dobré.“

„No, podíváme se,“ řekla odhodlaně doktorka. Z peněženky vytáhla klíčenku, vybrala klíč a vložila ho do zámku u kufru.

Odemkla.

Kufr se otevřel a ven se vyvalil těžký zápach. Uvnitř kufru zahlédl Bill čistou igelitovou plachtu, omotanou kolem něčeho dlouhého, tmavého a mokvajícího. Doktorka si ucpala nos a přistoupila ke kufru.

„Nechoď sem, Bille!“ přikázala. „A zavolej policii.“

Mechanik zvědavě přistoupil ke kufru. Náhle se mu udělalo špatně a obsah jeho žaludku přeletěl přes zadní nárazník dolů na jeho boty.

Bill čekal na policii v kanceláři. Když konečně detektiv Rogers dorazil, ptal se Billa pouze na jednu věc. Jak to, že nohy Jennie Brodieové se octly ve voze jeho matky, ve voze, kterým v době Jenniiny smrti jezdil pouze Bill.

41

VII.

Ráno po návštěvě detektiva Rogerse otec musel Cathy donutit, aby šla do školy. Přes její odpor trval na tom, aby zbytečně nedávala záminku k další školní aféře. A tak dojedla snídani a naskočila do otcova náklaďáku.

Ve škole se vůbec nenamáhala začít s někým konverzaci. Když si nikoho nebude všímat, snad ji nechají na pokoji.

O přestávce pozorovala Dona Fulmana. Obvykle v tomto čase v pátek dopoledne sedával spolu s ostatními z týmu na stupínku, kapela vyhrávala Cresswellskou bojovou píseň a Jennie před studenty vyvolávala povzbuzující hesla. Jennie ale byla mrtvá a obvyklý páteční trénink organizovaného povzbuzování byl odvolán. Místo vstřebávání řevu davu Don zamračeně bloumal po chodbách, ne všímavý k fotbalovým fanynkám, které sledovaly každé jeho hnutí.

Začala si o Dona dělat starosti. Kolem ní bouchala dvířka šatních skříněk a ona ho nemohla pustit z hlavy. Člověk se přece nestává viníkem jen proto, že si ho policie pozvala k výslechu. A Don i se svou nepříjemnou povahou ve skutečnosti Jennii nikdy neublížil.

Pokud jde o jeho včerejší výhrůžku, teď už tomu rozuměla. V náladě, v jaké ve škole byla, by si sama nejradši na někom vylila zlost.

Nikdo se tu s ní nebavil.

Z davu studentů se vynořil Stu Martin. „Ahoj, Cathy. Jak se dneska máš?“

Oprava. Někdo přece. Hlavní podivín z Centrály podivínů.

Pak se za své myšlenky zastyděla. Stu nemohl za to, jaký byl.

Vždyť ona sama v očích fotbalistů a jejich povzbuzovačů musí 42

vypadat jako Stu – podivín v ženském rodě.

„Ahoj, Stu. Zrovna pospíchám.“

„Můžeme dát řeč později?“

„Možná. Ale už fakticky musím do třídy. Uvidíme se po škole v Klubu sekáčů.“ 1 Cheryl Barkhamová dorazila do třídy asi minutu po ní a sedla si na své obvyklé místo. Naklonila se přes uličku ke Cathy.

„Už jsi to slyšela?“ zašeptala.

„Asi ne,“ odpověděla Cathy po pravdě.

Snad ani taková drbna, jakou je Cheryl, mi nebude vykládat drby o mně. O tom, že policajti včera prohledávali náš dům. „Co se děje?“

„Včera večer zatkli Billa Madsena. Slyšela jsem to od bráchy, který pracuje vedle policejní stanice.“

Cathy se zamračila., Ve srovnání s Donem Fulmanem se Bill jevil jako nepříliš přesvědčivý zabiják. Pravda, bydlí těsně vedle místa, kde Jennie viděli naposledy živou, a je také pravda, že je divný. Ale jestli tohle stačí, aby označili někoho za vraha, sama by mohla mít na rukou želízka.

Vzpomněla si na varování detektiva Rogerse, aby se nevzdalovala z města. Třeba si ani neuměla představit, jak blízko byla ve skutečnosti zatčení.

Zpráva o Billově zatčení se ve škole roznesla při obědě. V

místních zprávách to uslyšel Martin Feldman, který si do školy nosil walkmana, aby při obědě mohl poslouchat sportovní zpravodajství.

Během pár minut každý v jídelně věděl, že v kufru saaba doktorky Madsenové se nalezly chybějící nohy Jennifer Brodieové.

Henry O’Toole byl samozřejmě ve svém živlu. „Už jsem slyšel o lidských náhradních dílech,“ oznámil svým obvyklým posluchačům,

„ale tohleto je směšné.“ Odmlčel se. „Myslím, že Bill přece nakonec Jennii od nohou pomohl.“ Následovala další pauza, vyplněná nervózním smíchem několika znejistělých posluchačů. „No, ať je to jakkoli, policajti už nemusí po nohou chodit.“

Ke zdůraznění pointy Henry rychle prsty zabubnoval o stůl.

Někdo řekl, že Henry je skutečně blázen.

„Ano,“ souhlasil, „ale víte, kolik legrace si užiju?“

Cathy se nimrala v salátu a snažila se řeči u stolu neslyšet. Seděla na svém starém místě. Billovo zatčení poopravilo veřejné mínění o 43

ní’ i o Donovi.

Nenápadně se na Dona podívala. Zřejmě stále trpěl nedostatkem spánku. Byl bledý a pod očima měl tmavé kruhy.

Asi nevypadám o nic lépe, až na to, že dvě třetiny obličeje mám schované pod brýlemi.

Opět se věnovala salátu. Dneska se oběd táhl snad ještě více než včera. I když tentokrát se u elitního stolu místo pro ni našlo, bez Jennie se s ní nikdo nebavil. Nic ji nechránilo před hloupými vtipy Henryho O’Toola, který seděl o dva stoly dál.

Po chvíli přestala jíst, opřela se a tiše se zamyslela. Možná, že to bylo tehdy, když v duchu srovnávala odlišné povahy Dona Fulmana a Billa Madsena, možná, že se to stalo, když z nedostatku jiné činnosti jen seděla a pozorovala ostatní. Všimla si ale něčeho zajímavého.

Když fotbalisti a jejich povzbuzovači odcházeli, nezamířili obvyklým směrem ke stánku se zmrzlinou

nebo do řady pro

přídavek. Vypozorovala, že během oběda šlo o určitý pravidelný pohyb v kruhu. Jeden po druhém vstávali od stolu a odcházeli z jídelny a po chvíli se zase vraceli na svá místa.

Všimla si toho až dnes. Vždycky se zajímala o ty, v jejichž společnosti byla, a ne o ty, kteří s ní nebyli. Možná, že nastal čas, aby svůj zájem změnila.

Vstala a přešla ke stánku. Počkala, až další od elitního stolu odejde z jídelny. Když od stolu vstal Mark Metzger, jeden z druhořadých fanoušků, a vyšel z jídelny stejnými dveřmi jako ti před ním, sledovala ho. K jejímu překvapení Mark bez rozmýšlení prošel chodbou až dolů k počítači.

Nahoře na schodech se zastavila a upřeně hleděla na zavřené dveře. Tak sem se plížila ta snobská smetánka? Chvíli nerozhodně postávala na chodbě a pak kývnutím hlavy stvrdila své rozhodnutí.

Vždyť o co jde, je regulérní členkou Klubu sekáčů, k počítači během polední přestávky klidně může zajít.

„To nemůžou myslet vážně. Musel by to být cvok, aby ty nohy schoval do auta své matky,“ zaslechla, když otvírala dveře.

„Jo, ale asi si myslí, že aby se z člověka stal vrah, musí být v každém případě cvok,“ odpověděl jiný hlas.

44

Vešla do kabinetu. Bavili se tu Stu Martin s Markem Metzgerem.

Jakmile ji však Mark zahlédl, zmlkl, otočil se a rychle vyšel ven.

Stu na ni hněvivě pohlédl. „Co tu děláš?“

„Jsem taky člen,“ odpověděla. „Když chci, můžu jít o přestávce k počítači.“ A pak, protože byla naštvaná a Stu byl asi jediná osoba, na které si mohla zchladit žáhu, dodala: „Není slušné šířit drby, o kterých vůbec nevíš, zda jsou pravdivé. Myslela jsem, že Bill je tvůj kamarád.“

Stu si sedl ke svému terminálu. Začal si s ním hrát a na Cathy se ani nepodíval. „Být tebou, byl bych opatrnější. Ne všechno a ne všichni jsou ve skutečnosti takoví, jak vypadají. Někdo by se taky mohl naštvat.“

„Co tím myslíš?“

Otočil se a přímo na ni pohlédl. „Proč se nevrátíš zpátky na oběd?“

Jeho naléhavý tón ji překvapil. Nakonec se taky možná o Billa bojí.

V pátek večer konečně úřady vydaly Jenniino tělo příbuzným a v sobotu ráno měla Jennie pohřeb. Krátké údobí dvou teplých posledních dnů skončilo a na hřbitově se válela chladná mlha. Celé ráno mžilo, ale na deštníky to nebylo.

Cathy měla na sobě tmavomodré šaty. Nic podobnějšího černi ve svém šatníku nenašla. I když by na černé šaty měla, kupovat si je jenom kvůli pohřbu nehodlala. Neměla v úmyslu chodit na další.

Kněz hovořil o naději na vzkříšení. Aspoň Jennie bude vzkříšena celá. Doufala, že když policie Jenniiny nohy nepotřebovala, uložili je do rakve s ostatními ostatky. Nevěděla to určitě, rakev tentokrát neotevřeli. Podle řečí, které podle Cheryl vedl

Bill Madsen, z

obličeje Jennie také mnoho nezůstalo.

Jennie byla oblíbená, ale na pohřeb přišlo mnohem více lidí, než Cathy očekávala. Brodieovi se vrátili z Bostonu, kde se u Jenniina dědečka schovali před zvědavými reportéry a cresswellskými drby.

Všichni povzbuzovači a fotbalisti utvořili vpředu čestný špalír. Pam a Stacy Tměly stylové černé šaty. I detektiv Rogers se svými lidmi tu byl. Stál poněkud stranou a pozoroval přítomné. Nemohla přijít na to, 45

co tu policisté vlastně dělají. Možná, že i oni mají srdce a přišli se rozloučit s někým, koho svým způsobem poznali. Doufala, že to je ten důvod, ale když zahlédla tvrdý výraz v Rogersových očích, začala o tom pochybovat.

Sledovali, jestli pohřeb nenavštívil nějaký cizinec, který sem nepatří? Znamenalo to, že Bill nebyl sám? Nebo, a to by bylo ještě horší, nebyli si jisti, že Bill je ten správný podezřelý? Rychle od nich odvrátila pohled, aby si nevšimli, že je pozoruje.

Rakev s Jenniiným tělem skřípavě sklouzla do hrobu, vedle něhož ležela hromada hlíny přikrytá umělým trávníkem. U ní stál Don Fulman a upřeně hleděl na lakovanou rakev. Stál osaměle a v očích měl šílenství. Proto asi nikdo nechtěl být blízko něj. Všichni předstírali, že Dona, stejně jako tu hromádku hlíny, nevidí.

Do hrobu se snášely první symbolické hrsti půdy a tlumeně dopadaly na nalakovanou rakev. Donovy rty se pohnuly. Promluvil, i když si to zřejmě ani neuvědomil. Bylo to dost nahlas, aby ho Cathy zaslechla.

„Udělal jsem to,“ zamumlal, „zabil jsem ji.“

Vyděšeně se po něm podívala. Donovy zapadlé oči upřeně hleděly do hrobu. Nepoznala, jestli si vůbec uvědomil, že mluví nahlas nebo rozumí tomu, co říká. Asi se jí to jenom zdálo. Ale když se ohlédla, zarazil ji výraz tváře Todda Barbera. Vypadal, jako by ho právě někdo praštil cihlou do hlavy. Zaslechl Dona také.

Cathy se zase zdál sen.

Opět se octla na hřbitově, kde byla pohřbená Jennie. Tráva se z hrobu rozrostla až k náhrobku s nápisem

JENNIFER MARIE BRODIEOVÁ,

MILOVANÁ DCERA. NEPOSKVRNĚNÁ

NENÍ MRTVÁ, JEN SPÍ.

Rozhlédla se a zjistila, že podzim se změnil v časné předjaří.

Nachovými stíny mezi stromy probleskovaly stopy neroztálého sněhu. Stranou kvetly ve slunečním světle žluté a bílé krokusy.

Náhle se obraz zachvěl. Jarní hřbitov se proměnil v holé stromy a hnědou spálenou trávu Johnsonových blat. Stejně jako toho dne, kdy 46

našli Jenniino tělo, po nebi se v chladném podzimním větru hnaly cáry mraků.

Pak od stromů zaslechla dívčí pláč a křik, Výkřiky a vzlyky přerušovala stejná, dokola se opakující slova: „Ó ne, pomozte mi, pomozte mi!“

Byl to Jenniin hlas. Cathy strnule stála, dokud křik neodumřel. Po nekonečně dlouhé tiché přestávce se křoviny pod stromy roztřásly a rozšuměly, jako by se jimi prodíralo velké, nemotorné zvíře.

Konečně se to vynořilo a Cathy začala křičet.

Cathy se vzbudila s náhlým škubnutím. Stále byla ve svém pokoji.

Ještě byla tma. Srdce jí těžce, vystrašeně bilo.

„Ach, Jennie, Jennie,“ zašeptala. „Já jsem na tebe nezapomněla.“

Zhroutila se na propocený polštář. Tu noc už neusnula a před sebou pořád viděla poslední výjev ze své noční můry: beznohá a zkrvavená Jennifer Brodieová deroucí se po rukou z křovin.

A Jennie neměla obličej.

47

VIII.

Cathy zůstala celou sobotu doma a opět si v novinách pročítala články o Jenniině vraždě a zatčení Billa Madsena. Protože se vůbec nezmiňovali o Donu Fulmanovi, napadlo ji, zda na něj policie nezapomněla.

Ještě stále měla vizitku s Rogersovým telefonem. Během soboty ji nejednou vytáhla a šla k telefonu. Ale pokaždé ji opět zasunula do peněženky. Nebyla si, jistá, jestli někomu pomůže, když Rogersovi řekne, co si Don o pohřbu mumlal. Rogers si zatím její důvěru nezískal. A když dosud policie neměla dost důkazů proti Donovi, co si s ním počnou teď? v. ‘

V pondělí ráno ve škole ležela vizitka stále uschovaná v Cathyině peněžence a Rogersovo číslo zůstalo nevytočeno. Don Fulman vypadal nervózněji a vyčerpaněji než obvykle. Za minulý tý den musel zhubnout nejméně o pět kilo. Jeho hubený obličej nyní vypadal vyzáble a nemocně.

Cathy se vyhýbal usilovněji, než se ostatní vyhýbali jemu.

Zaslechla, co se Septem povídalo; když seděla blízko Cheryl, těžko to mohla nezaslechnout. Z Dona se stal cvok, ze žalu zcvoknul. Lidé se blázna straní a Don blázen byl. Byl to on? Skutečně Jennii zabil?

A jestli policie už vraha měla, tak proč se jí Jennie stále zjevuje?

Celou třídní hodinu na to myslela. Na duchy skutečně nevěřila, ale neznamenají ty sny snad něco?

I když se takhle projevuje mé podvědomí, přesto mi sny mohou napovídat, co mám udělat. Měla bych je brát vážně. Kdybych jen věděla víc.

Musí vypátrat víc, i kdyby se Dona měla bez obalu zeptat, co 48

myslel tím, když na pohřbu řekl, že Jennii zabil.

Avšak dostat se k Donovi tak blízko, aby se ho mohla zeptat na cokoli, se ukázalo těžší, než očekávala. Kromě třídní hodiny moc’

společných hodin neměli a tak ve skutečnosti jediná příležitost, kdy se pravidelně viděli, byla při obědě. A tato možnost dnes odpadla.

Bezvýsledně na něj čekala skoro celý oběd. Pak to vzdala.

Nakousnutý sendvič vyhodila do kontejneru na zbytky, prázdný talíř a tác odložila na běžící pás do kuchyně a odešla k počítači.

