R. L. Stine

Stopy hrůzy 4

Tajná ložnice

I.

Lea Carsonová klopýtla a z rukou jí vylétl tác s obědem.

Snažila se udržet rovnováhu a pozorovala, jak tác plachtí směrem k plně obsazenému stolu. Skoro jako ve zpomaleném filmu sledovala, jak narazil do opěradla židle, na které sedělo nějaké děvče.

A pak už bezmocně přihlížela, jak z tácu vypadla miska s tmavým chilli a převrhla se na rukáv jejího bílého svetru.

Děvče zaječelo, vyskočilo a rozpřáhlo ruce, které připomněly dva vyplašené ptáky, snažící se uletět. Potřáslo rameny a pak si začalo ohmatávat rukáv a sundávat červené fazolky a kousky rajčete.

Celá naštvaná se otočila na Leu. Také všichni ostatní u stolu se obrátili a zírali na ni, pár kluků překvapeně, jedno děvče se odmítavě mračilo. Lea cítila, jak jí hoří a rudnou tváře. Proč jsem si vybrala zrovna chilli, napadlo ji. Nemohla jsem si vzít třeba obložený chlebíček?

„Můj nový svetr!“ zaječelo děvče a pořád si popotahovalo a otíralo rukáv svetru. Měla rudé vlnité vlasy, zastřižené nakrátko podle módy, a světle modrýma očima metalo blesky hned na Leu, hned zpátky na svetr.

„Je mi to líto,“ vypravila ze sebe Lea. „Na podleze bylo něco rozlitého, uklouzla jsem.“

„Půjdu to spláchnout studenou vodou,“ prohlásilo děvče a ignorovalo Leinu omluvu a Leu vůbec. Udělalo čelem vzad a s okázalou přezíravostí prošlo kolem ní.

„Je mi to fakt líto,“ volala Lea.

S rukou na pobryndaném rukávu proběhlo děvče dveřmi jídelny, ani se neohlédlo.

4

Od jiného stolu zaslechla Lea smích a věděla, že patří jí. Shýbla se pro tác a cítila, že se všichni dívají jen na ni.

Kdybych radši na místě umřela, napadlo ji.

Jsem na téhle škole teprve dva týdny a už se takhle zesměšním.

Pomyslela si, jak bylo těžké pro tak ostýchavého tvora jako je ona zvyknout si na novou střední školu, najít nové přátele a zabydlet se tu. Byla nesporně docela hezká. Roztomilá – to uznával každý – s bystrýma zelenýma očima a tmavohnědými vlasy, sestřiženými do uličnické fazónky, s ofinou skoro přes obočí.

Každý vždycky říkal, že má krásný úsměv, takový, co rozsvítí celý její obličej.

Ovšem na Shadysideské střední neměla moc důvodů k smíchu.

Spolužáci jí připadali strašně drzí a nafoukaní, a ke všemu teď uklouzla před očima poloviny školy a pokecala paprikovým salátem tu zrzku v bílém svetru.

„Podívej,“ vytrhl čísi hlas Leu z myšlenek. „Tady máš ještě hromádku toho salátu.“

„No tohle.“ Byl to jeden z chlapců od toho stolu. Popadl Lein tác a shraboval na něj zbytky jejího oběda. „Díky,“ pípla Lea.

Zazubil se na ni, když od něho brala tác. A zase cítila, jak jí hoří tváře.

Je ohromně milý, napadlo ji.

Nedá se říct krasavec, ale milý. Měl upřímnou, přátelskou tvář s hnědýma očima a kudrnaté hnědé vlasy. Byl pomenší, asi jako Lea, žádný svalovec, spíš klukovský typ. Na sobě měl tričko v barvách Shadysideské střední, kaštanově hnědé a šedé, přetažené přes vybledlé džíny.

Sebral z podlahy Lein příbor a položil ho na tác. „Podle všeho to bylo prima chilli,“ utrousil, a pořád se usmíval.

Seděli na bobku pod stolem, Lea držela tác a on na něj dál házel zbytky oběda. Lea si olízla rty, nervózní návyk, jehož se nedokázala zbavit. „Uklouzla jsem.“ Řekla.

Co to jen plácám, pomyslela si. To je přece jasné. „Marcie to přejde,“ utěšoval ji. Ale vzápětí dodal: „Za nějakých sto let.“ Z jeho tváře se vyrazil úsměv.

„Byla strašně naštvaná,“ poznamenala Lea.

5

To je přece taky jasné! Spražila sama sebe. Proč plácáš takové nesmysly.

„Je to zrzka,“ prohlásil, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

Oba vstali, On si otřel ruce do džín a podíval se ke dveřím do jídelny. Marcie se ještě nevrátila. Ostatní kluci a děvčata od stolu už odešli.

„Ty jsi tu nová?“ upřeně a zkoumavě se jí díval do očí.

„Mhmm. Jsem tu druhý týden,“ řekla Lea a cítila se trapně s tácem v obou rukách. „Za týden už to asi bude lepší,“ dodala trpce.

„Jak se jmenuješ?“

„Lea. Lea Carsonová.“

„Zatím neznám žádnou Leu.“ Řekl a stahoval si cípy u trička přes štíhlé boky. „Já jsem Don Jacobs. Už jsi o mně možná slyšela. Já jsem ten kluk, co sbírá salát z podlahy.“

Lea se zasmála. Čekal, že něco řekne, ale jí vůbec nic nenapadlo.

Stydět se je hrozná věc. Prostě hrozná, pomyslela si.

Znovu se podíval ke dveřím do jídelny, pak zase na Leu. „Chodíš do vyšší nebo do nižší?“ „Do nižší.“

„Kdo je tvůj třídní?“

Olízla si rty. Nemohla si vzpomenout, „Pan Rubbins.“

„Kde bydlíš?“

„Na Fear Street1,“ odpověděla Lea. „Pár ulic od starého hřbitova.“

„Na Fear Street?“

Lea si už zvykla na udivené reakce lidí, když slyšeli, kde bydlí.

„Moji rodiče se prostě vyžívají, když můžou dávat do pořádku staré baráky,“ vysvětlovala. „Když otce přeložili sem do Shadyside, tak koupili ten nejzpustlejší dům, který mohli najít. Léta ho budou zkrášlovat, a potom zase přeloží.“

Lea si povzdechla a sklouzla pohledem ke stolu u zdi, kde u svého oběda seděla Deena Martinsonová a lehce jí kynula. Gesto následoval vykulený, překvapený pohled, když si všimla, s kým Lea stojí. Zatím byla Deena jediná, s kým se Lea v Shadyside skamarádila.

„Kamarádka na mě mává.“ Řekla Donovi. „Je už pozdě. Měla bych si vzít jiný oběd a jít si k ní sednout.“

1 Fear Street – ulice hrůzy, strachu, Hrůzná ulice.

6

Slyšel jsem, že to chilli je fakt výborné.“ Poznamenal s vážnou tváří.

„Dík za pomoc,“ odpověděla Lea.

Vykročila směrem k frontě na obědy, když tu Don natáhl ruku a zadržel ji. „Jsi tu nová, a vůbec,“ řekl a šlehl pohledem ke dveřím.

„Chci říct, jestli bys nešla v sobotu do kina, nebo tak něco?“

Prohrábl si kudrnaté hnědé vlasy a zasmál se tím

nejpodmanivějším klukovským smíchem.

Lea překvapením málem ztratila řeč, ale podařilo se jí vykoktat, že tedy ano. Stála a s rozpačitým úsměvem se snažila přijít na to, co ještě by měla říct.

„Tak fajn,“ odpověděl, ale v tom okamžiku se jeho výraz změnil.

Lea sledovala jeho pohled ke dveřím, kde stála Marci, ruce zkřížené na prsou, a probodávala je pohledem.

„Tak se rychle zařadila do fronty na jídlo. Dost možná, že už tu nebudu tak sama, pomyslela si celá šťastná když s roztřesenýma rukama položila špinavý tác na hromadu a vzala si čistý.

S myšlenkami na Dona, na to, jak komicky vypadal, když se plazil po podlaze a pomáhal jí posbírat zbytky oběda, si vybrala sendvič s tuňákem, krabici jablkového džusu a pospíchala k Deeně.

„O čem jste mluvili s Dome Jacobsem?“ zeptala se Deena a otírala si drobky z brady papírovým ubrouskem.

„No , hlavně o tom, jak jsem vyklopila oběd na tu holku, co s ním stojí támhle u dveří.“ Odpověděla Lea a usadila se proti ní.

„Ty jsi vyklopila oběd na Marci Hedryxovou a já u toho nebyla?“

vyjekla Deena s přehnaně zklamaným výrazem.Deena měla drobný, oválný obličej zarámovaný velice jemnými, světlými vlasy až na ramena. Pořád si stěžovala, jaká je bledule a jak se svými vlasy prostě nic nesvede, protože jsou tak strašně jemné, ale ve skutečnosti byla moc hezká.

Ve vánočních hrách na základní škole asi pokaždé hrála anděla, napadlo Leu, když ji uviděla poprvé.

„Don mi připadá prima,“ poznamenala Lea, váhavě se zakousla do sendviče a rozhodovala se, jestli říct nebo neříct Deeně, že ji pozval na sobotu večer. Nakonec usoudila, že to prostě musí udělat.

„Je moc prima,“ souhlasila Deena a přes Leina ramena sledovala, 7

jak u dveří do jídelny vzrušeně debatují Marci s Donem. „Dona má každý rád, je to prostě sympaťák na první pohled. Má spoustu kamarádů.“

„A kamarádek?“ byla zvědavá Lea.

„Jen Marcii,“ upřela Deena zase pohled na Leu. „Don a Marcii,“

řekla a ušklíbla se. „Ta ho tedy drží pěkně zkrátka.“

„Jak to?“ Lea se málem zadusila sendvičem.

„Co já vím, tak ti dva už spolu chodí odmalička,“ řekla Deena a znovu zalétla pohledem ke dveřím, právě včas, aby zahlédla, jak si to Marci žene pryč a Don kluše za ní.

„Pozval mě na schůzku,“ prozradila Lea tiše, přestože nablízku nikdo nebyl.

„Kdo? Don?“

Lea přikývla, až jí ofina zavlála a zase spadla nazpátek do čela.

„Zrovna teď?“ Deenina jemná ústa se zformovala do užaslého O.

„Ano, zrovna teď. Zrovna teď mě pozval na schůzku.“ Lea se musela zasmát, jak vykuleně se tvářila její nová kamarádka.

Deena napřáhla ruku přes stůl a varovně poklepala Leu na zápěstí.

„Pozor na Marci.“

„Ale Deeno, Don určitě…“

„Říkám ti, dej si na ni pozor.“ Vážně opakovala Deena.

Lea se otočila, aby zkontrolovala dveře do jídelny. Několik žáků právě odcházelo. Jídelna se vyprazdňovala. Každou chvíli zazvoní na pátou hodinu.

„Cože jsi to na ni převrhla?“ zeptala se Deena, když odšoupla židli a vstala.

„Chilli,“ opakovala Lea a cítila, jak zase upadá do hrozných rozpaků.

„Na ten bílý kašmírový svetr, co má na sobě?“

K jejímu překvapení se Deena rozesmála.

„To není legrace,“ hlesla Lea. „Já se mohla propadnout hanbou!“

„Je to legrace – když víš, kdo je Marci!“

Cestou ke skříňkám se Deena nepřestávala chichotat a kroutit hlavou, zatímco Lea myslela na Dona a uvažovala, proč ji pozval, když tak dlouho chodí s Marci.

„Zatím nashle,“ řekla Deena a namířila si to přes halu ke své třídě.

8

Ale Lea ji neslyšela. Uvažovala o Marci a o tom, jak ji Deena varovala, aby si na ni dala pozor, a vrtalo jí hlavou, jestli si hned druhý týden na škole neudělala nepřítele.

9

II.

Dům, kde Lea bydlela, se před ní vynořil jako temná nestvůra z filmového hororu. Odpoledne vypadá zrovna tak starý a děsivý jako v noci, uvědomila si Lea, přehodila si ruksáček z jednoho ramene na druhé a vyrazila po rozbitém kamenném chodníčku k domovním dveřím.

Nad její hlavou zachytila dvě okna v prvním patře – okna její ložnice – záři odpoledního slunce, a jako by se rozsvítila. Jako dvě zlé oči, napadlo ji.

Ten dům mě vidí, když se po vyučování vracím domů, a pozorně mě sleduje. A já teď vlezu do jeho dokořán otevřené černé tlamy.

To chce klidnou hlavu, Leo, pokárala sama sebe. Nedramatizuj to.

Dobrá, ten dům je ohromný, zchátralý, je to ruina. Ale to ještě neznamená, že v sobě skrývá něco zlého.

I když stojí na Fear Street.

Potýkala se se zámkem, s nímž ještě nebyla obeznámená, odemkla přední dveře a vešla do tmavé vstupní haly. Na rozdíl od chladného podzimního povětří venku bylo uvnitř teplo a vlhko a páchlo to tu kyselou zatuchlinou, jak to v některých starých domech bývá.

Co proboha otec a matka na takových starých barácích mají? Ptala se sama sebe. Pod nohama jí vrzala dřevěná podlaha, když pohodila na zem ruksáček a šla prázdným domem do kuchyně pro něco na zub.

Seděla u stolu v malém jídelním koutě, květované tapety na stěnách kuchyně byly plné skvrn a odlupovaly se. Vybírala lžičkou jogurt z kelímku na misku a vzpomínala, jak před necelým měsícem přišla poprvé do toho domu.

10

Bylo zrovna takové odpoledne jako to dnešní, chladné a větrné, a přestože vysoko na obloze zářivě svítilo slunce, ve vzduchu už byl cítit podzim.

Jako kdyby někdo vypnul světlo v okamžiku, kdy je realitní agentka zavedla do domu, a zavřel za ní dveře. Bylo to, jako kdyby někdo zhasil jasnou baterku, jako kdyby ten dům vypudil ven sluneční světlo, přibouchl před ním dveře, a zahalil je do teplé temnoty.

Okamžitě ji vyděsila letitá špína na zdech, nános prachu na oknech, odtrhané lišty, prošlapané staré koberce na rozvrzaných podlahách. Ten prach. A vůbec ten pocit.

Její rodiče, jak také jinak, se do toho domu okamžitě zamilovali.

„Je prostě kouzelný, prohlásil pan Carson.

„Jen považ, co všechno se tu dá dělat,“ odpověděla paní Carsonová.

Paní Thomasová, realitní agentka, sympatická, stále se usmívající žena ve velice elegantním tvídovém kostýmu, si povšimla nešťastného výrazu Leina obličeje.

„Dovolte, abych vám ukázala ložnice v prvním poschodí,“ řekla a usmála se na Leu. „Potřebují úpravy, to je jasné, ale jsou velice prostorné. Druhá ložnice – předpokládám, že bude patřit tobě, Leo –

je nejsvětlejší pokoj v domě. Obě okna vedou na pření stranu domu a do místnosti celý den svítí slunce.“

„Obývací pokoj je tak tmavý,“ stísněně poznamenala Lea. Chtěla poprosit rodiče, aby ten dům nebrali, ale věděla, že by to bylo beznadějné. V posledních sedmi letech bydleli ve třech různých domech, a všechny byly stejně zchátralé a podivné.

„Až tu všude rozvedu světlo, nebude tmavý,“ prohlásil pan Carson, pozorně si prohlížel strop obývacího pokoje a pak zkontroloval zásuvky podél podlahových lišt.

„Pojďme nahoru,“ vyzvala paní Thomasová Leu. „Jen opatrně, zábradlí je trochu uvolněné.“

Lea ji následovala po schodech, které se pod jejich vahou houpaly a každý jednotlivý stupeň jako by sténal na protest, když na něj šlápli. „Zpevnit zábradlí bude hračka,“ prohlásil pan Carson bezstarostně.

11

„Na schodiště položím

běhoun,“ řekla paní Carsonová.

„A

protáhnu ho až sem na odpočívadlo, něco světlého. Tím se všechno projasní a bude to vypadat jako nové.“

„Hmm, to určitě,“ zamumlala Lea na půl úst. Věděla, že to zaslechnou, a doufala, že si uvědomí, jak je nešťastná.

Hlavně nešťastná z toho, že se do Shadyside vůbec přistěhovali.

Trvalo jí tak dlouho, než si v Daly City našla přátele a cítila se tam spokojená a šťastná. A právě když ji to tam začalo bavit, jejího otce přeložili a ona musela do nové školy, čtyři týdny po začátku pololetí.

„No podívej. Leo, jaký budeš mít velký pokoj,“ vykřikla matka, když vešli do velké čtvercové místnosti. Dvě velká okna v protější stěně byla prozářena žlutým slunečním světlem. Na ošoupaném modrém koberci se rozprostřely hřejivé obdélníky.

„Vidíš, s tím světlem jsem měla pravdu,“ poznamenala paní Thomasová, ruce v kapsách kabátku a trvalý úsměv na tváři. „A teď se podívej na šatnu, Leo.“

Lea poslušně přešla pokojem k šatně.

„Nejdřív ze všeho položíme tvůj koberec,“ slíbil pan Carson. „A zbrousíme podlahu.“

Lea otevřela dveře do šatny a nahlížela do rozsáhlé, černé dutiny za nimi. Náhle ji zamrazilo. Je to jako jeskyně, jako zvířecí doupě, napadlo ji. Jaké zvíře asi číhá v téhle tmavé jeskyni?

„Už jsi někdy viděla tak velkou šatnu?“ zeptala se paní Thomasová triumfálně, postavila se za Leu a zlehka jí položila ruku na rameno. Byla cítit mentolem. Lea se zhluboka nadechla. Ta vůně byla tak sladká v tom zakyslém starém domě.

„Je fakt ohromná,“ potvrdila Lea a její oči si pozvolna zvykaly na tmu. „Je velká jako nějaký pokoj.“

Zdálo se, že paní Thomasovou potěšilo, jak Lea zareagovala. „Je tam spousta místa na uložení věcí,“ řekla. „Ty už letos chodíš do vyšší střední, Leo?“

„Ne, do nižší.“

„Moje dcera Suki také chodí na Shadesideskou, ale už do vyšší.

Řeknu jí, aby se u tebe zastavila. Seznámíte se.“

„Díky, paní Thomasová,“ odpověděla Lea rozpačitě.

„A teď vám ukážu zbývající část prvního poschodí,“ prohlásila 12

paní Thomasová a zase se věnovala Leiným rodičům.

„J e t u

půvabný, zvláštní pokoj, který může posloužit jako pokoj pro hosty nebo pracovna.“

Ještě poslední pohled na to, co měl být její pokoj, a Lea vyšla za nimi na chodbu. Paní Thomasová a její rodiče byli už skoro na jejím tmavém konci. Slyšela, jak paní Thomasová nadšeně švitoří o možnostech, kde zařídit manželskou ložnici.

„Páni, co je tohle?“ Lea se zastavila u kovového žebříku zasazeného do zdi hned vedle dveří do jejího pokoje. Pohled nahoru jí ukázal, že vedou k dřevěným padacím dveřím ve stropě. „Kam to vede?“ zeptala se.

Trojice dospělých se vrátila k místu, kde stála Lea. Pan Carson vyzkoušel pevnost kovového žebříku. „Určitě vede do mansardy,“

prohlásil a prohlížel si poklop ve stropě.

„Ano, tam nahoře je mansarda,“ potvrdila paní Thomasová, když si to ověřila v deskách s poznámkami. „Dokonce poměrně velká.

Chcete ji vidět?“

„Ani ne, díky,“ pospíšila si Lea s odpovědí.

„Ovšemže ano,“ prohlásila paní Carsonová. „Já prostě miluju mansardy. Jako malá holka jsem byla v té naší doma pečená vařená a hrála jsem si tam se všemi možnými poklady.“

„Hmmm, poklady,“ sarkasticky poznamenala Lea.

„Pavouci,

špína a netopýři.“

Paní Carsonová na ni vrhla nešťastný pohled. „Moc bych si přála, aby ses trochu víc snažila.“

„Snažila o co?“ odsekla Lea.

„Projevit trošku pochopení. Trošku víc radosti. Aspoň trošku. Je to těžké pro nás pro všechny, pochop. Nejen pro tebe.“

Lea se cítila trapně. Paní Thomasová ji upřeně pozorovala a ona nesnášela, když jí někdo káral před cizími lidmi. Což to matka nikdy nepochopí?“

„Tak fajn, mrkneme se, co je v mansardě,“ prohlásila s předstíraným nadšením. Předešla otce a odstrčila ho z cesty, uchopila postranice šedého kovového žebříku a začala šplhat nahoru.

„Myslím, že stačí ty padací dveře odšoupnout,“ volala na ni paní Thomasová. „Jednoduše odsunout z toho otvoru.“

13

Lea vylezla ke stropu a oběma rukama se opřela do poklopu. Dal se lehce zvednout. Odstrčila ho, vystoupila o několik příček výš a prostrčila hlavu do podkrovní místnosti.

Bylo tam teplo, aspoň o deset stupňů tepleji než dole v domě.

Mansardu tvořil jediný nečleněný prostor, dlouhý a nízký. Stěny z omítnutých dřevěných desek, popraskané a zažloutlé. Strop sledoval sklon střechy. Celý prostor osvětlovalo jediné kulaté okénko.

„Vylez nahoru, ať se také můžeme podívat,“ netrpělivě vykřikl otec.

Lea se vysoukala do místnosti. Když se postavila, zbývalo jí nad hlavou jen pár centimetrů. Její otec, který měřil stopětaosmdesát, bude muset chodit ohnutý.

„Je tu nááádherně!“ zavolala k nim dolů hlasem plným jízlivosti.

„Já tu budu pečená vařená, se všemi těmi báječnými poklady.“

„No tak přestaň, Leo,“ napomenul ji otec, protáhl svoji mohutnou postavu úzkým otvorem a pak se narovnal, jak to jen šlo, aby si mansardu prohlédl.

Za pár vteřin už s nimi v nízkém a dusném prostoru byly i Leina matka s paní Thomasovou. „Moc vzduchu tu není,“ postěžovala si poprvé za celý den paní Carsonová a ovívala se rukou.

„Bude tu spousta místa na uskladnění věcí,“ poznamenala paní Thomasová a nervózně se poškrábala na krku.

Mě tady taky všechno svrbí, pomyslela si trpce Lea.

Přešla ke kulatému okénku. Prachem zaneseným sklem bylo vidět na příjezdovou cestu a na růžek předního dvora, zarostlého plevelem a vysokou trávou. Odpolední slunce klesalo za stromy.

Pak prošla kolem dospělých ke stěně na protějším konci podkrovní místnosti. „Podívejte, co je tohle za dveře?“ vykřikla a její hlas zazněl v tom uzavřeném prostoru hlasitěji, než zamýšlela.

Dřevěné dveře ve stěně byly napříč zatlučeny třemi prkny. Lea se pokusila otočil kulovou klikou. Dveře byly zamčené. „Co je tam?

Proč jsou ty dveře zabedněné?“ chtěla vědět Lea.

Také ostatní se k ní připojili. Pan Carson otočil knoflíkem a došel ke stejnému závěru jako Lea. Dveře byly zamčené. Prohlédl si prkna přibitá na dveřích. „Vypadá to, že ten pokoj někdo zabednil už dávno,“ poznamenal a pořádně zabušil na dveře. Podle zvuku byly 14

masivní a pevné.

Paní Thomasová sevřela v rukou desky a pevně je přitiskla k hrudi. Poprvé za celé odpoledne se z její tváře vytratil úsměv. „Víte, k těm dveřím se váže velice zajímavý příběh,“ pronesla poněkud váhavě. A pak rychle dodala: „Podle mého podávají tyhle záhadné historky domu zvláštní kouzlo, nemyslíte?“

Leou náhle projela vlna strachu. Měla pocit, že se stěny okolo ní svírají a strop na ni padá. Zhluboka se nadechla a očima zkoumala zamčené, zabedněné dveře.

Její rodiče si vyměnili pohledy. Pan Carson, hlavu skloněnou kvůli nízkému stropu, se opřel zády o stěnu.

„O jakou záhadnou historku se jedná?“ zeptala se paní Carsonová a v jejích tmavých očích svitl zájem.

Paní Thomasová stále pevně tiskla ke klopám saka složku s lejstry. „Samozřejmě, k většině domů na Fear Street se vážou podobné historky,“ začala tichým hlasem. „Podle mě na nich nic není. Aspoň ne na všech.“

A upřeně se dívala přímo před sebe na mosazný knoflík na dveřích.

„Chcete říct, že jde o nějaký strašidelný příběh?“ Paní Carsonová byla čím dál víc zaujatá.

Lea nervózně přešlápla.

„Bližší podrobnosti neznám,“ odpověděla paní Thomasová.

„Přece víte, jak se tyhle povídačky časem vytrácejí z paměti, nebo se zase nafukují. Všechno, co o tom vím, je, že za těmi dveřmi je pokoj a že v tom pokoji se odehrálo něco strašného.“

„Něco strašného?“ zeptala se Lea.

„Stalo se to před sto lety. Nejméně před sto lety,“ pokračovala paní Thomasová a jak světlo za podkrovním okénkem postupně bledlo, ocitla se její tvář ve stínu. „Kdosi byl v tom pokoji zavražděn.

Aspoň se to povídá.“

„Nevíte kdo? Nebo proč?“ vyptávala se Lea, pohled upřený na dveře napříč zabedněné prkny.

Paní Thomasová zavrtěla hlavou. „Prostě nějaká vražda – víc o tom nevím. A ten pokoj je od té doby zavřený a zabedněný.“

Všichni přítomní ztichli, oči upřené na dveře.

15

Ticho přerušilo zakašlání paní Carsonové. „No, necháme to tak, jak to je.“ Navrhla a pohledem jako by žádala Leina otce o podporu.

„Ty nejsi zvědavá, co je za těmi dveřmi?“ zeptal se pan Carson.

Sklonil se a znovu zaklepal hlasitě.

Všichni naslouchali, jako by čekali, že někdo odpoví. Pak se rozesmáli. Nervózním smíchem.

„Ne, já se těch dveří ani nedotknu.“ Rezolutně prohlásila paní Carsonová. „Dole máme práce nad hlavu.“

To je tedy pravda, pomyslela si Lea otráveně.

„Lidé si tyhle historky vymýšlejí a člověk nechápe proč,“

prohodila paní Thomasová veselejším tónem. „A jak už jsem řekla, každý dům na Fear Street má nějakou svoji hrůzyplnou báchorku. A přitom lidé, kteří tu bydlí a které znám, jsou naprosto normální.“

Pomalu se sunula nazpátek k padacím dveřím a neobratně, složku s papíry v jedné ruce, začala slézat po žebříku. „Prosím, vážení, v kuchyni je pár zajímavostí, které jsem vám ještě nestihla předvést.“

Rodiče už zmizeli dole, ale Lea se ještě pozdržela. Upřeně pozorovala dveře, které ji současně přitahovaly i odpuzovaly.

Opravdu se v tomhle domě stala vražda? V téhle mansardě? V

tom pokoji za dveřmi?