S velkou pravděpodobností tu Dona nenajde. Nebyl přes počítače žádný expert a ani neměl zapotřebí se s takovými podivnými typy zahazovat. Stále však nemohla přijít na to, co taková přicmrdávka jako Mark Metzger mohl tady minulý týden dělat. Rozhodně mezi fotbalisty a Klubem sekáčů byla nějaká divná souvislost.

U dvéří do kabinetu se zastavila. Něco se tam dělo, přes celou chodbu slyšela cestou nějaký hovor.

,Já přece poznám, když někdo něco dělal se systémem.“ Nebyla si jistá, kdo to řekl, ale poznala, že to musí být někdo z řádných členů.

„A nejsem přesvědčen, že to byl dobrý nápad.“

Druhý hlas, ve kterém okamžitě poznala Stua Martina, odpověděl.

„Vždyť o nic nejde, když nikoho nechytí.“

„Škola na to může přijít, o to jde,“ oponoval první hlas., „A první, na koho půjdou, budeme my. Mohli bychom také přijít o naše výhody. Hrozně nerad bych byl od počítače vyhozen za něco, co jsem neudělal. Ten, kdo si s tím hrál, není zas tak chytrý, jak si myslí. Nikdo z členů to asi nebyl.“

Stu souhlasil.

„Jestli se systém zase zablokuje nebo zmizí nějaká data, však já na to přijdu, proč.“

Otevřela dveře. Po jejich zvuku se otočili Stu Martin a Larry Davidson. Pohlédla na Larryho, který byl nejmladším členem klubu.

Přeskočil několik tříd na základní škole a nikdy se se staršími členy klubu moc nebavil. Když se takhle dohadoval se Stuem, musel mu zásah do systému připadat velmi vážný.

Stu ani Larry po Cathyině příchodu dál v debatě nepokračovali a dokonce jí ani nic neřekli. No dobře. Jestli je něco se systémem, možná na to přijdu taky.

49

Larry odešel a Stu ho za chvíli následoval. Když odešli, zapnula počítač a navolila si Elektronické noviny Cresswellské střední školy

– elektronické vzkazy.

„Čekáte zprávu? ANO,“ svítilo zeleně na obrazovce. „Přečíst zprávu?“

„ANO,“ vyťukala.

Obrazovka se vyjasnila a naskočilo další sdělení. Pouhých šest slov.

„ATMOREOVÁ, TEĎ JSI TY NA ŘADĚ!“

Sdělení se posouvalo k hornímu okraji obrazovky, až zmizelo.

Ohromeně se opřela o židli. Znamená to, že Klub sekáčů je nějak zapleten do Jenniiny vraždy? To přece není možné, Jennie se počítači vyhýbala, jak jen to šlo. Ale, zhrozila se, Bill Madsen byl aktivním členem klubu.

Vždyť teď nechodí do školy a zadržuje ho policie. Pak ji napadlo možné vysvětlení. Kdyby ho pustili na kauci, tak by se z domova z vlastního počítače mohl klidně napojit na školu. To by mohlo být to, na co si Larry stěžoval.

Zkoušela znovu vyvolat záhadné sdělení, aby je mohla d á l zkoumat. Ale samo se smazalo. Hledala v archívu zálohu, ale ani tam nic nenašla, což vlastně předpokládala. Kdo tu zprávu zanechal, byl dobrý, skutečný koumák, a v systému nezanechal ani stopu.

Vylučovalo to Dona Fulmana, na druhé straně Bill by to klidně zvládl.

Sdělení mohla chápat dvojím způsobem. Jako hrozbu od nepřítele i jako varování od přítele. Už jednou takový dvojaký signál dostala, tenkrát od Dona, který jí do očí zasyčel: „Jestli těm policajtům něco doneseš, bude z tebe žrádlo pro psa.“

Když zvonek ukončil polední přestávku, stále nepřítomně hleděla na monitor. Vypnula terminál. Je nejvyšší čas jít na hodinu. A hlavně je nejvyšší čas sehnat Dona a promluvit si s ním.

Dona se jí podařilo chytit jedině tak, že z poslední hodiny vylítla se zazvoněním. Postávala u jeho skříňky a po chvilce ho spatřila, jak skříňku otevírá dokořán, hází dovnitř učebnice a z háčku vzadu si bere bundu s iniciálami školy. Vystoupila z davu odcházejících 50

studentů.

„Done,“ začala, „musíme si promluvit.“

Strnul s jednou rukou oblečenou v rukávu. „Nemám se s tebou o čem bavit.“

Trhla sebou před jeho hněvivým hlasem a loupnutím očí zpod hustého černého obočí. Ale snažila se dál. „Musíme si promluvit o tom, co jsi řekl na pohřbu. Řekls, že jsi zabil Jennii!“ ‘

„Ne tak nahlas!“ vyrazil ze sebe chraplavě. „A ne tady!“

Pohlédl chodbou. Navlékl si rukávy a zapnul zip a pak pokračoval klidnějším tónem. „Podívej, můžeš přijít k nám domů? Promluvili bychom si tam.“

„A budou vaši doma?“

„Ne.“

Chvíli přemýšlela. Znala rodinné heslo: Nikdy nechoď k někomu domů, když nejsou doma jeho rodiče; když někam jdeš, vždycky řekni, kam. Přísná pravidla, která teď, když je Jennie mrtvá a policie možná má správného vraha a možná také ne, dávala smysl.

Věděla ale, že tohle odpoledne je poruší, pokud jí to umožní dozvědět se, co potřebuje. Pak ji Jenniin duch možná přestane v noci strašit.

„Přijdu.“

„Dobře,“ řekl Don. Vypadal uvolněně, jako kdyby i on právě udělal závažné rozhodnutí. „Jsme dohodnuti.“

Cathy se vrátila ke své skříňce. Po tom, co si domluvila s Donem schůzku, se jí myšlenky dál rozeběhly. Co když se něco stane? Jennie je mrtvá a Don řekl, že to udělal. Ty hloupá, můžeš klidně beze stopy zmizet!

Něco málo ale udělat může. Rychle naškrábala do sešitu: pondělí, 17. října. Po škole schůzka s Donem Fulmanem u něj doma. Stránku vytrhla, přeložila a položila do skříňky na úhledně složenou hromádku učebnic.

To by mohlo stačit. Jestli se jí něco stane, škola vyklidí skříňku, stejně jako to udělali s Jenniinou. Někdo zprávu najde a detektiv Rogers bude znát svého podezřelého.

Zavřela dvířka a zamkla zámek. Pak se pěšky vydala do Gaspee Farms k Donovi.

51

Hezký domek ve venkovském stylu se dost podobal tomu, ve kterém bydlela Jennie. Lišil se jen barvou fasády a odlišnými květinami pěstovanými“ na záhonech u vchodu. Překvapilo ji, že Don ještě nedorazil. Zazvonila, a když nikdo neotvíral, posadila se na schod přede dveřmi.

Jak tu seděla, připadala si nápadná a hodné nesvá. Když byla v Gaspee Farms naposledy, skončila u výslechu na policejní stanici.

Rogers se domníval, že v domě Brodieových něco hledali. Něco, co patřilo Jennii – možná dopis nebo deník.

Musela se sama pro sebe usmát. Jestli tohle byl důvod, měl zloděj smůlu. Jennie si myslela, že psát si deník je hloupost, která se na střední školu nehodí. A dopisy psát nemusela, když všechny přátele měla tady v Cresswellu a mohla se s nimi bavit, kdykoli se jí zachtělo.

Kdykoli se jí zachtělo.

Náhle ztuhla. Jennie s ní chtěla mluvit ten večer na Erikově večírku. Tak to říkala, než přišel Don a odvedl ji do vedlejšího pokoje tancovat. A Cathy odešla, než se Jennie vrátila. Svezla ji autem Cheryl, a tak si stačila zabalit věci na víkend ve Fall River.

Kdybych se zdržela o trochu déle, stihla by se mi Jennie svěřit? A kdyby se mi svěřila, byla by dnes ještě naživu?

U obrubníku zarazil

modrý sporťák a vystoupil z něj Don.

Zamával řidiči a auto se rozjelo. Don došel ke Cathy a pozdravil ji.

„To byl Todd Barber?“ zeptala se, když vstávala.

Don se zamračil. „Jasně, že to byl Todd. Občas mě sveze domů.

Po cestě si musel něco zařídit, proto jsem se trochu opozdil. Stačí?

Chtěla jsi se mnou o něčem mluvit.“

Zhluboka se nadechla. „Ano.“

„Dobře, tak pojď.“ Don vytáhl domovní klíč a vstoupil do domu.

Pokynul jí, aby ho následovala. Vešli do vytapetovaného obývacího pokoje, zařízeného těžkým stylovým nábytkem. Don se sklátil do jednoho z velkých kožených křesel. Cathy si sedla naproti na pohovku a čekala, až Don začne.

Když promluvil, řekl něco, co vůbec neočekávala. „Neřeklas nikomu, že jdeš sem?“

Cathy pomyslela na zprávu, kterou nechala ležet na učebnicích.

52

Ne, vlastně neřekla, pokud zápis v sešitě hned zítra ráno vyhodí.

„Ne,“ řekla. „A proč je to tak důležité?“

„Mluvení tě může zabít.“

„To mluvíš o Jennii?“

Kývl. „Ano. Máš pravdu.“

„Ta ale nikomu nic neřekla,“ nesouhlasila. „Kdyby někomu něco chtěla říct, řekla by to mně.“

„To je důvod, proč bys mohla mít problémy. Kdyby si mysleli, že víš …“

„Já nic nevím,“ řekla. „Kdybych cokoli věděla, dávno bych to policii řekla. A to jsem neudělala.“ Odmlčela se. „Ale ten, kdo ví, by to měl udělat.“

Don vstal a začal nervózně přecházet po pokoji. „Nechceš pivo?

Doma ho mám od táty povolené.“

„Ne, díky,“ řekla. Dala by krk za to, že Don chtěl změnit téma.

Zřejmě musel se sebou bojovat, aby jí řekl všechno. A nechtěla jeho boj přerušovat.

„No, já si jedno dám,“ řekl a vyšel z pokoje dveřmi, o kterých Cathy předpokládala, že vedou do kuchyně.

Za několik vteřin její tělo zasáhla ohlušující rána. Všechna světla zhasla. V následujícím Uchu bylo slyšet jen pronikavý cinkot padajícího skla a z kuchyně se vyvalil tenký proužek štiplavého dýmu.

Cathy otupěle vstala. Přinutila se jít ke kuchyni a pohlédnout skrz otevřené dveře.

Exploze vyrazila všechna okna a pokryla kuchyň vrstvou sazí.

Paprsky odpoledního slunce prosvítaly kouřem a osvětlovaly to, co zbylo z ledničky – výbuchem roztržené cáry kovu.

Don Fulman ležel před jejími kouřícími troskami. V zčernalém obličeji chyběl nos i rty a místo očí se široce rozvíraly prázdné oční jamky. Ruce měl utržené v zápěstí. A s tělem spojovalo ramena a nohy jen pár krvavých cárů kůže.

53

IX.

Cathy začala křičet, ale ztratila hlas. Vydávala jen zdušené, přiškrcené zvuky. Odvrátila se od té zčernalé věci, ležící v kuchyni na podlaze, a vyběhla – co nejdál od domu, pryč z jeho blízkosti, aniž by starala, kam ji její dunící kroky zavedou.

Byla už od Fulmanů několik bloků, když na rohu před ní zastavil na zastávce městský autobus. Přední a prostřední dveře se skřípavé otevřely a lidé začali vystupovat – samí spořádaní občané, kteří by neváhali zavolat policii, kdyby si v pracovní době ve všední den odpoledne všimli dokořán otevřených dveří do domku Fulmanů. A přijde detektiv Rogers, pokud ho ovšem sousedé nezavolali hned po explozi, a najde na podlaze v kuchyni to, co zbylo z Dona Fulmana.

Musím se odsud dostat – byla to spíše logická úvaha než neuvědomělý impuls distancovat se od toho, co právě spatřila.

Nezajímalo ji, kam autobus jede a jaká je to linka. Jakmile poslední cestující vystoupil, vřítila se dovnitř autobusu. Během úprku skrze obývací pokoj si musela vzít své věci – nepamatovala si to, ale teď je měla a mohla zaplatit jízdné.

Posadila se dozadu k oknu a opřela si hlavu o chladné sklo. Vlhké tváře zanechaly na skle špinavé skvrny; podívala se do okna a pak se jedním prstem dotkla tváře. Uvědomila si, že pláče.

Chudák Don. Už chtěl promluvit … o čem vlastně? Kdo skutečně zabil Jennii? Ale když to věděl, proč to sám neřekl policii? Protože měl strach?

Důvod ke strachu zřejmě měl. A teď ho má i ona.

Autobus zpomalil před zastávkou na křižovatce, kterou Cathy znala. Byla jen nedaleko od školy. Usilovně myslela na vzkaz, který 54

ve skříňce záměrně umístila ve výši očí tak, aby ho první osoba, která dveře skříňky otevře, na první pohled spatřila – vzkaz, který vedl k podezření na Dona Fulmana, pokud by se Cathy z Gaspee Farms nikdy nevrátila. Ale nyní to byl Don, který se nikdy nevrátí a jedinou podezřelou, ke které vzkaz vedl, byla Cathy Atmoreová –

Cathy, kterou policie již dvakrát vyslýchala a které již vyhrožovali, aby mlčela.

Musím vzkaz zničit dříve, než ho někdo najde.

Vystoupila z autobusu a s tváří skloněnou k zemi, aby si jí nikdo nezapamatoval, zamířila ke škole.

Školní budova byla ještě otevřená. Nepovšimnuta vklouzla dovnitř odemčenými dveřmi a pospíchala ztemnělými chodbami hlavní budovy ke skříňce. Vyndala klíč, odemkla visací zámek a otevřela dvířka.

Vzkaz tam nebyl.

V panice prohledávala všechny učebnice, sešity a obálky, ale bezvýsledně. Proužek bílého papíru zmizel. Možná jsem ho tu nenechala. Možná jsem si jen myslela, že ho dávám nahoru na učebnice, protože jsem byla nervózní a chtěla jsem se cítit bezpečněji.

Podívala se do sešitu, ze kterého stránku vytrhla. Na další stránce byl ještě vidět otisk jejího rukopisu – snadno by mohla vytáhnout zaoblenou linii velkého D a dvě rovnoběžené čárky velkého F, které stály blízko sebe na stejném řádku. Dobře, napsala to. Ale někdo se musel do skříňky vloupat a zprávu ukradnout, stejně jako se do ní vloupal před týdnem, aby tam položil zohavenou panenku.

Projel jí záchvěv nejasné hrůzy. Kdokoli to byl, věděl, že bude u Dona. Panenka byla jen varování. Byla bomba určena jí? Ten, kdo ji instaloval, měl spoustu času, zejména jestli jel autem, zatímco ona šla pěšky a čekala na autobus. Nebo šli po Donovi a nezajímalo je, kdo zemře spolu s ním?

Zabouchla skříňku a vydala se nazpět. Musela si pospíšit, pokud chtěla stihnout odpolední jízdní řád. Večerní intervaly se prodlužovaly třeba na hodinu. Nechci někde čekat sama. Ne dnes večer.

Šla rychlé, téměř běžela. Ve vestibulu spatřila nějakou postavu, 55

jejíž obrys se nejasně rýsoval na skleněné výplni vchodu. Náhle ji zaplavil strach a už se chtěla obrátit a vystřelit opačným směrem, když neznámý řekl: „Cathy?“

Poznala Stua Martina. Vypadal překvapeně. Cathy úlevou málem omdlela.

„Stu,“ řekla. „Nikdy bych nečekala, že tě tu potkám. Bála jsem se, že je to někdo jiný.“

„Já-já bych nečekal, že tady potkám tebe,“ řekl Stu.

Pak se stala ta, nejpodivnější věc. Stu se začal smát, nosními dírkami vydával pronikavý zvuk podobající se ržání nervózního koně. Nikdy předtím ho neslyšela smát se a nyní to vypadalo,’že nikdy nepřestane.

Opět se jí zmocnil strach; vyrazila kolem podivně řehtajícího Stua ze dveří. Když spěchala ze schodů, na zastávku před školou přijížděl autobus. Rozběhla se. Autobus stihla ve chvíli, kdy zavíral dveře.

Když se ohlédla, spatřila Stua, jak vychází ze školy. Zastavil se na schodech vedoucích ke vchodu do Cresswellské střední a pohledem sledoval odjíždějící autobus.

Domů dorazila, právě když matka prostírala k večeři. Čekala, že se matka začne zlobit, že přišla pozdě, ale matka jen řekla.

„Telefonoval ten slušný kluk, Todd Barber. Řekl mi, že se trochu zdržíš.“

Kývla a neřekla nic. Todd ji asi viděl, jak sedí na schodech přede dveřmi u Fulmanů, když Don vystupoval. To jí asi neřekl, jinak by se matka neusmívala. Ale co ho to napadlo volat k nim domů?

Otec se v obývacím pokoji díval na večerní zprávy. Právě vstoupila dovnitř, když se na obrazovce objevil domek

Fulmanových.

„Dnes opět potkalo Cresswellskou střední školu neštěstí,“ zněl komentář, „když zemřel za záhadných okolností další student. Dnes je to týden, co vlajkonoška fanoušku Jennifer Brodieová byla nalezena zavražděná na Johnsonových blatech. Dnes odpoledne hvězda fotbalového mužstva Donald Fulman zemřel doma při nevysvětlitelném výbuchu.“

Všechna přední okna domu byla vytlučená. Zvláštní, rozbitého skla v obývacím pokoji jsem si nevšimla, jen v kuchyni. Ulice i 56

příjezd k domu zaplnila různá pohotovostní vozidla, sanitka ale ještě neodjela. Pomyslela na zmrzačené zkrvavené tělo na podlaze v kuchyni a těžce polkla, aby zadržela stoupající obsah žaludku. Nikdo se nesnažil dostat Dona rychle do nemocnice; jemu už žádný doktor nepomůže.

„Úřady odmítají podat zprávu o příčinách exploze,“ pokračoval komentář, „i když zaměstnanci plynárny místo již přes hodinu zkoumají.“

Pak se na obrazovce mihla známá postava – detektiv Rogers, vycházející ze dveří domu. Policie neztrácela čas a dala vše do souvislostí. Nejdříve Jennie, pak Don. A zanedlouho Cathy.

Tu noc toho moc nenaspala — příliš se bála svých snů. Ráno se přinutila vstát z postele a obléknout se, i když ruce i nohy měla podivně bezvládné, jako by na nich měla závaží.

Včerejší strach a dnešní únava vytvořily v její mysli nejasnou mlhu, která ji ovládala celé dopolední vyučování, nezvedla se do oběda. Seděla v jídelně u obvyklého stolu. Bez Jennie a Dona se cítila ještě osamocenější. Lhostejně se šťourala v salátu a poslouchala řeči Pam, Todda a ostatních. Jejich přátelské pošťuchování jí připadlo jaksi nemístné, vždyť tihle lidé během pouhého týdne ztratili dva členy party.

Děje se něco špatného. Nemůžu přesně říct co, ale vím, že to tak’je.

Její pozornost upoutal výbuch nervózního smíchu o několik stolů dále. Podívala se tím směrem a uviděla Henryho O’Toola. Ve vzduchu držel vidličku naplněnou čímsi, co podle jídelního lístku mělo být „pálivou směsí“ a prohlašoval: „Nikdy to nezklame.

Kdykoli tu někdo zemře, je na jídelníčku telecí.“ Ohlédl se ke kuchyni a spiklenecky ztišil hlas. „Člověk je trochu nervózní z toho, co ta tajemná směs vlastně obsahuje.“

„Sprosťáku,“ vykřikla jedna dívka u jeho stolu. Někdo jiný se zachichotal.

„Viděli jste včera večer Dona na obrazovce?“ zeptal se Henry a po chvíli dodal: „A na stropě a na záclonách a na sporáku…“

Cathy položila vidličku vedle nesnědeného oběda a zvedla tác.

„Další blbé vtipy už nesnesu,“ řekla nahlas všem a odešla od stolu.

57

Cestou k odkládacímu stolu si všimla, jak si Todd Barber a Matt Wilcox vyměnili pohledy a zvedli se od stolu. Co to s nimi je?

Dohonili ji, právě když odložila tác. „Ahoj, Cathy,“ řekl Todd.

„Dneska odpoledne se chceme s partou jen tak trochu projet.

Nechtěla bys jet s námi?“

Podívala se na ně. Pocit, že něco není v pořádku, který měla už při obědě, se objevil znovu s plnou silou. Nemohla uvěřit, že se chtějí jen tak pro radost projíždět – ani ne dvacet čtyři hodiny po tom, co ztratili Dona, a jen týden poté, co ztratili Jennii. Ale Todd stál před ní s téměř nepřirozeně jiskřícíma očima a s přátelským úsměvem čekal na odpověď.

Co by teď udělala Jennie? Co chce, abych udělala?

„Jasně,“ řekla nahlas, „přijdu.“

Po škole čekala na parkovišti. Erik, Matt, Pam a Stacy přišli společně. Všichni se vecpali do Mattova BMW. Matt si sedl k volantu, Erik vedle něho na přední sedadlo a dívky s Cathy uprostřed dozadu. Bylo jí jasné, že rozsazení nebylo náhodné.

Teď už z toho neuniknu. A nejen z auta.

Matt nastartoval. „A jedeme. Kam nejdříve?“

„K nákupnímu středisku?“ zeptala se Stacy.

„Souhlasím,“ řekl Erik.

„Dobře,“ řekl Matt a BMW se odlepilo z místa na parkovišti a hasilo si to dolů ulicí. Když se dostali na dálniční okruh, Erik se pootočil k děvčatům: „Asi nevíš, proč jsme tě pozvali,“ řekl tónem, který parodoval patetický tón ředitele školy při různých slavnostních shromážděních. Matt se zasmál a obě dívky vedle Cathy se zachichotaly.

Snažila se zakrýt nechtěné zachvění. „Ne, nevím,“ přiznala.

„Je to tak,“ řekla Stacy. „Dohodli jsme se, že bys byla dobrá členka Klubu podpůrců.“

„Klub podpůrců?“ zeptala se nepřítomně. Na škole bylo spousta různých klubů – Klub sekáčů, Dramatický i Meteorologický klub –

ale o tomhle nikdy neslyšela.

„Je tajný,“ vysvětlovala Pam. „Víš, pro ty, kteří skutečně hýbou školou.“

„Šéf myslí, že potřebujeme doplnit členy,“ řekl zepředu Erik, 58

„poslední dobou se členství snížilo.“ Matt se zahihňal. „Zřetelně snížilo.“

„Ať je to, jak chce,“ vzala si slovo Pam, „být Podpůrcem je asi ta nejúžasnější věc na škole. Všichni jsme členové a jestliže vstoupíš, rázem se dostaneš do popředí.“

Cathy si nebyla zcela jistá, co se vlastně děje. Myslí si, že je tak hloupá, že vezme jejich nabídku normálně? Nebo chtějí vědět, jak se bude tvářit, jak dlouho s nimi bude hrát? Dobře, jestli tohleto chcete

…

„Co bych musela dělat?“ zeptala se nahlas. „Slouží to k propagaci školy nebo tak?“

Erik se krátce pohrdavě zasmál. „To bych řekl,“ odpověděl.

Pozor,“ řekl Matt. „Nevyzraď žádné Tajemství podpůrců, dokud nevstoupí.“

„To je pravda,“ řekla Stacy. „Jestli vstoupíš, musíš přísahat,“

vysvětlovala. „Je to jako tajné bratrstvo, jako třeba na koleji. Nikdo nikdy nevyzradí Tajemství podpůrců.“

„Aha, už vím,“ řekla Cathy a napadlo ji, jestli si Pam uvědomuje, kolik opravdu ví, a hlavou jí probleskla vzpomínka ze včerejška –

Don Fulman rozvalený v koženém křesle doma v obývacím pokoji a říkající „Mluvení tě může zabít.“

„Klub podpůrců si zamiluješ,“ ujišťovala ji Pam. „Nikdy se nebudeš muset bát, že v pátek večer nemáš rande nebo že máš špatné známky nebo že jsi nešla do školy nebo – no, ničeho.“

Cathy si navlhčila rty. „Dobře. Vstupuji.“

„Nebudeš litovat,“ řekla Stacy. „Až budeš přijatá, seznámíme tě s!

Tajemstvími a se vším. Ale to bude až pak.“ ‘

Vpředu vpravo se objevil ukazatel na nákupní středisko Ulička potěšení., Matt sjel z dálnice a nájezdem vedle dálnice dojel na malé parkoviště. Auto zaparkoval vedle hlavního vchodu.

„Tak jsme tu,“ řekl. „Nejdřív se najíme a pak, holky, můžete něco nakoupit.“

Vstoupily do střediska. Nejdříve něco pojedli v koutku rychlého občerstvení, kde Erik trval na tom, že zaplatí za všechny. „Podpůrci mají podpůrné prachy,“ zdůvodňoval. Potom Pam se Stacy vzaly Cathy na prohlídku malých, drahých krámků, které zaplňovaly jednu 59

stranu střediska. Skončily v Království hedvábí, úhledném malém butiku s drahým zbožím.

„To je moje nejoblíbenější místo,“ řekla Pam. „Nejradši mám jejich šálky. Podívej na tuhle – pravé hedvábí.“ Ze stojánku sundala červenomodrou šálku a podala ji Cathy. „Líbí se ti?“

„Ano, myslím, že ano,“ odpověděla po zaváhání.

„Prima,“ řekla Pam. Obrátila se k prodavačce. „Vezmu si ji.“

Cathy pozorovala Pam, jak za šálku platí „další podpůrné prachy,“

vysvětlovala, když prodavačka dávala peníze do pokladny.

Před obchodem Pam vyndala šálku z papírového sáčku a podala ji Cathy. „Tady ji máš,“ řekla a vtiskla jí tenoučký pruh látky do ruky.

„Teď už jsi i úředně nejnovější člen Klubu podpůrců.“

Cathy tiše pohlédla na drahý dárek. Za cenu téhle malé hedvábné šálky by mohla koupit i šaty. Ale proto jí slova na rtech nezamrzla.

To, z čeho oněměla, byla vzpomínka na stejnou červenomodrou hedvábnou šálku, kterou nedávno viděla. Pam i Stacy měly stejnou a jednu také měla v minulém týdnu Jennie.

Den předtím, než zemřela.

60

X.

Většinu cesty domů do Upper Basin mlčela. Červenomodrá hedvábná šálka, kterou si s pomocí Pam uvázala kolem krku, ji svírala jako oprátka. Když vystoupila a Mattovo BMW zmizelo z dohledu, šálku sundala a schovala ji do kapsy. Matka ji nemusí vidět.

Vyptávala by se, kde Cathy k takové věci přišla.

Doma zavolala na matku pozdrav a šla rovnou nahoru do svého pokoje. Sedla si k psacímu stolu, vytáhla papír a pustila se do psaní.

Psala všechno, co věděla o tom, co se děje. Když seznam dokončila, měla dvě nesporná fakta – Jennie i Don byli oba mrtví – a celou stránku podezření, z nichž mnohá si protiřečila.

„Je něco se školním počítačovým systémem,“ zněla jedna věta.

Následovalo jméno Billa Madsena

s otazníkem a pak „Kdo se včera odpoledne vloupal do mé skříňky?“

„Na Klubu podpůrců je něco divného,“ zněla další věta. „Asi něco vědí o Jennii a Donovi.“ A na další řádce, „Jennie se mi s něčím chtěla svěřit a Don také. Teď jsou oba mrtví.“

Po vynechané řádce pokračovala. „Stu Martin se posledně choval podivně. Je také v něčem namočený? Jsou všichni v něčem n a m o č e n í ? J S E M JEDINÁ OSOBA NA CRESSWELLSKÉ

STŘEDNÍ, KTERÁ NEVÍ, CO SE DĚJE?

Dlouho seděla a pozorovala seznam s poslední větou naškrábanou nahoře rozhněvanými, vyrytými písmeny. Pak papír roztrhala, kousíčky spláchla do záchodu a sešla, dolů na večeři.

Ráno ve škole Cathy vyndala z kapsy kabátu šálku a uvázala si ji 61

kolem krku stejně, jako ji Jennie měla na večírku ú Erika. Možná, že šálka jí přinese ne snad přímo štěstí, ale jakýsi pocit blízkosti tomu, s čím se jí Jennie ten večer pokoušela svěřit.

Výsledky se dostavily dříve, než očekávala. Zavírala šatní skříňku a pospíchala na třídní hodinu, když k ní přistoupila Stacy. Usmívala se a z výstřihu blůzy jí vykukovala červenomodrá šálka.

„Fakt, tyhle učebnice nepotřebuješ,“ řekla. „Pojď, vykašleme se dneska na školu.“

„Já nevím,“ odpověděla Cathy. „Měla jsem absenci minulý týden a nevěřila bys, jaké mi to přineslo problémy, Lipton oznámil rodičům, že kdyby se to opakovalo, mohli by mě vyloučit.“

„Nebudeš mít žádné potíže,“ ujistila ji Stacy. „Věř mi, Podpůrci to tak dělají.“

Cathy pohladila prstem šálku na krku. Klub podpůrců je zřejmě u všeho, co se děje. Dlužím to Jennii.

„Tak dobře,“ řekla nahlas, „když říkáš, že se nic nestane.“

„Neboj,“ řekla Stacy. „Nikdo se to nikdy nedoví. – klub má zavedený perfektní systém. Tak pojď, Podpůrkyně!“

Vyšly z budovy na parkoviště. „Vezmeme si Mattův vůz,“ řekla Stacy a z peněženky vyndala svazek klíčů. „Pokud se vrátíme, než škola skončí, všechno bude v pořádku.“

Stacy vykročila k BMW a vklouzla na místo řidiče. „Nebudu tohle muset dělat dlouho,“ řekla vedoucí vlajkonošů, když si Cathy sedla na přední sedadlo vedle ní. „Zanedlouho budu mít dost podpůrných prachů, abych si sama mohla auto koupit.“

„To jich můžeš dostat tolik?“ zeptala se Cathy. Měla sucho v ústech. Jestli mi řekne, že Podpůrci prodávají předplatné na časopisy, tak to jí teda neuvěřím.

Ale Stacy nic nevysvětlovala. „To víš, že ano,“ řekla. „Co myslíš, za“ co si asi chtěl pořídit auto Don Fulman?“

Cathy zírala na Stacy. Vyslovila Donovo jméno bez mrknutí oka

— skutečně nevypadala jako někdo, jehož blízký kamarád zemřel strašlivou smrtí. Don byl dávným Stacyiným kamarádem.

A věděl, co se děje. Už se mi skoro svěřil, ale zemřel. Právě jako Jennie. Nikomu jsem o tom neřekla, tak se zatím domnívají, že mě koupí.

62

Těžce polkla a nahlas řekla: „Prima. V Cresswellu si můžeš dost užít, když máš čím jezdit a čím platit a čas není tvým pánem.“

„To je heslo Podpůrců!“ řekla pochvalně Stacy. „Co bys řekla dobrému obědu v Lapham Corners? Je tam takové malé starobylé bistro – Zelený deštník. Tam ti všechno vysvětlím.“

Zmohla se jen na kývnutí hlavou. Lapham Corners bylo městečko, či spíše vesnice, daleko v neobydlené krajině za Rocky Banks Estates. Lidé, kteří tu bydleli, byli tak bohatí, že byli téměř neviditelní. Svačina u Zeleného deštníku bude pravděpodobně stát tolik, kolik dělal měsíční účet Atmoreů za potraviny.

Další podpůrné peníze. Cítila náhlou vlnu hněvu. Oni si myslí, že kvůli drahé šále a předraženému jídlu zapomenu na Jennii. Tak to je teda omyl!

Zanedlouho hleděla na Stacy přes lněný ubrus prostřený stříbrem a křišťálovým sklem. Číšník právě přinesl jídlo, které Stacy objednala – garnáty s mandlemi, čerstvý chřest a malé brambůrky vařené ve slupce. Stacy při obsluze oslovila číšníka jménem.

„Nech si místo na moučník,“ radila jí, když číšník odešel.