A i když tam došlo k vraždě, proč je místnost zavřená a zabedněná – už sto let?

Lea postupovala krůček za krůčkem, až stála těsně u dveří.

Přitiskla dlaně na dřevo.

Zamrazilo ji, přestože v mansardě bylo teplo.

Vedená náhlým impulsem přitiskla ucho na dveře.

Ach!

Co to bylo za zvuk, který zaslechla?

Co to bylo?

Byl to něčí dech?

Ne, to není možné.

To je absolutně vyloučené.

To slyšela svůj vlastní dech. Opravdu tak těžce dýchá?

Poodešla od dveří a připadala si jako hlupačka.

Byl to můj vlastní dech, přesvědčovala sama sebe.

Na druhé straně dveří bylo naprosté ticho.

16

Uvažovala, jak asi vypadá místnost za těmi dveřmi, a cítila, jak ji k nim zase přitahuje jakási tajemná síla.

Ne.

Musím okamžitě dolů.

Násilím se odvrátila od dveří. V uších pořád slyšela svůj vlastní vzrušený dech, když sestupovala úzkým obdélníkovým otvorem a pečlivě zasouvala padací dveře na jejich původní místo.

17

III.

„Ano, já vím. Bude tu každou chvilku,“ řekla Lea. Bezděčně si obtáčela telefonní šňůru kolem zápěstí a teď ji pracně rozmotávala.

„Nějak jsem se zamotala,“ řekla Deeně a se sluchátkem zaklesnutým mezi ramenem a bradou volnou rukou odvíjela šňůru.

„Ne, nejsem nervózní, vůbec ne,“ prohlásila se smíchem.

Proč bych měla být nervózní, uvažovala. Jen proto, že je sobota, osm hodin večer, a já mám schůzku s jedním z nejprímovějším mládenců na škole?

Natáhla šňůru se sluchátekm tak daleko, jak to jen šlo, aby se mohla znovu podívat do oválného zrcadla nad prádelníkem, jak je učesaná. Neměla bych dát pryč tu nemožnou ofinu? Uvažovala.

Nosím ji od deseti a každý říká, že v ní vypadám jako roztomilá holčička. Ale co když už chci vypadat jako dospělá?

Co když už potřebuji změnit typ? Neměla bych radši nosit afro a pořídit si náušnice s dlouhými přívěšky? To je ano? A dost možná, že ještě o nějakých patnáct centimetrů vyrostu a nikoho ani nenapadne, že vypadám jako skřítek.

Jako roztomilý skřítek…

„Cos říkala, Deeno? Promiň, neposlouchala jsem,“ přiznala Lea.

A zatímco Deena vzrušeně drmolila, Lea si popotahovala svetr a upravovala límeček.

„Jo, jasně. Zítra ráno ti brnknu. Spolehni se.“

Lea si uvědomila, že už má zase telefonní šňůru omotanou kolem zápěstí. Klid, musím se uklidnit, přesvědčovala se. Nebo se mě bude uzlíček nervů, až přijde Don.

Olízla si rty a snad už posté se podívala na hodiny na svém stole.

18

Osm deset. „Co říkáš, Deeno? Cože děláš dnes večer?“

U Deeny se měla zastavit její kamarádka Jade Smithová, že si budou dělat vlasy.

„Moment, počkej, mám dojem, že někdo zvoní,“ skočila jí do řeči Lea, celá rozčilená. Odtáhla sluchátko od ucha a naslouchala.

Klamal ji sluch?

„Tak ne, nebyl to zvonek,“ oznámila kamarádce. „V těchhle starých barácích je slyšet tolik všelijakých zvuků. Mhmm. Já vím.

Koukni, Deeno, já už bych měla končit. Mhmm. Slyším, jak někdo zvoní. Brnknu zítra, můžu? Že pozdravuji Jade. Ne, zaboha si nestříhej vlasy. Podle mě bys je měla nosit ještě delší. Jasně. Tak pá.“

Položila sluchátko, mokré od zpocené ruky.

Osuškou, kterou předtím pohodila na postel, si otřela lepkavé ruce a poslouchala, jestli neuslyší zvonek.

Chvilku přecházela sem a tam, a kdykoli míjela oválné zrcadlo, letmo se vněm obhlédla. Stolní hodiny ukazovaly osm dvacet tři.

Co je s ním?

Sedla si na kraj postele, osušku hodila na podlahu a popadla Georgieho, plyšového tygra, už odmalička svoji oblíbenou hračku, a pevně ho k sobě přitiskla.

„Co to dělám?“ zeptala se hlasitě sama sebe.

Opatrně položila starého opelichaného tygra na polštář a sáhla po časopisu Sassy. Její pohled upoutal článek s titulem „Dvacet interesantních námětů k rozhovoru na první schůzce.“ Začala číst, ale byla už tak nervózní, že místo slov za chvilku viděla jen rozmazané skvrny.

Zkusila jen nazdařbůh obracet listy a prohlížet si jenom obrázky, ale ani na to neměla dost trpělivosti a soustředění.

Časopis letěl na postel a Lea s hlasitým povzdechem vstala, pořád nerozhodnutá, co dál.

„Leo?“

Volání matky zdola od schodů ji polekalo.

„Leo?“

„Ano, maminko?“ zavolala mezi dveřmi svého pokoje.

„Jdeš dnes večer někam?“ chtěla vědět matka.

19

Lea by ji nejradši zavraždila. „Mami, už jsem ti řekla stokrát, že jdu ve!“ vykřikla celá naštvaná.

„co je to s tebou, prosím tě?“

Brzdi, holka, napomenula sama sebe Lea. Nevyskakuj si na matku jen proto, že jsi rozčilená kvůli Donovi.

„Asi se chvilku opozdil,“ Lea trochu zmírnila tón.

Matka neodpověděla a podle šoupání bot a skřípání a vrzání dřevěné podlahy Lea odhadla, že se vzdaluje.

Znova zkontrolovala hodiny. Osm třicet dva.

„zavolám mu domů,“ prohlásila nahlas.

Zhluboka se nadechla. Ale neznám jeho telefonní číslo, uvědomila si.

Odplížila se dolů pro telefonní seznam, který byl na polici v hale.

Nechtěla, aby ji otec nebo matka viděli a ona jim musela vysvětlovat, jak to, že volá Donovi domů. To by jí bylo až moc trapné.

S telefonním seznamem pod paží vyběhla nazpátek po mrzutě sténajících dřevěných schodech. Za pár vteřin našla jeho číslo. Srdce jí divoce bušilo, když ho vyťukala a poslouchala. Jedno zazvonění.

Druhé.

„Haló?“ Ženský hlas. Podle všeho Donova matka.

„Dobrý večer. Je Don doma?“

Krátká pauza. „Ne, není. Kdo volá?“

„Tady Lea.“

„Lea?“

Na lince se ozvalo hlasité zapraskání. Statická elektřina.

„Omlouvám se, že vás obtěžuji. Don se měl pro mě zastavit v osm a…“

„Ale Don je s Marci,“ přerušila ji žena, která zřejmě nic nechápala.

„Cože?“

„Odešel asi před hodinou, drahoušku.“

„Ale to je vyloučené!“ vykřikla Lea.

A vzápětí upadla do rozpaků.

Víte určitě, že voláte správné číslo?“ zeptala se Donova matka.

„Ne, víte, já… vypadá to tak… Promiňte.“ A rychle položila sluchátko.

20

Měla pocit, že všechno v pokoji na ni padá. Starý mahagonový prádelník, psací stůl se stahovací roletou, původně patřící jejímu otci, poloprázdné police s knihami, krabice narovnané u zdi, které nestačila vybalit. To všechno se šinulo k její posteli a obkličovalo ji ve stále se svírajícím kruhu.

Zavřela oči.

Když je otevřela, všechno bylo zase na svém místě.

Donova matka se určitě zmýlila, našla si Lea vysvětlení.

A co když jí Don řekl, že má schůzku s Marci, protože se mu nechtělo sáhodlouze vysvětlovat, kdo jsem.

Ano. Určitě je to tak.

Ale… kde tedy je?

Ciferník hodin jako kdyby se rytmicky rozbušil a jasněji a ještě jasněji rozzářil, až ji to přinutilo odvrátit od něj oči. Osm čtyřicet sedm.

Nebudu tu přece jen tak sedět a civět, až se z toho zcvoknu, rozhodla se Lea.

Bez uvažování otevřela shadysideský telefonní seznam.

Třesoucím se prstem rychle proběhla písmeno H.

„Hendryx, tři, čtyři, nula, dva. Canyon road,“ přečetla nahlas.

Strnule seděla na okraji postele a skloněná nad noční stolek s telefonem vyťukala číslo tak rychle, aby si to nemohla rozmyslet.

Kdosi zvedl sluchátko, ještě než skončilo první zazvonění.

„Haló?“

Lea okamžitě rozeznala Marciin hlas.

„Marci? Tady Lea Carsonová.“

„to snad není pravda,“ řekla Marci nikoli do telefonu, ale komusi vedle. „Lea?“ tentokrát do sluchátka.

„Marci… je… no…“

Proč já jí volala? Zaúpěla Lea v duchu. To je přece trapas. Tohle snad nepřežiju. Tohle ne.

„Marci, je tam Don?“

V uchu jí explodoval Marciin krutý a bezcitný smích.

„Marci…?“

Smích ustal, jako když utne. „Leo, já nechápu, jak jsi na to mohla naletět.“ Z Marciina rozmarného tónu čišela faleš.

21

„Cože?“

„Přece jsi nevěřila tomu, že s tebou Don někam půjde, to snad ne?“ Marci byla rozjetá. „To byl jen takový fórek.“

„Ty, Marci, počkej…“ Lea cítila, jak v ní začíná vřít vztek a mizí rozpaky.

„Ne, ty počkej!“ vztekle odsekla Marci. „Proč by měl Don jít s tebou na rande, to mi prozraď. Chodí přece se mnou. To všechno byl jen fórek, Leo. To já sama jsem ho navedla, aby tě pozval. Ale ani ve snu mě nenapadlo, že na to naletíš.“

Marci zakryla rukou mluvítko. Lea slyšela, jak tlumeným hlasem někomu něco říká. Asi Donovi.

„Tohle tě odnaučí dolízat za mým klukem,“ zlým tónem

prohlásila Marci. „Sladce se vyspi.“ A v telefonu to hlasitě cvaklo.

Lea práskla sluchátkem, zaječela vztekem, padla na postel a zabořila obličej do polštáře.

Tohle nemůže být pravda, pomyslela si.

Vtiskla tvář hlouběji do měkké tmy polštáře a potlačila nutkání znova zaječet.

Chtělo se jí vřískat, skučet, výt.

K čemu by to bylo dobré? Položila si otázku. Přiběhli by rodiče, nic jiného by se nestalo. A rodiče v žádném případě nechtěla vidět.

Nikoho nechtěla vidět.

Už nikdy.

Někam uteču, napadlo ji.

Vezmu si auto a pojedu a pojedu… až na samý konec světa tam se zřítím…

Ne. Pojedu a pojedu… dokud nepřejedu Marcii!

Uvědomila si, že jí dochází dech, a odtáhla polštář z obličeje.

Zůstala však ležet na posteli tváří dolů.

A co když Marci lže?

Ano, lže, je to lhářka, lhářka prolhaná.

To nebyl jen nějaký fórek, když mě Don požádal v jídelně o schůzku. Myslel to vážně. Opravdu se chtěl se mnou sejít.

To Marci ho k tomuhle přinutila.

Ano, je to tak.

Marci se to dověděla a přinutila ho schůzku zrušit. To je jasné. A 22

teď lže, když tvrdí, že všechno byla je legrace, že všechno vymyslela ona, že to byla jen pitomá provokace.

Jasně, je to tak.

Nebyla to legrace. Na něco takového je Don až moc správný kluk.

Až moc správný…

Lea si vzpomněla, jak byl sympatický, když jí pomáhal sbírat z podlahy zbytky oběda. Vzpomněla si, jak se plaše usmíval, když ji požádal o schůzku. Jak znervózněl, jaké pohledy vrhal ke dveřím jídelny.

„Ne, nebyla to legrace.

To Marci přinutila Dona, aby tohle provedl.

Lhářka, lhářka prolhaná.

Když to ale myslel vážně, proč jí nezavolal? Mohl jí přece zavolat a všechno vysvětlit. Nebo se omluvit. Nezáleží na tom, jak.

Proč se podílel na Marciině kruté legraci?

Měl z ní strach? Nebo… je zrovna tak krutý jako ona?

Ne!

Celá zmatená a plná zlosti a sebelítosti zvedla Lea svého plyšového tygra a pevně si ho přitiskla k bradě. Ty bys mě nikdy nezradil, viď, že ne, Georgie?

S hlasitým povzdechem odkopla Lea přikrývku. Nemohla usnout, přestože se o to dlouho pokoušela.

Opřena o lokty dívala se přes pokoj k oknům. Ještě na nich nebyly záclony a zalévalo je stříbřité měsíční světlo. Bledé a něžné, vnitřek pokoje se v něm mihotavě třpytil.

Už nikdy neusnu, napadlo Leu. Myslela na Dona a Marci a uvažovala, kde jsou v tuto chvíli, jestli pořád mluví o ní a pořád se baví na její účet. Nesmím na ně myslet, přesvědčovala sama sebe.

Ale to se snadno řekne.

Jakési vrzání ji vytrhlo z bezútěšných myšlenek.

Poslouchala, zvuk se opakoval. Vypadalo to, že se ozývá přímo nad její hlavou.

A znovu.

A nebylo to vrzání, jaké vydává tenhle starý dům. Lea už začínala rozeznávat jeho charakteristické sténání a skřípění.

23

Tenhle zvuk byl příliš pravidelný, příliš rytmický.

Natáhla se nazpátek na polštář, teď už ve střehu, a poslouchala pozorněji.

A zase ten zvuk.

Kroky?

Ano. Znělo to jako zvuk kroků nad její hlavou. Ale to není možné.

S Georgiem v náručí napjatě poslouchala.

Zvuk se vzdaloval a ztrácel.

To si s ní zahrávala její představivost.

Byla to jen hra…hra… obyčejná hra…

Obyčejný fórek… obyčejná hra… pouhý klam…

V duchu si opakovala tato slova, až upadla do těžkého, neklidného spánku.

24

IV.

„Deeno, kde hrome vězíš? Netrpělivě uvažovala Lea, opřená o vykachlíkovanou stěnu na chodbě před jídelnou. Měly domluveno, že se v pondělí po čtvrté vyučovací hodině sejdou u oběda. Kolem proudili studenti, smáli se, hlasitě se bavili a hrnuli se k obědu, ale Deena nikde.

A když sledovala, jak procházejí kolem, nemohla se zbavit pocitu, že to všichni vědí. Že všichni vědí o krutém žertu, jehož obětí se stala, že všichni vědí, jak byla pošetilá a naivní.

Všichni to vědí. A všichni se mi smějí.

Uhýbala jejich pohledům, oči upřené dolů na vlastní tenisky.

Marci tu historku roznesla po celé škole. Určitě to udělala.

Už jen vrátit se do školy stálo Leu ohromné úsilí. Celou neděli chodila po domě jako tělo bez duše, naplněná pocitem ponížení, zklamání a nevýslovné hanby. A když Deena v neděli odpoledne zavolala, proč se Lea neozývá, zlostně ze sebe vychrlila, co se jí stalo.

Deena se ji pokusila utěšit, ale Lea v jejím hlase rozeznala podtón

„já ti to přece říkala“, a připadala si ještě hloupější a osamocenější.

A teď tu tedy stojí u dveří jídelny, kolem ní prochází celá škola, všichni ji očumují, a každý se jí posmívá.

Všichni to vědí.

„Chováš se jako cvok,“ pokárala se Lea, ale dál uhýbala jejich pohledům.

Vtom do ní někdo pořádně razil. „Dávej pozor…“ vykřikla.

„Promiň. On do mě strčil.“ Tmavovlasý kudrnatý pořízek se na ni zazubil a ukazoval na kluka vedle sebe. Poznala, že je z její třídy, 25

jmenoval se Ricky Schorr a v jednom kuse vyváděl nějaké pitominky. Oplatil kamarádovi šťouchance a cestou do jídelny dál vyváděli jako malí kluci.

Všichni jsou tu tak nedospělí, pomyslela si Lea.

Až na mne. Nejsem úplně dospělá, ale už nejsem nedospělá.

Už chtěla čekání na Deenu vzdát, když její úvahy přerušil hlas.

„Ahoj, Leo.“

Otočila se. Vedle ní stál don a tvářil se provinile.

„Ahoj,“ odpověděla chladně a stálo ji značné úsilí neprojevil překvapení, že ho tu vidí, a nedat najevo ani špetku jakékoli emoce.

„Já… já… já nevím, co bych řekl,“ zamumlal Don a upřeně se jí zadíval do očí. Ruce měl vražené v kapsách džín a rozpačitě se pohupoval dopředu a dozadu na podrážkách tenisek.

Lea neodpovídala.

Don se jí dál díval do očí. „Chtěl bych se ti… no prostě se omluvit.“

Lea přelétla očima dlouhou halu, v tu chvíli až na pár opozdilců prázdnou.

„Chtěl jsem ti zavolat, říct ti to no.“ Don vytáhl jednu ruku z kapsy a podrbal se na zátylku. „Víš, Marci…ona je tak trochu žárlivá. Chci říct…“

zarazil se, doufal, že Lea něco řekne, že mu pomůže z té trapné situace.

Ale Lea neřekla ani slovo.

Podívala se na něj a nedávala najevo sebemenší zájem.

Na čele mu vystaly kapky potu, přestože v hale bylo chladno.

„Marci je báječná, fakt,“ pokračoval a dál se klátil dopředu a dozadu.

„Ona je prostě strašně žárlivá, v tom je celá ta potíž.“

Odmlčel se, zhluboka se nadechl, vydechl a zavrtěl hlavou.

„Neměl bych se omlouvat za ni, ale za sebe. Je mi to fakt líto, Leo,“

řekl a upřeně sledoval její tvář.

„Díky za omluvu, Done,“ odpověděla tichým a pevným hlasem.

„Minulý týden v jídelně,“ pokračoval poněkud méně rozpačitě,

„když jsem tě viděl, tak mě napadlo.l“ Náhle se zarazil. Lea sledovala jeho pohled napříč halou.

Za rohem se objevila Marci.

26

Leou projela vlna zlosti smíšené se strachem.

„Víš, já už bych měl jít,“ ukončil don rychle rozhovor.

„Omlouvám se, vážně. Věř mi.“ Otočil se, vyhnul se dvěma děvčatům mířícím do jídelny a odklusal, aby dostihl Marci.

Lea zůstala opřená o zeď a chladně ty dva pozorovala. Don přiběhl k Marci, otočil ji k sobě a společně zmizeli za rohem.

Páni, takhle to tedy je, pomyslela si Lea. Marci ho má ochočeného jako psíka.

„Promiň, jdu pozdě.“ Za Leinými zády se vynořila Deena a popadla ji za rameno.

Lea sebou překvapeně trhla. „To jsi ty? Ahoj.“

„Wagner mě zdržel po hodině. Úplně jsem zvorala chemický pokus. Nenechal mě odejít, dokud se mi to nepovedlo.“

„To je v pořádku,“ odpověděla Lea zasmušile a následovala kamarádku do jídelny. „Stejně ani nemám hlad.“

„Pořád myslíš na dona a Marci?“

„Mhmm. Asi ano,“ pokrčila Lea rameny. „Kdybych si je tak dokázala vyhnat z hlavy, přibouchnout za nimi dveře, zamknout a zabednit je jako ten pokoj u nás v mansardě.“

„Pokoj u vás v mansardě?“ Deena nevěděla, co si má z toho vybrat.

„To nic,“ řekla Lea a vzala si z hromady tác, jako obvykle celý rozpálený a vlhký.

Po vyučování vyndala nějaké knihy ze své skříňky, nacpala si je do ruksáčku, zavřela skříňku a chtěla ji zamknout. V tu chvíli si uvědomila, že za ní stojí Marci.

Krátké rezavé vlasy měla dokonale natupírované, na sobě přes černé punčocháče zelenou semišovou minisukni a zelený hedvábný vypasovaný kabátek, který zvýrazňoval plnost její postavy. Stačilo stát vedle ní a Lea si připadala maličká a spíš jako kluk.

„Co chceš, Marci?“ V jejím hlase byla spíš nedůtklivost než zloba.

„Chci se ti omluvit,“ řekla Marci tiše.

„Cože?“ Lea si hodila ruksáček na záda.

„To já se postarala, že se ti Don omluvil, a teď to chci udělat za sebe.“

27

Lea měla zčistajasna pocit, že se ocitla ve snu, že spí hlubokým spánkem a celá tahle scéna se odehrává kdesi v jejím podvědomí.

Nedívala se proto na Marci, ale přelétal očima chodbu. Masivní zdi, kluci a holky u skříněk, to všechno svědčilo, že to není sen. Byla to skutečnost.

„Ty ses postarala, aby se Don omluvil?“ Lea nedokázala potlačit překvapení a rozpaky.

„Fakt jsem to přehnala,“ uznala Marci a upřeně se jí zadívala do očí. „Nejsem nějaká potvora. Teda normálně. Ale tentokrát jsem to opravdu přehnala. Po té sobotě jsem se cítila hrozně.“

„Já taky,“ trpce si postěžovala Lea.

„Ráda bych ti to vynahradila,“ prohlásila Marci a zlehka jí položila ruku na rameno. „Zítra po vyučování máme schůzku dívčího spolku. Neměla bys zájem přijít a případně se k nám připojit?“

Lea si zkoumavě měřila Marci a snažila se uhodnout její myšlenky. Myslí to upřímně? Opravdu stojí o to, aby k nim Lea vstoupila? Lea si vždycky přála někam patřit, skutečně patřit, ale ať přišla kamkoli, všude byla outsider, ostýchavý outsider.

„Já nevěděla, že… že na Shadysideské existují nějaké dívčí spolky,“ vykoktala.

„Ale ovšemže existují,“ s úsměvem potvrdila Marci. „Sejdeme se zítra po vyučování v místnosti 409. Prosím tě, přijď, Leo.“ Znovu jí položila ruku na rameno. „Fakt bych se ráda revanšovala za ten minulý víkend. Hrozně se stydím.“

Lea od ní zlostně odstoupila.

„Ty, tak pitomá zase nejsem,“ vyštěkla a probodla Marci očima.

„Tahle škola má jen tři patra. Žádné číslo 409 tady není.“

Marci zaklonila hlavu a rozesmála se. „Když není, tak není!“

vykřikla posměšně. Otočila se a se smíchem odběhla.

Takový debilní vtip! Pokusila se za ní vykřiknout Lea, ale z jejího hrdla nevyšlo ani slovíčko.

Vztekle praštila pěstí do skříňky. Paží jí až k ramenu projela bolest. „Au.“

Ještě že Marcii tenhle pitomý vtip nevyšel.

Ještě že jí to zapálilo a uvědomila si, kolik pater má Shadysideská střední.

28

Jo, já jsem fakt chytrá holka, trpce konstatovala Lea. Fakt chytrá.

Proč mě vlastně Marci chce týrat? Uvažovala. Proč mě tak nenávidí?

Ať si pro mě za mě má Dona. Já jí ho fakt neberu. Doufám, že budou spolu šťastni.

Jen ať mě nechají na pokoji, já o nikoho nestojím.

Vyšla ze dveří a podívala se vzhůru k obloze. Byla šedá, déšť na spadnutí. Prudký podzimní vítr ji šlehal do obličeje. Na chodníku pod schody uviděla Marci v debatě s hloučkem jiných holek. Když Lea sestoupila ze schodů, zmlkly a civěly na ni. Pak se daly do smíchu.

Marci jim vyprávěla o mně, uvědomila si Lea.

Zaplavila ji vlna vzteku, jaký dosud nepoznala.

Musím se Marci pomstít.

29

V.

Lea stiskla tlačítko Stop na dálkovém ovládání, pak Rew a video přístroj začal vzápětí s poslušným cvaknutím vracet filmový záznam.

Byla sobota večer, ona byla sama doma, a vleže na gauči v obýváku právě potřetí během tří měsíců zhlédla ducha. Dost možná, že počtvrté, už ztratila přehled.

Patrick Swayze je opravdu rozkošný, napadlo ji a ospale se protáhl. Ten mě může kdykoli přijít strašit.

Zívla, podívala se na pendlovky v rohu pokoje, vedle krabic s nevybalenými knihami. Čtvrt na tři?

V tu chvíli dočista zapomněla, že hodiny nejdou.

Byl to jen další

„drahocenný krám“, který její otec koupil s

úmyslem, že ho příležitostně opraví. Při pomyšlení na otce se usmála. Jako úředník v

osobním oddělení firmy

vyrábějící

elektroniku nedělal rukama nic jiného, než že asi překládal lejstra z jednoho konce stolu na druhý. Ale sotva přišel domů, nepřestal je zaměstnávat nejrůznějšími pokusy, projekty, konstruováním, zkoumáním a opravami všeho druhu, jako kdyby jim chtěl nahradit všechen čas, který ve dne prozahálely.

A její matka se vyžívala se stejným elánem v zařizování a zvelebování věcí, se stejnou energií malovala a tapetovala a vůbec vylepšovala svět.

A až tady s tím budou hotovi, bude tahle halda krámů vypadat jako skutečný domov, o tom byla Lea přesvědčena.

To už se ovšem budou zase stěhovat jinam.

Až se vdám, usadím se na jednom místě a nikdy se odtamtud nehnu, umínila si, a při tom pomyšlení se usmála. Třeba si jenom 30

vyhrabu díru v zemi, skromnou, pohodlnou díru, tak akorát pro sebe a svou rodinu, a tam už jednou provždy zůstanu, zapustím tam kořeny jako strom.

Loudala se nahoru do svého pokoje a cestou zhasínala světla, jenom se přesvědčila, že nechala rozsvíceno pro rodiče na verandě u vchodu do domu. Ti byli na druhém konci města, na večírku, který pořádal otcův kolega z nového zaměstnání. Večírek na uvítanou, podle otce.

Kdyby tak někdo uspořádal večírek na uvítanou pro mě, zatoužila Lea.

Hodiny na jejím psacím stole ukazovaly půl dvanácté. Jsem unavená a půjdu spát, rozhodla se.

Příští den, v neděli, měly s Deenou v plánu zahrát si tenis na krytých kurtech tenisového klubu ve čtvrti North Hills, kde byli Deenini rodiče členy.

Aspoň něco, nač se můžu těšit, pomyslila si ospalá, zívající Lea.

Odstrčila Georgieho do nohou postele, cvaknutím vypínače zhasla lampičku na nočním stolku a vklouzla pod přikrývku.

Tma ji přikryla jako měkoučká deka. Za dvojitými okny mraky zastřely měsíc. Obloha byla šedivá a klidná.

Lea si udělala v polštáři důlek pro hlavu a zadívala se do sametové černoty. Ještě že jsem prosadila, abych si s sebou mohla vzít svoji starou postel, uvažovala spokojeně. Něco, nač jsem zvyklá, něco pohodlného…

Na samém pokraji příjemného usínání znovu uslyšela ten hluk.