„Přinesou ještě cukrářský lístek s vynikajícími moučníky.“

„Je to skutečně rozdíl ve srovnání s hovězím plátkem s hnědou omáčkou,“ připustila Cathy. „Ale jak je to možné? Jak to, že škola nezavolá domů a neřekne rodičům, že nejsme na vyučování?“

„Je to jednoduché,“ řekla Stacy. „Víš o velkém počítači se záznamy o absencích a známkách a o všem?“ Přikývla.

„Tak ten také volá domů. Ale kvůli nám nikdy. Je to součást členství v Klubu podpůrců – žádná z našich absencí se nikdy neobjeví v hlavním systému. A o známky se také nemusíš starat, protože vysvědčení vystavuje počítač a počítač ovládají Podpůrci.“

Stacy se předklonila a ztišila hlas. „Můžeme udělat cokoli.“

„Nedělej si legraci,“ řekla Cathy. Lokla si vody s ledem, aby zakryla hrůzu. To, co jí Stacy popsala, byla práce odborníka na počítače a žádný Podpůrce, kterého zatím poznala, se na počítač nikdy ani nepodíval.

Někdo to pro ně dělá, uvědomila si. Podpůrci si možná myslí, že ovládají systém, ale není to pravda. Někdo jiný si je kupuje za umožnění absencí a falešná vysvědčení a všechny ty podpůrné 63

prachy, stejně jako to oni zkoušejí se mnou. A funguje to. Kdo ovládá systém, ovládá i Podpůrce.

Nakonec došla Cathy k závěru, že ulití ze školy nebylo zase tak prima, jak se obvykle říkalo. Nijak netoužila bezcílně jezdit městem, i když v BMW, a všechny obchody v nákupním středisku prošla už včera odpoledne. Když byl čas, aby Stacy vrátila Mattovo auto zpátky na školní parkoviště, vlastně se jí ulevilo. Hned jak přijdu domů, řekla si, zavolám Cheryl a řeknu si o všechny úkoly. Škola možná nebude vědět, že chyběla, ale Mrzout Osgood si to jistě bude pamatovat.

Nahoře ve svém pokoji se prokousávala úkolem z angličtiny –

další kapitolou románu Silas Marner, který osobně považovala za nejnudnější knihu psanou v anglickém jazyce, když zazvonil telefon.

„Cathy, to je pro tebe,“ zavolala ji zezdola matka.

Rychle běžela k telefonu.

„Ahoj, Cathy,“ řekl Todd Barber. „Jak jsi strávila první den jako Podpůrkyně?“

„Velkolepě,“ lhala. „Měla jsem se báječně.“

„To j e dobře,“ řekl Todd. „Říkal jsem Kámošovi podpůrci, že se k nám hodíš. Poslouchej, klub se sejde zítra odpoledne po škole.

Přijdeš?“

„Asi ano.“ Přemýšlela, jestli bude mít dost času, aby se dozvěděla něco víc o Tajemstvích podpůrců i o zdroji všech podpůrných prachů rozhazovaných plnými hrstmi. „Musím se ale zeptat matky.“

Zakryla rukou sluchátko a zavolala: „Mami, můžu jít zítra odpoledne ven?“

„S kým?“ vyslýchala ji matka z, kuchyně. „A kam?“

„Todd Barber a –“ zeptala se opět do telefonu: „Kam jdeme?“

„Jen k nákupnímu středisku,“ ujistil ji Todd; „Nic velkého.

Vrátíme se před pátou.“

Předala informaci matce.

„Když jsi s přáteli,“‘ řekla paní Atmoreová, „je to v pořádku. Ale s cizími lidmi se nebav a do setmění buď doma.“

„Budu, mami,“ slíbila. Pak do telefonu pokračovala. „Dobře.

Uvidíme se po škole.“ Odmlčela se. „To mi připomíná, nevím, jaký je úkol z matematiky. Řekneš mi to?“

64

Todd se zasmál. „Děláš si legraci? Mám na práci lepší věci. Hele, musím běžet. Uvidíme se zítra.“

Zavěsil. Vrátila se k psacímu stolu a z matematiky vypočítala všechny příklady až k další lekci, aby měla jistotu, že má ty, které byly zadány. Při práci ji zamrazilo při myšlence, která se jí připomněla odněkud z hlubokého podvědomí. To, co se v Cresswellu děje, nemohou být jen hrátky s počítačem. Falešná vysvědčení a upravené přehledy absencí mohou být pro Podpůrce legrací, ale nemohou být zdrojem spousty peněz, které Podpůrci tak rozhazují. A zejména nejsou dostatečným důvodem pro vraždy.

Následující den rychle uběhl. Opět si vzala červenomodrou šálku, jako výzvu k něčemu, čím si sama nebyla jistá. Jestli k dalším problémům, tak přicházely pomalu. V důsledku včerejší absence uměla matematiku na týden dopředu a při první hodině, což byl dějepis, na ni Osgood jen beze slova přes brýle pohlédl, když mu podávala najednou dnešní i včerejší úkol.

Během celého dne se nic mimořádného nestalo, kromě krátké příhody na chodbě po třetí hodině právě před obědem. Nějaký student z nižšího ročníku, kterého neznala, k ní přišel, když si dávala knihy do skříňky.

„Máš pro mě něco?“

„Jak něco?“ zeptala se zmateně.

„No tak, nehraj to na mě. Nutně to potřebuji, mám před testem.

Musím se učit.“

Zavrtěla hlavou. „Lituji. Nevím, o čem to mluvíš.“

Teď se rozzlobil. „Vždyť to máš na sobě,“ řekl a ukázal na její červenomodrou šálku. „No tak si nedělej legraci. Zaplatil jsem dost, ne?“

„Myslím, že jsi si mě spletl s někým jiným,“ řekla pevně.

Rychle se otočila a odešla dříve, než mohl reagovat. To se mi nelíbí, myslela si, když spěchala do jídelny. Co si myslel, že prodávám?

Při obědě u obvyklého stolu party se o příhodě zmínila, i když nemluvila o žádném ze svých podezření. Stacy se zamračila.

„Ne tak nahlas,“ řekla. „Jak ten kluk vypadal?“

65

Cathy ho vypodobnila.

„Aha, už vím, kdo to je,“ řekla Stacy. „Postarám se o to.“ Pak se nazlobeně obrátila k Toddu Barberovi. „Tys jí to včera večer neřekl?“

„Kámoš podpůrců rozhodl počkat až po přijetí,“ řekl Todd. A chtěl jsem jí to všechno říct dnes odpoledne po škole.“ Otočil se ke Cathy: „Platí to ještě?“

Přikývla. „Platí.“

Školní den se nekonečně vlekl. Cathy se během vyučování jen stěží soustřeďovala. Mechanicky si dělala poznámky, ani si neuvědomovala, co vlastně píše. Slíbila si, že později, až nebude tak nervózní, si poznámky znovu projde.

Jestli bude nějaké později, pomyslela si, když po poslední hodině vyndávala kabát ze skříňky. Za předpokladu, že Tajemství podpůrců nejdříve zabila Jennii a pak Dona, bude se pohybovat na samém kraji srázu ihned, jakmile se s nimi seznámí.

Dokud si budou myslet, že si mě koupili, jsem v bezpečí. Ale v okamžiku, kdy si uvědomí pravdu, bude ze mě mrtvola jako z Jennie.

Bylo zvláštní, že místo aby se bála, vzpomínka na Jennii ji v jejím rozhodnutí posílila. Seběhla dolů na parkoviště k čekajícím Podpůrcům.

Tentokrát měli dvě auta, Toddovo a Mattovo. Nijak

neprotestovala, když se ocitla sama s Toddem, který řídil, i když ji to znejistilo. Ale pak místo směrem k nákupnímu středisku Todd zabočil jinam a projeli Upper Basin směrem k Lower Basin.

„Myslela jsem, žes říkal, že jedeme k nákupnímu středisku?“

řekla.

„Změna,“ řekl Todd přátelsky. „Nastal čas uvést tě do klubu.

Takže jedeme do Klubovny podpůrců.“

Cathy zamrkala. „Aha,“ řekla, „tak to je v pořádku.“

Následujících několik minut strávila úsilím nevypadat tak vylekaně, jak se cítila. Todd zamířil do středu Lower Basin, kde řeku lemovaly staré sklady a opuštěné továrny. Její obavy vzrostly, když Todd odbočil z hlavní ulice a jel dolů několika uličkami mezi vysokými cihlovými zdmi. Nakonec zastavil před nízkou budovou ze začouzených cihel. Dveře byly zajištěné řetězem a zavřené na visací 66

zámek. Vedle stálo i Mattovo BMW.

Navlhčila si rty. „Kde to jsme?“ zeptala se.

„V Klubovně podpůrců, jak jsem ti říkal,“ odpověděl Todd. „Je to starý’opuštěný mlýn. Nikdo sem nikdy nechodí.“

„To vypadá perfektně,“ podařilo se jí říct. A to v nejednom směru dodal vystrašený vnitřní hlas. Johnsonova blata byla dál tímto směrem; jestli neprojde při přijímání do klubu, její „zasvěcení“ se může změnit v jednosměrnou cestu do odporných vod blat, Ano, bylo to perfektní místo pro tajné schůzky – a perfektní místo, kam vzít někoho, kdo se nikdy nemá vrátit živý.

Ale ostatní Podpůrci vystupovali z Mattova auta a Matt odmykal dveře mlýna. Todd otevřel dveře auta. „Pojď,“ řekl, „nastal čas slavnostního přijetí.“

Teď nemůžu couvnout. Jennie by mi to nikdy neodpustila.

Rozhlédla se. A Podpůrci by mi to neodpustili také.

Vystoupila z auta a připojila se k ostatním. „Jsem připravená,“

řekla.

Stacy odněkud vytáhla pruh černé látky. „Na obřad ti musíme zavázat oči,“ řekla. „Je to v pravidlech.“

Bez odporu si od Pam a Stacy nechala zavázat oči a nechala se vést do rozlehlého prostoru, kde kroky zněly ozvěnou –

předpokládala, že do nádvoří mlýna, protože na hlavě pořád cítila teplo slunečních’ paprsků. Někdo jí dal do rukou něco oblého. Podle tvaru hádala, že by to mohla být lidská lebka, i když povrch lebky svědčil o tom, že Podpůrci radši použili model z umělé hmoty než skutečnou lebku.

Blízko ní se ozval Todd Barber. „Skutečně si přeješ složit přísahu a stát se tak členkou Klubu podpůrců?“

„Ano,“ řekla.

„Pak opakuj po mně: Já, Cathy Atmoreová…“

„Já, Cathy Atmoreová …“ opakovala hlasem, který se děsivě odrážel zpátky k ní od neviditelných zdí.

„Slavnostně přísahám …“

„Slavnostně přísahám …“

„Že nikdy nevyzradím Tajemství Klubu podpůrců …“

„Že nikdy nevyzradím Tajemství Klubu podpůrců …“ opakovala.

67

„A bez rozmýšlení uposlechnu příkazů Šéfa podpůrců …“

„A bez rozmýšlení uposlechnu příkazů Šéfa podpůrců …“

„Jinak mě očekává smrt.“

Ach, Jennie. To jsi také slíbila?

Cathy se zhluboka nadechla a doufala, že poslední slova přísahy pronese klidně.

„Jinak mě očekává smrt.“

68

XI.

Čísi ruce něco udělaly s uzlem, proužek černé látky jí uvolněně spadl z očí a opět viděla. Podívala se, co drží v rukou. Hádala správně, opravdu to byla lebka. Jedna z těch levných napodobenin z plastické hmoty, které prodávají v obchodech s kuriozitami.

Zbylí členové Klubu podpůrců stáli kolem ní. Todd Barber si od ní vzal lebku. „Gratuluji!“ řekl. „Od teďka jsi rovnoprávný člen klubu. Na celý život.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se.

„To je jedno z Tajemství podpůrců,“ odpověděla jí Stacy. „Když jsi vstoupila, nikdy už nemůžeš vystoupit. Pokud ano, dozví se to Šéf podpůrců.“

„Jo,“ řekl Matt. „A nezapomeň, že jsi přísahala na život. Stejně jako Don.“

„Jennie také přísahala na život,“ dodal Erik. Oči mu zářily jako tehdy při obědě Toddovi a panenky měl rozšířené. Ostatní Podpůrci se smáli.

Je nafetovaný. Všichni jsou nafetovaní. Podívala se na ně skrze své silné brýle a doufala, že vypadá tak hloupě, jak si o ní očividně mysleli. „Aha … chápu,“ řekla po chvíli. „Ale kdo z vás je Šéf podpůrců?“

Chvíli vypadali rozpačitě. Pak, aby zakryl trapné ticho, se do toho vložil Todd Barber. „Není tu.

Šéf uděluje své příkazy

prostřednictvím Kámoše.“

„Kámoše? Kdo je to?“ zeptala se.

Vsadila by peníze na obědy na celý měsíc, že nikdo z Podpůrců svého tajemného Šéfa

jaktěživ neviděl. Pokud vůbec existuje.

69

Nemohl si ho vymyslet Kámoš, ať už jím byl kdokoli, jen tak, pro dramatický efekt? Nebo možná Šéf existuje, ale není to student Cresswellské střední. Třeba učitel nebo někdo z města.

„Zítra ve škole tě s ním seznámím,“ slíbila Pam. „Mezitím měj na paměti: Dobří Podpůrci se na nic neptají.“

Další pokračování mělo, alespoň z hlediska Cathy, sestupnou gradaci. Ještě pořád nevěděla, odkud mají Podpůrci peníze – že z něčeho ilegálního, to bylo jasné, ale nikdo se neměl k tomu, aby jí řekl, z čeho. Ve skutečnosti mi nevěří. Jestli ale budu mít štěstí, budou si myslet, že si mě koupili za podpůrné prachy nebo mě vystrašili svou přísahou. Jestli budu mít smůlu …

Přestala na to myslet a soustředila se na rozhovor Pam a Stacy.

Stále nemohla uvěřit, že Jenniina a Donova smrt je tak málo zasáhla.

I kdyby je měli na svědomí Podpůrci, předpokládala by, že budou mít nějaké pocity. Ale z jejich řečí by se člověk dohadoval, že Don a Jennie byli nějací vzdálení známí, které potkala jakási nešťastná nehoda.

Ubohá Jennie. Proč ses s nimi vůbec kamarádila? Kvůli Donovi?

Jak dlouho jsi znala jejich tajemství, než Šéf rozhodl, že musíš zemřít?

Po Cathyině přijetí se schůzka ve starém mlýně postupně měnila ve večírek. Matt měl ve voze chladničku, naplněnou ledem a různými nápoji – Colou a Pepsi navrch, pivem vespod. Nevěděla, co zavazadlový prostor BMW ještě může skrývat, a ani se nechtěla na to ptát.

Obrátila se k Toddu Barberovi. „Nechtěla bych tě nějak vyrušovat,“ řekla, „ale slíbila jsem matce, že budu do setmění doma.

A když je matka nervózní, začne telefonovat po celém městě.’ Je to fakt nepříjemné.“

Todd na ni podezíravě pohlédl a, jak doufala, po chvíli zamumlal:

„Asi si neděláš legraci,“ a zamířil ke svému autu. „Tak pojď, dovezu tě.“

Přijela domů ve chvíli, kdy se dlouhé stíny pozdního odpoledne začaly měnit v soumrak. Dům byl provoněn smaženým masem.

„Slíbilas mi, že se vrátíš před setměním,“ zavolala z kuchyně paní Atmoreová. Ale neznělo to nijak rozčileně. Cathy si nemyslela, že 70

soumrak by se měl považovat za setmění, zejména když nezmeškala večeři.

„Venku je ještě světlo,“ řekla. „Mám prostřít?“

A už ze starého příborníku z ořechového dřeva vyndávala nádobí a stříbrné příbory. Dnešní večeře bude trochu slavnostní, protože otec ráno odjíždí na svou další dlouhou jízdu. Celá konverzace u stolu se, jako vždycky, když se připravoval na cestu, sestávala z různých rad a varování. Paní Atmoreová si dělala starosti s počasím, se špatnými cestami a nezkušenými řidiči, kteří by mohli zkomplikovat manželovu jízdu, pan Atmore varoval ženu a dceru před vagabundy, zloději a mladíky se špatnými úmysly.