Tentokrát jasněji.

Přímo nad hlavou.

Kroky. Určitě to byly kroky.

Pokusila se nebrat zvuk na vědomí, pevně zavřela oči a okraje měkkého péřového polštáře si přetáhla přes uši.

Ale přesto je slyšela.

Kroky. Strop pod nimi sténal.

Jeden. A druhý. Potom v opačném směru. Jako kdyby někdo přecházel nad její hlavou.

Nahoře v mansardě.

Ale jak? Kulaté podkrovní okénko bylo moc vysoko a moc malé, 31

než aby tudy mohl někdo vlézt dovnitř. A jiný vchod tam nebyl.

Lea se v posteli posadila.

Strop zaskřípěl přímo nad její hlavou.

Kroky v botách na podlaze v podkroví.

Klap. Klap. A nazpátek… klap, klap.

A teď hlasitější.

Ne!

Lea odkopla přikrývku, vyskočila, srdce jí bušilo.

„Héj!“ vykřikla, oči upřené k tmavému stropu.

Mlčky naslouchala.

Klapání na chvilku přestalo, pak se ozvalo znova.

V tom na ni padl strach, rozsvítila lampičku a pak lustr. Přes pyžamo si navlékla hedvábný modrý župan a vyklouzla do vietnamek, které používala jako slipry.

Měla bych asi zavolat policii, napadlo ji.

Jsem koneckonců docela sama v domě a nahoře určitě někdo chodí.

Když tam ale prostě nikdo chodit nemůže.

A i kdyby se tam někdo dostal, tak proč by tam jen tak přecházel a nepokusil se slézt dolů?

Jednoduše proto, že to všechno je jen výplod mé fantazie nebo podivné zvuky, které vydává každý starý dům, ubezpečovala se Lea.

Co když je to uvolněný šindel na střeše?

Jasně, to je ono. Musí to být ono. Uvolněný šindel. A pokaždé, když pod něj zafouká vítr, tak se zvedne a s klapnutím zapadne nazpátek.

Lea se cítila trochu líp. Ale věděla, že se o tom musí doopravdy přesvědčit.

S překvapením zjistila, že je na kovovém žebříku za dveřmi svého pokoje. Jako by na chodbu vyšla náměsíčná. A už šplhala po žebříku, i když měla hruď sevřenou strachem, zvedla a odstrčila padací dveře, povylezla ještě výš, dost vysoko, aby mohla nakouknout do dlouhé, nízké mansardy.

„Je tu někdo?“ zavolala, udivená vlastní kuráží.

Tma byla neproniknutelná a chladná. A němá.

32

Jasně že tu nikdo není, ujišťovala se.

Vysoukala se na podlahu mansardy a tápala podél zdi, až našla vypínač. Jediná holá žárovka, visící ze stropu, zalila místnost bledým nažloutlým světlem.

Lea si prohlédla okno, pak se otočila a očima prozkoumala zabedněné dveře do druhé místnosti.

Nikde nic. Nikde nikdo. Jen ticho.

Tiše a s úlevou si oddechla a sáhla po vypínači, že zhasne.

Vtom znovu zaslechla kroky.

Docela blízko.

Tři kroky jedním, dva opačným směrem.

Lea se rozhlédla, zaposlouchala se a zadoufala, že zvuk přichází shora, ze střechy. Že se potvrdí její teorie o uvolněném šindeli.

Ale to už věděla, odkud zvuky vycházejí. Z místnosti za zamčenými dveřmi.

To je šílené, napadlo ji.

Ale popošla ke dveřím a ještě si sundala šlapky, aby šla tišeji.

Opřela se o jedno prkno a přitiskla ucho na dveře.

To je šílené, to je absolutně šílené.

Zvuky bylo slyšet dál.

Ano, slyšela, že přicházejí z druhé strany dveří.

To je šílenství, naprosté šílenství.

Ta místnost je sto let zamčená.

Určitě šílím. Začínám ztrácet rozum.

Zamknutá a zatarasená sto let.

„Haló! Slyšíte mě?“ zakřičela do dveří.

Naklonila se, těsně přitiskla ucho ke starému dřevu a netrpělivě naslouchala.

Teď z druhé strany neslyšela nic. Zvuky ustaly.

Srdce jí prudce bušilo a celá se třásla. V matném žlutavém světle vypadalo všechno neskutečně, jako by se ocitla ve vybledlém starém filmu.

Zvuky přestaly, jako by reagovaly na její výkřik.

„Haló!“ zavolala znovu přímo do dveří, ruce do trychtýře jako megafon.

Na druhé straně bylo ticho.

33

Tíživé ticho, jako když někdo poslouchá. Poslouchal, co udělá ona.

A pak zaslechla tichý, žbluňkavý zvuk dopadajících kapek.

Zvedla hlavu právě včas, aby zahlédla tmavou tekutinu, která začala prosakovat škvírou nad horním okrajem dveří. Stékala rychle v jediné vlně rovnou na podlahu u dveří a rozlila se u Leiných nohou.

Lea zaječela a uskočila nazpátek.

Byla to hustá tmavá tekutina. Byla to krev. Krvavá opona. Valila se dolů po dveřích a na podlaze u jejích nohou utvořila tmavou, šířící se louži.

Přitiskla si ruce na obličej a nebyla schopna odtrhnout oči od toho krvavého vodopádu.

Znovu zaječela.

A znovu a znovu.

34

VI.

„Deeno, prosím tě, pospěš si!“

Lea si ani neuvědomila, že do telefonu křičí.

„Uklidni se, jen to zkus,“ chlácholila ji vyděšená Deena dna druhém konci linky. „Jsi hysterická, Leo. To, co říkáš, nedává žádný smysl.“

„Ovšem to nedává žádný smysl,“ zavřískala Lea, křečovitě tiskla sluchátko a lapala po dechu. „On v tom žádný smysl není! Prosím tě, pospěš si.“

„No dobře. Jen co si vezmu něco na nohy,“ ujistila ji Deena.

„Hned jsem tam. A vůbec, kde máš rodiče?“

„Nevím. Někde na návštěvě. Číslo mi tu nenechali,“ vyrazila ze sebe Lea jedním dechem, oči upřené na podlahu u dveří svého pokoje, jako by očekávala, že proud krve poteče za ní dolů.

„Ta hnusná Fear Street,“ vykřikla Deena. „Proč musíš bydlet zrovna na Fear Street? Minulý rok jsem tam zažila něco hrozného!“

„Dělej, Deeno, já jsem tu sama!“ žadonila Lea.

„dobře, tak nashle.“ Linka oněměla.

Lea položila sluchátko, oči stále upřené na podlahu u dveří. To je pochopitelné, že moje historka nedává žádný smysl, uvažovala. Jak by také mohla?

Kroky v místnosti už sto let zabedněné? Vodopád krve stékající po dveřích?

S rukou na sluchátku klesla na kraj postele.

Naslouchala. V domě bylo v tuto chvíli ticho. Takové ticho, že slyšela měkký tikot hodin ve svém pokoji. Takové ticho, že slyšela, j a k v bezlistých korunách starých stromů na dvorku před domem 35

sviští vítr.

Nahoře byl klid. Ale co ta krev? Ještě pořád teče? Zaplavila už mansardu? Už brzy prosákne stropem dolů na její postel?

Vrhla zděšený pohled na strop.

Ta ohromná okrouhlá skvrna kolem mosazného lustru… Byla tam už předtím? A co ty dlouhé, rovné praskliny v omítce? Také si nevzpomínala, že by je předtím viděla.

Musím se odtud dostat, rozhodla se.

Rozběhla se k šatně, otevřela dveře a trhnutím za šňůru rozsvítila.

Všechny věci v šatně jí připadaly, jako by patřily někomu jinému.

Byly její ty šaty pověšené na tyči, narovnané na policích, naházen na podlaze, ty hromádky punčoch a prádla, blůzy a trička, které ještě pořád čekaly na roztřídění a uložení?

Nic mi tu nepatří, pomyslela si a zmocnila se jí panika. Všechno v tomhle domě je mi cizí. Nic tu není, jak má být.

Překotně ze sebe stáhla pyžamo, odkopla je stranou a popadal džíny a zelený svetr s dlouhými rukávy.

Kam bych měla jít? Kam můžu jít? Kdyby tu tak byli otec a matka! Ale co by si počali s tou krví, s tím proudem krve?

Lea vyběhla ze svého pokoje, zarazila se ve dveřích, rozhlédla se na obě strany chodby, a teprve teď si uvědomila, že je bosa.

„Kam chceš jít?“ zeptala se hlasitě sama sebe. Ve velkém starém domě zněl její hlas slaboučce a ustrašeně.

„Nedokážeš jasně

uvažovat.“

Pohledem k hornímu konci žebříku se přesvědčila, že padací dveře jsou na svém místě. Ano, je to tak.

Dokonce ani na zběsilém útěku před proudem krve, na útěku z mansardy, když celá šílená, roztřesená strachem, jaký ještě nezažila, strachem předtím naprosto nepředstavitelným, sjela po žebříku dolů, nezapomněla zašoupnout padací dveře.

Ulehčilo se jí, když viděla, že jsou pořád na svém místě.

A v domě že je klid.

Ale co nahoře? Co se děje v mansardě?

Zavolám policii, rozhodla se.

Proč ji to nenapadlo dřív?

To je přece jasné. Policie.

36

Běžela dolů, dřevěné schody ji studily do bosých nohu. Cestou do kuchyně rozsvítila všechna světla. Popadla sluchátko a vytočila 911.

Než se na druhé straně ozvalo zvonění, byl na lince slyšet šum statické elektřiny. Za pár vteřin se ozval mužský hlas. „Seržant Barnett.“

„Haló… já… já potřebuju, abyste mi pomohli.“

„Jak vám můžu pomoci?“ zeptal se starostlivě.

„Víte… víte… … je tam krev. V naší mansardě,“ vykoktala Lea a upřeně zírala kuchyňským oknem do noční tmy.

„Prosím?“

„Přijeďte, prosím vás. Musím vám to ukázat.

Je to krev. Teče dolů. Jsem tu sama.“ Lea si uvědomila, že to, co říká, nemá hlavu ani patu, ale v hlavě jí vířilo a slova byla nesouvislý blábol.

Odvrátila se od okna a pohledem přeletěla dlouhou chodbu k hlavnímu vchodu, jako by čekala, že tam něco nebo někoho uvidí.

Chodba však byla prázdná.

Já fakt ztrácím rozum, napadlo ji.

„Pospěšte si… buďte tak laskav,“ prosila do telefonu.

„Hned k vám někoho pošlu,“ ujistil ji seržant. „Řekněte mi své jméno a adresu.“

Lea měla absolutně prázdnou hlavu.

Jméno a adresu?

Takhle to vypadá, když člověka posedne panika. Přestane ti to myslet, na všechno zapomeneš… na všechno, kromě strachu.

Musím pryč odtud, rozhodla se.

Ozval se zvonek u dveří.

Deena!

Vrátila se jí paměť. Řekla seržantovi své jméno a adresu.

Zvonek u dveří se ozval podruhé, tentokrát déle a naléhavěji.

„Ještě si ověřím, jestli jsem si to zapsal správně,“ požádal seržant Barnett.

Lea zaúpěla. „Pospěšte si, prosím vás.“

Seržant opakoval Leinu adresu. „Náš vůz tam bude za pět minut.

Bude to stačit, co myslíte?“

„Snad ano,“ hlesla Lea a běžela po chodbě k domovním dveřím.

37

Otevřela, právě když Deena zazvonila potřetí.

„Leo… ty jsi neotvírala. Měla jsem takový strach!“ Divoce rozcuchané blonďaté vlasy padaly Deeně do obličeje a cípy vlněného ponča vlály v prudkém větru.

„Díky, žes přišla. Pojď dál, rychle. Je hrozný vítr,“ vyhrkla Lea a očima zkontrolovala ulici v obou směrech. Po trávníku vířilo listí v divokém nekončícím tanci. Staré stromy se ohýbaly a kymácely.

Jako kdyby celý přední dvůr oživl, připadalo jí.

Přibouchla dveře a celá se třásla. „Já ti… já ti…l mám takový strach,“ vydechla.

„Já fakt nevím, oč jde,“ řekla Deena, strhla ze sebe pončo a přehodila je přes zábradlí. „Tak ty jsi šla do mansardy a viděla tam krev?“

Byla jsem ve svém pokoji,“ znovu vysvětlovala Lea. „Spala jsem.

Ale probudila jsem se, protože jsem slyšela nahoře nějaké zvuky.“

„Nahoře v mansardě?“

„Ano. Kroky. Aspoň to vypadalo jako kroky.

Já ale věděla, že to není možné, a proto jsem tam nahoru vylezla a… a pak ty dveře… po těch dveřích začala stékat krev a…“

Deena poslouchala s otevřenými ústy a nedůvěřivě vytřeštěnýma očima. Vtom se výraz jejího obličeje změnil a významově si Leu změřila.

„Leo, to se ti jen zdálo,“ položila jí konejšivě obě ruce na třesoucí se ramena.

„Cože?“

„Byl to sen. Určitě. Ty jsi spala, říkalas to tak, ne? A to ostatní se ti zdálo. A pak ses probudila ve svém pokoji a myslela sis, že se to opravdu stalo. A zavolala smě.“

Lea ucouvla a vysmekla se kamarádce z rukou. „Ty si myslíš, že jsem cvok, že si to myslíš?“

„Ale ne, jasně že ne,“ trpělivě ji ujišťovala Deena. „Některé sny můžou být hrozně živé. Já také takové mívám. Jako ze života.“

„To nebyl sen,“ zlostně trvala na svém Lea. „Ta krev tekla dolů rovnou k mým nohám.“

Deena sklouzla pohledem na její nohy. „Umyla sis je?“

„Ne, ovšemže ne. Neměla jsem čas,“ odpověděla Lea, a také se 38

podívala na své nohy.

Nebyla na nich jediná krvavá skvrna. Ani stopa po krvi.

Pozvedla hlavu. „Uskočila jsem. A potom jsem běžela dolů.“

„Leo…“ začala Deena. Ale Lea jí popadla za ruku a táhla ke schodům.

„No tak, co to děláš?“

„Ukážu ti to,“ prohlásila Lea.

Deeniny ruce byly ještě pořád studené, jak přišla zvenku. „Tak pojď. Ukážu ti, že to nebyl sen.“

„No tak počkej, Leo…“ zdráhala se Deena. „Snad bychom tam ani neměly chodit.“

„Proč se bojíš, když to byl jen sen?“ provokovala Lea kamarádku.

„Já prostě…“ Deena potřásla hlavou, jako by s pokoušela uspořádat myšlenky. „Já prostě nemám ráda staré tmavé půdy.“

„Tak koukni,“ prohlásila Lea a vlekla ji dál, „ty jsi řekla, že jsem cvok, a tak…“

„Neřekla jsem, že jsi cvok. Já jen připustila, že se ti to mohlo zdát.

Že jsi měla něco jako noční můru.“

„Ono to také je jako noční můra,“ povzdechla si Lea. „Jenomže opravdová, Deeno. To všechno je pravda!“ Tak pojď.“ A vlekla ji s obnovenou silou.

„Tak dobře, ale netahej mě!“ souhlasila Deena. „Sama nemůžu uvěřit tomu, co dělám.“

Pod žebříkem u Leina pokoje zaváhaly. Obě se podívaly vzhůru k padacím dveřím a naslouchaly.

Ticho.

„Tak pojď,“ zašeptala Lea. Začala šplhat po žebříku. „Jenom ti ukážu tu krev a pak to zase zavřeme.“

„Mně se to fakt nelíbí.“ Deena stoupla na žebřík a držela se těsně za Leou.

Lea zvedla a odsunula poklop. Obě mlčky zíraly do mlčenlivé tmy.

„To je divné. Nechala jsem v mansardě rozsvíceno. Vím určitě, že jsem nezhasla,“ žasla Lea a podívala se dolů na kamarádku.

Deena jí pohled beze slova oplatila. A po chvíli poznamenala:

„Co kdybychom si vzaly baterku nebo tak něco?“

39

„Ne, já rozsvítím,“ trvala na svém Lea, protáhla se obdélníkovým otvorem a zmizela.

„Leo, prosím tě…“ zavolala tiše Deena a její rozechvělý hlas prozrazoval strach. „Nechoď tam. Stůj!“

Pozdě. Lea už vstoupila na podlahu mansardy a Deena se vysoukala za ní.

Nerovná prkna na podlaze studila Leu do bosých nohou. Tápavě nahmatala vypínač a otočila. Žlutavé světlo zalilo dlouhou, nízkou mansardu.

„Tamhle…“ vydechla Lea a ukázala. „Tamhle jsou ty dveře. A podívej…“

Obě děvčata se schoulila k sobě a matným žlutým světlem pohlédla tím směrem.

Žádná nepromluvila.

Na střeše nad jejich hlavami burácel vítr.

První přerušila ticho Lea. „Já tomu nerozumím,“ hlesla a pevně si přitiskla ruce na obličej.

40

VII.

„Žádná krev,“ řekla tiše Deena.

„Žádná krev,“ opakovala Lea. V žlutavém světle vypadalo všechno nereálně jako ve snu. Dalo se snadno rozeznat, že dveře byly jako vždycky neporušené, zamčené, zabedněné – a suché.

„Tak to byl přece jen sen,“ zašeptala Lea a upřeně se dívala před sebe.

„Mně se ti tak ulevilo,“ oddechla si Deena.

Lea si uvědomila, že také ona by měla cítit úlevu, ale k vlastnímu překvapení ji přepadl větší strach než předtím. „Pojďme dolů,“ řekla rychle.

Deena sestupovala první, aby Lea mohla zašoupnout padací dveře.

Když šly po schodech dolů, ozval se zvonek u domovních dveří.

„Policie!“ zavolal hlas zvenčí.

„Ještě tohle!“ zaúpěla Lea a položila si ruku na čelo. „já zavolala policii. Co jim jenom řeknu?“

„Policie!“ opakoval hlas. Následovalo hlasité bušení na dveře.

„Já nevím!“ vykřikla Deena.

„Přece mu nemůžu říct, že se mi něco hrozného zdálo,“ naříkala Lea. Otevřela domovní dveře. Pod lucernou na verandě stál mladě vyhlížející policista. V tmavomodré uniformě, jednu ruku na pouzdru s revolverem, druhou napřaženou, že znovu zabuší.

„Jmenuji se Beard a jsem od policie,“ představil se a zkoumavě si prohlédl nejdřív Leu, potom Deenu. „Tak jaké tu máte problémy?“

„No… všechno je vlastně v pořádku,“ hlesla Lea a pootevřela vnější dveře jen pár centimetrů.

„V pořádku?“ Jeho malé, tmavé oči se podezřívavě zúžily.

41

„No… ano,“ vypravila ze sebe Lea, neschopná skrýt rozpaky.

„Slyšela jsem nějaký hluk nahoře v mansardě. Chci říct, měla jsem dojem, že slyším hluk. Ale vlastně jsem nic neslyšela.“

„Jaký to byl hluk?“ zeptal se policista, viditelně se mu ulevilo a jeho ruka klesla dolů k boku.

„Vlastně žádný … Chci říct…“ Lea očima hledala pomoc u Deeny, ale ta jen pokrčila rameny. „Šla jsem nahoru do mansardy, ale nic tam nebylo,“ pokračovala Lea.

„Dostal jsem tísňové volání na tři nula dva.“ Policista Beard se jí díval přímo do očí, jako by v nich pátral po pravdě. „Dovolte, abych šel dál a trošku se tam porozhlédl?“

„Ano, jen pojďte,“ váhavě souhlasila Lea. „ale vážně je všechno v pořádku. Fakt.“

Podržela dveře a ostražitý policista vešel dovnitř. Potom ho doprovázela na rychlé prohlídce domu.

„Jsem rád, že nejsou žádné problémy,“ prohlásil bez úsměvu, když se po prohlídce vracel na verandu.

„Promiňte,“ upřímně se omlouvala Lea.

„Měla jsem hrozný

strach. Byla jsem docela sama doma a myslela jsem, že slyším bůhvíco. Fakt mi to promiňte.“

„Nic se nestalo,“ řekl policista, když už vyšel na chodník u domu a všiml si prázdných krabic naskládaných u postranní zdi. „Tahle končina může člověku nahnat hrůzu. Vidím, že jste se právě přistěhovali.“

„Ano,“ přisvědčila Lea.

„Jen beze všeho zavolejte. Lepší mít jistotu, než pak litovat. Víte, jak to myslím?“ A v širokém úsměvu odhalil policista Beard dlouhé, křivé přední zuby.

„Díky,“ řekla Lea s ulehčením. „Moc vám děkuju.“

Gestem opravdového filmového poldy se dotkl okraje čapky. Lea s Deenou sledovaly, jak kráčí po příjezdové cestě ke svému černobílému hlídkovému vozu. Potom Lea zavřela dveře a chystala se, že zamkne.

„Ne, nezavírej, musím už taky jít,“ řekla Deena s pohledem na hodinky. „Jsi už v pořádku?“

„Jasně, už je to fajn.“ Ujistila jí Lea a zívla. „Teď už vím, že se mi 42

to všechno jen zdálo.“

„Jednou jsem byla v kině na hororu,“ začala vyprávět Deena, „a tam se nějaké holce v jednom kuse zdály příšerné sny, a pak byly ty sny pořád strašidelnější a strašidelnější a ona se nemohla probudit, a přitom věděla, že jestli se neprobudí, tak v tom snu jednou provždy uvízne a ten sen bude jako její skutečný život. Podle Jade to bylo ohromně zajímavé, ale na mně to ještě měsíc leželo jako noční můra.“

„No tohle. Ještě že sis to nenechala pro sebe,“ poznamenala suše Lea.

Obě se rozesmály.

„Já už budu fakt dobrá,“ ujistila ji Lea. „Díky, žes přišla. Jsi opravdová kamarádka.“ A objala Deenu.

„Běž spát, A ten zítřejší tenis pusť z hlavy. Pěkně tě to sebralo,“

loučila se Deena, natáhla na sebe pončo a vyšla z dveří.

„Díky, kámoško.“

O pár vteřin později už byla Lea v posteli, až po bradu zachumlaná do pokrývky. Příkrov těžkých mraků se rozestoupil a okny se dovnitř linulo stříbřité měsíční světlo. Lea zahlédla zář reflektorů a měla dojem, že slyší, jak u domu zastavuje vůz jejích rodičů, ale bylo to nějaké jiné auto projíždějící kolem.

Ten večírek musí stát za to, pomyslela si. Rodiče normálně nezůstávají tak dlouho venku.

Ale sotva začala usínat, uslyšela nad hlavou zvuky. Jednotvárný dusot. Nejdřív jedním směrem, potom nazpátek.

Dusot bot na dřevěné podlaze.

Ne, ne, ne.

Zvuky tentokrát připomínaly údery prstů do bubnu, byly stále silnější.

Vleže naznak si Lea přetáhla přes uši cípy polštáře, který zvuky utlumil, pevně ho sevřela a usnula.

„Víš určitě, že to nebylo takové to normální vrzání, co se ozývá v každém domě?“ zeptal se jí u snídaně otec. Na jeho kníru ulpělo pár kapek mléka z vločkové kaše.

Lea zavrtěla hlavou a podala mu papírový ubrousek z

43

plastikového zásobníku na stole. Seděli u malého stolku v koutku kuchyně, kde obyčejně snídali. Zaprášenými okny pronikalo dovnitř bodavé ranní slunce. „Ne, ne, ty zvuky tady už znám,“ protestovala Lea, jednu ruku pod bradou, druhou si zakrývala oči před dotěrným sluncem.

„Musíme sem dát záclonky,“ podotkla matka a mhouřila oči.

„Nechceš si se mnou vyměnit místo? Leo? Slunce ti svítí rovnou do očí.“

„Dost možná, že tam nahoře je veverka nebo možná párek,“ dostal nápad otec. Pozvedl misku k ústům, nahnul ji a vypil zbytek mléka.

„Nesmíš být tak vyplašená,“ připojila se matka a pokoušela se odloupnout dílek z grapefruitu. „Myslím, jak jsi volal policii.“

„Mhmm, udělala jsem poplach,“ poznamenal Lea zamyšleně.

Rozhodla se neříct jim o krvi stékající po dveřích. Hlavně proto, že žádná krev po dveřích netekla. Už tak bylo dost zlé, když si Deena myslí, že mi přeskočilo. Nechtěla, aby si také rodiče dělali starosti.

„Mohly to být veverky. Nebo dokonce mýval,“ prohlásil otec a upil kávy. Když oddálil šálek od úst, měl knír celý mokrý.

Jak jen může nosit ten knír? Pomyslela si Lea, a sledovala, jak si jej osušuje papírovým ubrouskem.

„Jak by se tam dostal mýval?“ byla zvědavá Lea.

„Mýval je mazaný,“ odpověděl otec. „Dostane se všude, kam chce. Podívala ses někdy pozorně na mývalí tlapku?“

„ani ne,“ zasmála se Lea.

„nevěřila bys, jak jsou šikovní.“ Obrátil ruku dlaní vzhůru, svinul ji a pohybem prstů předvedl mývalí tlapku.

„Dost možná, že to byl mýval,“ připustila Lea, upila z pomerančové šťávy a zatvářila se kysele. „Brr. Je v tom pucek.“

„Promiň,“ rychle reagovala matka. „Já vím, že ty dužinu nesnášíš, ale nedostala jsem tady ten druh, který ty ráda. Obchod je tu jinak zásobovaný.“

„To nevadí,“ řekla Lea a znovu se opatrně napila.

„Potom tam nahoru zajdu,“ slíbil pan Carson. „Ale až podruhé uslyšíš nějaké zvuky tak si jich nevšímej, platí?“ Usmál se na ni, tmavé oči nad rezavě hnědým knírem. „Jen žádnou paniku. To je naše heslo. Souhlas?

44

„Souhlas,“ řekla Lea a zase si představila krev stékající po dveřích.

„To tedy byl sen!“

„Je nejvyšší čas pustit se do práce,“ prohlásila matka s pohledem n a h o d i n y . „Dneska děláme koupelnu v přízemí.“ Oba rodiče vyskočili a odkvapili z místnosti.

Lea ještě zůstala sedět u stolu, jen odšoupla židli, aby na ni nesvítilo slunce. „Jen žádnou paniku,“ opičila se nahlas po otci.

Jemu se to mluví.

Večer seděla shrbená nad psacím stolem, pomalu se prokousávala nekonečnou kapitolou z občanské nauky a ignorovala škrábání a klepání nad hlavou.

Také příští večer, když ležela v posteli a – navzdory svému nejpevnějšímu předsevzetí na něho nemyslet – myslela na Dona Jacobse, se zase přinutila nebrat ty zvuky na vědomí.

Klap, klap, klap. Pak nazpátek, v opačném směru: klap, klap, klap.

Pan Carson šel do podkroví, jak slíbil, a vrátil se s prázdnou.