„Vůbec se mi nelíbí, že v takovéhle době vás tu obě nechávám bez ochrany,“ prohlásil na závěr při desertu. „Víte, kde mám uloženou pušku a ještě než odjedu, nabiju ji. Jestli se objeví někdo, kdo by mohl dělat potíže, budete ji mít připravenou.“

Bill Madsen seděl na druhém konci města v Rocky Banks Estates ve svém zešeřelém pokoji a sledoval zelená písmena, která se před ním objevovala na monitoru počítače. V posledních pěti letech strávil většinu času doma u počítače. Vždy byl ochoten obětovat většinu volného času i peněz na péči a zlepšování silikonového požírače obojího. V tuto chvíli to byl čas, kterého měl nadbytek.

Od chvíle, kdy ho propustili na kauci, do školy nechodil. Ze školy ho sice nevyloučili, protože nebyl z ničeho obviněn, dokud neproběhne řádný soud, ale ředitel i jeho zástupce jasně, i když zdvořile, vysvětlili jeho rodičům, že i když oba mají dost peněz, aby si najali ty nejlepší právníky, nejlepší pro všechny zúčastněné bude, když Bill zatím do školy chodit nebude, „dokud nebude tato nepříjemná záležitost vyřízena“.

Teď, když byl uvázán doma čekáním na obžalobu, stále více se spoléhal na stanovisko Feltona Carrutherse z právní firmy Carruthers, Wharton, Dedham a Nighe, že prokurátor nemá proti němu nic, co by stačilo k zahájení procesu – a když, tak velmi málo.

„Závisí to na okolnostech,“ prohlásil Carruthers. „Pokud nedokáže, že jsi tu noc byl na blatech s nožem v ruce, bude verdikt znít –

nevinen.“

71

Pak se Carruthers na Billa zadíval. „Neexistuje přece svědek, který by mohl říci, žes tam byl?“

„Ne,“ odpověděl Bill, „neexistuje.“

„V tom případě,“ řekl Carruthers a vypadal tak klidně, jak jen může vypadat člověk, který nosí masku pokerového hráče Čtyřiadvacet hodin denně, „presumpce neviny je na naší straně. Byli by blázni, kdyby proces vůbec zahájili. Zatím se drž zpátky a nemluv s nikým, koho by prokuratura mohla obeslat jako svědka.“

To bylo před týdnem. Teď, když neměl skoro nic na práci, seděl ve tmě a sledoval řádky písmen, které stoupaly přes obrazovku. Jen kvůli počítači si pořídil vlastní telefonní linku, přes kterou se mohl dovolat a napojit na počítačové sítě po celé zemi – od velkých komerčních sítí, kde se stovky uživatelů denně elektronicky napojují a odpojují, k malým šachovnicovým systémům, jako na Cresswellské střední. Pokud člověk rozuměl počítačům, a to on rozuměl, dozvěděl se velmi mnoho. Bez doteku a beze stopy mohl všude nahlížet. Náhle se na monitoru objevilo jedno skutečně zajímavé sdělení. Zpozorněl a předklonil se k obrazovce.

„Šéfe, to je Kámoš,“ četl. „Atmoreová je přijatá, ale Číslo Jedna jí nevěří. Co máme dělat? Možná bys ji mohl prověřit.“

Ano, to bylo zajímavé sdělení. Bude s tím muset něco udělat.

Vypojil počítač z přípojky a sáhl po telefonu. Jednou nebo dvakrát si musí zavolat.

Doma ve svém pokoji dělala Cathy úkol z angličtiny – další nekonečnou kapitolu ze Silase Marnera, kterou ani skutečnost, že ve srovnání s ní Silas neměl žádné problémy, neudělala o nic přitažlivější. Když zazvonil telefon a matka ji k němu zavolala, s úlevou román odložila a běžela dolů do obývacího pokoje.

„Haló,“ řekla.

„Cathy?“ řekl nějaký hlas, který jí připadal známý. „Tady je Bill Madsen – ze školy, vzpomínáš si? Klub sekáčů.“

„Ano, vím,“ řekla zaraženě. „Ty jsi ten, kdo podle podezření policie zabil mou nejlepší kamarádku. Tak proč mi voláš v osm hodin večer?“

Bill ve spěchu pokračoval. „Musím s tebou o něčem mluvit.“

„Dobře, tak mluv.“

72

„Ne po telefonu. Nemohla bys ke mně přijít?“

„Já … nevím. Musím se zeptat matky.“

„To ne,“ řekl rychle. „Neříkej nikomu nic.“

„Proč ne?“

„Nesmím se s nikým bavit – ale s tebou musím mluvit. Něco se na škole děje. Myslím, že jsi v nebezpečí.“

Cathy se ohlédla přes rameno. Nikdo nebyl na doslech. Ztišila hlas. „Musím se rozmyslet. Nevím –“ Směrem od kuchyně zaslechla otcovy těžké kroky a chvatně změnila řeč. „Není zač, jsem ráda, že jsem ti pomohla. Uvidíme se zítra ve škole. Tak ahoj.“

V okamžiku, kdy otec vstoupil do pokoje, zavěsila. „Nějaký kamarád si neumí poradit s úkolem?“ zeptal se.

„Něco ve třídě,“ odpověděla. „Ale myslím, že se nám to podařilo vyřešit.“

Spěchala nahoru, aby dál nemusela lhát. Zavřela za sebou dveře a sedla si ke stolu, kde před ní ležel otevřený, ale nečtený Silas Marner.

C o m á m dělat? Proč bych Billovi měla věřit, když policajti si myslí, že to udělal? Potřásla hlavou. Ale je skutečně tak hloupý, aby schoval Jenniiny nohy do auta vlastní matky? Bez ohledu na to, co si myslí policie, jsem skutečně v hloubi srdce přesvědčena, že“ to byl on, kdo to udělal?

A odpověď zněla, že není. Bylo zřejmé, že někdo ze školy byl do Jenniiny smrti zapleten, ale Cathy se nemohla zbavit pocitu, že mu dnes odpoledne v Klubu podpůrců byla mnohem blíže, než kdykoli předtím u školního počítače.

Stačil ale tenhle pocit k tomu, aby tak riskovala? Asi by měla počkat s návštěvou Billa na zítřejší den. Mohla by využít fígl Podpůrců a odpoledne vynechat školu. Měla by dost času poslechnout si, co jí Bill chce říct, a ještě, by to stihla domů před setměním.

Počkat – upozornil ji vnitřní hlas. Jako čekal Don Fulman? Cekal příliš dlouho a nyní je mrtvý, aniž by vůbec promluvil. A co Jennie?

Kdyby s ní Cathy v pátek večer promluvila, mohla by jí Jennie včas všechno říct, aby mohla být zachráněna? Když bude Cathy čekat, neumlčí Billa také nějaké náhodné neštěstí nebo duševně chorý 73

zabiják?

„Ne!“ prohlásila nahlas. „Tentokrát ne.“

Rychle vstala, aby neztratila odvahu, a zhasla lampičku na stole.

Kdyby rodiče přišli nahoru, neuvidí zpod dveří žádné světlo a budou přesvědčeni, že už usnula. Oblékla si tmavě modrý kabát a pletenou čepici. Nevadilo jí, že ráno bude mít zplihlé vlasy. Naplnila si peněženku drobnými, aby jich měla dost na autobus. Pak přešla k oknu a dokořán je otevřela.

Přes parapet vnikl dovnitř studený podzimní vzduch a zamrazil ji.

Bylo to už dlouho, co takhle opouštěla pokoj. Nejméně tak dlouho, co byla ještě dítě a Jennie bydlela vedle. Přes léto si hrály na piráty a tohle byla tajná cesta z věže vězení. Přelézt z okna na střechu garáže, pak jako kočka potichoučku přes střechu k javoru na postranním dvorku a slézt na zem. Ale ty hry už skončily. Jennie byla mrtvá.

Jennie, dělám to pro tebe.

Ohlédla se do ztemnělého pokoje, přelezla parapet na střechu garáže a opatrně za sebou přivřela okno.

74

XII.

Nepozorovaně přelezla přes střechu garáže, sešplhala po javoru a vyšla na ulici. Byla tmavá a větrná noc. Na obloze se přes tvář měsíce třepotaly cáry mraků, pak odplouvaly a propůjčovaly ulicím nepravidelné přerušované osvětlení.

Držela se co nejvíce ve stínu. Bill říkal, že j© v nebezpečí.

Nevěděla, na co přišel – ale věděla, že si zahrává s nebezpečím. Klub podpůrců zabil Jennii Brodieovou, tím si byla jista. Někdo z klubu rozhodne, že Cathy ve skutečnosti nezamýšlí dodržet přísahu, a stane se z ní mrtvola jako z Jennie.

Spěšně prošla kolem osvětlené výlohy noční prádelny. Jak se ji Podpůrci mohou pokusit umlčet? Přemýšlela. Kdyby měli trochu rozumu, po dvou komplikovaných vraždách by se zřejmě mohli rozhodnout pro něco méně složitého a nenápadného.

To bych udělala já. Například – něco jako dopravní nehoda, kde řidič ujel, nebo loupežné přepadení. Otřásla se. Zbytek cesty k autobusové zastávce se neustále ohlížela přes rameno a nervózně uskakovala, když kolem jelo auto.

Na zastávce z peněženky vytáhla drobné a držela je připravené v ruce. Touhle linkou dojede přes Four Corners až do vzdálenější části Gaspee Farms a pak dojde pěšky po Alouette Lane v Rocky Banks až k Billovi. Tam naposledy bude muset být opatrná, napadlo ji.

Madsenovi bydleli přesně vedle Erika Skidwella.

Čekala ve stínu na rohu, zády přitisknutá k noční pradlence.

Nevěděla, jak dlouho tu bude muset čekat, autobusy v noci nejezdily tak často. Minuty ubíhaly. Polekal ji nějaký zvuk ze stínu, pak téměř omdlela úlevou, když zjistila, že je to toulavý pes, prohledávající 75

popelnici.

Je to absurdní. Co tu vlastně dělám? Třeba jdu rovnou do domu opravdového psychopata, a to pomíjím obvyklé problémy, do kterých se můžu dostat venku v noci na ulici.

Už se rozhodla otočit a vrátit se domů, když zahlédla, jak se k ní po chodníku blíží nějaká postava. Když se dostala ze stínu do osvětlených kruhů pod uličními lampami, Cathy poznala, že jde o dívku – mladou dívku s blond vlasy, jako měla Jennie. Její chůze byla divná, jako by měla“ ztuhlé nohy – jako by je, napadlo Cathy, měla uříznuté a znovu přišité. Její Obličej dokonce i pod lampou halil stín.

To protože žádný nemá, v hrůze si uvědomila Cathy, když známý hlas – Jenniin hlas – slabě zašeptal. Pomoz mi, Cathy. Pomoz mi.

Cathy cítila, jak se jí ze staženého hrdla dere výkřik. Pak, jakoby z nebe spadl, objevil se na rohu autobus a zahnal noční můru. Z jeho otevřených dveří zavanulo teplo. Cathy neváhala. Vyběhla bez ohlížení schody autobusu a sedla si dopředu blízko řidiče.

Dveře se zavřely a autobus se rozjel k místu, kde viděla zjevení.

Přinutila se podívat ven z okna. Na chodníku pod lampou nestála žádná dívka bez obličeje – jen stará bělovlasá žena bez domova strnule mířila kdovíkam.

Cathy se opřela o sedadlo a zavřela oči. Začínám mít halucinace.

Jestli to brzy neskončí, zabalí mě do hezkého bílého pláště a převezou mě do cvokárny.

Ale teď aspoň něco dělala a nečekala, co příšerného se stane.

Cestou se nepřihodilo nic – žádné další noční můry, žádné podezřelé auto řítící se ze tmy, když spěchala přes Rocky Banks Estates.

Konečně stála před Madsenovými. Dům byl rozlehlý a nízký, posazený dost daleko od ulice a zastíněný stromy. Erikův dům ležel výše za zatáčkou a od Madsenových ho oddělovaly stromy a okrasné křoviny.

„Neudělejte nějakou hloupost,“ řekl jí detektiv Rogers. Nemohla se zbavit pocitu, že teď dělá něco skutečně hloupého. Než by na to myslela, vydala se radši k Billovu domu. Cestu znala, u Erika byla několikrát a čtvrť docela poznala.

Přiblížila se k domu. Na trávník dopadalo z velkého okna u 76

vchodu světlo. Přes krajkové záclony rozmazaně viděla knihovny a pohovku. Do světla vešla nějaká žena – asi Billova matka. Billa nikde neviděla.

Odtrhla zrak od předních oken a vydala se dozadu kolem domu.

Možná tam někde je Billův pokoj. Doufala, že bude mít rozsvíceno, aby ho mohla najít. Nehodlala šplhat po stromech a z větve nahlížet do každého tmavého okna. Bylo to nejen nebezpečné, ale zřejmě i protiprávní.

Vzadu svítilo jen jedno okno. Opatrně se k němu přiblížila a nahlédla dovnitř. Byla to chlapecká ložnice s velkou stereoaparaturou a spoustou zařízení k počítači. Bill seděl u stolu, četl knihu a cosi přes sluchátka poslouchal.

Zaváhala. Nastalo dilema. Má nervy na to, aby zaklepala na okno, nebo se obrátí a půjde domů?

Chovám se správně, Jennie? Je to ten správný způsob, jak ti pomoci – nebo policie usuzuje správně a já směřuji k srdečnému rozhovoru s poslední osobou, kterou jsi v životě viděla?

Řekla si, že je hloupá. Dokud doma bude Billova matka, nic se jí nemůže stát. Natáhla se a zaklepala na okno. Bill se Sluchátky na uších se ani neotočil. Zaklepala znovu a hlasitěji, a pak ještě potřetí.

Nyní ťukání na sklo znělo tak hlasitě, že myslela, že ji uslyší celý dům.

Bill konečně vzhlédl. Oči zvolna zaostřil na okno. Pak se mu za brýlemi rozšířily, když si uvědomil, že venku někdo stojí. Sňal sluchátka, přešel k oknu a otevřel je.

„Cathy?“ zeptal se potichu. „Už jsem si začínal myslet, že se neukážeš.“

„Musela jsem jet autobusem,“ řekla.

Vyklonil se z okna a roztáhl ruce. „Dobře, pojď dovnitř. Musíme si promluvit.“

Váhavě si nechala pomoci přes nízký okenní parapet. Bill za ní zavřel okno, pak přešel ke stereu a vypnul sluchátka. Pokoj zaplnila hudba – nějaká klasika, kterou Cathy neznala.

„Teď si můžeme promluvit,“ řekl pod ochranným příkrovem hudby. Vedl ji k židli u stolu. Posadila se. Bill se posadil naproti na zem a zády se opřel o posuvné dveře skříně.

77

„Dobře,“ řekl. „Má se to tak. Byl jsem … no, prohlížel jsem školní počítačový systém, můžu to odsud dělat, a abych řekl pravdu, neužiju si teď zrovna moc zábavy, a našel jsem skutečně podivný vzkaz. O tobě.“

Dívala se na něj a pokoušela se uhodnout, jestli to myslí vážně nebo zda je to jen špatný vtip na cestu k něčemu ještě mnohem horšímu. Ve výrazu jeho tváře nemohla najít žádné nepřátelství, ale to nemuselo mnoho znamenat. Možná, že patřil k těm nemocným, kteří necítí nic, bez ohledu na to, jaké strašné věci dělají.

Nebo to může být jen nesmělý kluk v brýlích, který zrovna neoplývá kamarády.

„A co o mně?“ zeptala se nahlas.

„Někdo se o tebe bojí,“ řekl Bill. „Co víš o lidech, kteří si říkají

‘Šéf’ a ‘Kámoš’?“

„Nevím, kdo jsou,“ řekla rychle.

„Oni ale vědí, kdo jsi ty. Na Cresswellské střední je jen jedna Atmoreová. V té zprávě Kámoš říká Šéfovi, že jsi přijatá, ale někdo jiný nazývaný Číslo jedna ti nevěří.“ Odmlčel se. „Můžeš mi říct, do čeho ses dostala? Už dříve se něco divného se školním systémem dělo – hlídal jsem to – a myslím, že ten Kámoš a Šéf s tím mají něco společného.“

Cathy stále váhala. Už jsi tak daleko, říkal jí vnitřní hlas, který na ni naléhal od chvíle, kdy opustila domov. Rozhodni se, dokud je čas.