„Našel jsem tam nahoře jen pár chuchvalců prachu,“ oznámil jí se smíchem. „Možná že v našem baráku máme strašně hlučné chuchvalce prachu.“

„Já ale včera večer zase ty zvuky slyšela,“ protestovala Lea.

„Hlasité jako údery na buben. Nebo kroky.“

Otec se poškrábal na hlavě a v zamyšlení svraštil čelo. „Mohl to být uvolněný šindel,“ uvažoval. „Nechám tu střechu prohlédnout.

Možná ještě tento týden.“

Lea se zabrala do domácího úkolu a snažila se větším

soustředěním vyhnat zvuky z hlavy. Pozdě v noci, když už byla v posteli a pozorovala kalné měsíční světlo prosakující novými záclonami, které matka právě pověsila, měla dojem, že slyší shora nějaký hlas, že někdo mluví přímo nad její hlavou.

Prostě to ignoruj, instruovala sama sebe, a zvuk se opravdu hned ztratil.

Příští noc se jí zdálo o místnosti naoře.

Zdálo se jí, že leží v posteli a hlasité, vytrvalé kroky jí nedovolují usnout. Podívala se ke stropu. Lustr se otřásal. Celý pokoj se začal 45

otřásat pod těmi těžkými kroky.

Zdálo se jí, že její postel začala klouzat napříč pokojem, a tak vyskočila a v pyžamu vyběhla, na chodbu. Bylo tam chladno. Začala šplhat po žebříku do mansardy. Měla hrozný strach, ale jiný než ve dne, takový, co člověka zavalí a zmocní se ho, takový, co ochromí jeho svaly a mozek – takový druh strachu, co existuje jenom ve snu.

V mansardě byla tma a zima. Když cvakla vypínačem, tma ještě houstla. Přikradla se k zamčeným dveřím. V tomto okamžiku si uvědomovala, že je to se. Chtěla se probudit. Snažila se probudit.

Ale nedokázala to.

Nemohla uniknout tomu, co se mělo stát vzápětí.

Za zamčenými dveřmi uslyšela hlas. Byl to hlas děvčete, tichý a ustrašený, a přicházel odkudsi zdaleka.

Lea naslouchala za dveřmi, slyšela hlas a potom začala odtrhávat těžká prkna blokující dveře. Překvapilo ji, že se dala odtrhnout tak snadno, jako kdyby byla z lepenky, a odpadla.

Zaváhala, pak položila ruku na knoflík u dveří. Pálil jako oheň!

Zaječela bolestí a ucukla rukou. Chci se probudit. Proboha, ať se z toho snu probudím.

Skoro proti vlastní vůli její vlastní ruka znova sáhla po knoflíku, a bez ohledu na pálení jím otočila a otevřela dveře.

Nahlédla do pokoje. Bylo v něm oslnivě jasné světlo. Kdosi byl v pokoji, ale Lea nedokázala rozeznat kdo. Světlo bylo příliš jasné.

Musela si zastínit oči.

Kdosi pokročil kupředu, mimo dosah světla, jakási tmavá postava bez tváře.

„Kdo jsi?“ vykřikla Lea.

Ani se nemusela dívat a věděla, že je to někdo – nebo něco –

hrůzného. Něco odporného. Nějaké stvoření plné zloby, které jen čekalo, až bude puštěno ze řetězu.

„Kdo jsi?“ opakovala a zvedla ruce jako na obranu.

Jasné světlo zbledlo a tmavá postave se přiblížila do zorného pole.

„Ne!“ vyjekla Lea, když poznala smějící se postavu před sebou.

Byla to Marci. Marci Hedryxová.

Lea se probudila a posadila se v posteli, otřesená, rozechvělá a zalitá studeným potem.

46

Nevěděla, jestli se má smát nebo brečet.

Tento týden, její třetí na Shadesideské střední, se hrozně vlekl, a také se cítila osamělá. Rodiče měli plno práce s úpravami v domě a málo času pro ni. Deena chodila s novým klukem, vysokým blonďatým basketbalistou jménem Luke Appleman, a veškerý svůj čas trávila s ním.

Lea měla snahu sblížit se s Deeninou kamarádkou Jade. Avšak Jade byla nesmírně oblíbená a pořád v jednom kole, angažovaná ve spoustě klubů a se spoustou přátel, a podle všeho neměla na Leu čas.

Lea se pokoušela moc neuvažovat o tom, jak je osamocená. To ale bylo zrovna tak snadné, jako nemyslet na Dona Jacobse. Během toho týdne ho několikrát zahlédla. Pokaždé byl s Marci. Po každé se na Leu podíval plachým, omluvným pohledem, aby vzápětí zase věnoval pozornost Marci.

V sobotu večer byla Lea zase sama doma, otec s matkou odešli na jiný večírek. Původně s Deenou plánovaly, že půjdou do kina, ale Luke na poslední chvíli zavolal Deeně, že má dva lístky na rockový koncert ve velkém sále ve Waynesbridge. Deena se moc omlouvala a prosila Leu, aby to pochopila, a šla na koncert.

Lea se chvilku dívala na televizi, mačkala dálkové ovládání, hned sledovala jeden program, hned druhý, ale nic ji moc nezaujalo.

Napadlo ji, že by si měla udělat domácí úkol, ale usoudila, že by to bylo zrovna takové ubíjení času. Jít do biografu sama jí bylo také trapné, hlavně proto, že tam určitě budou kluci a holky z Shadysideské střední.

Vypůjčím si kazetu s nějakým filmem, rozhodla se, vypnula televizi a přecházela sem a tam v obýváku po sešlapaném koberci, který rodiče ještě nevyměnili. Pak ten nápad zamítla. V sobotu večer v tuhle dobu už stejně budou všechny dobré filmy rozpůjčeny.

Nakonec, chvilku po deváté, šla nahoru do svého pokoje, že si b u d e v posteli číst nový historický román, který si její matka vypůjčila v Shadysideské knihovně.

To je zrovna, to co potřebuji. Utéct nazpátek do jiného století, řekla. Si.

Přečetla jen pár stránek, když se nad její hlavou ozvaly ty zvuky.

47

Klap, klap. Klap, klap.

Žuch, žuch. A zavrzání.

Zkusila nevšímat si jich, obrátila stránku a četla dál.

Ale zvuky byly silnější a naléhavější, jako kdyby ji vybízely, aby poslouchala a vynucovaly si její pozornost.

A znovu měla dojem, že slyší nahoře nějaký hlas. Nebo hlasy.

Klidné, apatické, měkké, jako šumění větru.

Ale není to vítr.

Určitě to není vítr.

Lea odložila knihu a vstala, oči upřené na strop. Ta zamčená místnost musí být přímo nad její hlavou.

Žuch, žuch, žuch. A zavrzání.

Hlasy nahoře zesílily a zase zeslábly.

Já z toho snad zešílím, pomyslela si Lea, a srdce jí divoce bušilo.

Vzpomněla si na svůj sen. Nesmysl, Marci Hendryxová a

uvězněná v tomto zabedněném pokoji.

A na druhý sen, ten s krví stékající po dveřích, který byl tak skutečný.

Štípla se do paže. Pořádně…

Jsem vzhůru. Není to sen.

Tohle je skutečnost – žádný sen.

A zvuky nahoře se ozývaly dál.

Jdu tam, rozhodla se.

Když šplhala nahoru po kovovém žebříku a snažila se odšoupnout padací dveře z otvoru ve stropě, překvapilo ji, že tentokrát neměla tak velký strach.

Byla jen naštvaná. A zvědavá.

Co se to vlastně děje? Kdo – nebo co – dělá ten hluk? A proč? Jen proto, aby ji dohnal k šílenství?

Otec má asi pravdu. Podle všeho je to uvolněný šindel ve střeše, namlouvala si, když se šátrala podél zdi a rozsvítila žlutavé světlo.

Vyskočil před ní její vlastní stín a vyděsil ji.

Jen žádnou paniku.

Pozorným pohledem přelétla dlouhou nízkou mansardu a opatrně přešla k zabedněným dveřím. Kráčela pomalu a obezřetně a pozorně naslouchala.

48

Zastavila se u dveří a předklonila se. Zadržovala dech.

Ano.

Bylo slyšet hlasy.

Příliš tiché, než aby bylo rozumět slovům.

Ale někdo byl uvnitř. Nějaké děvče. Byl to hlas děvčete.

Znovu si připomněla svůj sen.

Tentokrát jsem vzhůru, opakovala si. Jsem vzhůru. Jsem vzhůru.

Přitiskla ucho na dveře. Pak si představila proud krve na dveřích, rozmyslela si to a zase odtáhla hlavu.

Slyšela hlas, ale nemohla rozeznat ani jediné slovo.

„Kdo je tam?“ vykřikla a nepoznávala vlastní hlas. Tak byl pronikavý. „Kdo je tam?“ Čekala na odpověď.

Hlas na druhé straně dveří zmlkl.

„Vím, že jsi tam. Slyšela jsem tě,“ zavolala, tak rozčilená, že ani necítila strach.

Ticho.

Dokonce i svištění větru zvenčí jako by ustalo.

Rozluštím tu záhadu jednou provždy, rozhodla se Lea.

Ale jak?

„Jsi tam?“ zavolala.

Ticho.

Oběma rukama zabušila na dveře.

„Jsi tam? Slyšíš mě?“

Naslouchala.

Ticho.

Srdce jí bušilo jako splašené. Zrak se jí zamlžoval a hned zase zostřoval. Cítila, že nad sebou ztrácí kontrolu. Ale nemohla tomu nijak zabránit.

Musí zjistit, kdo to tam chodí, hovoří, vydává ty zvuky.

Uchopila jedno prkno a trhla. Pohnulo se. Je uvolněné, uvědomila si. Dá se utrhnout.

Zapřela se a připravila se znovu zatáhnout.

Ohlušující rachot – rána jako když vybouchne bomba – způsobil, že prkno upustila. Stála jako ochromená tím strašným hlukem, když tu ze dveří proti ní vystřelily ohromné, špičaté zelené bodce.

49

VIII.

Lea uskočila a bodce minuly cíl. S očima vytřeštěným hrůzou viděla, Jak zase zajely nazpátek do dveří a vzápětí úplně zmizely.

Ale ten ohlušující rachot zněl dál a odrážel se od stěn nízké mansardy. Zkontrolovala, jestli není zraněná, nohy měla vratké a roztřesené a namáhavě oddechovala. „Jsem v pořádku,“ vyhrkla hlasitě.

Je tohle skutečnost nebo ne? Ptala se sama sebe. Je to tentokrát skutečnost?

Otočila se a pádila k padacím dveřím, skočila na žebřík, málem spadla, a v poslední chvíli se zachytila oběma rukama za horní příčku.

S divoce bušícím srdcem zatáhla poklop přes otvor a sjela po žebříku na podlahu chodby. Tam dlouho stála, opřená o studený kov, oči pevně zavřené. Snažila se popadnout dech a přinutit se k poslušnosti roztřesené nohy.

V uších jí ještě doznívalo hučení, jako by ji pronásledovalo dolů po žebříku. Zavrtěla hlavou, aby se ho zbavila, a v tom okamžiku si také uvědomila existenci jiného zvuku.

Bylo to zvonění. Docela blízko.

Teprve když se několikrát opakovalo, uvědomila si, že je to telefon.

Zhluboka nadechla a vydechla, aby se uklidnila a zpomalila zběsilé bušení srdce. A pak rychlým krokem přešla do své ložnice, k telefonu na nočním stolku.

Jak dlouho už zvonil?

„Haló?“ ozvala se tenkým pronikavým hláskem jako myška v 50

kresleném filmu.

„Haló, jsi to ty, Leo?“ Chlapecký hlas. Velice povědomý, ale nedokázala ho identifikovat.

„Ano,“ odpověděla celá udýchaná. „Kdo volá?“

„Tady Don. Don Jacobs.“ Hlas měl plechový nádech a zněl jako z velké dálky. V pozadí Lea slyšela automobilový klakson a zvuky pouličního provozu.

Začala hovořit, ale nevyšel z ní ani hlásek. Musím se uklidnit.

Klid. Jen klid. Odkašlala si a zkusila to znovu. „Ahoj, Done.“

„T y , L e o – mhmm, nechtěla by ses se mnou sejít? Jsem v obchodním centru na Divison Street.“

„Sejít se s tebou?“ Kdyby se tak dokázala zbavit toho hučení v uších. Řekl, že se s ní chce sejít?

Klid. Jen klid.

„Ano. Můžeš přijít?“ zeptal se Don. „Vážně bych to chtěl nějak odčinit. Tu nepodařenou schůzku minulou sobotu, víš… a vůbec.“

Nedělej to, radil jí jakýsi hlas.

Ale Lea musela pryč z domu, pryč od toho hučení, od těch zvuků, dál od toho pokoje v mansardě.

Klid. Jen klid.

„Ano. Můžeš přijít?“ zeptal se Don. „Vážně bych to chtěl nějak odčinit. Tu nepodařenou schůzku minulou sobotu, víš… a vůbec.“

Nedělej to, radil jí jakýsi hlas.

Ale Lea musela pryč z domu, pryč od toho hučení, od těch zvuků, dál od toho pokoje v mansardě.

„Jistě. Sejdu se s tebou,“ vděčně uvítala nabídku.

Ano! Pryč odtud! Pryč z toho podivného starého baráku!

A zase uviděla bodce, ucítila bolest, která musela přijít, kdyby pronikly do jejího těla. Před pouhými několika minutami.

„Kde jsi teď?“ zeptala se dychtivě a rukou si přihladila vlasy a urovnala ofinu.

„Jako já? Volám z telefonní budky. Je tu strašný kravál,“

překřikoval automobilovou houkačku.

„Kde se sejdeme?“ zakřičela do telefonu svoji otázku.

„Vyhovovala by ti Petova pizzerie? Víš, kde to je?“

„Nevím, ale najdu to.“

51

„to je báječné, Leo. Báječné. Pospěš si, fajn? Možná ještě stihneme kino. Ještě není tak pozdě.“

„Fajn. Tak nashle, Done. Za chvilku jsem tam.“

Lea položila sluchátko a rozběhla se k šatně, pak zase zpátky k telefonu, a zase k šatně, až se nakonec zastavila uprostřed pokoje.

Točí se ten pokoj nebo já? Uvažovala.

Sesula se na okraj postele, zavřela oči a těžce oddechovala.

Zvedal se jí žaludek. To hučení v uších pokračovalo a bylo tak hlasité, až ji znervózňovalo.

Musím odtud, bylo to jediné, nač dokázala myslet.

To je neuvěřitelné, že zavolal. A v pravou chvíli.

Nakonec přece jen vytáhla z šatny něco na sebe, čisté hnědé manšestráky a nový žlutý svetr od Benettona. Nějak se dokázala obléct a najít klíče od vozu, hodit na sebe bundu, zamknout domovní dveře a vycouvat s autem, malou, deset let starou Hondou civic, s kterou už jezdila převážně ona, na příjezdovou cestu k domu. A nějak jela po tmavých, neznámých ulicích k obchodnímu centru.

Když dojela na skoro prázdné parkoviště, začalo pršet. Většina obchodů zavírala v devět. Na jednom konci bylo ještě několik řad obsazených – nejspíš ty, co byly blíž u kina, usoudila.

Déšť bušil do malého vozu a stěrače s hlasitým vrzáním rozmazávaly vodu po předním skle, což spíš zhoršovalo výhled.

Co já tu vůbec pohledávám, uvažovala.

Mám schůzku s Donem, odpovídala si.

To myšlení ji povzbudilo. Zvuk deště jí konečně vyhnal z hlavy to hučení. Zaparkovala na konci první řady, zhasla motor a světla, stěrače hlučně sklouzly na svá místa. Potom přeběhla asfalt plný louží k nejbližšímu vchodu, budu přes hlavu jako kapuci.

Skleněné dveře byly zamčené. S bundou nad hlavou a Lea rozhlédla a nalevo uviděla nápis označující kino. Rozběhla se tím směrem, vítr jí zalil obličej sprškou studeného deště a od tenisek jí cákalo. Cítila, jak studená voda promáčí manžety jejích kalhot.

Já ale budu mít ránu, až tam konečně dorazím, pomyslela si a cítila se prabídně.

Déšť trochu polevil. Dvoukřídlé dveře vedle kina se šesti promítacími plátny byly otevřené a Lea celá nedočkavá vešla 52

dovnitř. Spustila bundu na ramena a otřepala se jako pes, když vylezla z vody, až to cákalo na světlý vzorkovaný koberec.

Petova pizzerie byla přímo proti kinosálu. Lea viděla, že je plná mládeže. Smích a hlasitý hovor se nesl až ven, spolu s pikantní vůní sýra a kečupu.

Rukou si přihladila vlasy a napůl šla, napůl běžela k restauraci.

Cestou si svlékala bundu a popotahovala svetr. Sotva vkročila otevřenými dveřmi dovnitř, hlasy zesílily.

Hned jak prošla kolem přední pokladny, uviděla Dona. Seděl v boxu uprostřed restaurace, přímo pro ní. Rychle mu pokynula, ale on jí podle všeho neviděl.

„Ahoj, Done,“ zavolala celá šťastná, vešla do boxu a začala si svlékat bundu.

A pak si všimla, že kdosi sedí u stolu proti němu.

Marci!

„Ach jo,“ tiše vyhrkla Lea a zůstala stát s otevřenou pusou.

Marci se k ní otočila. „Co tu pohledáváš?“ zeptala se co nejprotivnějším tónem.

„Já?“ Lea očima hledala pomoc u Dona, ale ten se jen začervenal, rychle a skoro neznatelně pokrčil rameny, a pak se rozpačitě otočil.

„Jenom jsem vám chtěla říct ahoj.“ Vykoktala se Lea a cítila, jak jí rudnou tváře.

Teď jí don dával očima znamení, zřejmě se jí snažil naznačit, že tohle nebyl jeho nápad. Že sem Marci zrovna přišla.

„Rádi tě vidíme.“ Řekla Marci posměšně.

„Ale byli bychom s

Donem radši sami.“ A přes stůl položila svou ruku na Donovu.

Donovi to podle všeho bylo trapné, ale ruku neodtáhl. „Ty…Leo, nesedneš si k nám?“ zeptal se.

Je to fakt slaboch, pomyslela si Lea.

„Ne, díky, musím už jít.“ Snažila se o lhostejný a klidný tón, ale hlas se jí třásl a prozrazoval, jak je nervózní.

Poslepu se rozběhla ke dveřím – vrazila do servírky s tácem plným limonády. Ta zaječela a tác s řinkotem spadl na podlahu, kde se vzápětí rozlil hnědý proud.

„Ach… promiňte mi to!“ vykřikla Lea mnohem hlasitěji, než měla v úmyslu.

53

Všichni se k ní otočili a civěli. Lea si všimla, že se na ní dívají i Marci s Donem. Marci si div nevykroutila krk, na tváři otevřený úsměšek.

Zalykajíc se vztekem, vyběhla Lea s bundou v ruce do téměř prázdné haly, a pak ven, nazpátek do deště.

Dokázala bych Marci zabít, napadlo ji. Zabít!

Jak mi to jen mohl Don udělat?

Vytrvalý déšť ji studil ve vlasech a na ramenou vodou nasáklým svetrem. Bundu si však neoblékla.

Teď už šla pomalu jako omámená, dokonce si ani nebyla jistá, že jde správným směrem. Šumění deště přehlušilo všechny ostatní zvuky.

Ale v uších jí zněl Marciin opovržlivý hlas.

„Ale byli bychom s Donem radši sami.“

Ještě nikdy mě nikdo tak neponížil, pomyslela si Lea; po čele a po tvářích jí stékaly pramínky studeného deště.

Pořád ještě s bundou v ruce se ani nenamáhala setřít vodu z tváře.

Co jsem jí vlastně udělala?

A jakou roli v tom hraje Don?

To má z Marci tak hrozný strach? Nebo si ze mě udělal legraci schválně? Navedla ho ona, aby mě dnes večer zavolal? Byl to jeho nápad?

Vypadat tak rozpačitě, tak nesvůj, když jsem přišla. To nemohl být jeho nápad, došlo k závěru. Marci určitě přišla až potom, co mě zavolal.

Proč tam jen tak seděl? Proč neudělal nic, aby mi pomohl?

Otevřela dvířka u vozu a hodila bundu na druhé sedadlo. Vklouzla za volant, promáčená na kůži, celá roztřesená zimou, ale tak naštvaná, tak rozzuřená, že si toho ani nevšimla.

To bylo naposled, umiňovala si, když šátrala v kapse bundy po klíčích od vozu. Tohle bylo naposled.

Zpátky do toho ponurého, prázdného baráku.

Nahoře ve své ložnici ze sebe stáhla promočený svetr.

Pustila na sebe horkou sprchu, umyla si vlasy, ale necítila se ani o trochu líp.

Nikdy bych tam nešla, kdybych neměla takový strach zůstat sama 54

doma, pomyslela si.

Nikdy bych nesouhlasila, že se s ním sejdu, kdybych měla jasnou hlavu.

Teď bude mít Marci další historku k lepšímu pro své přátelé, trpce uvažovala Lea, když vklouzla do postele. A celý Shadyside se bude bavit na můj účet.

Cítila, jak se jí oči zalévají slzami a úporně potlačovala pláč.

Dokázala bych Marci zabít. Fakt bych to dokázala.

Vtom se nad její hlavou ozvaly zvuky a přerušily její trpké myšlenky.

Zase ty kroky.

Ve stropě to skřípalo pod jejich vahou. Byly to kroky, o tom se nedalo pochybovat.

Přímo nad její hlavou.

Nejdřív jedním směrem.

Potom nazpátek.

55

IX.

Tentokrát mě nic nezastaví, umínila si Lea. Zjistím, kdo to tam nahoře chodí – a nedám se odstrašit.

Natáhla si župan a gumové šlapky a šplhala po žebříku na chodbě vedle svého pokoje. Kolem světla na chodbě pomalu bzučela velká černá moucha, jedna z posledních toho podzimu.

„Ty nevíš, že už máš být mrtvá?“ zavolala na ni Lea, jen aby slyšela svůj vlastní hlas.

Zvedla padací dveře, odšoupla je stranou a překvapeně zamrkala, protože uvnitř svítilo světlo. Potom si uvědomila, že určitě nechala rozsvíceno, když předtím utíkala z mansardy.

Tentokrát neuteču, pomyslela si a vysoukala se do žlutavého světla v podkrovní místnosti, postavila se, těsněji se zahalila do županu a pevněji si převázala pásek.

„Tentokrát odhalím tvé tajemství,“ řekla směrem k zamknutým dveřím. Měla pocit, že má víc odvahy a energie, když mluví nahlas.

Zastavila se kousek od dveří a pomalu je shora dolů zkoumala očima. Ani stopa po krvi, žádné železné bodce.

Žádné hučení.

Udělala váhavý krok kupředu a pod jejíma nohama vzdorovitě zavrzala podlaha. Naklonila se, aby si ve zvláštním žlutavém světle prohlédla dveře.

Prkna na dveřích byla pokryta silnou vrstvou prachu, zbrázděná rýhami a prasklinami a pokroucená stářím a suchým vzduchem v mansardě.

Hlavičky vyčnívajících hřebíků byly zrezavělé. Jedno prkno bylo uprostřed skoro prasklé a viselo jen na několik hřebech.

56

Dokonce i Lee, která měla pramalé ponětí o truhlařině, bylo jasné, že hřeby byly zatlučeny narychlo. Některé byly zkřivené a jejich hlavičky vyčnívaly v roztodivných úhlech. Některé byly zaraženy jen napůl.

Ať je zatloukal kdokoli, pomyslela si Lea, buďto jako řemeslník za moc nestál, nebo strašně pospíchal.

Realitní agentka paní Thomasová se zmínila, že ty dveře byly zamknuté a zabedněné už víc než sto let. Prkna podle toho vypadala,usoudila Lea, ale vlastní dveře mohly být zasazený třeba včera.

Dřevo bylo hladké a čisté. Nezdály se mi trochu zkroucené nebo popraskané. Ani mosazný knoflík nesvědčil o nějakém stáří. Byl jasný a lesklý, skoro jako by ho někdo pravidelně leštil.

Když si důkladně a systematicky prostudovala dveře, její odvaha vzrostla. Přikročila až těsně k nim, přiložila ucho na hladké dřev a naslouchala.

Bleskově ustoupila.

Jako kdyby na druhé straně dveří někdo plakal.

Oběma rukama se opřela o dveře a se skloněnou hlavou znovu naslouchala.

Ano, jako by tam byl nějaký mladý člověk. A ten člověk vzlykal.

„Haló!“ vykřikla celá vzrušená. „Je tam někdo? Slyšíte mě?“

Poslouchala.

Pláč ustal. Bylo ticho.

A pak na Leu zavolal hlas nějakého děvčete, přitlumený silnými dveřmi, ale dost srozumitelný.

„Otevři dveře! Prosím tě, otevři dveře!“

Lea překvapeně uskočila.

„No tohle!“

Na druhé straně za zamčenými a zatlučenými dveřmi opravdu někdo byl.

Ale bylo to vůbec možné?

Lea se zhluboka nadechla a znova se přiblížila ke dveřím.

„Kde jsi?“ hlasitě vykřikla.

Ticho.

A pak znovu zaprosil ten dívčí hlas, velice ustrašený a velice 57

nešťastný. „Otevři dveře. Prosím tě, otevři dveře.“

Lea zírala s otevřenou pusou.

Má je otevřít?

58

X.

„Prosím tě, otevři dveře.“

Děvče na druhé straně dveří opakovalo svoji zoufalou prosbu.

„Prosím tě!“

Jako by ji zmrazil, nedokázala se Lea rozhodnout. Hlavou jí bleskla příšerná představa. Odporná obluda, ohnivé oči jí lezou z důlků, z tlamy plné tesáků odkapává zelený sliz. Obluda hrozivé vztyčená za dveřmi se hláskem vystrašeného děvčete snaží Leu oklamat. Stačí otevřít dveře a ona zavrčí svým přirozeným odporný, děsivým hlasem – a skočí.

Lea pevně zavřela oči a zapudila z mysli příšernou představu.

„Prosím tě, otevři dveře!“ zavolal přidušený hlas, v tuto chvíli ještě ustrašenější a zoufalejší.

„Hned se vrátím,“ odpověděla Lea.

Už se rozhodla. Rozhodla se odemknout dveře. Dolů po žebříku.

Chodbou a po schodech do přízemí, srdce jí bušilo, v hlavě se honily šílené myšlenky a vytvářely divoké obrazy. Jak asi vypadá to děvče v tom pokoji? V komoře za kuchyní našla otcovu velkou kovovou skříňku s nářadím.

Přehrabávala se v ní, ruce se jí jen míhaly, jak nazdařbůh odhazovala věci stranou, až našla největší kladivo s rozštěpeným koncem, jaké tam bylo. Za skříňkou našla železnou paličku a tu popadla také.

A pak, s nářadím v rukou nazpátek po schodech. Když procházela kuchyní, podívala se na hodiny na sporáku. Moc nechybělo do půlnoci. Rodiče budou doma co nevidět.

Bude to pro ně překvapení, napadlo ji.

59

Bude to překvapení pro každého.

S těžkými nástroji v náručí Lea pracně vyšplhala po kovovém žebříku a pospíchala k zamčeným dveřím v mansardě.

„Ještě jsi tam?“ zavolala hlasitě a pustila paličku na podlahu.

„Ano.“ Hlas byl tentokrát slabounký a vzdálený. „Budeš tak hodná a otevřeš dveře?“

„Zkusím to,“ nejistě odpověděla Lea.

„Otevři ty dveře, prosím tě!“

„Pokusím se!“ opakovala Lea tak hlasitě, jak to jen dokázala. Hlas děvčete přicházel z takové dálky, že ho Lea sotva slyšela.

Natáhla se a zatáhla za nejvyšší prkno. Nepatrně povolilo. Na začátek to nebylo špatné. Nemusí to být tak těžké, jak si myslela.

Uchopila prkno jinak, pevně přidržela a zatáhla. Bylo vyschlé a léty zetlelé. Prásklo a jeden konec se se zaskřípěním úplně uvolnil z rámu, němž zůstaly jen hřebíky. Na druhý konec použila Lea kladivo a rychle, skoro bez námahy prkno vypáčila. Upustila je na podlahu a k nohám, pak se shýbla a odtáhla je stranou.

Jedno je pryč, další dvě půjdou také, napadlo ji a měla sama ze sebe radost.

Ta stará prkna jsou prakticky ztrouchnivělá, uvědomila si. Odtrhla zbývající dvě právě tak snadno, jako to první

– dokonce ani

nepotřebovala kladivo – odtáhla je doprostřed místnosti.

„Haló, ty tam, jsi v pořádku?“ zavolala.

Ticho.

„Slyšíš mě? Jsi v pořádku?“

„Prosím tě, otevři dveře,“ ozval se hlas.

„Pokouším se!“ zavolala Lea. „už jsem odtrhla prkna, a teď musím přijít na to, jak ty dveře odemknout.“

„Prosím tě, pospěš si,“ volal ten dívčí hlas. Lea se shýbla, aby si prohlédla kliku a zámek pod ní. Ke svému úžasu zjistila, že v zámku je mosazný klíč.

„Je tu klíč,“ ohlásila vzrušeným hlasem děvčeti za dveřmi. „Teď už je můžu odemknout.“

„Udělej to, prosím tě!“ žadonil hlas.

Po kratičkém váhání Lea uchopila kovový klíč. Ještě jednou si představila vztyčnou obludu, chlupatou a slizkou, netrpělivě 60

vyčkávající na druhé straně a mazaně imitující dívčí hlas.

Leino váhání však trvalo jen vteřinku. Pak otočila klíčkem. V

zámku to tiše cvaklo. Otočila knoflíkem a otevřela těžké dveře.

61

XI.

Lea si uvědomila, že nahlíží do krásné vybavené, staromódní dívčí ložnice. Pokoj byl osvětlen svíčkami. Dvě stály na vysokém, mahagonovém prádelníku a jejich plaménky se třepotaly proti zadní stěně, a jedna ve svícnu pod skleněnou cylindrem na nízkém stolku v rohu. Na stěnách byly tmavě kaštanové tapety, strukturou připomínající plsť. Velká postel s nebesy, růžová a saténová, s těžkou prošívanou přikrývkou, zabírala prakticky celý pokoj.

A na posteli s nebesy, s rukama složenýma na klíně, seděla dívka.

Byla asi v Leině věku a staromódním způsobem velmi krásná.

Její vlasy, to byla záplava zlatých lokýnek bez pěšinky, zlaté prstýnky jí spadaly do čela a rámovaly její dokonalý oválný obličej.

V týle je měla ovázané černou sametovou stužkou.

Děvče mělo bílou pleť, která jako kdyby nikdy nepoznala slunce, jemné rysy, malé modré oči, dokonale rovný nosík a malá ústa.

Na sobě bílou blůzu s vysokým límečkem, zřejmě naškrobeným a nepohodlným. Vepředu zdobily blůzu volánky, rukávy měla dlouhé a bohatě nabírané. Dlouhá černá vlněná sukně zakrývala střevíčky.

Působila těžce a nemotorně.

Vypadá jako viktoriánská panenka, pomyslela si Lea, když s ji prohlížela od dveří. Je dokonce ještě menší než Deena, a ještě víc připomíná andílka.

Obě děvčata se dlouho a mlčky vzájemně pozorovala. Dívka na posteli seděla velmi zpříma, s rukama na klíně. Kromě mihotavých stínů od světla svíček se nic nepohnulo.

Konečně se Lea vzpamatovala natolik, že ticho přerušila. „Kdo jsi?“ zeptala se. Pořád ještě stála s jednou rukou na dveřích.

62

„Tohle je můj dům.“ Řeklo děvče. Její ústa se roztáhla do úsměvu a oči zajiskřily ve světle svíček.

„Cože?“ Lea ještě pevněji stiskla dveře.

„Tohle je můj dům. Žiju tady,“ opakoval děvče. Mluvilo tenkým, dětským hláskem.

„Ale jak ses sem dostala?“ naléhala Lea. „Myslím sem nahoru?

Tady do toho pokoje.“

„Líbí se ti můj pokoj?“ zeptalo se děvče dychtivě. Odhrnulo růžovou přikrývku, stouplo si a gestem ruky předvedlo svůj pokoj.

Její ruka se zatřepetala v dlouhých stínech od světla svíček jako malá bílá holubice.

„Je moc hezký,“ řekla Lea nejistě a cítila, jak se v ní probouzí plíživý strach. „Ale já tomu fakt nerozumím.“

„cítím se tak sama,“ řeklo děvče a naklonilo hlavu na stranu, až se jí sešinuly i její zlaté lokny. „Tak strašně sama už tolik let.“

Je to duch, uvědomila si Lea a vykulenýma očima sledovala, jak dívka s podivným úsměvem na rtech vykročila směrem k ní.

Přízrak.

Ale to není možné. – To přece ne?

„Cítím se tak sama,“ řekla dívka a napřáhla k ní ruce. Tvářila se tak prosebně, tak dychtivě.

Postava děvčete se tetelila ve světle svíček, její podoba se ztrácela ve stínech a znovu se zostřovala, když na ní padlo světlo.

Je to duch, pomyslela si Lea.

Blíží se ke mně s rozpřaženýma rukama.

„Ne!“

Lea si dokonce ani neuvědomila, že vykřikla. Začala ustupovat do bezpečí mansardy.

„Neodcházej, prosím tě,“ žadonilo děvče tenkým hláskem.

„Ty jsi duch,“ mumlala Lea a ustoupila o další krok. Padl na ni strach, těžké závaží strachu, které se jí pověsilo na nohy a s nímž zápasila o každý krok.

„Cítím se tak sama,“ řeklo děvče a našpulilo rty jako malé dítě.

„Můžu si na tebe sáhnout?

Můžu si sáhnout na tvé vlasy?“

„Ne!“ Znovu zaječela Lea od strachu vysokým a chraptivým 63

hlasem. „Prosím tě, ne!“

„Neublížím ti,“ řeklo děvče, ruce stále napřažené. Její obličej zářil v matném světle svíček, oči jiskřily jako bledé drahokamy.

„Ne!“

Lea zabouchla dveře, jen s námahou přinutila roztřesenou ruku k poslušnosti a otočila klíčem v zámku.

Potom zůstala stát a s vytřeštěnýma očima pozorovala hladké dřevo dveří, olizovala si rty, s obtížemi naprázdno polykala, v ústech měla sucho, hrdlo sevřené strachem, a neodvažovala se ani dýchat.

Co mě to jen napadlo odtrhnout ta prkna. Co mě to jen napadlo otvírat ty dveře, opakovala si.

„Neodcházej, prosím tě,“ volal tenký hlásek za zamčenými dveřmi. „Cítím se tak sama. Chci si jen sáhnout na tvé lasy.“

„Tohle nemůže být pravda,“ řekla nahlas Lea. Otočila se a běžela k žebříku.

Druhý den ráno ji probudil a vyděsil vítr, který lomcoval dvojitými okny v její ložnici. Posadila se v posteli. V pokoji bylo chladno. Ranní obloha za okny byly šedivá a hrozivá.

Z přikrývek byla zchumlaná hromádka v nohou postele a Lea si domyslela, že je tam musela v noci odkopnout.

Když se mi zdál ten sen, usoudila.

Byl to přece sen – nebo ne?

Lea si nevzpomínala, jak se dostala z mansardy, když uviděla ten přízrak. Nepamatovala si, že by tam zhasla, zasunula padací dveře, vracela se do svého pokoje a lehla si do postele.

Musel to být sen, přesvědčovala sama sebe.

Strašně sugestivní a děsivá noční můra. Tak reálná, s tolika detaily.

Ale stejně jen sen.

Při snídani se rozhodla nezatěžovat s tím rodiče. Otec už předtím zašel do skladu dříví, kde se kvůli lidem jako on otvíralo v neděli časně ráno, a právě vedli s matkou vzrušenou debatu o programu na dnešní den – o adaptaci zasklené verandy u boční stěny domu.

Ti jsou tak zabraní do svých plánů, že ani nevědí, že jsem tady, usoudila Lea. Jejich dětské nadšení jí připadalo legrační, ale zároveň se cítila trochu uražená a odstrčená.

64

Když dojídala lívance a vytírala z talíře poslední kapku tmavého sirupu, zazvonil telefon. Volala Deena a chtěla vědět, jestli by si Lea nezahrála pár setů na krytých kurtech tenisového klubu.

Leu pozvání potěšilo a rychle se oblékla. Při pohledu na stále hrozivější oblohu za okny ložnice si natáhla lehké, šedé tepláky a vhodné tričko. Potom zapátrala ve svém prádelníku po patřičném tenisovém oblečení, do něhož by se v klubu převlékla.

Trochu pohybu mi udělá dobře, pomyslela si. A také budu mít možnost povědět Deeně o tom fantastickém snu.

Deena přijela pro Leu kombíkem svých rodičů. Když projížděly zašedlými ulicemi, začal zlehka popadávat vlhký sníh a Deena vykládala o Lukovi, svém novém příteli. Rozpovídala se o koncertu, kam ji včera večer pozval, a pokud to Lea dokázala posoudit, nevynechala sebemenší detail.

Pod vyklenutou střechou tenisové haly bylo teplo a plno světla a přestože byla neděle ráno, většina kurtů byla obsazena. A hned při rozehrávání bylo jasné, že Deena je lepší hráčka.

Chvilku trénovaly a pak si daly set. „Fakt potřebuju novou raketu, omlouvala se Lea, když minula dva Deeniny servisy za sebou.

Je to komické, jak si každý prohlíží svou raketu, když se netrefí do míčku nebo ho zkazí, napadlo Leu. Jako kdyby za to mohla raketa a ne ruka, která ji ovládá.

Deena zahrála slabší servis a hra pokračovala. „Máš docela dobrý bekhend,“ uznala Deena, když se potom převlékly do vycházkového.

„Šetřila jsi mě,“ odpověděla Lea trochu rozpačitě.

„Trošku ano,“ připustila Deena. „Ale zas ne tak moc.“

Obě se rozesmály.

Venku mezitím přestal padat sníh, ale obloha byla pořád šedivá a hrozivá a chodníky dost mokré.

Cestou k vozu začala Lea vyprávět, co se jí zdálo, jak odtrhla prkna ze dveří, o starosvětsky zařízené ložnici a o děvčeti za dveřmi.

A jak hovořila, stoupaly jí od úst obláčky bílé páry. Jako nějací duchové, napadlo ji. Jako duchové, kteří se vznesou a zmizí.

„A potom jsem se probudila a pamatovala si každý detail toho snu,“ dodala Lea, když si upevnila bezpečnostní pás a Deena odstartovala od chodníku. „Já si ti dokonce pamatuju pach té ložnice.

65

Vonělo to tam dřevem, něčím jako borovicí, ale všechno bylo tak nějak zatuchlé, staré.“

„To je fantastické,“ prohlásila Deena, oči upřené na cestu.

„Byla to hrůza,“ svěřila se Lea. „Jednak proto, že všechno bylo tak opravdové. A jednak proto, že ta holka ti vypadala tak uboze a tak zoufale stála o to, abych neodcházela.“

Deena chvilku řídila mlčky a zpomalila, když zahýbala do Fear Street, kde bydlela Lea. „Víš, já se nikdy nestěhovala,“ promluvila konečně, letmo pohlédla na Leu a hned zase nazpátek na cestu. „Celý život bydlím ve stejném domě tady v Shadyside, a tak vážně nevím, jaké to je. Myslím zažít to, cos právě zažila ty. Přistěhovat se do nového města, do nového domu, změnit prostředí. Musí to být dost velké peklo. Zvlášť když bydlíš na Fear Street,“ dodala po krátké úvaze.

„Mhmm, taky mi to tak připadá,“ přiznala Lea. „Ale tohle není moje první stěhování.“

„A měla jsi taky ty hrozné sny, když jsi se stěhovala předtím?“

Uvažovala Deena dál.

„Ne. Vlastně ano. Já ti nevím. Fakt si nepamatuji,“ odpověděla Lea a pozorovala staré domy na Fear Street, které míjely, ponuré a hrozivé pod stále temnější oblohou.

„Až se tu zabydlíš, chci říct, až si zvykneš na nový dům a na to ostatní, tak ty noční můry určitě zmizí, nemyslíš?“ pokračovala Deena.

„Asi ano,“ váhavě připustila Lea.

„Prožíváš teď tolik stresových situací, že se to muselo nějak projevit,“ dodala Deena a zajela k domu, kde bydlela Lea.

„Ano, asi máš pravdu,“ odpověděla Lea a pevně sevřela tenisovou raketu na klíně. „Tak tedy dík za radu, paní doktorko.“

Deena se zasmála. „Šek mi můžeš poslat potom.“

Lea sáhla po klice, ale Deena ji chytila za paži. Z její tváře se vytratil úsměv. „Poslyš, něco bych ti měla říct,“ řekla vážně, ruku na rukávu Leina saka.

„A co?“ pustila Lea kliku.

„Víš, nechci tě ještě víc rozčilovat,“ řekla Deena a dívala se předním sklem.

66

„Co mi chceš říct, Deeno?“ zeptala se Lea netrpělivě.

„No, víš, hrozně sis proti sobě poštvala Marci Hendryxovou.“

„To mi říkáš novinku,“ trpce odsekla Lea a znovu sáhla po klice.

„Počkej, poslouchej mě,“ řekla Deena důrazněji. „Marci o tobě po celé škole roznáší samé takové pitomé drby. Jako že dolézáš za Donem a on že tě lituje. A některým děckám také říkala, že jsi to samé vyváděla už na dřívější škole.“

Lea utrápeně povzdechla. „Takový podraz.“

„No, víš, drž se od ní radši dál. A od Dona taky. Marci je všeho schopná, aby si ho udržela. A o nepřátele, jako je ona, není co stát.

Nechtěla jsem ti to říkat, ale…“

„Jsem ráda, žes to udělala,“ odpověděla Lea. Stiskla Deeně ruku a otevřela dvířka u auta. „Fakt ti děkuji.“ A vyklouzla z vozu.

„Pak si ještě pokecáme,“ zavolala za ní Deena.

Lea sledovala, jak couvá po příjezdové cestě, pak se podívala vzhůru k obloze, tmavé, jako by se už šeřilo. Vzduch byl obtěžkaný sněhem.

Starý dům se nad ní tyčil jako strašidelný obr. Lea přelétla pohledem přes vybledlý šindel na střeše k dvěma oknům své ložnice.

Kdo ji to pozoruje z levého okna?

Ne, nikdo tam není.

Byl to jen odraz nějakého stromu v okenním skle.

Vzchop se, holka, napomenula se celá rozechvělá.

Dům jako by se vysmíval její pošetilosti vysokým, kvílivým smíchem. Teprve za pár vteřin si uvědomila, že ten zvuk vydává otcova elektrická pila.

Viděla, že opravuje stěnu verandy. Zavolala na něj, ale pila začala znovu kvílet a přehlušila její hlas.

Celé odpoledne otci pomáhala. Obvykle trval na tom, že na všechno stačí sám, ale tentokrát ji nechal vyměřovat a označoval prkna a dokonce, když si udělal pauzu na šálek čaje, jí nerad dovolil zatloukat hřebíky. Stál jí za zády a zaujatě sledoval každé mávnutí kladivem, až musela přestat a žertem ho odstrčit.

Bylo to poprvé, co Lea zažila v novém domě nějakou legraci. Ta ovšem trvala pouhých pár hodin, než se vrátila matka, která koupila sedmery žaluzie a trvala na tom, že se musí okamžitě namontovat do 67

ložnice v přízemí.

Ten večer rodiče odpočívali po celodenním zvelebovacím úsilí, dívali se v obýváku na televizi, na nějaký přírodní snímek ze života goril. „Každý týden ukazují stejné gorily,“ namítala Lea.

„Tyhle jsou jiné,“ s vážnou tváří prohlásil otec.

Lea šla do svého pokoje, odhodlaná dorazit kapitolu z občanské nauky, kterou se měla naučit už před několika dny. Začalo hřát topení. Radiátor u zdi vydával příjemné, bublavé zvuky.

Je tu tak teplo a útulno, doufám, že neusnu, pomyslela si Lea a nastavila si lampu nad učebnici.

Několik minut četla, pak se natáhla, a jak předpokládala, teplo v pokoji ji začalo uspávat.

A pak nad hlavou uslyšela tiché dusání.

Zavřela učebnici.

Jsem vzhůru, ujišťovala se.

Nebo nejsem?

Skoro celý den se jí dařilo vyhnat z hlavy veškeré myšlenky na pokoj v podkroví, ale v tuto chvíli, když vstala a odstrčila židli, si uvědomila, že se musí do mansardy vrátit. Musí znát pravdu. Musí vědět, jestli to všechno byla jen sugestivní, děsivá noční můra nebo ne.

Na chodbě bylo slyšet tichý šum televize zdola. Bylo tu chladněji.

Měla pocit, že je čilá jako rybička.

Zhluboka se nadechla, uchopila postranice žebříku a začala šplhat nahoru. Dveře budou zamčeny a zabedněny právě tak, jako byly nějakých sto let, ujišťovala sama sebe. Zrovna tak, jako když jsem minulou sobotu večer vytáhla nahoru Deenu.

Deena si určitě myslí, že jsem cvok.

A co když jsem?

Padací dveře se daly lehce odsunout. Lea se přidržela za okraje otvoru a vytáhla se do mansardy.

K jejímu překvapení žárovka svítila a vrhala bledě žluté světlo na úzký nízký prostor. Chvilku trvalo, než se vzpamatovala. Pak sklonila hlavu pod nízkým stropem a obrátila se k tajnému pokoji.

„Ach!“

Bezděčně vykřikla, když viděla prkna ležet na podlaze.

68

Právě tak, jak je tam nechala ve snu.

Který nebyl snem.

Popošla kupředu a sáhla si na jedno jen proto, aby se přesvědčila, že je skutečné a pevné.

Bylo.

Bez dalšího rozmýšlení přistoupila ke dveřím a třesoucí se rukou otočila klíčem v zámku a otevřela dveře. Pokoj byl přesně takový, jak si jej pamatovala.

69

XII.

Lea pevně sevřela knoflík u dveří. Najednou měla pocit, že se jí točí hlava, začínají třást kolena, a že se nemůže udržet na vratkých nohách.

„Neboj se,“ řeklo děvče. „Já ti neublížím. Opravdu ne.“ Stálo u prádelníku na vzdálenějším konci pokoje a volně svěšenýma rukama si uhlazovalo dlouhou, černou sukni .

Lea na ni zírala vyjeveně, s podvědomou touhou, aby zmizelo.

Postava děvčete měla mihotavé obrysy, na okamžik se zdálo, že se ztrácí a chvěje v blikotavém světle svíček.

Vždyť ona je průsvitná, pomyslela si Lea, fascinovaná i zděšená současně.

„Jmenuji se Catherina,“ řeklo děvče a plaše sklopilo oči.

Lea hlasitě vydechla. Najednou si uvědomila, že zapomněla dýchat. Catherina ji napjatě pozorovala a čekala na odpověď.

Ale Lea byla příliš vystrašená, než aby Catherině řekla své jméno, příliš ohromená, než aby vedla zdvořilou konverzaci.

Přála si, aby Catherina byla jen sen. Přála si, aby pokoj byl zase zamknutý a zabedněný prkny. Přála si být dole, v bezpečí svého pokoje.

„Prosím,“ začala Catherina dýchavičným hláskem malé holčičky.

„Ty jsi duch?“ vyhrkla Lea a ani se nepohnula od dveří, ruku na klice.

„Ano,“ bez váhání odpověděla Catherina. Pak posmutně dodala:

„Trvalo mi strašně dlouho, než jsem to zjistila. Spoustu let, než jsem se s tím smířila. Ale teď už jsem se s tím vyrovnala. Vlastně nemám jinou možnost, že ne?“ A svýma maličkýma ručkama udělala 70

bezmocné gesto.

A teď mě budeš strašit?“ dožadovala se odpovědi Lea.

V nejasném světle se dalo těžko rozeznat,jestli se Catherina tváří rozpačitě nebo dotčeně. Celá její postava ztmavla, až byla vidět jen silueta, mlžnatý obláček. Potom její obličej začal znovu nabývat dřívější plnosti. Chvilku pozorně Leu zkoumala a pak řekla:

„Promiň, nechápu, co tím chceš říct?“

„Jak ses sem dostala? Co tu děláš?“ chtěla vědět Lea.

„Už jsem ti to řekla. Tohle je můj dům.“

„to není pravda,“ ztrácela Lea trpělivost. „Není to tvůj, ale můj dům!“

„Pojď dál a sedni si,prosím tě,“ naléhala Catherina a pokynula k okraji postele s nebesy. „Slibuji, že ti neublížím. Jsem tak sama už tolik let. Chci si jen popovídat.“

Lea zdráhavě pustila kliku, přesvědčila se, že dveře jsou dokořán, a udělala pár kroků do pokoje.

Jestli udělá jediný pohyb, budu venku na to šup, ubezpečovala se.

Musela ale uznat, že Catherina vypadá docela neškodně. A že je opravdu smutná a osamocená.

Je jako malá smutná holčička, která se při hraní převlékla do těch staromódních šatů, pro ni příliš velkých, pomyslela si Lea.

„Jak dlouho už jsi přízrak?“ zeptala se a zůstala stát uprostřed pokoje, ruce zkřížené jako na obranu.

„Já opravdu nevím,“ odpověděla Catherina, otočila se a upřeně se zahleděla na svíčku, která stála na prádelníku. „Ztratila jsem veškeré ponětí o čase. Byla jsem docela odloučená od vnějšího světa. Strašně dlouho jsem měla pocit, že se jakoby vznáším. Nebyla jsem v tomto pokoji, ani nikde jinde. Prostě jsem se vznášela.“

Zatímco mluvila, její vlasy, vodopád lokýnek, se rozzářily do zlatova a svítivě zarámovaly dokonalé rysy jejího obličeje. S tváří strnulou smutkem odplula Catherina k dřevěné židli s vysokým opěradlem vedle postele s nebesy a usedla na ni.

„Nejdřív jsem si myslela, že to všechno je sen, dlouhý, podivný sen,“ pokračovala Catherina. „Ale časem jsem pochopila, že je to pravda. Že jsem mrtvá. Že jsem zemřela ve svém vlastním domě. Že jsem teď duch, přízrak. Pouhý přízrak.“

71

Bledýma bílýma rukama si zakryla tvář. Lea nedokázala rozeznat, jestli pláče nebo ne. Celé Catherinino tělo se náhle rozechvělo a prolnulo do nejasného šedého oparu. Když se za chvilku znovu objevila, byl její obličej klidný a vyrovnaný.

„Ty jsi v tomhle domě umřela?“ zeptala se Lea. Děvče jí připadalo tak drobné, tak smutné a bezmocné, že se sama trochu přestávala bát. Nesměle usedla na krajíček postele, zabořila se do měkké růžové prošívané přikrývky a naklonila se ke Catherině, aby vyslechla její příběh.

„Byla jsem v tomhle domě zavražděná.“

Catherina hovořila svým tichým, nevýrazným hlasem, beze stopy dojetí. Lehké chvění brady bylo jedinou známkou, že za slovy se skrývá cit.

„Zavražděná?“ Třebaže v podkrovním pokoji bylo teplo, Leu náhle zamrazilo. Měla pocit, že příjemná vůně vosku z hořících svíček nápadně zeslábla a že ji může udusit.

„Říkali mi, že přináším zlo,“ zašeptala Catherina, jako by prozrazovala dávné tajemství. „Celý život, od chvíle, kdy jsem se narodila, jsem byla jejich hrůzné tajemství.“

„Ale proč?“ zeptala se Lea. „Cos provedla?“

„Co jsem provedla?“ Catherina se zasmála vysokým dětským smíchem. Smích přešel v pohrdavý posměch, pak rázem ztichl a Catherinin obličej potemněl. „Narodila jsem se. To jsem provedla.

Narodila jsem se dřív, než se vzali.“

„Chápu,“ tiše poznamenala Lea.

„A tak jsem se stala jejich hrůzným tajemstvím. Po celý můj život mě tu věznili. Báli se, že pravda vyjde najevo, a že zničí jejich skvělou pověst!“

Catherina se postupně rozplývala, až z ní zůstala jen křídově bílá silueta, vznášející se nad vysokým límečkem bílé blůzy. Když zase zviditelnila, její pohled se vpaloval do Leiných očí.

„Umíš si představit tu hrůzu?“ zeptala se. „Prožít celý život tady v tom maličkém pokojíku, mezi těmihle čtyřmi stěnami, pod tímhle nízkým stropem? Tento pokoj byl mé vězení. Moje klec. A to všechno kvůli něčemu, co jsem nemohla ovlivnit – kvůli tomu, že jsem se narodila.“

72

„To oni byli zlo. Ne já,“ pokračovala hlasitěji a s větším důrazem.

„to oni byli zlí, tak zlí, že chtěli držet dítě v kleci jako nějaké zvíře.“

Na okamžik se odmlčela a povzdechla si, její uslzené oči se v příšeří vlhce leskly, ruce měla složené na klíně a skryté v záhybech černé sukně.

„Pokusila jsem se utéct,“ pokračovala. „Zabalila jsem si pár věcí.

Celé měsíce jsem se učila, jak si poradit se zámkem u dveří.

Postupovala jsem plánovitě. Nevěděla jsem nic o světě na druhé straně dveří. Nikdy jsem nebyla venku, ale slyšela jsem odtud hlasy, zvuky koňských kopyt a jedoucích vozů. Zdola jsem slyšela rodiče a jejich přátele. Věděla jsem, že svět je víc, než můj pokojík. Věděla jsem, že musím utéct!“

„A udělal jsi to?“ zeptala se Lea a naklonila se kupředu, bradu zapřenou v dlaních, zabraná do tragického příběhu.