Buď mu budeš věřit, nebo ne.

„Je tu klub,“ řekla a nyní mluvila rychle, dokud neztratí nervy.

„Nazývají se Podpůrci. Všichni frajeři jsou v něm – Erik a Todd a Matt, Don tam byl také – a nějaké povzbuzovačky. Myslím, že Jennie k nim těsně před smrtí vstoupila také. Na něco přišla, nevím přesně, na co. Tak ji zabili. Dona taky, protože už byl na sesypání a málem tajemství o smrti Jennie prozradil. Nejsou si jisti, jestli mi Don a Jennie něco nesvěřili – myslím, že mě dovedli do party, aby mě kontrolovali. Jsou v tom taky prachy, všichni Podpůrci jich mají spoustu.“

„A co Šéf a Kámoš?“

Zdálo se jí, že v Billově hlase zaslechla stopu opovržení.

„Všechno řídí někdo, kdo si říká Šéf podpůrců,“ řekla. „Získala 78

jsem dojem, že v celém klubu ho nikdy nikdo neviděl – může to být i ona, co já vím. Podpůrci jenom hovoří s někým, koho jmenují Kámoš. Také nevím, kdo to je.“

„Dobře,“ řekl Bill. „Ale tajný klub nemůže vysvětlit všechno.

Většina škol má jeden nebo dva a všechny se obejdou bez rozřezání lidí na kousky nebo jejich roztrhání výbuchem.“

„Myslím, že něco prodávají,“ řekla. „Asi drogy.“ A vyprávěla Billovi o studentovi, který ji onehdy ráno v hale oslovil, když měla na s o b ě šálku Podpůrců. „Ale nevím, jaký druh, nebo kde je dostávají – možná od toho svého Šéfa.“

„Od nikoho z města je dostávat nemůžou,“ řekl Bill. „Policie podle mě ví docela dobře, kdo ve městě co komu prodává. Kdyby ten, kdo zabil Jennii, byl napojen na tuto síť, policajti by spojení už vystopovali a celý případ uzavřeli.“ Chvíli přemýšlel. „Musí to být něco, co dělají sami. Nějaký povzbuzující prostředek, stimulant.

Pokud zrovna při chemii nespíš, vyrobíš ho lehce. Odtud to asi Kámoš a Šéf mají,“ dodal opět s lehkým nádechem opovržení. „Tihle frajeři mají dohromady IQ hlav jedné sady kuželek. Mozkem celé operace musí být někdo jiný.“

„Stimularity,“ uvažovala Cathy. „Táta říká, že někteří řidiči je berou, aby na dlouhých cestách neusnuli. A ten kluk říkal, že má před sebou test.“

„Správně,“ řekl Bill. „Učíš se celou noc a vůbec nemusíš spát.

Když si nechceš namáhat mozek, nepřijde to levně.“

Vstal a přešel do rohu pokoje k polici s knihami a vytáhl nějakou příručku. „Tady to máme,“ řekl. „Zneužívání stimulantů se může projevovat roztěkaností nebo nervozitou, třasem rukou, rozšířenými zornicemi, suchem v ústech a velkou potivostí. Po požití většího množství člověk bývá mnohomluvný, trpívá bludy a halucinacemi.

Nebezpečné, agresivní chování s antisociálním zaměřením je pro uživatele stimulantů obvyklé. Ve vážných případech amfetamin, jeden z druhů stimulantů, způsobuje psychózu, která připomíná schizofrenii.“

Dívala se, jak Bill zavírá knihu a vrací ji zpátky na polici. „Ten druhý kluk ve škole,“ řekla. „Ten, kterého museli odvézt, který si myslel, že po něm všude lezou brouci –“

79

„Klasický symptom,“ řekl Bill. „Absolutně klasický. Měla by sis na ty hochy odteďka dávat pořádný pozor. Lidi, užívající amfetamin, můžou být skutečně šílení.“

Cítila sucho v ústech. „Dost šílení na’ to, aby zabíjeli lidi?“

„Jasně,“ řekl Bill. „Vzpomeň si na

‘chování s antisociálním

zaměřením’. Podle mě neexistuje nic antisociálnějšího než vražda.“

„A to, co se stalo Donovi Fulmanovi?“ zeptala se. „Mohli to udělat? Nemuseli by k tomu koupit výbušniny?“

„Nemuselo to být nutné , “ ř e k l Bill. „Ten, kdo umí udělat amfetamin, je zřejmě schopen vyrobit i výbušninu a patřičnou bombu také. Jediné, co musíš udělat –“

„Nespat při chemii. Už vím.“

„– jen vypnout chladničku ze zásuvky, připojit rozbušku ke světlu v ledničce, zavřít dveře a zase ledničkou zapojit do zásuvky. Dříve nebo později hoch, po kterém jdeš, dostane chuť na Colu nebo něco jiného a pak – bum.“

Na dlouho se odmlčel a jen zíral do prázdna, zatímco, hudba na stereu hrála dál. „Tak máme teorii,“ řekl nakonec. „Ale tím jsme se nedostali o moc dál.“

„Můžeme jít na policii.“

Bill potřásl hlavou. „K čemu to bude dobré? Jen se pokouším svalit vinu na někoho jiného – a co máš ty kromě dohadů a spekulací?“

Zamračila se. Opět bylo dlouhé ticho. Pak jí hlavou bleskl nápad.

„Možná, kdybychom získali nějaký důkaz –“

„Jak? Nechci se do toho tak dalece zaplést. Můj advokát mi nařídil, abych se vyhýbal všemu a všem, kteří jsou s případem nějak spojeni. Vyletěl by z kůže, kdyby věděl, že se právě teď spolu bavíme.“

„Podpůrci se ulejvají ze školy a pak falšují hlavní záznam absencí,“ řekla Cathy. „Kdybych šla zítra za školu, možná bys něco mohl vypátrat přes počítač a zjistit, kdo se přímo napojí, aby změnil můj záznam, než se zapojí program na volání domů.“

„Dobře, to můžu zkusit,“ řekl

Bill. „Ale dokud detektivovi

Rogersovi nebudeme moci říct, kdo jsou Kámoš a Šéf, tak nám to také moc nepomůže.“

80

„Mám se s Kámošem setkat někdy zítra,“ řekla.

„To je skvělá novina,“ řekl Bill. „Až utečeš ze školy, jdi rovnou domů a počkej, až ti zavolám. Musíme být ve spojení. Jakmile tohle zjistíme, můžeme spojit další kousky informací.“

„Jako řešení hádanky, viď?“ řekla trochu hořce. Jennie je mrtvá a on to bere jako nějaký druh hry.

Vstala. „Musím jít. Teď v noci jezdí autobusy jen jednou za hodinu a nechci ten další zmeškat.“

„Dobře,“ řekl. Také povstal a otevřel okno. „Možná to vyjde. V

každém případě bude Rogers moci přemýšlet i o někom jiném než o nás dvou. Ale poslyš, prosím tě, neříkej o tom nikomu, dokud nebudeme mít příležitost zase spolu mluvit. Musíme mít něco průkazného, než s tím můžeme na policii, a Kámoš a Šéf může být kdokoli. Nevíš, komu věřit.“

Cathy přelezla parapet a

Bill za ní zavřel okno a nechal ji

samotnou ve tmě studeného trávníku.

Podívala se zpět skrze okno. Bill, jakoby ho nikdo nevyrušil, opět se sluchátky na uších něco poslouchal a četl knihu.

„Skvělé,“ zamumlala. „Zas jeden, co mi radí, abych to nikomu neřekla. To je právě to, co potřebuji.“ Přešla přes trávník na chodník, pak na zastávku a zpátky domů. Celou cestu domů přemítala, zda udělala dobře, nebo sama sebe dostala do ještě větších problémů.

81

XIII.

Navzdory svým obavám dorazila do Upper Basin bez problémů.

Vyšplhala po javoru na střechu garáže stejně lehce, jako když bývala malá – i když tuto cestu už léta nepoužívala a bylo to poprvé, kdy ji absolvovala za tmy. Rodiče její nepřítomnost neobjevili. Svlékla se a rychle se svalila do postele. Vzbudila se za několik minut. Tak jí to alespoň připadalo, když jí sluneční světlo otevřelo oči. Nic se jí nezdálo.

Jennie tuhle noc se mnou nemluvila. Třeba to znamená, že jsem na správné cestě, pomyslela si ráno, když z věšáku sundávala kabát.

Ještě se nechá představit Kámošovi a pak rychle uteče ze školy, aby Bill mohl zjistit, kdo bude se záznamy manipulovat.

Na Pam Greeleyovou narazila, když si Pam na druhém konci chodby vyndávala knížky ze skříňky.

Cathy se prodírala jejím směrem davem studentů a snažila se, aby to vypadalo jako náhoda. „Ahoj,“ řekla, když ji Pam už mohla uslyšet.

Pam vyskočila a otáčela hlavu kolem dokola. Cathy si všimla, že její zorničky se zdají být větší, než odpovídá sporému osvětlení chodby. Je právě teď nadrogovaná? Dělávala to a já si toho nikdy nevšimla?

Cathy se na ni přátelsky usmála a rukou zatáhla za

červenomodrou šálku, kterou si ráno uvázala kolem krku. „Ahoj,“

opakovala, „to jsem jenom já.“

„Ahoj,“ odpověděla Pam. „Co tě sem přivádí, Podpůrkyně?“

„Jen jdu kolem,“ řekla Cathy. „Včera jsi mi říkala, že mě představíš Kámošovi.“

82

Pam znejistěla. „Aha … nevím. Proč na seznámení s ním tak pospícháš?“

Tuto otázku Cathy neočekávala. „Myslela jsem, že odpoledne si udělám ze školy volno, a chtěla jsem se’ujistit, že to s počítačem bude v pořádku,“ odpověděla, co ji právě napadlo. „Musím si zařídit spoustu věcí.“

„Ach, jestli je to všechno,“ řekla Pam a uvázala si uzel na své podpůrcovské šálce, „tak to neboj. To je automaticky. A Kámoš se ti představí sám, až bude chtít.“

„Bylo by to fakt prima, kdyby to bylo dneska ráno,“ nedala se odradit Cathy. „Kdybych měla nějaké podpůrcovské prachy, mohla bych jít po nákupech.“

„Tady nemůžeme mluvit;“ řekla Pam. Zazvonilo na první hodinu a tak Pam spěšně odešla. Cathy se za ní dívala, pak pokrčila rameny.

Bude muset ze školy utéct, aniž se s Kámošem setkala, a bude doufat, že program na ochranu Podpůrců proti absenci přinese Biflovi dostatek informací, aby zvládl svou část dohody.

Po obědě to bude nejlepší, rozhodla se cestou na třídní hodinu.

Máma bude pryč ve městě, takže můžu rovnou domů, a nemusím si vymýšlet, proč jdu ze školy tak brzy.

Zbytek dopoledne se vlekl rychlostí, o které si dosud myslela, že je vyhrazená pro postup ledovce nebo rozpad radioaktivního odpadu.

V duchu se tiše vztekala a přála si, aby celý průšvih byl co nejrychleji za ní. Nic z toho, co jí Podpůrci nabídli – zfalšované záznamy o prospěchu i absencích, dokonce i peníze – nijak nemohlo vyvážit, že by se S nimi musela kamarádit. Nyní už zcela jistě věděla, že to oni zabili Jennii, a přání vidět, jak spravedlnost pracuje v Jenniin prospěch, bylo mnohem důležitější než jakákoli suma podpůrcovských prachů.

Díky bohu, že se nebude muset přetvařovat dlouho. Jakmile Bill získá Šéfovo jméno a prozradí jí je, jednoduše zavolá detektiva Rogerse, aby dodělal zbytek.

Ani oběd za mnoho nestál. Při pohledu na povzbuzovačky s červenomodrými šálkami kolem krku a potící se urostlé frajery s jasnými, rozšířenými zorničkami, se musela do jídla nutit. Byla ráda, že výraz její tváře skrývají silné brýle.

83

Ke konci jídla zachytila pohled Pam a řekla: „Tak já jdu,“ a zvedla se. Vyšla ze školy na parkoviště. Nebylo zrovna nutné, aby ji Lipton nebo Cooder při pohledu z okna spatřili stát na autobusové zastávce před školou.

Místo toho si radši několik bloků zašla, nastoupila do autobusu směrem do středu a pak přestoupila na správnou linku domů do Upper Basin. Všimla si, že u chodníku nestojí jejich dodávka. Bylo to dobré, matka nebyla doma. Může jít domů bez obav a čekat na Billův telefon. Večer už bude mít všechno za sebou. x

Odemkla a vešla dovnitř. V hale si pověsila kabát na věšák, hodila na stolek učení a vešla do kuchyně. Když chtěla rozsvítit, strnula s rukou na vypínači. Nevěděla, co ji vlastně polekalo – zvuk, pach, či chyběl obvyklý stín nějaké věci – ale věděla, že něco není v pořádku.

Dům nepůsobil tak, jak obvykle prázdný dům působí. Někdo tam byl.

„Mami?“ zavolala.

Z obývacího pokoje však nevyšla její matka. „Ahoj, podpůrkyně,“

řekl Matt.

Rychle se rozhlédla, ale pohledem zachytila jen Erika Skidwella, který sestupoval za jejími zády ze schodů. Oba se k ní s úsměvem blížili.

Erik držel kousek kovového drátu. „Potom, co se někdo dostal do kufru Billova auta,’ domů k Jennii, do tvé skříňky a domů k Donovi, mohla sis spočítat, že je tu někdo, kdo umí zacházet s planžetou a háčkem.“

Pak Matt zvedl ruku a něžně Cathy sundal brýle. Místnost se rozostřila a Cathy stála osamoceně uprostřed směsice neurčitých barev, ve které sice mohla udělat krok nebo vratký pohyb, ale nic více. Slyšela brýle upadnout na dřevěnou podlahu, pak zachytila roztřesený pohyb a slyšela drcení skla, způsobené dopadem nohy.

„Opravdu toho litujeme,“ ozval se za ní Erik, „ale Klub podpůrců se domnívá, že zamýšlíš vyzradit jeho Tajemství.“

„Ne, ne! Slibuji –“ Cítila se jak omámená, jako by se jí to ve skutečnosti jen zdálo nebo jako by se to stalo někomu jinému, třeba Jennii nebo Donovi.

Eric se zasmál. „Na sliby je už pozdě,“ řekl. „Víš, co se stane s 84

těmi, kteří vyzradí Tajemství podpůrců. Přísahalas na smrt, vzpomeň si.“

Před kuchyní zaslechla nějaký hluk – otevření a zavření hlavního vchodu. ‘„Mami!“ zakřičela. „Pomoc!“

Odpovědí byl jen hurónský smích a hlas Todda Barbera, který řekl: „Jdu pozdě?“

„Neboj,“ odpověděl Matt. „Mejdan právě začal. A ještě si všichni užijeme legrace!“

Jsou nadrogovaní. Určitě jsou. Nemá smysl argumentovat a dohadovat se s nimi.

Vrhla se k telefonu na zdi. Když bylo třeba, uměla ho najít i po tmě. Jen vytočí 911, zakřičí o pomoc, a policie tu bude co nevidět.

Popadla sluchátko a přitiskla si ho k uchu.

Nic. Žádný tón. Ticho přehlušil smích Podpůrců.

„Ach, Cathy, kdyby ses teď viděla,“ řekl Erik. „Je to k nezaplacení. Ty blbá krávo, přeřízli jsme linku.“

V tuto chvíli se její panika změnila v chladný hněv. Vzpomněla si, jak otec říkal: „Víte obě, kde mám pušku a než odjedu, nabiju ji.“

Skříň v hale …

Nesmí jim dojít, co zamýšlí. Musím je nějak převézt, pomyslela si a skočila k zadním dveřím.

Málem se jí to povedlo, ale dvě barevné skvrny se v poslední chvíli pohnuly a zablokovaly jí cestu.

„Tys nás asi ještě na hřišti neviděla,“ řekl Erikův hlas. „Blokovat umíme.“

Otočila se, klopýtla a narazila na roh stolu. Když se znovu rozeběhla k předním dveřím, slyšela, jak se Matt směje. Za chvíli měla dveře skříně za zády. Otevřela je.