„Rodiče mě přistihli, když jsem vycházela z domu. Prala jsem se s nimi. A oni mě zabili.“ Její hlas byl náhle zase bezvýrazný a beze stopy vzrušení. Oči pohasly a celá její postava potemněla. „Zabili mě a odnesli nazpátek do tohoto pokoje, do mého vězení, do mé klece. A z té klece potom se stala moje hrobka.“

Lea odvrátila pohled k blikajícím svíčkám na prádelníku. Sledovat Catherinin zármutek, zradu, jejíž obětí se stala, bylo pro ni nesnesitelné.

Chvilku se obě odmlčely. První prolomila mlčení Catherina.

„Časem jsem se s tím začala smiřovat,“ vyprávěla tichým hlasem.

„Začala jsem se smiřovat s faktem, že už nežiju, že už nejsem z masa a krve. Že se vznáším, že pluji časem, přízračný odlesk sebe sama.

Podívej, dokážu se postupně vytrácet a zmizet.“

Catherina se změnila v tmavý opar, který se rozplynul.

„A dokážu se zjevit a rozzářit jasněji, než kterákoli živoucí bytost.“ Během těchto slov, přicházejících odkudsi z prostoru, se Catherina zase objevila a její zjev byl stále zářivější a zářivější, až její zlaté vlasy žhnuly jako slunce a Lea si musela zakrýt oči.

Catherina se zasmála hořkým smíchem.

„Jedinou věc jsem

nedokázala. Opustit tenhle pokoj.“

Lea prudce vyskočila. „Ne! Promiň, ale já tomu nevěřím. Ničemu z toho nevěřím. To všechno je neskutečné.“ Lea to říkala víc sama 73

sobě než Catherině.

„Musíš mi věřit,“ trval na svém přízrak. „Musíš, slyšíš mě?“

„Promiň, to nejde. Musím už jít,“ vyhrkla Lea a cítila, jak se zalyká strachem, který jako by jí stoupal ze žaludku. „promiň, tohle nemůže být pravda.“ Obrátila se k otevřeným dveřím.

„Prosím tě!“ vykřikla Catherina.

Musím pryč odtud, pryč z tohoto hrůzného snu, horečně uvažovala Lea. Vyrazila ke dveřím.

„Prosím – jsem tu tak sama,“ udýchaně prosila Catherina. „Jenom dovol, abych si na tebe sáhla. Abych si sáhla na tvé vlasy.“

A jak se Lea blížila ke dveřím, ucítila, jak ji někdo popadl za vlasy. Cítila, jak ji rvou za vlasy ledově chladné, drobné, ale silné, strašně silné prsty.

„Takové krásné vlasy!“ vykřikla Catherina, její stisk byl teď pevnější, táhla Leu za vlasy nazpátek a otočila ji, až stály tváří v tvář.

Catehrininy oči se v měsíčním světle leskly jako kaluže oleje.

„Takové krásné vlasy!“

„Pusť mě!“ vyjekla Lea. „Pusť. To bolí!“

Catherina se zasmála a táhla ještě silněji. „Takové krásné vlasy. Z

nás dvou budou báječné kamarádky, viď?“

„Pusť mé vlasy!“ křičela Lea. „Prosím tě, pusť mé vlasy!“

74

XIII.

„Pusť mě!“

Lea zaječela hrůzou a nakonec se přece jen vytrhla z Catherinina pevného sevření a poslepu vyběhla z pokoje.

Do tvrdého světla mansardy, v patách změť rozmazaných stínů.

Lapal po dechu, v hlavě jí hučelo a ještě pořád cítila bolest, jak jí ledové prsty trvaly vlasy. Dovrávorala k žebříku.

Těžce oddychující klesla na kolena, vrhla se na žebřík a sklouzla dolů na chodbu.

„Ach!“ Uvědomila si, že zapomněla přiklopit padací dveře.

Ztuhla strachem a s roztřesenými koleny znovu vyšplhala po žebříku, zatáhla padací dveře na místo a zase sklouzla dolů a běžela do svého pokoje.

Zabouchla dveře, opřela se o ně a se zavřenýma očima čekala, až se její dech zklidní, až přestane bolest v hlavě, až poleví strach.

Je to dobré, jsem v pořádku.

Opakovala ta slova pořád dokola, až ztratila jakýkoli smysl. Ještě pořád celá rozechvělá přeběhla pokoj a vrhla se na postel.

Je to dobré, jsem v pořádku.

Zabořila obličej do měkké přikrývky.

Pak ale zvedla hlavu a slabě vykřikla.

Zavřela jsem dveře toho tajného pokoje? Zamkla jsem?

Nebo jsem umožnila přízraku, aby se dostal ven? Sledovala by mě sem dolů?

Najednou ji přepadl pocit, že ji někdo pozoruje. Klekla si na posteli a horečně se rozhlížela po pokoji.

Ne, nikde ani stopy po Catherině. Nikde žádná temná, přízračná 75

mlžina. Žádné zářivě světlé vlasy. Nikde křídově bledá tvář s očima upřenýma na ni.

Ale co ty dveře, dveře v mansardě?

Musím je zamknout, rozhodla se Lea.

Přece jsem je nenechala otevřené – nebo snad ano?

Vstala. Věděla, že nemá na vybranou. Musí se vrátit do mansardy a přesvědčit se, že dveře jsou zavřené.

Věděla, že neusne, že nemůže zůstat ve svém pokoji, v tomhle domě, jestli nechala dveře otevřené – jestli je Catherina venku, jestli je venku přízrak a může ji pronásledovat.

Zhluboka nadechla a zase vydechla. Zahlédla se v oválném zrcadle nad prádelníkem a zastavila se. Třesoucíma se rukama si prohrábla a upravila vlasy.

Pak otevřela dveře svého pokoje a vyšla na chodbu. Dole ještě stále hrála televize a šum hlasů a hudby se linul vzhůru schodištěm.

Pod žebříkem zaváhala. Byla v pokušení seběhnout dolů a povědět rodičům, co provedla a co našla v mansardě. Povědět jim všechno.

Ale ne, nejdřív se musí přesvědčit, že dveře nahoře jsou zavřené.

Musí se přesvědčit, že nikomu nehrozí nebezpečí.

Šplhala vzhůru po žebříku. Jako by měla na každé noze cent, ale donutila se vylézt nahoru. Odšoupla dřevěný poklop ve stropě a protáhla se vzhůru.

Světlo. Žlutavé světlo. Nevzpomínala si, jestli předtím zhasla.

Postavila se a otočila k tajné ložnici. Hrůzou z toho, co věděla, že tam uvidí, se v ní zatajil dech.

Ale s úlevou zjistila, že dveře jsou zavřené.

Zavřené – jsou ale zamčené?

Rychle přešla k pokojíku a cestou klopýtla o prkna ležící na podlaze.

Že já se jich kdy jen dotkla, pomyslela si, a její lítost byla upřímná. Že mě kdy napadlo odtrhnout je a odemknout dveře.

Klíč byl v zámku. Dveře byly zamknuté.

Lea váhala a pozorně naslouchala.

Ticho.

Trochu se jí ulevilo a rychle zamířila pryč.

Tentokrát si zapamatovala, že zhasíná. Mansarda jako by docela 76

zmizela v černé tmě.

Ano. Zmizela, napadlo ji. Prostě zmizela.

Sestoupila kousek po žebříku a vrátila poklop, kam patřil.

Chvíli pro uklidnění přecházela sem a tam, stará podlaha jí hlasitě vrzala pod nohama. Konečně se začala cítit trochu normálněji.

Došla k posteli, vzala Georgieho, svého plyšového tygříka, a přitiskla ho k sobě. „Mám strach.“

Vtom strnula, protože tygrovy oči začaly zářit – rudě, ruději a ještě ruději – až se celá jeho tvář rozzářila rudým, démonickým zlem.

Upustila plyšového tygra na podlahu a začala vřískat.

77

XIV.

„Víte, že zavolala Dona, Bylo pro mě něco nepředstavitelného,“

vykládala Marci a při řeči si odhrnovala dozadu své krátké vlasy barvy mědi.

„Ale když si s ním dávala rande, to už na mě bylo moc.“

Hlouček děvčat kolem Marci propukl v posměšný smích.

„A já celou tu dobu poslouchala u dona na přípojce! Já celou tu konverzaci vyslechla!“ Marci zvýšeným hlasem jaksepatří zdůraznila pointu svého vyprávění, načež se srdečně rozesmála a v jejích bledých modrých očích zajiskřilo potěšení, protože její historka sklidila smích a souhlas kamarádek.

Lea stála hned za rohem, skrytá za dvířky své skříňky, celou tu dobu poslouchala a třásla se zlostí a hanbou.

Ta Marci je vážně nemocná, pomyslela si. Už se nemohla dočkat, až svým kamarádkám vyžvaní všechny ty řeči o mně. Kdyby aspoň tak hnusně nelhala!

Proč mi to dělá? Uvažovala Lea. Vždyť už má vyhráno. Má Dona, který se nechal docela zotročit a udělá všechno, co jí na očích vidí.

Sotva ji uvidí, už pobíhá a panáčkuje jako psík.

A mě absolutně znemožnila. Shodila mě před Donem a před svými kamarádkami. Její zásluhou se mi teď směje celá škola.

Má vyhráno, tak proč mě nenechá na pokoji? To, co dělá, je chorobné. Prostě chorobné, uzavřela svoji úvahu.

Zabouchla dvířka skříňky a otočila zámkem na heslo. Nadhodila si na ramenou ruksáček, zahnula za roh a zamířila chodbou k hlavnímu vchodu.

Dvě děvčata, která si u svých skříněk oblékala prošívané bundy, 78

se hlasitě zahihňala, když Lea kolem nich procházela. Lea cítila, jak celá rudne.

Kamarádky Marci, pomyslela si trpce a otočila se ke zdi, aby se na ně nemusela dívat. Zlostně vrazila ruce do kapes džín a šla dál.

To není fér. Marci mě ničí. Prostě ničí. A já jí nic zlého neudělala.

Kdybych tak přišla na to, jak se jí pomstít! Napadlo ji, když se opřela do hlavních dveří a vyšla do jasného, větrného dne. Pak by mě možná nechala na pokoji.

Celou cestu domů, nejdřív v autobuse, a pak když pokračovala pěšky proti prudkému větru, pozorovala Lea, jak kolem ní víří listí, vdechovala nakysle sladký podzimní vzduch a vymýšlela, jak se nejlépe pomstít. Ale žádný způsob nebyl ten pravý.

Neměl by to být nějaký slabomyslný kanadský žertík, rozhodla se.

Chci, aby jí bylo opravdu mizerně, aby byla vyřízená.

Znemožněná.

Ne. Chci, aby zažila opravdový strach.

Ano, Lea chtěla Marci vyděsit.

Když zahnula do Fear Street, rozlil se po její tváři úsměv. Před ní, vysoko nad ulicí kolem hřbitova napravo ve svahu, kde stály všelijak pokřivené náhrobní kameny jako mlčenlivé, šeré stráže, zavířil trychtýřovitý mrak hnědého listí.

Ano, chci Marci nahnat strach, ujasnila si Lea tak zabraná do svých plánů, že vůbec nevnímala veverky, hopkající přímo před ní ke starému hřbitovu hledat žaludy.

Chci, aby měla takový strach, jaký jsem zažila já včera večer.

Včera večer.

Ano.

Zřejmě to byl dobrý nápad, protože než odemkla zadní vchod, pečlivě si otřela mokré podrážky tenisek o rohožku a komorou prošla do kuchyně, už věděla, jak a co podnikne.

Sama dostala ze svého nápadu strach, ale jen docela malý. Marci bude mít daleko větší, došla k závěru.

Pohodila ruksáčkem na kuchyňský pult a zkontrolovala, jestli nemá na dvířkách chladničky nějaký vzkaz.

Nic tam nebylo.

To je zvláštní pomyslela si Lea. Matka pro ni vždycky měla 79

nějaké naléhavé příkazy nebo zprávy.

Cestou do vstupní haly si svlékla kabát a přehodila ho přes zábradlí. Potom vyběhla nahoru po vrzajících schodech potěšena vlastním plánem a její chuť pomstít se Marci byla větší než strach, který, jak si uvědomovala, by měla mít.

Ničí mi život. Ano, ničí.

Ta slova jí neustále probíhala hlavou, když přecházela ložnicí sem a tam a promýšlela svůj plán, který jí naháněl husí kůži a současně ji vzrušoval.

Přestaň o tom uvažovat a prostě to udělej, nakonec vybídla sama sebe.

Vyšla na chodbu, rychle vylezla po žebříku a odsunula padací dveře. Vkročila do mansardy a vskrytu duše doufala, že najde pokoj zamknutý a dveře zabedněné a že její setkání z minulého večera není nic jiného než živoucí záhadný sen.

Ale prkna stále ležela na podlaze. A hladké dřevěné dveře byly odkryté a vybízely ke vstupu.

Znovu se ozval strach.

Navzdory vzrušení, navzdory všem plánům na pomstu se znovu ozvala úzkost. Lea cítila, jak se jí svírá hrdlo, jak jí tuhnou všechny svaly, když se blížila ke dveřím.

Jakýsi vnitřní hlas, hlas jejího vědomí, realistický hlas rozumu jí radil vrátit se. Odejít odtud. Nechat ty dveře na pokoji. Nechat přízrak na pokoji.

Ten hlas jí radil zavřít mansardu a už se tam nevracet. A všechno říct rodičům. Říct jim o Catherině. Nechat je, ať si s tím poradí sami.

Ať se sami vypořádají s veškerou tou hrůzou.

Ale hlas rozumu byl příliš slabý. Byl přehlušen hlasem mnohem pronikavějším, mnohem silnějším, mnohem podmanivějším – hlasem volajícím po pomstě.

„Otevři dveře!“ volala Catherine z tajné ložnice. „Prosím tě –

otevři dveře a pojď dál!“

Lea otočila klíčem, bez váhání přeslechla hlas svého rozumu, otevřela dveře a vstoupila dovnitř.

80

XV.

„Nechtěla jsem ti včera ublížit,“ řekla Catherina nervózně, ruce sepjaté u pasu. Stála uprostřed pokoje, oblečená jako předtím v nabírané bílé blůze s vysokým límečkem a v černé těžké sukni.

Na malém stolku a na prádelníku svítily stejné svíčky. Lea si najednou uvědomila, že svíčky v tomto pokoji hoří, ale neubývají.

„Nechtěla jsem ti ublížit,“ vážně a s omluvou opakovala Catherina. „Víš, když já se tak dlouho nikoho nedotkla. Já… já…

zapomněla jsem se.“

„To je v pořádku,“ nejistě odpověděla Lea. „Myslím, že já jsem to přehnala. Chci říct, že jsem se lekla a…“

„Už to neudělám,“ přerušila ji Catherina.

„Jmenuji se Lea,“ představila se Lea a pomalu postoupila do pokoje.

„To je hezké jméno,“ řekla Catherina tichým, nesmělým hlasem.

„Jsi moc hezká. Líbí se mi tvoje vlasy. Zajímavý účes.“

„Ofina a zajímavá?“ vykřikla Lea.

„Vždycky jsem chtěla mít tmavé vlasy,“ poznamenala Catherine a sedla si na dřevěnou židli s vysokým tvrdým opěradlem, přistavenou ke stolku.

„Vždyť máš krásné vlasy,“ trvala na svém Lea.

„Podívej, co s nimi dokážu,“ prohlásila Catherina a v očích jí zableskla jiskřička humoru.

A Lea se směsí uznání a strachu sledovala, jak Catherininy světlé vlasy dostávají jasnější a jasnější tón, až z jejích zlatých lokýnek vychází oslňující, pulzující záře a vysílá vířivé světelné paprsky po celém pokoji. Potom, zrovna tak rychle, její vlasy ztmavly a pohasly, 81

až byly tmavé jako její černá sametová stuha. A ona sama byla stále temnější a přízračnější jako pouhá silueta, nejasný stín jakési postavy.

„Vrať se,“ prosila Lea.

Catherina, viditelně potěšena sama sebou, se znovu objevila. „Být přízrakem má jisté výhody.,“ poznamenala s úsměvem. „některé věci se dají provést, i když nemáš tělo. A pak jsou zase věci…“ Její hlas jako by se vytratil.

„Nechtěla by sis vyjít ven?“ Lea svoji otázku vyhrkal jako jediné slovo. Věděla, že kdyby o ní začala uvažovat, vůbec by ji nepoložila.

„Cože?“ Na hezké tvářičce Catheriny se objevilo překvapení.

„Nechtěla bys odejít tady z toho pokoje? Vyjít si se mnou ven?

Zeptala se s bušícím srdcem Lea.

Úsměv proměnil Catherininu tvář. Radostně poskočila a vykřikla.

„Ano! Ano! Děkuji ti, Leo! Nevím, jak ti poděkovat! Ty věříš, že existují, viď?“

„Jako co myslíš?“ Tentokrát byla otázkou zaskočena Lea. „Že věřím, že existuješ?“

„Věříš přece, že jsem přízrak? A že ti neublížím?“ zeptala se dychtivě Catherina.

„Mhmm, myslím, že ano.“ Lea o tom vlastně ani nechtěla uvažovat. Ve skutečnosti nechtěla uvažovat o ničem. Chtěla jednat.

Věděla, že kdyby o tom přemýšlela, všechno by odvolala.

Na to už ale bylo pozdě.

„Tak kam půjdeme?“ zeptala se Catherina celá vzrušená a

zatleskala ručkama. „Kam mě vezmeš?“

„K jedné přítelkyni,“ odpověděla Lea.

„K přítelkyni?“

„Víš, ona je to vlastně spíš nepřítelkyně.“

Na Catherinině tváři se objevil úžas.

„Jmenuje se Marci,“ začala Lea, rozhodnutá říct Catherině všechno předem. „Chci si z ní udělat legraci, trošku ji vystrašit.“

„Trošku?“

„Hodně!“ opravila se Lea.

Obě děvčata se rozesmála.

„Začínám tomu rozumět,“ řekla Catherina a nervózně si pohrávala 82

s tuhým límečkem své blůzy. „Ty chceš, abych Marci vystrašila já.“

„Dokážeš způsobit, aby se věci vznášely?“ zeptala se Lea.

„Dokážu se sama vznášet,“ odpověděla Catehrina. „To jsi měla na mysli?“

„Ne. Myslím, kdybys jako zmizela a zvedla tamhleten svícen,“

upřesnila Lea.

„Myslíš takhle?“ Catherina zmizela a za několik vteřin se svícen zdánlivě sám zvedl z prádelníku a nesl se vzduchem tam, kde stála Lea.

„Ano, to je ono!“ vykřikla Lea celá šťastná. „To je super!“

Catehrina se s tichým zasyčením zhmotnila a se svícnem v ruce stanula vedle Ley. „Mohla by to být legrace,“ řekla se smíchem.

„Ještě nikdy jsem nikoho nestrašila.“

„Chci přesvědčit Marci, že vládnu temnými silami,“ prohlásila Lea a její úsměšek prozradil, jak se těší. „Ten nápad jsem promyslela cestou ze školy. Ta holka se ke mně zachovala přímo hnusně. Chci jí to oplatit, aby mě nechala na pokoji.“

„Hrozně ráda ti pomůžu,“ ujistila ji Catherina a odplula přes pokoj vrátit na místo svícen.

„Musíš jenom postupovat podle mých pokynů,“ požádala ji Lea celá vzrušená. „Aby to vypadalo, že jsem to já, kdo provádí všechny ty podivné kousky. Chci Marci šíleně vystrašit. Chci ji tak vyděsit, aby si už nikdy netroufla urazit mě.“

„Ta už tě nikdy neurazí,“ opakovala Catherina tiše sama pro sebe.

Vzala Leu za ruku a jemně ji stiskla. Lea cítila, jak je Catherinina ruka chladná.

Chladná jako smrt, napadlo ji. Ale ovládla se a nedala to na sobě znát. Nechtěla Catherinu urazit.

„Ani se mi nechce věřit, že mě vezmeš s sebou ven,“ prohlásila Catherina a radostně poletovala nad zemí. „Kdy už půjdeme?“

Lea se podívala na hodiny. „Je tři čtvrtě na pět. Marci je asi zrovna teď doma. Jdeme na to hned, Catherino.“

„Ano!“ vykřikla Catherina, radostí celá bez sebe. „Ano. Hned teď.

Ta už tě nikdy neurazí. Nikdy!“

Catherina zmizela, což Leu vyděsilo. Rozhlížela se po místnosti a pátrala, kde je.

83

„Catherino? Kam jsi zmizela?“

Najednou měla divný pocit. Nejdříve jakousi závrať, která pak přešla do zvláštního tlaku na temeni hlavy, jako kdyby tam měla nějaké těžké závaží.

„Catherino?“

Lea cítila, jak tíživě postupuje dolů, z hlavy na ramena a na prsa, a dál, na celé tělo, níž a níž.

Jako bych vážila pět metráků, pomyslela si. Ale pak najednou cítila, jak se tíže zvedá a měla pocit takové lehkosti, že se klidně mohla vznést a odletět.

Vzápětí cítila, že nad sebou ztrácí vládu, že nad sebou absolutně ztrácí kontrolu.

„Catherino? Co se to děje?“ vykřikla. „Ach, pomoc! Catherino?

Přestaň! Prosím tě, přestaň! Catherino… co to se mnou provádíš?“

84

XVI.

„Uvolni se, Leo,“ nabádal neslyšitelný hlas v její hlavě. „Jsi celá napjatá, cítím to.“

„Catherino – kde jsi? Cos mi to provedla?“ vykřikla Lea.

„Bude to hezké, uvidíš,“ tajemně naznačil hlas v její hlavě.

„Ty jsi – ty jsi ve mně!“ uvědomila si Lea s hrůzou. „V mém mozku!“

Pořád ještě stála v podkrovním pokojíku. Aspoň si myslela, že tam stojí. Uvědomila si, že necítí nohy. A ruce. Že vůbec nic necítí.

Catherina zabrala celé mé tělo, pomyslela si Lea. Já jsem ještě pořád v něm – ale už ho neovládám.

„Bude to hezké, uvidíš,“ opakoval Catherina. Tentokrát však ta slova vyslovila Leina ústa a Lein hlas!

„Catherino – prosím tě!“ prosila Lea. „Já se bojím. Já mám takový divný pocit.“

„Já se také bojím,“ odpověděla Catherina Leiným hlasem. „Ještě nikdy předtím jsem nebyla venku. Neublížím ti, Leo, slibuji ti to. A zase z tebe odejdu, až dorazíme k Marci. Nebolí tě to, že ne?“

„Nebolí,“ přiznala Lea. „Mám jen takový divný pocit. Cítím se tak lehká, tak slabá. Nemám nad sebou kontrolu.“

„Je mi líto, že se bojíš, ale jinak se nemohu pohybovat,“ vysvětlila Catherina tiše Leinými ústy. „Spotřebovalo by to veškerou moji energii. Nejsem dost silná, abych se pohybovala sama na jakoukoli vzdálenost.“

„A slibuješ, že opustíš mé tělo, až příjdeme k Marci?“ zeptala se opatrně Lea.

„Samozřejmě,“ znovu ji ujistila Catherina.

„Budu ti navěky

85

zavázaná, Leo. Jsi moc hodná, že mě vezmeš s sebou ven. Nechci, aby ses bála.“

Její slova Leu uklidnila. Během několika vteřin sestupovala po žebříku, pasažér ve vlastním těle. A za pár vteřin si oblékla svoji prošívanou bundu a kráčela směrem k domu, kde bydlela Marci.

„Marci bydlí na Hawthorne Drive, všehovšudy pár ulic odtud,“

informovala Lea Catherinu.

„Je tu tak krásně,“ řekla Catherina.

Pod Leinýma nohama šelestil koberec hnědého listí, který pokrýval zem i chodník. Slunce už zapadlo a na šedivějící obloze po něm zůstaly jen nepatrné stopy růžové a šarlatové. Lein nos zaznamenal sladké a čpavé aroma hořícího dřeva. Kdosi v ulici zapálil oheň.

„Všechno je prostě kouzelné, krásnější, než jsem si

představovala,“ prohlásila Catherina. Lea cítila, jak jí po tvářích stékají horké slzy.

„Myslím, že to normálně beru jako samozřejmost.“ Přiznala se Lea.

Zahnuly na Hawthorne Drive. Marci bydlela v jednom domě kousek dál v ulici se stromořadím. Domy byly staré a nepravidelně rozmístěné, stylem se příliš nelišily od domů na Fear Street, byly jen lépe udržované, trávníky pečlivě sestřižené a listí shrabané.

„Je to ohromně vzrušující být zase jednou ve skutečném těle!“

Vykřikla Catherina. „Cítit vítr ve tváři. Cítit chlad. Prostě cítit.“

„To jsem ráda.“ Lea projevila menší nadšení, než měla v úmyslu.

Jestli se Catherině v mém těle tak líbí, bude ochotná je opustit, až přijdeme k Marci? Uvažovala Lea a zase dostávala strach. Dodrží, co slíbila?

Co si počnu, když odmítne odejít?

„A jsme na místě,“ konstatovala Lea, když kráčely po štěrkové příjezdové cestě. Stěny domu, kde bydlela Marci, byly obložené bílým šindelem, nedávno natřeným, otevřené černé okenice rámovaly okna, šikmá střecha byla červená.

Sotva vstoupily na verandu u vchodu, začala se Lea zase cítit divně. Na okamžik jako by vážila metrák, a vzápětí měla pocit, že se ta váha nadlehčuje, zvedá a odlétá z jejího těla.

86

Zvedla paži.

Už zase měla nad sebou kontrolu.

Cítila se naprosto normálně.

„Catherino?“ šeptla.

„Jsem hned vedle tebe,“ stejným šeptem odpověděla neviditelná Catherina. „Jsem z toho tak rozčílená, Leo. Tohle je nejšťastnější den v mém životě.“

Catherina dodržela svůj slib, pomyslela si s ulehčením Lea. Zdá se, že jí opravdu můžu důvěřovat.

Stiskla zvonek. „Teď se uvidí, jestli také my dokážeme zkazit Marci den,“ zašeptala.

Do její vzrušené nálady se najednou vkradla pochybnost. Co tu vlastně dělám? Napadlo ji. Je to ztřeštěný, šílený nápad. Nechala jsem se unést zlostí. Vůbec jsem neuvažovala. Tohle se nemůže podařit.

Ale pak si připomněla, jak se Marci chovala ve škole, jaké historky si o ní vymýšlí, a vzpomněla si, jak se ty dvě holky ušklíbly, když šla okolo nich. To odsunulo její pochybnosti do pozadí.

Lea zazvonila podruhé. Slyšela, jak se uvnitř přibližují rychlé kroky. Světlo na verandě nad její hlavou se rozsvítilo. Pak se pootevřely dveře, Marci vystrčila hlavu a na její tváři se objevilo překvapení.

„Co tu děláš?“ zeptala se ledovým tónem a od úst jí vylétl do večerního vzduchu obláček páry.

„Chtěla bych – chtěla bych s tebou mluvit,“ vykoktala Lea.

Marciino chladné přivítání a očividná nenávist na ni zapůsobily tak, že by se nejradši propadla hluboko do země.

„Mám spoustu práce.“ Prohlásila Marci a s naprosto odmítavým výrazem si měřila Leu shora dolů a opačně.

„Jen na pár minut,“ nedala se odradit Lea. Zase se v ní probudila zlost, která jí pomohla znovu získat sebedůvěru. „Myslím, že je pár věcí, o kterých bychom si měli pohovořit.“

„Heleď, dej mi to písemně,“ odsekla Marci a opřela se do dveří, aby je zabouchla.

Jenomže dveře se nezabouchly, Zůstala malá škvíra.

Marci se do nich opírala, ale dveře ne a ne se zavřít.

87

Zkontrolovala, jestli je Lea nezablokovala nohou, ale ta stála půl metru od nich.

„Hele, co to má znamenat?“ bezradně vykřikla Marci. „Ty dveře se zasekly.“

Catherina už funguje přímo báječně, pomyslela si Lea s vnitřním potěšením. Prodrala se kolem Marci a vešla do haly bez ohledu na Marciiny nepřátelské, podezíravé pohledy.

„Není to žádná náhoda, že bydlím na Fear Street,“ pronesla Lea výhružným tónem a upřeně se zadívala Marci do očí. Tu větu si zkoušela celou cestu ze školy.

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Marci.

Za Marci se zabouchly domovní dveře. Nadskočila, jak ji ten zvuk polekal. „Co je to s těmi pitomými dveřmi?“

Lea se zasmála nervózním smíchem, který měl působit zlověstně.

„Chci, abys o mně přestala roznášet lži,“ oznámila a upřeně se dívala Marci do bledých, modrých očí.

„Cože? Ty mně přece nestojíš za jediné slovo,“ přezíravě odsekla Marci. „Co ty jsi vůbec zač?“

„Slyšela jsem tě,“ prohlásila Lea s překvapujícím klidem.

„Nevím, co proti mně máš, ale chci, abys toho nechala.“

„Heleď, běž se pěkně vyspat, cestu ven znáš!“ řekla Marci a vzdalovala se.

Když míjela stůl s vysokou, modře glazovanou vázou, ta se náhle vznesla do vzduchu.

„No tohle!“ vykřikla Marci, prudce se zastavila zády ke zdi a zvedla paže na obranu před vznášející se vázou.

„Řekla jsem ti, že na Fear Street nebydlím náhodou,“

vychutnávala Lea Marciin strach.

„Co tím chceš říct?“ vyjekla Marci a sledovala, jak modrá váza dosedla nazpátek na své místo na stole.

„Prostě mám určité schopnosti,“ konstatovala Lea. „Vybrala sis za nepřítele nesprávnou osobu, Marci.“

„Ty, poslouchej…“ začala Marci.

Ale v tu chvíli se za ní najednou otevřela skříň na kabáty a za ní vytančil khaki plášť do deště, rychle se otáčel a mával rukávy.

„Ne!“ zaječela Marci. „Přestaň!“

88

„Já chci, abys přestala ty,“ pronesla klidným hlasem Lea a snažila se tvářit, jako by o nic nešlo.

Catherina jako strašidlo je prostě báječná, pomyslela si.

„To všechno jsou imbecilní fórky,“ namítla Marci nejistě.

Plášť do deště se jako bez života sesunul na podlahu k Marciiným nohám.

„Vypadni odtud, Leo. No tak, vypadni,“ tvrdošíjně vyžadovala rozzlobená Marci, pořád zády ke zdi, a ukazovala prstem ke dveřím.

„Uuhh!“ Marci poklesla brada a zděšeně vykřikla, protože její nohy náhle ztratily kontakt s podlahou a ona se vznesla nějakých pět deset centimetrů nahoru.

Páni, s obdivem si pomyslela Lea. Na tak malou holku má Catherina fakt páru!

Marci kopala nohama oháněla se. „Pusť mě!“ vřískala, obličej jasně rudý a oči rozšířené hrůzou. Zmítala se a lokty se oháněla proti neviditelnému vězniteli, až se vyprostila a ztěžka dopadla na podlahu.

S námahou se zvedla a lapala po dechu. „Mami!“ ječela a proletěla kolem Ley ke schodišti.

„Maminko – pomoz mi!“

Ještě tohle, pomyslela si Lea. A co když to Catherina přehnala?

Co když zvednout Marci nebyl ten správný nápad?

„Marci, počkej!“ zavolala.

Ale Marci už pádila nahoru, brala dva schody najednou, hystericky ječela a volala na matku.

Lea zdola pozorovala, jak Marci doběhla na odpočívadlo v prvním patře, na úzký balkónek s nízkým zábradlím, který se táhl po celé délce domu. Kdesi nablízku se otevřely dveře. Marci se rozběhla po balkóně.

„Mami!“ křičela.

Z jedné ložnice vyšla Marciina matka, „Marci, co proboha…!“

Marci pádila k matce, když tu náhle s hlasitým výkřikem klopýtla, zavrávorala a chňapla po dřevěném zábradlí, na které padala.

Zábradlí s odporným zapraštěním povolilo.

Marciina matka i Lea vykřikly hrůzou, když Marci padala po hlavě z balkónu, ve snaze něčeho se zachytit chňapala zoufale 89

rukama do vzduchu, do prázdna, aby se o vteřinu později, o vteřinu, která jí musela připadat jako věčnost, zřítila dolů na podlahu. Bylo slyšet hlasité prasknutí, jako když se rozbíjí vejce.

90

XVII.

„Ach ne! Ne! Ne!“ nepřestávala křičet paní Hendryxová.

Lea doběhla k Marci první. Ta ležela na zádech a s očima široce otevřenýma mrtvě zírala na strop. Její hlava byla stočena v podivném úhlu. Jedna noha byla zkroucená za jejími zády a nepřirozeně ohnutá.

Lea se nad ní sklonila, snažila se nahmatat puls a poslouchala, jestli jí tluče srdce. Pak přitiskla ruku k Marciinu nosu, aby se přesvědčila, jestli dýchá.

„Paní Hendryxová – mně se zdá, že nedýchá!“ vyjekla.

„Ach ne! Ne! Ne!“

Paní Hendryxová, neustále vyrážejíc zděšené výkřiky, klesla na kolena vedle Marci a držela její hlavu na klíně. „Zavolej sanitku!

Zavolej sanitku!“ volala úpěnlivě.

Lea běžela k telefonu a třesoucíma se rukama vyťukala 911.

„Ne! Ne! Ne!“ Paní Hendryxová seděla na podlaze, kolébala se dopředu a dozadu, hlavu své dcery na klíně. Jedna Marciina noha byla stále zkroucena za jejím tělem, ohnutá tak, jak by žádná noha neměla být. „Ona je mrtvá. Má holčička je mrtvá!“

Ještě pořád se kolébala s Marci v náručí, když o deset minut později dorazili čtyři zdravotníci a dva mladí policisté.

„Byla to hrozná nehoda, hrozná nehoda,“ to bylo všechno, co dokázala paní Hendryxová říct, než se v slzách sesula na podlahu.

Saniťáci se dali do práce, vytáhli ze svých kabel potřebné vybavení a horečně se snažili Marci vzkřísit. Všechno bylo marné.

Byla mrtvá.

„Viděla jste, jak spadla?“ ptal se jeden z policajtů a rychle čmáral do svého zápisníku.

91

„Ano,“ potvrdila mu Lea a potlačovala pláč. „Běžela nahoru po schodech. Myslím, že zakopla. Upadla na zábradlí a… to se zlomilo.

A ona spadla sem dolů.“

Oba policisté si prohlíželi tělo mrtvé Marci, ale Lea se na ni nedokázala podívat. Dorazili další muži v uniformách. Tělo bylo přikryto plachtovinou a konečně přišel ohledavač mrtvol.

Padaly další a další otázky. Dál se horečně zapisovalo do zápisníku. Dorazil lékař, aby se postaral o paní Hendryxovou.

„Strašlivá nehoda,“ šeptala, obličej ušpiněný a opuchlý od pláče.

Když ji lékař odváděl do jejího pokoje, podívala se na Leu.

„hrozná nehoda.“

Byla to nehoda? Uvažovala Lea, když sledovala, jak odvádějí Marciinu matku nahoru po schodech.

Byla to nehoda?

Nebo Catherina Marci zavraždila? To nebylo možné – nebo snad ano?

„Slečno, ptal jsem se vás, jestli nechcete, abychom vás odvezli domů,“ ptal se netrpělivě jeden z policistů.

„Promiňte, prosím.“ Lea měla plnou hlavu svých myšlenek a neslyšela ho. „Ano, děkuji.“

„Pojďte se mnou,“ řekl a zamířil k domovním dveřím.

Když ho chtěla následovat, dostala zase ten pocit tíže. Působila od temene hlavy a klesala dolů, od hrudi k nohám, až zaplnila celé její tělo.

Catherina se do ní vrátila.

Catherino, potřebuji s tebou mluvit, myslela si Lea, zatímco ona sama měla pocit, že téměř nic neváží.

Catherino, zavraždila jsi Marci?

Její myšlenka zůstala bez odpovědi. Catherina byla přítomna, ale mlčela.

Viď, že to byla nehoda, Catherino?

Nenáviděla jsem Marci, ale nikdy jsem nechtěla, aby zemřela.

Prosím tě, Catherino, řekni mi, že to všechno byla jen hrozná nehoda.

Ticho. Téměř holé stromy se míhaly proti bezmračné temné obloze. Za pár minut jí policisté pomáhali vystoupit ze zadního 92

sedadla jejich černobílého hlídkového vozu a doprovázeli ji k e vchodu do domu.

Světlo na verandě se rozsvítilo a vzápětí se otevřely dveře. „Leo, co se stalo?“ zeptal se otec.

Lea se mu vrhla s pláčem do náruče. „Ach, tatínku, stalo se něco hrozného. Jedno známé děvče – ona zemřela! Ona zemřela!“

Lea, zmožená hrůzami toho odpoledne najednou cítila, jak na okamžik celá ztěžkla, a potom jak tíže stoupá jejím tělem vzhůru, prochází hlavou a mizí.

Catherina ji opustila, patrně proto, aby se vrátila do tajné ložnice v mansardě.

Pan Carson s Leou v náručí pátravě zkoumal tváře policisty.

„Vaše dcera je v pořádku,“ řekl mu jeden z nich. „Stala se nehoda.

Její kamarádka přepadla přes zábradlí. Musel to být pro vaši dceru hrozný šok.“

Lea se nechala otcem odvést do příjemného tepla domu. Slyšela, jak se za oběma policisty zavírají domovní dveře, a potom zvuk odjíždějícího vozu.

„Leo – proboha!“ vykřikla matka.

„Byla to nehoda,“ vyhrkla Lea a nedokázala zadržet slzy, které jí proudem stékaly po tvářích. „Byla to prostě hrozná nehoda.“

Pokusila se sníst večeři, ale studené kuře jí vázlo v krku a bramborová kaše chutnala jako lepidlo.

„Nikdy ses přede mnou o té Marci nezmínila,“ řekla matka.

Seděla u stolu proti ní a v očích měla soucit.

„Prostě se jen tak známe. Chci říct, znaly jsme se.“ Odpověděla Lea.

„Zažila jsi hrozné věci,“ utěšovala ji matka a vzala ji za ruku.

„Můžeš se najíst později. Nechceš jít teď nahoru do svého pokoje a na chvilku si lehnout?“

„Díky, maminko,“ vděčně odpověděla Lea. Odstrčila židli a zamířila ke schodům.

Do svého pokoje však nešla. Chvíli poslouchala na chodbě, a když se přesvědčila, že ji rodiče nepozorují, tiše vylezla po žebříku do mansardy.

Musím to vědět, umínila si a odsunula padací dveře ve stropě.

93

Musím vědět, že to byla nehoda, že Marci nezavraždila Catherina.

Protože jestli ji zavraždila, tak za to nesu odpovědnost já.

Jestli Marci zavraždila ona…

Lea se neodvážila tuto myšlenku dokončit.

V mansardě bylo mrazivé chladno. Cítila se mizerně, když rozsvítila žlutavé světlo a zamířila ke dveřím tajné ložnice.

Dveře byly zavřené.

Bez ohlášení otočila klíčem a otevřel.

Catherina seděla na posteli, ruce složené na klíně, jako by Leu očekávala. Na její tváři se mihl radostný úsměv.

„Catherino – strčila jsi do Marci?“ zeptala se Lea místo pozdravu.

S vážnou tváří vstoupila do pokoje, přešla k posteli a zastavila se nad Catherinou.

Úsměv z Catherininy tváře nezmizel. Uličnicky mrkla na Leu, ale neodpověděla.

„Odpověz, Catherino,“ požadovala Lea s rukama v bok. „Vrazila jsi do ní? Zavraždila jsi ji?“

Catherina zavrtěla hlavou plnou zlatých lokýnek. „Byla to hrozná nehoda,“ prohlásila a usmívala se na Leu. „Tragická nehoda.“

„Nevěřím ti,“ reagovala zlostně Lea. „Tys do ní vrazila, že je to tak?“

„Nemáš žádný důvod tvrdit něco takového,“ odpověděla

Catherina škádlivým tónem malé holčičky. „Neviděla jsi mě.“

„Protože jsi byla neviditelná. Chci znát pravdu, Catherino.“

„Říkám ti pravdu,“ trvala na svém Catherina a uhnula pohledem k otevřeným dveřím.

„Ne, myslím, že ne,“ odporovala Lea. „Jsem přesvědčena, že ses vznesla nahoru po schodech a vrazila do Marci.“

Catherina vstala, poodešla k prádelníku u zadní stěny a pak se otočila. „Vyšlo ti to dokonale, co říkáš, milá Leo?“

Její chladný, tvrdý tón Leu šokoval.

A výraz jejího obličeje odpovídal tónu hlasu. Už to nebyl mladý andílek. Najednou byla strašně stará.

„Tak co? Přiznej si to, Leo. Vyšlo ti to dokonale. A já jsem ti pomohla.“

„Ty žes mi pomohla?“ Lea zpozorněla, překvapena její proměnou.

94

„Ano, pomohla jsem ti. A teď přišel čas, abys pomohla ty mně,“

prohlásila Catherina. Její obličej byl skrytý ve stínu.

„Abych já pomohla tobě?“ Lea o krok ucouvla.

„Počkej,

Catherino, já nechápu…“

Catherina odplula od prádelníku napříč pokojem a teď se vznášela nad Leou. „Ovšem. Teď pomůžeš ty mně,“ řekla a její hlas byl tvrdý, pohled mrazivý, tvář opovržlivá maska.

„Nikdy!“ vyjekla Lea a dala se na útěk. Ale dveře se prudce zavřely. Rychle s otočila a tváří v tvář Catherině vykřikla. „Tak co chceš?“

Co chci?“ Catherina pohodila hlavou a zasmála se opovržlivým, řezavým smíchem. „Chci zase oživnout.“

„Ale Catherino –“

„Chci se zase dotýkat věcí živým tělem, Leo. Chci chodit, cítit, jak voní vzduch.“

„Ale to já pro tebe nemůžu udělat!“ zaúpěla Lea.

„Ovšem že můžeš, prohlásila Catherina a upřela na Leu prosebný, žádostivý pohled. „Teď musíš svolit, abych vstoupila do tvého těla.“

„Cože?“ Lea opravdu nevěděla, jestli má věřit svým uším.

„Teď musíš dovolit, abych do tebe vstoupila,“ opakovala Catherina a vznášela se nad Leou. „Já ti pomohla dnes odpoledne a teď je řada na tobě.“

Lea se podívala na rameno ke dveřím. Byly pevně zavřené.

Catherina se o to postarala. Dost možná, že je zamkla.

Nemělo smysl pokoušet se o útěk.

Tak co tedy může dělat?

„Musíš mě do sebe vpustit,“ řekla tiše Catherina a v jejím hlase byla nezakrytá výhružka. „Vstupují do tebe natrvalo!“

„Ne!“ prosila Lea. „Catherino, prosím tě –“

Ale Catherina zmizela.

A vzápětí ucítila Lea tlak na temeni hlavy a uvědomila si, že Catherina je uvnitř jejího těla.

95

XVIII.

Když se v ní Catherina usadila poprvé, Lea netušila, oč jde. Cítila tíži sestupující jejím tělem, cítila přítomnost někoho jiného, a pak zas pocit lehkosti, avšak zároveň ztráty kontroly nad vlastním tělem. Ale ten zážitek byl tak nezvyklý, tak hrůzostrašný, tak naprosto ohromující, že byla schopna jen pasivně stát a snášet ho, ať se dělo cokoliv.

Ale teď, když cítila, jak jí těžkne hlava a tlak začíná sestupovat po zádech dolů, už věděla, že do ní Catherina proniká.

A pokusila se ze všech sil vzdorovat.

„Vypadni! Vypadni! Ven! Ven!“ ječela.

A soustředila veškerou svoji energii a vůli, aby Catherině zabránila vstoupit do svého těla a ovládat ho.

„Ven, ven – vypadni!“ křičela, oči pevně zavřené.

Soustřeď se. Soustřeď se.

K jejímu překvapení to začalo působit.

Cítila, jak se tíže zvedá a tlak polevuje.

V hlavě se jí vyjasnilo. S očima stále zavřenýma se ještě pevněji, ještě energičtěji soustředila.

„Pusť mě do sebe, Leo,“ šeptala někde blízko neviditelná Catherina. „Dlužíš mi to. Pusť mě do sebe.“

„Ne!“ zaječela Lea, otevřela oči a rozběhla se ke dveřím.

„Pusť mě do sebe. Marně se mi bráníš. Jdu k tobě.“

Ale Lea už otočila knoflíkem a opřela se do dveří.

K jejímu údivu se lehce otevřely.

Prudce vyrazila do mansardy, zabouchla dveře a otočila klíčem v zámku.

96

Dokázala jsem to, pomyslela si. Ubránila jsem se Catherině.

Vyhnala jsem ji.

Sklouzla po žebříku dolů do prvního patra ještě dřív, než si uvědomila, že se celá třese, že se třese, až jí cvakají zuby.

Jen klid, jen klid, jen klid.

Ale nebyla schopna ten třas zastavit.

„Maminko!“ křičela a celá zoufalá pádila po schodech dolů.

Mami! Tati! Prosím vás, pomozte mi!“

Vyběhli z obývacího pokoje, ústa dokořán, tváře ustarané a plné strachu.

„Musíte mi pomoct!“ křičela Lea, neschopná ovládnout třesavku.

Matka sevřela Leu do náruče. „Leo, co se děje,“

„Duch. Přízrak, mami!“ mumlala Lea a zabořila tvář do měkkého svetru na matčině rameni. „Přízrak.“

„Odveď ji do obýváku,“ poradil pan Carson manželce. „Leo, pojď a lehni si na gauč.“

„Ne!“ Lea se vytrhla. „Nechci si lehnout! Nemůžu! V domě je přízrak. Zavraždil Marci a já ho pustila ven!“

„No tak, Leo…“ prosila matka s utrápenou tváří.

„Jsi velice rozrušená, Leo,“ uklidňoval ji otec. „Zažila jsi hrozné věci. No ta, pojď do obýváku a…“

„Ne – nechci si lehnout!“ postavila si hlavu Lea. Věděla, že se neovládá, ale nebyla schopna proti tomu něco udělat.

„Tak si s námi aspoň pojď sednout a pohovořit,“ trpělivě navrhl otec.

„Lea si povzdechla. „Tak dobře.“ Šla s nimi do obývacího pokoje a sedla si na kraj hnědého koženého gauče.

Otec vypnul televizi, zatímco matka stála ve dveřích a rukama se opírala na obou stranách zárubně.

„Co je s tebou?“ zeptal se pan Carson a sedl si na gauč vedle své dcery.

„Nahoře je duch,“ začala Lea a snažila se hovořit klidně, poručit svému hlasu, aby zněl normálně.

„Přízrak děvčete. V mansardě. V tom pokojíku za dveřmi.“

„Už není zamknutá,“ přiznávala se Lea, pohled upřený na chlupatou předložku u svých nohou. „Odtrhla jsem prkna a odemkla 97

ho.“

„To že jsi udělala? A kdy?“ zeptal se otec a přisedl blíž.

„Jednou večer, už je to několik dní. Zdálo se mi, že je někdo uvnitř, a tak jsem prkna odtrhla. Odemkla jsem a uvnitř jsem našla přízrak. Děvčete, které bylo v tomhle domě zavražděno. Před sto lety. Pustila jsem ji ven a ona úmyslně postrčila Marci přes zábradlí.

A ona teď… ona chce…“

Přeskočil jí hlas a nebyla schopna pokračovat. Zírala na koberec.

„Dneska jsi zažila hrozné věci,“ opakoval otec. „Není divu, že jsi rozrušená. Ale musíme se snažit zachovat si smysl pro skutečnost.“

„Ty mi nevěříš?“ vykřikla Lea a vyskočila.

Oba rodiče si vyměnili významné, ustrašené pohledy.

„Holka, ty se celá třeseš. Dojdu pro doktora,“ řekla matka.

„Ne!“ rozkřičela se Lea.

„Chci říct, že nepotřebuji doktora.

Nejsem nemocná.“

„Ale miláčku,“ chlácholila ji paní Carsonová, „to, co říkáš, nedává smysl!“

„jsem přesvědčen, že si jen potřebuješ odpočinout, Leo,“

uklidňoval ji otec a pokynul, aby si zase sedla. „Jsem přesvědčen, že potřebuješ jen trochu času, aby ses vyrovnala s tím, co jsi viděla.

Byla to koneckonců jen nehoda.“

„Vždyť se ti to zrovna snažím vysvětlit,“ křičela Lea a z pocitu bezmocnosti si rvala vlasy.

„To nebyla nehoda. To Catherina zavraždila Marci!“

„Catherina?“ zeptal se otec a bezradně svraštil čelo.

„No ten přízrak!“ ječela Lea. „Přízrak z podkrovního pokoje.“

„Posaď se, Leo,“ řekl otec pevným hlasem, stoupl si a ukázal na gauč. „Teď už mám vážně dost těch řečí o nějakém přízraku.“

„Dovol, abych zavolala doktora,“ žádala paní Carsonová a hryzala si palec jako vždycky, když byla nervózní. Otočila se, že odejde z obýváku.

„Tak dobře, já vám to dokážu,“ prohlásila Lea, pořád celá roztřesená. Popadla otce za ruku a táhla ho ven. „Tak pojďte. Oba dva.“

„To nás chceš táhnout do mansardy?“ chtěl vědět matka a váhavě je následovala.

98

„Ukážu vám tu tajnou ložnici,“ tvrdila Lea. „Dokážu vám, že jsem se nezbláznila. Že tam nahoře je duch.“

Vystoupili nahoru po schodech, prošli kolem Leina pokoje, zastavili se u kovového žebříku a všichni tři se podívali vzhůru k padacím dveřím ve stropě.

„A když tam žádný přízrak nebude dovolíš, abych zavolala lékaře?“ zeptala se opatrně paní Carsonová.

„Povídám, že tam je duch,“ trvala na svém Lea.

Vyšplhala po žebříku tak, jak to udělala tolikrát za poslední dva týdny, odstrčila dřevěný poklop a vysoukala se do tmavé mansardy.

Rodiče ji následovali. Nejdřív paní Carsonová,potom její muž.

„Uh. Tady nahoře je pěkná zima,“ postěžovala si paní Carsonová.

Za pár vteřin našla Lea vypínač, stiskla ho a žluté světlo zalilo dlouhou úzkou místnost.

Těžce oddychujíc šla první k tajné ložnici.

A pak se prudce zastavila a hlasitě vyjekla nevěříc svým očím.

Dveře byly zavřené a zamčené.

Prkna byla na svém místě a blokovala vchod, pevně přibitá napříč přes dveře.

Všechno bylo netknuté. Všechno vypadalo právě tak jak toho dne, kdy se sem nastěhovali.

99

XIX.

Doktor Harrison zaklapl svoji brašnu, urovnal přikrývku a očima za bifokálními brýlemi se usmál na Leu. „Bude to dobré,“ prohlásil s profesionální věcností a s bezvýraznou tváří. „Máš pořádnou horečku, ale my si s ní poradíme. Zůstaneš pár dní v posteli, souhlasíš? Aspoň než ustoupí teplota.“

Lea, celá zmalátnělá horečkou, doktorovi poděkovala. Obrátila se obličejem do polštáře.

Oni nevěří tomu, co říkám o Catherině, uvědomila si trpce. Myslí si, že mám halucinace z horečky.

Na druhé straně pokoje bubnoval déšť do dvojitých oken. Silný vítr hnal proti skleněným tabulkám přívaly vody, až se okenní rámy třásly.

Lea slyšela, jak venku na chodbě mluví doktor Harrison s jejími rodič. Zvedla hlavu z polštáře a pokoušela se rozumět tomu, co říká.

Mluvil ale moc tiše.

Krátce potom slyšela, jak všichni tři jdou dolů po schodech.

Slyšela, jak se domovní dveře zavírají, když doktor odcházel.

Podle nich jsi to všechno vymýšlím.

A co když je to tak…

Zvedla hlavu a uviděla rodiče vcházet do pokoje, tiše, skoro po špičkách. „Ještě nespíš?“ zašeptal otec.

Jsem tak ospalá,“ hlesla Lea a zívla.

„Doktor Harrison říká, že horečka začíná klesat,“ řekla matka, sklonila se nad Leu, pátravě si ji prohlížela, jako by ji viděla poprvé, a přitom si nervózně hryzala palec.

„Přestaň si mě tak prohlížet.“ Sama byla překvapena, jak 100

chraptivý má hlas.

„Potřebuješ jen zůstat pár dní v posteli, abys věděla. Pořádně si odpočinout,“ přidal se otec.

„Mám pocit, že bych prospala celý týden,“ odpověděla Lea.

Matka se sklonila a políbila ji na čelo. Voněla po pomerančích.

Lea se usmála a zavřela oči.

Po silném náraz větru do oken je zase otevřela. Rodiče už odešli dolů. Sebrala Georgieho z nohou postele a přitiskla ho k sobě. „Oni si myslí, že jsem cvok, Georgie,“ oslovila plyšového tygra.

Jako odpověď se Georgieho oči rozzářily jasně rudým světlem.

„Ne!“ zašeptala Lea a mrštila tygrem na podlahu.

Když zvedla oči, stála vedle postele Catherina, zalitá stejně ostrým rudým světlem, jako vycházelo z Georgieho.

„Catherino… co tu děláš?“ zeptala se a cítila se jako mátoha. „Jak ses dostala sem dolů?“

„Tohle je můj pokoj,“ odpověděla Catherina a usmála se na ležící Leu.

Rudé světlo bledlo. A jako by také vybledly všechny barvy v pokoji, až zůstaly jenom ty dva kroužky rudého světla, zářivě rudého světla, vycházejícího z Catherininých očí.

„Tvůj pokoj? Jak to myslíš?“ Lea se na posteli posadila a opřela se o záhlaví.

„Tohle je můj pokoj,“ opakovala Catherina a nepřestávala se usmívat. „V tomhle pokoji jsem byla celou tu dobu.“

„A co ten pokoj nahoře? Ta tajná ložnice začala Lea.