„Špatné dveře, Atmoreová,“ zakvičel Todd. „Tak se ven

nedostaneš.“

Bože, ať je ta puška vevnitř, modlila se, když slyšela, jak se jí posmívají. Pak se pušky náhle dotkla a pohladila její podlouhlý tvar z chladné ocele a lakovaného dřeva. Ze skříně vytáhla dvojku W. W.

Greener ráže dvanáct. Obrátila se k Podpůrcům a palcem obě spouště natáhla. Ozvalo se hlasité cvaknutí.

Nikdo se už nesmál. Nastalo ticho, přerušované pouze rychlým, 85

vzrušeným oddechováním Podpůrců a duněním Cathyina tepu v jejích uších. Podpůrci tvořili masu barevných skvrn, udržujících od pušky patřičný odstup. Zády stále přitisknutými ke zdi postupovala pomalu do strany, až se dostala do rohu. Každý, kdo by se k ní chtěl přiblížit, musel přijít zepředu.

Pušku zamířila do středu rozmazané hromady skvrn, kterou tvořili její spolužáci. „Na to, abych se do vás tímhle strefila, vás nemusím vidět,“ řekla a komíhala puškou ze strany na stranu, aby zachytila pohyb nejbližší skvrny. „Jediné, co potřebuji vědět, je, kde se to mačká.“

Odněkud z pokoje zaslechla Etika: „Nás se, nezbavíš,

Atmoreová.“

Otočila pušku po hlase. „Viděla jsem, jak blokujete,“ řekla a k jejímu, údivu se jí hlas ani nezachvěl. „Teď bych ráda viděla, jak běháte.“

Všichni ztuhli. Po chvíli, která trvala věčnost, se barevné skvrny opět pohnuly a vypluly pomalu do haly. Slyšela, jak se otevřely přední dveře a pak se ozvaly těžké i lehké odcházející kroky. Za minutu nebo dvě se z ulice ozvalo svištění pneumatik odjíždějícího auta.

Cathy stála a čekala, pažbu dvanáctky si opřela o’ nohu. Nakonec bylo slyšet jen její vlastní dech a jediný pohyb tvořila hra světla přicházejícího oknem. Poprvé, co přišla domů, měla pocit skutečně prázdného domu.

Pohnula se z místa v rohu. Stále s prstem na obou spouštích a ramenem dotýkajícím se zdi, aby neztratila směr, došla k předním dveřím, zamkla je a zajistila řetězem. Přešla do kuchyně, zavřela na závoru zadní dveře a pak se tápavě vydala nahoru.

Ve svém pokoji ve stole nahmatala staré odložené brýle a nasadila si je. Se zaostřeným viděním si sedla na postel a roztřásla se. Kašlu na Billův důkaz. Hned, jak přijde máma, půjdu k sousedům a zavolám policii. Když Rogersovi povím, že nám někdo přeřízl telefonní linku, vloupal se do našeho domu a vyhrožoval mi smrtí, bude s tím muset něco dělat.

V tu chvíli někdo zabušil na přední dveře.

Vyskočila, šla dolů a stále s puškou v ruce se kukátkem podívala 86

ven. Na schodech stál Bill Madsen.

„Co chceš?“ zavolala přes dveře.

„Něco jsem objevil, když jsem v systému hledal Šéfa podpůrců,“

řekl Bill. „Zkoušel jsem ti zavolat, ale máš rozbitý telefon. Chtěl jsem tě varovat. Podpůrci po tobě jdou. Jel jsem sem nejrychleji, jak jsem uměl.“

Úlevou vydechla. „Jak jsem ráda, že tě vidím,“ řekla. „Ale poněkud ses opozdil. Už tu byli, ale já jsem je zahnala.“

„Tak pojďme honem na policii,“ řekl Bill. „Na ulici mám auto.“

„Dobře, to je dobrý nápad,“ řekla. „Jak já budu šťastná, až to všechno bude za námi.“

Sundala ze dveří řetěz, otevřela je a vyšla. Dveře zamkla a šla s Billem přes ulici k jeho vozu. Bez ohledu na to, co si sousedé pomyslí, pušku stále držela v ruce. Když došli k vozu, Bill odemkl a Cathy si sedla na sedadlo vedle řidiče. Pušku si opřela o zem. Bill si sedl za volant a Ford se odrazil od chodníku. Po chvilce se Cathy rozhlédla.

„Hej, počkej,“ řekla. „Tahle cesta nevede do města.“

„Ne, nevede,“ řekl Bill a jel dál.

„Ale říkal jsi –“

Větu nedokončila. Ztuhla, když se zezadu ozvalo krátké zasmání a silné ruce ji přišpendlily ramena k sedadlu. Otočila hlavu a zahlédla Erika s Toddem, jak ze sebe sundávají armádní olivově zelenou deku, pod kterou byli schovaní.

„Překvápko, podpůrkyně,“ řekl Erik. „Všichni jedeme na Johnsonova blata. Ale ne všichni se odtamtud vrátíme.“

87

XIV.

Cathy se na sedadle všelijak kroutila a pokoušela se osvobodit ruce, aby dosáhla na kliku u dveří. Bylo rozhodně lepší vyskočit z jedoucího auta a zlomit si jen pár kostí, než skončit s podříznutým hrdlem na Johnsonových blatech. Ale Erik s Toddem jí ramena i paže svírali pevně, takže se jen bezmocně svíjela.

„Nemlať tak sebou,“ řekl

Bill. „Mohli bychom kvůli tobě

havarovat, ještě než tam dojedeme.“

Erik se zachichotal. Cathy vzadu na krku cítila jeho horký dech.

„A to my přece nechceme, že ne?“

Bill jel dál přes Lower Basin kolem továren na kraji města.

Zatočil z dálnice na úzkou prašnou cestu – Cathy si náhle byla jista, že je to tatáž, kterou nedávno jeli ti dva lovci – a vjel na travnatou odbočku, kde už parkovalo Mattovo BMW. Poznala přesně to místo, kde stál reportér z televize

a oznamoval lidem v Cresswellu, že na Johnsonových blatech byla nalezena zavražděná mladá dívka.

Zítra nebo pozítří tu opět jednu najdou. Jasně před sebou viděla větrem ošlehaného reportéra, jak v nepromokavém plášti stojí na témže místě a sytým bary tonem hovoří o nešťastném osudu další mladé dívky z Cresswellu.

„Nikdy jsem ti neměla věřit,“ řekla Billovi. „Policie měla naprostou pravdu.“

„Považuj to za zkušenost,“ řekl Bill. „Někdy zdání klame.“

„Zkušenost,“ smál se Todd. „To je skvělé. Vždycky se můžeš něco naučit … víš, co jsem se naučil s Jennií?“

„Nemám páru,“ řekl Bill, když zajížděl s fordem vedle BMW.

88

„Pouč mě.“

„Je to fakt senzační,“ řekl Todd. „Když máš podříznutý krk a pokoušíš se křičet, nic z krku nevyjde, jenom krev, tak je to.“

„Dobrý poznatek,“ řekl Bill. Obrátil se ke Cathy. „Jestli hodláš křičet, měla bys raději hned začít.“

Zkusila na něj plivnout, ale v ústech jí vyschlo. „Jdi se vycpat, Madsene,“ řekla hořce.

„Dobře,“ řekl Bill, „to stačí,“

Otevřel dveře a vystoupil. Pak zpod Cathyiných nohou vytáhl pušku. Hned vedle se otevřely dveře BMW a vystoupil Matt následován Pam a Stacy. Skupinka zamířila k Billovi, který stál a v rukou volně držel pušku.

Bill postupně pohlédl z jednoho Podpůrce na druhého. „Svolal jsem vás sem, protože máme dalšího zrádce,“ řekl., „Signály jí nic neřekly, takže je čas poslat další zprávu.“

„Počkej chvilku,“ řekl Matt. „U Atmoreů si nám řekl, že jsi Šéf podpůrců. Ale ještě jsme neviděli žádný důkaz.“

„Jsme tu, protože jsem přikázal Kámošovi, aby vás sem svolal,“

odpověděl Bill. „To vám jako důkaz nestačí?“

Matt nebyl spokojen. „Jestli je to tak, tak proč jsi chtěl, abychom Jenniiny nohy schovali v autě tvé matky?“

„Aby je policajti našli a zatkli mě,“ řekl Bill. „Kdyby byl proces a byl bych osvobozen, nemůžou mě už nikdy z téže věci obžalovat, i kdyby později přišli s jakýmikoli novými důkazy. I kdyby někdo z vás promluvil. Ale vy nepromluvíte, že ne? Všichni víme, co se stává Podpůrcům, kteří mají moc řečí.“

Pokynul Toddovi a Erikovi. „Přiveďte Atmoreovou.“

Stacy pohlédla na Pam. „Říkala jsem ti, že nemá to, co Podpůrce má mít,“ řekla. „Zas jedna dobře vychovaná holčička, jako byla Jennie.“

„Jo,“ řekl Erik. „A jako Jennie se taky odsud dostane. Todde, ty jsi na Jennii dělal nožem, tak se taky takhle postaráš o Cathy. Tak policajti uvidí, že to udělal stejný člověk a budou hledat jen jednoho.

Nechceme přece, aby je napadlo něco o spolčení.“

Matt se zašklebil na Todda. „Zdá se, že zase budeš mít štěstí.“

„Jo,“ řekl Todd. Vytáhl, z kapsy vystřelovací nůž a stiskem ho 89

otevřel. „Matte, nechceš si to zkusit, než začnu?“

„Klídek, Matte,“ řekl Bill. Puškou zamířil na Matta s Erikem.

„Chci, abyste ji pustili. Hned.“

Chvíli nastalo mrazivé ticho. Pak oba fotbalisté odtáhli ruce z Cathyiných ramen. Bill puškou trochu – zakýval, aby pokryl i Todda.

„Odhoď nůž, Podpůrce! Cathy, pojď sem ke mně. Ty, Matte, vyndej klíčky od auta!“

„Co to znamená? Co se děje?“ zeptala se Pam.

Matt začal po kapsách hledat klíčky, ale Todd nůž nepustil.

Upřeně hleděl na Billa a jeho hezká tvář tvořila jeden nevěřící otazník. „To znamená, že ty opravdu nejsi Šéf podpůrců?“

„Body pro pana Chytrého!“ řekl

Bill. „Ne, já nejsem Šéf

podpůrců. Jsem ten, kdo vyluštil váš kód a sdělil vám, abyste sem přišli, abych věděl, kdo jste.“ Pušku opět namířil na Matta. „Teď hoď klíčky do bažiny.“

„Matte, nedělej to!“ řekla Stacy.

„Drž hubu,“ řekl Bill.

Celý vzteklý Matt mrštil klíčky daleko od sebe. Kousky lesklého kovu utvořily při letu vzduchem třpytící oblouk a při dopadu do kaluže vycákla blátivá voda. V témže okamžiku se Todd Barber sehnul a začal nožem bodat do jedné z pneumatik Billovy staré Fordky. Zasyčelo to a jedna strana vozu poklesla.

„Dobře, chytráku,“ řekl Todd a přehazoval si nůž z ruky do ruky.

„Teď jsi tu uvězněn s námi. S tou puškou neumíš zacházet – a je otázka, jestli je vůbec nabitá.“ Udělal krok směrem k Billovi a pak se k němu prudce vrhl s napřaženým nožem.

Johnsonovými blaty to zadunělo. Stojící Bill vypadal poněkud překvapeně. Todd ležel v trávě. Střely ho zasáhly přímo do obličeje a cucky krve, mozku a vlasů se rozstřílely do širokého oblouku kolem místa, kde předtím stál. Pam stála tiše, oči dokořán, bledá v šoku.

Stacy nechápavě ukázala na Toddovo tělo, pak se začala hihňat, nejdříve potichu a pak stále více a nekontrolované.

První, kdo se vzpamatoval, byla Cathy. Popadla Billa za ruku a táhla ho pryč. „No tak, utíkej,“ křičela mu do ucha.

Všichni najednou buďto začali křičet, nebo utíkat. Cathy zamířila do křoví, kolem bažiny a Bill vzápětí vyběhl za ní. Pam a Stacy 90

mezitím začaly konečně křičet. Poslední, co Cathy viděla, než jí křoví zastínilo výhled, byl Matt, který po kolenou tápavě hledal ve vodě klíčky od auta.

C a t h y a Bill běželi naslepo a neotáčeli se. Blata byla zarostlá hustým křovím, protkávaným pruhy mělké vody a bažinatými ostrůvky trávy. Na nohy se jim lepilo husté a hnilobně páchnoucí bahno, jako by se je pokoušelo zpomalit a stáhnout dolů. Jak se prodírali křovím, k obloze vzlétali divocí ptáci a každé zašustění a mávnutí křídla Cathy připadalo jako zvuk pronásledování.

Nakonec se oba zastavili, aby popadli dech. Cathy nevěděla, jak daleko se dostali, ale zdálo se jí, že běželi nekonečně dlouho.

Vypadali hrozně – z každého záhybu šatů jim crčela voda a boty jim při každém kroku čvachtaly. Cathy trčely z vlasů větvičky a plevel a ruce až k ramenům měla od bláta, jak spadla obličejem do kaluže.

Slunce stálo na západním horizontu a od severozápadu vanul studený vítr. Teď, když přestala běžet, roztřásla se – částečně zimou a částečně v důsledku toho, čeho právě byla svědkem.

„Co teď?“ zeptala se a zuby jí při tom cvakaly. „Myslím, že jsme je zatím setřásli.“

„Ještě tomu ale není konec“ řekl Bill. „Ta puška je dvouhlavňová.

Podpůrci musí vědět, že nám zůstala jen jedna rána, a také vědí, že jestli unikneme, budou ve vězení na doživotí.“

„Co tedy budeme dělat?“

„To bych rád věděl,“ odpověděl Bill znepokojeně, Opřel se o zlomený pahýl stromu. „Teď jsi ty na řadě s nápady. Jsem mrtvý.“

Cathy na něj zírala. „To chceš říct, že jsi začal celou věc, aniž bys věděl, co bude dál?“ zeptala se.

„Nebyl čas vymyslet něco lepšího,“ řekl

Bill. „Jen jsem

improvizoval a pokoušel se z některého dostat přiznání, což se stalo.

Zbytek byl, řekněme, náhoda.“

„A to tě nenapadlo, abys sám zavolal policii?“

„Jasně, že ano,“ řekl Bill. „Ale detektiv Rogers na stanici nebyl a musel jsem nechat vzkaz u nějakého jeho poskoka. Je to moje vina, že to nevyšlo? Skutečně jsem narazil na zprávu, že Podpůrci se chystají tě zabít. Nestihl jsem ji zastavit. Tak jsem musel přidat nějakou omáčku, abych zařídil to setkání na blatech, pak nechat 91

vzkaz Rogersovi a doufat, že ve chvíli, kdy se objeví Podpůrci, dorazí i policie.“

„Dobře, nedorazila,“ podotkla Cathy. Bill unaveně pokrčil rameny. „Tak mě zabij. Vždycky mít štěstí nemůžu. Když jsem se dostal k tobě, tak ti tři právě utíkali ven z vašich dveří. Musel jsem je rychle přesvědčit, že k nim patřím a že nejsem případný svědek v jejich trestním řízení. Věci se odehrávaly příliš rychle, než abych mohl všechno promyslet.“

„Ano, dobře,“ vzdychla Cathy. „Proč ale Erik a Todd dali Jenniiny nohy do tvého auta?“

„Myslím, že to vymyslel Šéf podpůrců, aby mě do toho namočil.

Přišel na to, že počítačům dost rozumím a vím toho dost o počítačových sítích, abych ho odhalil.“

„Přišel jsi tedy na to, kdo je skutečným Šéfem podpůrců?“

Bill na chvíli zaváhal. „Ne. Ale podařilo se mi vyluštit jeho kód.

Proto jsem mohl všem nařídit, aby přišli na blata a proto jsem přesvědčil Erika a Todda, že mi mohou věřit. Myslel jsem, že policii dovedu až přímo k nim.“

„Dobře,“ řekla vstávající Cathy. „Jestli teď mám velení já, říkám, abychom se vydali k pile. Je tu někde v okolí a mohli bychom tam najít někoho, kdo by nám pomohl.

Než se dostali do míst, kde, jak se domnívali, měla stát pila, padla noc. Cathy necítila nohy promrzlé ze studené vody a Bill vrávoral.

Vyšli na silnici, ale pilu nikde neviděli.

Bill potřásl hlavou. „Věděl jsem, že existuje důvod, proč bych měl vstoupit ke skautům.“

„Neboj,“ řekla Cathy, „teď, když jsme se dostali na silnici, třeba dojdeme do města.“

„Nebo nás chytí Podpůrci.“

„Když je uvidíme, schováme se,“ řekla Cathy s větší sebedůvěrou, než skutečně měla. „Myslím, že když u toho budou svědkové, neudělají nic. Musíme ale najít nějaké lidi. A pak jsme v bezpečí.“

Ukázala na severovýchod, kde vršky nízko ležících mraků osvětloval odlesk zářícího města. „Tam je město. Jdeme.“

Chvíli šli mlčky. Tak daleko od města tmu nezaháněly žádné 92

pouliční lampy, ale cesta tvořila světlý pruh mezi tmavými stíny lesa na každé straně.

„Řekni mi, co dál víš,“ řekla Cathy nakonec. „Já toho moc nevím.

Ani nevím, kdo je Kámoš.“

„Dobře,“ řekl Bill. „Tohle jsem vyřešil dneska ráno. Musí to být Stu Martin. Když pracuje s počítačem, má svůj osobitý způsob a já jsem ho poznal.“

Cathy si vzpomněla na hádku mezi Stuem a Larrym a jeho tajemný rozhovor s Pam Greeleyovou a Markem Metzgerem i na údiv, když ji viděl ve škole ten den, kdy zemřel Don. Není divu, že byl překvapený. Myslel, že ležím mrtvá v Gaspee Farms.

„Od začátku jsem na to mohla přijít,“ řekla nahlas. „Byl na všech špatných místech s těmi správnými lidmi.“

„Ale je to jenom poslíček,“ řekl Bill. „Příkazy dostával přes počítač od někoho jiného.“

„Heleď, jede auto,“ přerušila ho Cathy.

Světla přijíždějícího vozu jim nad hlavami osvítila telefonní vedení a proti okolní tmě je přeměnila ve stříbrné struny. Cathy se rozhlédla. Nebylo, kam se schovat, „Pozor,“ řekla.

„Dávám pozor,“ odpověděl Bill. „S trochou štěstí by to mohl být počestný občan jedoucí za svými počestnými záležitostmi. Uvidí dvě nedospělá a špinavá“ nedochůdčata, jak si to vykračují po silnici s puškou, tak šlápne na plyn a z nejbližší budky zavolá policii.“

„Kéž by,“ řekla Cathy. „Pokud budu v hezké světlé místnosti s ústředním topením, jsem ochotna o pušce mluvit donekonečna, až z toho bude policajtům špatně.“

Auto však zpomalovalo. Dojelo k odpočívadlu vpředu u zatáčky a začalo k nim couvat. Cathy zadržela dech. Bill vedle ní položil prst na spoušť.

Auto zastavilo a řidič se natáhl, aby na druhé straně otevřel přední dveře. Tvář mu ozářilo stropní světlo. To, co Cathy spatřila, nebyl počestný občan, jak doufala, ale Podpůrce to nebyl také.

„Henry O’Toole!“ vykřikla. „Nikdy jsem netušila, jak ráda tě uvidím!“

„To dělá můj osamělý život,“ řekl Henry. „Můžu vás někam odvézt?“

93

„Ano, prosím,“ řekla Cathy. „Můžeš nás vzít na policii?“

„Na policejní stanici?“ Henry potřásl hlavou. „Jeden by nevěřil, jaké mají někteří lidé záliby. Ale jestli vám tím pomůžu, nastupte.“

Sedli si do vozu, Cathy dopředu a Bill na zadní sedadlo. Jakmile se usadili, Henry šlápl na plyn a zamířil ke Cresswellu.

„Tak co tady vy dva a prvotřídní puška děláte?“ zeptal se po chvíli Henry. „Rozbilo se vám auto cestou na mafiánskou svatbu?“

„Ve skutečnosti zkoušíme uniknout jistým lidem,“ řekla Cathy.

„Na to jste si vybrali to nejlepší místo,“ řekl Henry. „Utíkáte před Erikem, Mattem a ostatními?“

„Jak to víš?“ zeptal se nervózně Bill.

„Protože to tady křižují, jako by někoho hledali,“ odpověděl Henry. „Pokud se toho týče,“ podíval se do zpětného zrcátka,

„myslím, že za námi jede Mattovo auto.“

„Proboha, ne,“ řekla Cathy. „Bille, radši se sehni dolů.“

Sama se na sedadle sesunula, aby jí hlava nepřečnívala do okna.

Světla za nimi se širokým obloukem zatočila a pak zmizela.

„Raději zůstaňte takhle dole,“ radil Henry. „Jsou tu všude kolem.

Například Matta jsem tenhle večer viděl už třikrát.“ Za chvilku Henry oznámil. „Vjíždíme do města. Je tu moc světla, dávejte pořád pozor. A mimochodem, co říká jedna ulice druhé?“

„Nevím,“ odpověděla Cathy.

„Sejdeme se na rohu. Bože, to jsem si vždycky přál, posluchače, kteří mi nemůžou uniknout. Dva kanibalové jedí oběd a jeden říká,

‘Tvoje žena dělá skutečně výbornou polévku’ a ten druhý řekne,

‘Ano, ale bude mi scházet.’“

Cathy nehlasně zaúpěla. Tahle cesta mě přijde pěkně draho. Ale pořád je to lepší, než být ubodána k smrti.

Pokračovali v jízdě. Cestou se po stranách míhala světla. Henryho vtipy zvětšovaly Cathyino napětí. Nevěděla, kde jsou – vůbec si nedokázala uvědomit, jakou cestou by do města vjeli. Nechtěla zvedat hlavu, a proto neviděla žádné orientační body. Vše, co horní částí předního okna zahlédla, byla prázdná noční obloha s blikajícím červeným světýlkem helikoptéry dopravních zpráv.

Už to nemůže dlouho trvat, říkala si. „Ještě chvíli a bude to za námi.“

94

„Máš pravdu,“ řekl Henry. Pak si začal bzučet – beze slov, jen melodii. Ale Cathy si slova, která zpíval tehdy v jídelně, než ho Don umlčel, pamatovala.

Jennie Brodieové tělo dávno tlí,

Jennie Brodieové tělo dávno tlí.

Auto zabočilo doprava, zpomalilo a zastavilo. Henry si přestal pobrukovat.

„Už jsme tady,“ oznámil.

Náhle někdo zvenku trhnul dveřmi a otevřel je. Hrubé ruce vytáhly Cathy a Billa vén z auta na chodník. Ve světle reflektorů v kruhu stojících aut Cathy spatřila, že se s Billem ocitli na otevřeném dvoře tajného místa schůzek Podpůrců. Dokola stáli Podpůrci – Matt, Erik, Pam a Stacy a ostatní. Byl tu také Stu Martin. Henry O’Toole se v sedadle zaklonil, uchopil pušku a smál se.

„Mrtvá, mrtvá Jennie Brodieová,“ broukal a vrtěl hlavou. „Někdo se holt nikdy nepoučí.“

95

XV.

„To ty jsi Šéf podpůrců?“ zeptala se Cathy. Asi by měla být vystrašená, ale pár posledních hodin ji citově vyčerpalo tak, že pocítila jen mírné překvapení.

„Lásko, řekni ne a budu zlý,“ řekl Henry, uklonil se a smekl imaginární klobouk. „Tady můj kamarád Stu se za mě zaručí.“

„Tak to on byl tvým poslušným sekáčem,“ řekl Bill. Ve světle reflektorů byl bledý a s hlubokými stíny v očích a na lícních kostech vypadal skoro vyzáble. Jeho hlas – ale zněl jako obvykle – klidně a trochu opovržlivě. „Měl sis vybrat někoho, kdo by po sobě uměl lépe zamést stopy. Nebo Stu byl jediným hlupákem, který byl ochoten hrát ve hře, ve které se nevyhrává?“ ‘

„Ať si říkáš, co chceš,“ řekl Henry, „ti, kdo prohrají, jste vy s Cathy. Jak já to vidím, právě jsi chtěl Cathy rozřezat, když tě nachytal Todd. Proto jsi mu, přirozeně, odstřelil hlavu – ale on se ještě předtím do tebe strefil.“

„A předpokládám, že zemřu vykrvácením,“ řekl Bill. „Není to špatně vymyšleno, ale měl bys vědět, že dobrá pitva v tom odhalí víc děr, než je v krajkových záclonách.“

„To mě nijak neznepokojuje,“ řekl Henry. „Policie to vezme, protože může celý případ uzavřít jako vyřešený. A i kdyby ne, tak co? Nedostanou se ani o krok blíž k tomu, kdo co a čím komu udělal.“

„Skončeme to,“ řekl Matt. Oči se mu ve světle reflektorů blýskaly. „Chci, aby je to za to, co udělali Toddovi, bolelo.“

„Než uděláte ještě něco hloupějšího, než jste zatím udělali,“ řekl rychle Bill, „měli byste se radši podívat do mé pravé kapsy.“

96

„Natahuješ to,“ řekl Henry. „Kruci – ale za dobrý pokus ti uděluji body. Pam, podívej se.“

Pam Vypadala nervózně a vyděšeně, zorničky měla rozšířené a tmavé. Přešla k Billovi a sáhla mu do kapsy. Vyndala malý magnetofon. „K čemu ho tam máš?“ zeptala se.

„Reaguje na hlas,“ řekl Bill. „Používal jsem ho na poznámky ve třídě – zapomněl jsem, že o vyučování nic nevíte. Někdy byste taky na ně měli zajít. Možná byste se něco naučili. Teď ho přehraj.“

„Není tu žádný pásek,“ řekla Pam.

„To je překvapení,“ řekl Bill. „Jasně, že tam není pásek. Na kazetě je nahrané vaše přiznání z blat a kazeta je schovaná tak, že vy ji nikdy nenajdete. Policie ale ano.“

Cathy věděla, že si vymýšlí. Na svém útěku se nikde nezastavili dostatečně dlouho, aby cokoli mohli schovat. Ale musela obdivovat Billovy nervy a zdálo se, že dokonce i Henry O’Toole Billa, i když nerad a neochotně, uznává.

„Lituji,“ řekl Henry. „Ale jediný, kdo má tady dovoleno vykládat vtipy, jsem já.“

„To není žádný vtip,“ řekl klidně Bill. Odmlčel se. „Leda by ses chtěl prosmát rovnou do cely smrti. Každý z vás je dost starý na to, aby byl souzen jako dospělý, a porota zřejmě nebude mít velké sympatie k partě bohatých dětiček, které se bavily prodejem drog, vyděračstvím a chladnokrevnou vraždou.“

Obrátil se ke Stacy a díval se na ni, až ji přinutil, aby se mu podívala do očí. „Možná bys měla zkusit se trhnout a povědět detektivu Rogersovi všechno, co víš, a doufat, že ti to přičte k dobru.

Ale jestli se chceš trhnout, udělej to radši rychle, než se zbytek tvých kamarádů rozhodne udělat z tebe další mrtvolu.“

„Dost řečí,“ přerušil ho Henry. „Tu kazetu beru na sebe, protože já osobně nevěřím, že vůbec existuje. Jsi připravený, Matte?“

Matt vytáhl nůž. „Kdykoliv řekneš, Šéfe.“

„Skutky mluví, ne řeči,“ řekl Henry. Šťastně se na všechny usínal.

„Chci slyšet mluvit skutky, chci, aby skutky přímo křičely!“

Matt se ke Cathy přiblížil tak blízko, že na své tváři cítila jeho dech. „Ty budeš první,“ řekl chraptivě. „Nejmenší napřed. Uvidíme, jak dlouho vydržíš.“

97

Cathy zavřela oči. Lituji, Jennie. Snažila jsem se, fakt jsem se snažila.

Ale nůž neucítila. Prostranstvím zazněl hlas z amplionu: „Policie!

Jste obklíčeni! Ruce vzhůru!“

Za minutu ji skrz zavřená víčka pronikla záře bílého oslnivého světla z reflektoru a vzduch byl plný hlasitého svištění lopatek vrtulníku.

Otevřela oči. V náhlém světle většina Podpůrců strnula s rukama nad hlavou. Pohnul se jen Henry. Otočil se s namířenou puškou a jednou vystřelil do“ noci. Ze tmy se zablesklo a třeskl výstřel. Henry se zhroutil na cihlový chodník a puška mu vypadla z ruky.

Policisté v okamžiku zaplavili prostranství a Podpůrcům nasadili želízka. Henry ležel na zemi blízko Cathy a Billa. Chrchlal a lapal po dechu.’„Nemám štěstí?“ zachrchlal. „Zítra bude ve škole telecí, ale já už ho jíst nebudu.“

Pak jeho tělo zachvátila křeč a začal zvracet krev, hustou a tmavou jako kávovou sedlinu. Zalapal po dechu a zůstal nehybně ležet.

Ze tmy vystoupil detektiv Rogers. „Tak co, vy dva,“ řekl Billovi a Cathy. „Nechcete mi říct, co tu děláte?“

„Sbíráme důkazy,“ řekl Bill. Sáhl do levé kapsy kabátu – ne do pravé, kterou prohledala Pam – a vytáhl kazetu. „Tady je nahráno přiznání, že zabili Jennii Brodieovou, a co vy tady děláte?“

„Zatýkám obchodníky s drogami a vrahy,“ odpověděl Rogers.

„Dostal jsem odpoledne váš vzkaz a jel jsem hned domů k Atmoreovým. Když jsme tam dorazili, zjistili jsme, že někdo něco dělal se zámkem na předních dveřích a že přeřízli telefonní linku.

Uvnitř byly stopy rvačky a chyběla puška. Jeli jsme na Johnsonova blata a našli váš vůz a Toddovo tělo. Od té chvíle jsme vás nepřestali hledat.“

„Jak to, že jste nás našli v pravou chvíli?“ chtěla vědět Cathy.

„Dostali jsme tip od jednoho chlapce, Larryho Davidsona,“ řekl detektiv. „Řekl, že osoba, kterou hledáme, je Henry O’Toole. Naše helikoptéra ho našla na Mill Road a pak jsme jen čekali na posily.“

Cathy zamrkala. „Larry?“

„Včera večer jsem s ním mluvil, ještě než jsi přišla,“ řekl Bill. „A 98

dnes odpoledne jsem mu, předtím než jsem se vydal k tobě, poslal přes počítač kopii všeho, na co jsem přišel. Na zbytek musel přijít, když jsme byli až po krk v bahně.“

„Správně,“ řekl Rogers. „A jakmile to zjistil, začal volat na policii každému, na koho si vzpomněl. Nevzdal to, dokud ho někdo nevyslyšel. Ne jako jiný chytrý hoch, kterého bych mohl jmenovat.“

„Nemohl jsem ztrácet čas dalšími telefony,“ bránil se Bill. „Bál jsem se, že zabijí Cathy dříve, než jí kdokoli bude schopen pomoci.“

„Ať je to, jak chce,“ řekl Rogers, „ten váš výkon byl pěkně nebezpečný. Amatérští detektivové a amatérští hrdinové nedělají dobře mým vředům. Měl bych vás oba zatknout za pokus o sebevraždu.“ Odmlčel se. „Ale musím vám poděkovat. Kdybyste se do toho nezamíchali, nikdy bychom nevěděli, kdo řídil v Cresswellu distribuci drog a kdo zabil Brodieovou a Fulmana.“

„Chcete říct, že si nemyslíte, že jsme v tom namočení?“ zeptala se udiveně Cathy.

„Ne,“ řekl detektiv. „Jenom ještě vyjasníme pár věcí. Budete muset se mnou na stanici, abyste podali svědeckou výpověď. Domů vás pak odvezeme policejním vozem. Už je to za námi.“

Cathy pohlédla na ležící mrtvolu Henryho O’Toola a na řadu Podpůrců, kteří stáli v želízkách u policejního antonu, a věděla, že detektiv má pravdu. I kdyby měla po svých zkušenostech s Klubem podpůrců jakékoli noční můry, jedna se už nikdy nevrátí. Jennie Brodieová už nikdy nebude v Cathyiných snech plakat. Jennie už má svou spravedlnost a bude moci spát.