„tohle je ta tajná ložnice,“ odpověděla Catherina, sedla si na kraj postele a její oči pořád svítily. Tohle je má ložnice. V tom pokoji nahoře jsi nikdy nebyla, Leo.“

„Nikdy?“ Lea zavřela oči a zatočila se jí hlava.

Jsem asi opravdu cvok, napadlo ji.

Déšť bušil do oken. Lea cítila na obličeji závan studeného vzduchu, průvan od okna. Přitáhla si přikrývku až k bradě a držela ji pevně, jako kdyby ji to mohlo ochránit před Catherinou, před tím, co od ní slyšela.

„V tom zavřeném pokoji jsi nikdy nebyla,“ vysvětlovala jí Catherina svým hláskem malé holčičky. „Nikdy jsi nebyla v tom 101

pokojíku nahoře – protože já tam nikdy nebyla. Protože já nikdy neopustila tenhle pokoj.“

„Tomu nerozumím,“ vydechla Lea a už zase s otevřenýma očima vyjeveně zírala na bledý dívčí přízrak.

„Pronikla jsem do tvé duše, Leo.“ Vysvětlovala Catherina bezvýrazným tónem bez špetky citu. „To já jsem vyvolala tvé vidiny.

To já tě přesvědčila, že jsi byla nahoře v tajné ložnici. Ta však byla celou tu dobu zabedněná a ty jsi vůbec nevytáhla paty ze svého pokoje.“

„Ale proč?“ Proč?“ ptala se Lea. Ani přikrývka, kterou si přidržovala až u brady, ji nedokázala uchránit před mrazením, před mrazivým strachem, který projížděl celým jejím tělem.

„V tom pokoji nahoře je skryté zlo,“ pokračovala Catherina a při těch slovech její oči zářily jasnou červení. Vznesla se nad postel a světlo z jejích očí pálilo Leu do tváří.

Lea se odvrátila.

Catherina se zase usadila na kraj postele. „Je to zlo. Já sama jsem ten pokoj zabednila. Před sto lety. To já udělala. A ty dveře už zůstanou navždy zavřené.“

Lea neodpovídala. Cítila strašnou ospalost. Bylo tak

obtížné

soustředit se na to, co říkala Catherina. Bylo tak obtížné pochopit to.

„Viděla jsem tě, jak jdeš poprvé nahoru do mansardy,“ vykládala Catherina. „Viděla jsem, jak se blížíš k těm zavřeným dveřím. Jak u nich nasloucháš. Nejdřív jsem se pokusila odstrašit tě.“

„Chceš říct…?“ Lea si připomněla první výpravy do mansardy, které ji tak vyděsily.

„Právě. Ta tekoucí krev a kovové bodce. To byla moje práce,“

prozradila Catherina. „Musela jsem tě postrašit. Zabránit ti, abys vstoupila do pokoje, v němž je uzavřeno zlo. Ale nestačilo to. Když jsem viděla, že jsi rozhodnutá dveře otevřít, pronikla jsem do tvé duše a ovlivnila tvé myšlení. Domnívala ses, že jsi byla nahoře a žes ty dveře otevřela, a zatím jsi byla celou tu dobu tady ve své ložnici.“

Catherina se rozesmála vysokým hihňavým smíchem, až se její zlaté lokýnky natřásaly a poletovaly kolem hlavy. Bylo zřejmé, že se chlubí, že má radost ze sebe, z kousku, který provedla Lee.

„Ale proč sis s tím dala tolik práce?“ zeptala se Lea chraptivým 102

hlasem. „Proč jsem si měla myslet, že jsem byla nahoře?“

„Aby ses nebála ve své vlastní ložnici,“ odpověděla Catherina, jako by šlo o samozřejmost. „Potřebovala jsem, abys mi důvěřovala.“

Lea se neklidně zavrtěla a oběma rukama sevřela přikrývku ještě pevněji. Byla jí zima, taková zima, že se až rozklepala. „Co se stane teď, Catherino? Zeptala se a zuby jí drkotaly.

„Teď budeme společně bydlet v tomhle pokoji. A v tvém těle,“

oznámila jí Catherina a naklonila se blíž.

„Ne!“ Lea se pokoušela vykřiknout, ale byla příliš slabá,příliš ospalá, a točila se jí hlava.

„Teď patříš mně!“ zaslechla ještě vykřiknout Catherinu.

A potom cítila tlak na hlavě, nesmírnou tíhu sestupující jejím tělem dolů. Nemírnou tíhu.

Věděla, že do ní vstupuje Catherina a že se jí zmocňuje.

Ale byla příliš slabá, příliš ospalá, než aby se bránila.

Za pouhých několik vteřin se jí Catherina zcela zmocnila. „to je báječné!“ zavolala celá šťastná Leiným hlasem.

103

XX.

Catherina Leu ovládla. Během několika příštích dní, kdy ještě zůstala doma, než jí zase klesne horečka, si Lea připadala jako host ve svém vlastním těle. Byla při smyslech. Jasně si uvědomovala, co se děje, ale neměla kontrolu nad tím, co říká nebo co dělá.

Nemohla do ničeho mluvit. Mohla jen myslet.

Ještě pořád měla vůli, ale nemohla ji uplatnit.

Lea se s ní hádala, pokoušela se přesvědčit ji, aby ji nechala být, ale Catherina její mlčenlivé prosby ignorovala.

Jako by Lea neexistovala.

Občas, bez upozornění, Lea cítila, jak Catherina její tělo opouští.

V takových chvílích vždycky pocítila naději a úlevu. Chtělo se jí brečet nebo skákat radostí, když byla znovu pánem svého těla.

Ale příliš vyděšená.

A potom, což nikdy netrvalo dlouho, cítila, jak se do ní Catherina vrací, jak se jí znova zmocňuje. A Lea zase upadla do strašlivé situace mlčenlivého partnera, mlčenlivého společníka ve vlastním těle.

Kde se Catherina zdržovala, když opustila její tělo?

Lea se nikdy nezeptala. A Catherina by nejspíš její otázku ignorovala.

Catherina směla klást otázky.

Jednou ráno, když Catherina na malou chvíli zmizela, Lea málem prozradila matce, co se s ní děje, ale včas se zarazila. Když jí řeknu, že jsem v moci ducha, který rozhoduje o všem, co říkám a co dělám, strávím zbytek svého života zavřená někde v ústavu, uvědomila si.

Proto překonala pokušení a krátce nato se Catherina vrátila. „Co 104

kdybychom si dnes vyšly ven.“ Zeptala se jí. „Dost možná, že už jsme konečně dost silné, abychom si vyšly na procházku. Víš, Leo, já mám s námi ohromné plány. Musíme udělat pár ohromně důležitých věcí.“

Lea se zeptala, co má Catherina v úmyslu, a současně měla hrůzu z toho, co uslyší. Ale její nevyslovená otázka zůstala bez odpovědi.

„Mám dojem, že už je to s tebou lepší,“ prohlásila radostně Leina matka, když vpadla do pokoje a rozhrnula záclony na oknech, za nimiž se ukázal jasný, sluneční den.

„Proč si dnes nevyjdeš na

procházku nebo někam? Ven tady z toho zatuchlého baráku.“

„Júúú!“ radostně vyjekla Catherina Leiným hlasem. Odkopla přikrývky a vyskočila z postele.

„No tak, nepřeháněj to,“ usměrnila ji paní Carsonová a otevřela dokořán jedno okno. Do pokoje začal proudit chladný, čerstvý vítr.

„Nebudu, „ slíbila Catherina. „Je tak nádherný den, půjdu jen a malou procházku.“

Ale slib mi, že to nepřeženeš,“ projevila starost paní Carsonová.

„Zastonala sis pořádně, mladá dámo.“

„Cítím se báječně,“ ujistila ji Catherina.

Když paní Carsonová sestoupila po schodech do přízemí, natáhla si Lea černé bavlněné kalhoty a hnědošedé tričko Shadysideské střední a začala se prohrabávat v hromadách věcí dole v šatně.

„Co to děláš?“ mlčky se zeptala Lea. „Co hledáš, Catherino?“

Catherina neodpovídala a dál hledala Leinýma rukama, až konečně prohlásila: „Mám ohromné plány, Aha! Tady je to!“

Vynořila se ze šatny s kusem pevné šňůry, kterou byla převázána poslední krabice, když ji Lea konečně vybalila.

„Catherino, co s tím budeš dělat?“ chtěla vědět Lea.

„Snad co s tím budeme dělat,“ opravila ji se zlomyslným úšklebkem Catherina. „Pořídíme si trošku legrace.“

Lea byla bezmocná. Cítila, jak proti své vůli napíná šňůru a pak s n í t r h n e . „Dáme malou lekci

Donovi Jacobsovi,“ oznámila jí

Catherina.

„Cože?“ Lea si nebyla jistá, že dobře slyšela. „Donovi?“

„Marci a on k sobě přece patřili, nebo ne?“ zeptala se Catherina, ale nebyla to vlastně otázka. „Všechno jsem slyšela, Leo. Slyšela 105

jsem, jak jsi to všechno vykládala Deeně do telefonu. Vzpomínáš si přece, že jsem byla celou tu dobu ve tvém pokoji?“

„Ale Don –“ začala Lea.

„Don také potřebuje dostat lekci,“ chladně prohlásila Catherina.

„No tak, jdeme na to, Leo. Uvidíme, co dokážeš!“

106

XXI.

Don bydlel v čtvercovém domě z červených cihel v Canyon Road.

Komusi určitě trvalo celé dopoledne, než shrabal spadané listí, uvědomila si Lea, když viděla ohromnou kupu uprostřed předního dvora.

„Báječná procházka,“ projevila vnitřním hlasem spokojenost Catherina. „Ten vzduch – tak svěží a sladký. Řekla bych, že podzim mám ze všeho nejradši.“

Lea zareagovala pochmurným mlčením. Celou cestu k Donovu domu se s Catherinou hádala a snažila se ji odradit od záměrů, které měla s Donem.

„Ale já to přece dělám pro tebe, milá Leo,“ byla jediná odpověď, které se od Catheriny dočkala. Načež se rozhodla nebrat Leu vůbec na vědomí.

Když dorazily do sousední ulice, vyvinula Lea poslední zoufalé úsilí získat nazpátek vládu nad svým tělem. Soustředěné úsilí vypudit Catherinu, zastavit ji.

Byla však příliš slabá a Catherina ji pevně ovládala.

Ať se Lea jakkoli snažila, nohy ji nesly kupředu, energicky kráčela dál po chodnících posetých listím ke Canyon Road a k domu, kde bydlel don.

„Nemá smysl vzdorovat mi,“ řekla jí Catherina, když šly po asfaltové příjezdové cestě. „Dělám to pro tebe. Don byl Marciin poskok. Nikdy se tě nezastal.“

„Prosím tě, Catherino…“ žadonila Lea.

Ale Catherina už tiskla zvonek.

Prosím tě, nebuď doma, zapřísahala Lea Dona. Prosím tě, nebuď 107

doma.

Kroky uvnitř. Otevřely se bílé domovní dveře a v nich sál don.

Zatvářil se polekaně: „Leo.“

„Ahoj, Done,“ pronesla Catherina Leiným hlasem. „Jak se máš?“

„Leo… a jak ty?“ zeptal se a přidržoval otevřené venkovní dveře.

„Slyšel jsem, žes byla nemocná.“

„Už je to dobré.“ Vešla do malé předsíňky. V domě to vonělo pečeným kuřetem. Slyšela, jak někde nahoře rámusí metalová hudba.

„Překvapila jsi mě,“ řekl Don a utíral si ruce o tričko. „Zrovna jsem shrabal listí. Zastaví se tu pro mě pár kluků a…“

„Zaskočila jsem jen tak,“ pokračovala v rozpačitém rozhovoru.

„Chtěla jsem vědět, jak jsi na tom. Myslím, že tě to určitě pořádně sebralo. To s Marci.“

Don sklonil hlavu a uhnul očima. „Mhmm,“ zamumlal.

Chvilku bylo ticho, jen shora bylo slyšet hudbu.

„Bylo to dost těžké,“ řekl nakonec a pořád uhýbal před jejím pohledem. „Takový šok. Chci říct, taková nesmyslná nehoda. Bylo to… tak neuvěřitelné.“

„Ano. Tak neuvěřitelné,“ opakovala tiše.

Lea bezmocně poslouchala, jak se rozvíjí konverzace, jak soucitně mluví Catherina s Donem, který, chudák, vůbec nic netuší.

Kdybych tak mohla něco udělat, zoufale uvažovala Lea. Nějak Catherinu zastavit.

Byla však bezmocná. Bezmocný divák.

„Ty jsi tam byla,“ připomněl Don. „Muselo to být pro tebe hrozné.“

Pořád ještě rozpačitě postávala v předsíňce u vchodu, don s rukama v kapsách džín.

„Ano, to bylo,“ řekla tiše a potřásla hlavou.

„Nevím… nevím, jestli se z toho někdy vzpamatuju:“

„Připadám si teď sám, fakt,“ přiznal don a jednou rukou si prohrábl kudrnaté hnědé vlasy.

„No, to bys neměl,“ významně podotkla Lea.

Don se na ni chvilku upřeně díval. Pak najednou otevřel pusu, jak si na něco vzpomněl. „Kuře! Matka šla ven a já slíbil, že vypnu troubu.“

108

Otočil se a běžel do kuchyně.

Sotva byl z dohledu, sáhla Lea do kapsy a vytáhla šňůru. Držela ji v rukou a rozmotávala ji.

„Catherino… co chceš dělat?“ žádala vysvětlení Lea.

Žádná odpověď.

Lea cítila, jak její tělo kráčí směrem ke kuchyni.

„Stůj, Catherino! Co chceš udělat?“

Žádná odpověď.

Lea se tiše vkradla do kuchyně. Rychle zezadu přikročila k Donovi, který byl skloněn u trouby a kontroloval kuře.

Napnula šňůru a zvedla ji nad jeho hlavu.

S neslyšitelným povzdechem hrůzy si Lea uvědomila, že se chystá Dona uškrtit.

109

XXII.

Lea se předklonila, až byla těsně za Donovými zády, a zvedla ruce se šňůrou nad jeho hlavu, připravena ovinout mu ji kolem hrdla a zardousit ho.

Ozval se zvonek u dveří.

Don vstal a narovnal se.

Lea rychle ucouvla, povolila šňůru a upustila ji na podlahu.

„Páni…“ vykřikl Don a otočil se. „Neslyšel jsem tě přicházet.“

„Promiň,“ omlouvala se Lea.

To bylo o vlas, s ohromnou úlevou si pomyslela Lea, bezmocná ve vlastním těle.

A pak si celá rozechvělá strachem uvědomila, že to neznamená Catherininu porážku. Jen odklad. Že to Catherina zkus znova.

A vrahem bude Lea. Skutečným vrahem.

Don vypnul troubu a běžel k domovním dveřím. Lea se zastavila, aby zvedla šňůru, rychle ji nacpala do kapsy svých džín a šla za Donem do předsíně.

„Ahoj, kluci,“ přivítal je Don. „Už jsem hotov, jen si vezmu klíče.“ Dva chlapci, Lea je oba znala ze školy, Cory Brooks a Gary Brandt, vešli do domu. Oba měli na sobě džíny a saka s iniciálami Shadysideské střední.

„Leu znáte, že?“ zeptal se don a zašel do obývacího pokoje. „Leo, to jsou Cory a Gary,“ volal odtud.

„Ahoj,“ pozdravila je Lea plaše.

„Jak se máš?“ zeptal se Cory.

„Viděl jsem tě ve škole,“ řekl Gary. „Ty jsi v Hunterově chemické třídě, viď?“

110

„Mhmm,“ přisvědčila Lea. „Je to pár týdnů, co jsem tu začala.“

„Tak jdeme,“ přiblížil se don. Za těch pár vteřin, co byl pryč, si vykartáčoval vlasy. „Můžeme tě někam svézt, Leo?“

„N e , d í ky,“ odmítla Lea. „Půjdu pěšky.“ Vyšla z domovních dveří. „Brzy nashle. Dej na sebe pozor, Done.“

To je neuvěřitelné, pomyslela si Lea. Catherina se ho nejdřív pokusí uškrtit a pak mu řekne, aby na sebe dal pozor.

„Prima, že jsem vás viděla, kluci,“ zavolala Lea nazpátek na Garyho a Coryho a pak klusem vyběhla na příjezdovou cestu, kolem jejich vozu, otlučeného Forda Fiesty, vzadu celého olepeného plakáty rozhlasové stanice, a potom po Canyon Road. Klusala proti větru, chladnému a voňavému, který ji štípal do tváře.

„Tak jaká byla procházka, holčičko? Doufám, že pěkná,“ volala paní Carsonová, když slyšela, že se Lea vrací.

„Moc hezká,“ odpověděla Lea. „Začínám se cítit daleko líp, mami.“

„No to jsem ráda,“ řekla paní Carsonová když vstoupila do pokoje a osušovala si ruce utěrkou na nádobí.

„Moc se omlouvám,“ prohlásila Lea, „víš za všechny ty bláznivé povídačky o strašidlech, co jsem nažvanila. Určitě jsi s tím měla spoustu starostí, mami.“

Lea to poslouchala, naprosto bezmocná, a zmohla se jen na mlčenlivou prosbu: Mami, prosím tě, mami. Copak to nepoznáš?

Copak nepoznáš, že to nejsem já?“

„Měli jsme s otce trochu starost. Zřejmě jsi měla něco jako halucinace z té horečky, Leo,“ přiznala paní Carsonová.

„Ale teď se fakt cítím prima,“ vesele zašveholila Lea. „Jako předtím.“

Zamířila vzhůru po schodech do svého pokoje.

„Catherino, tohle mi nemůžeš udělat,“ vykřikla Lea tichou zoufalou prosbou.

„Příště zemře,“ zašeptala Catherina zlým, výhružným hlasem.

„Don zemře a s ním jeho kamarádi, co se tak idiotsky šklebí. Ti také umřou. Všichni umřou.“

111

Temnota jako by se rozestoupila a za ní byla ještě větší tma. Pak se do zorného pole dostaly dva šedé obdélníky. Dvě okna na protějším konci pokoje.

Když se vířící černé stíny zvedly a její pokoj se ustálil na svém místě, Lea se posadila.

Měla podivný, neklidný pocit.

„Catherino?“ zašeptala.

Žádná odpověď.

Lea si uvědomila, že Catherina zase opustila její tělo.

„Catherino?“

Lea neměla ani tušení, jak dlouho bude Cahterina pryč. Někdy odešla na několik hodin, jindy jen na pár minut.

Kam chodí? Uvažovala Lea.

Otočila se ve svém bílém hedvábném pyžamu a spustila nohy na podlahu. Pohybuju se o své vůli, uvažovala. Pohybuju nohama, tělem. Jsem schopna sama uvažovat. Ovládám sama sebe.

Byl to krásný pocit, když jen nakrátko.

Musím něco podniknout, rozhodla se Lea. Musím se zbavit Cahteriny.

Dřív než zabije Dona.

Ale jak? Co můžu dělat?

Najednou se cítila velice osamělá.

Nemám nikoho, pomyslela si celá nešťastná. Nemám, komu bych to pověděla. Na koho bych se obrátila. Když se svěřím rodičům, zavolají doktora a zbytek života strávím někde v ústavu. Kdybych to řekla Deeně… ne, ta by mi také nevěřila.

Nikdo by mi nevěřil.

Jsem docela sama a sama si také musím poradit s Catherinou.

Ale jak?

A pak dostala nápad.

Ten zamčený pokoj. Ten zabedněný pokoj v mansardě.

Klíč k tomu tajemství musí být nahoře, rozhodla se Lea.

Proč by mi jinak Catherina tak zoufale bránila, abych tam šla?

Proč na mě použila všechny ty úskoky, proč ve mně vyvolala všechny ty vidiny, abych si myslela, že jsem byla v tom pokoji, proč dělala všechno možné, aby mě tam nepustila?

112

Lea si vzpomněla, jak Catherina řekla, že ona sama zabednila ten pokoj a že chtěla, aby zůstal navždycky zavřený.

Proč?

V té místnosti je něco, co Catherina nechtěla prozradit. Nějaké tajemství. Tajemství, které Catherinu děsí.

Musím zjistit, co to je, rozhodla se Lea. Musím zjistit, co je za zamčenými dveřmi v mansardě.

113

XXIII.

V mansardě bylo ticho a chladno, v dusném vzduchu se jen těžce dýchalo. Lea div nezalkla kyselým, páchnoucím, zatuchlým prachem, který ji vnikal do nosu.

Cvakla vypínačem a rychle vykročila v měkkých gumových vietnamkách po vrzající podlaze k zabedněným dveřím.

Kdy se vrátí Catherina? Uvažovala a při tomto pomyšlení ji zamrazilo v zádech.

„Catherino?“ zavolala.

Žádná odpověď.

Kdy se vrátí?

Musím si pospíšit. Musím se dovědět tajemství tohoto pokoje dřív, než přijde Catherina, dřív než mě zastaví, než znova vstoupí do mého těla.

Bez dalšího váhání uchopila hořejší prkno a zatáhla. Ani se nehnulo. Zatáhla znovu. Bylo pevně přibité.

Předtím ta prkna povolila tak snadno, vzpomněla si. Ovšem to byla pouhá představa, pouhý sen.

Kladivo. Potřebuje kladivo.

Má na to ale čas?

Lea neměla na vybranou. Dolů po žebříku, potom po schodech do přízemí. Plížila se tmavým, tichým domem, oči si zvykaly na noční šero, známé předměty okolo ní byly zvláštní a tajemné v černých stínech.

Chvíli jí trvalo, než našla otcovu skříňku s nářadím, a ještě déle, než ji potmě tiše prohrabala a našla kladivo s výřezem na vytahování hřebů.

114

A pak nazpátek do mansardy.

Catherina? Kde jen může být?

Je připravena vrátit se? Vrznout se na ni? Zastavit ji dřív, než odhalí tajemství skrytého pokoje, jediné tajemství, které ji snad může zachránit?

Nazpátek do mrazivé mansardy, do té dusivé, prašné zatuchlosti.

A teď už horečně zasadila kladivo jako klín mezi dveřní rám a prkna, tlačila a páčila ze všech sil. Horečné, zoufalé pohyby. Byla vyděšená. Uši nastražené na každý zvuk, na každé znamení, že se vrací Catherina.

První prkno zasténalo jako na protest a spadlo na podlahu. Začalo pracovat na druhém, ztěžka dýchala, dusný vzduch plný prachu ji nutil ke kašli, co chvíli přestávala a poslouchala, nervy napjaté k prasknutí, a hned zase páčila kladivem další prkno.

S měkkým žuchnutím opadlo i to druhé a při dopadu zvířilo oblak prachu.

Zbývalo jediné prkno. A pak bude moci otevřít dveře.

„Catherino?“

Žádná odpověď.

Ještě tu není. Snad ještě zbývá trocha času. Snad to dokáže.

Třetí deska vzdorovala veškerému úsilí. Lea pod ni zaklínila kladivo a zabrala. Ozvalo se zaskřípění, zasténání, ale deska se ani nepohnula.

Lea se koupala v chladném nepříjemném potu. Ale nepřestávala pracovat v horečném tempu.

Až odpadlo i třetí prkno a spadlo k jejím nohám.

V okamžiku, kdy sahala po klíči, aby jím otočila v zámku, vykřikl jakýsi hlas těsně vedle ní.

„Leo, co to děláš?“

Catherina se vznášela vedle ní, oči jí rudě plály vztekem, její jemné rysy byly zkřivené zuřivostí a zlaté lokýnky jí divoce vlály kolem hlavy.

„Co to děláš? Jdi pryč od těch dveří!“

Lea předstírala, že ji neslyší a sáhla po klíči. Ale Catherina ji s úžasnou silou popadla za rameno a začala ji odtahovat nazpátek.

„Ne!“ ječela Lea. „Mě nezastavíš!“

115

Ucukla, vytrhla se z Catherinina chladného sevření a doklopýtala se ke dveřím. Pak uchopila klíč a začala jím otáčet.

Ale Catherina byla hbitá. Vznesla se nad Leu a zmizela.

A Lea ucítila tlak na temeni hlavy, ucítila, že do ní Catherina začíná vnikat, cítila, jak tíže začíná sestupovat do jejího těla.

Opřela se o dveře, pevně zavřela oči a soustředila se.

Už jednou jsem ji dostala ven, uvědomila si. Podařilo se mi to jednou, dokážu to znova. Ale musím být silná… silná… silná…

Tlak se však stupňoval, divže jí hlava nepraskla.

Catherina se drala dovnitř, odhodlaná Leu zastavit, ale Lea byla rozhodnuta znovu získat vládu sama nad sebou.

Ne, ne, ne! Lea soustředila veškerou svoji vůli, aby přízrak zadržela.

Tíha se začala zvedat, tlak polevoval.

Je to tak!

Dokázala to.

„Neotvírej ty dveře!“ zaječela neviditelná Catherina odkudsi mimo Leu. „Neotvírej!“

Vyhnala jsem ji, uvědomila si Lea s bušícím srdcem. Vyhnala jsem ji.

„Leo – neotvírej!“

Lea otočila klíčem a otevřela dveře.

Nahlédla do pokoje, dlaněmi si zakryla tvář… a začala ječet.

116

XXIV.

Ukázalo se, že ložnice vypadá zrovna tak, jak si ji Lea představovala – tmavé stěny, blikající svíčky, postel s nebesy.

Avšak na posteli seděli muž a žena. Nebo, jak si Lea teď všimla, hrůzné pozůstatky muže a ženy.

Byli oblečeni celí v černém, a proto těžko k rozeznání v nejasném světle. Žena měla na sobě dlouhé, splývavé šaty s vysokým límečkem, muž černý oblek a bílou košili s tvrdým límcem. Jejich oblečení bylo v dobrém stavu a čisté, ale plandalo na nich, o mnoho čísel větší.

Při pozorném pohledu do tmavého pokoje Lea zjistila, proč tomu tak je.

Jejich těla se už rozpadávala, už to byly pouhé kostry potažené kůží. Bezmasé ruce s prsty jako kolíky visely z otvorů v rukávech.

Také jejich obličeje byly tváře kostlivců, na nichž ustrnuly odporné vyceněné škleby. Maličké žmolky zeleného zetlelého masa stále ulpívaly v dutinách lebek.

Jedno oko muže bylo na svém místě, tam, kde mělo být druhé, zel prázdný oční důlek. Žena neměla vůbec žádný obličej. Prameny černých pavoučích vlasů se plazily z temene žloutnoucí lebeční kosti.

Z očního důlku vylezl ohromný černý červ a spadl na náprsenku blůzy.

Když začala Lea ječet, oba kostlivci vyskočili a jejich kosti přitom zachrastily. S napřaženýma rukama vrávorali ke dveřím, kde stála Lea.

Lea znovu zaječela.

A ucítila, jak Catherina vklouzla do jejího těla.

117

Lea, jejíž pozornost byla rozptýlena strašlivými zjevy, které se k ní blížily, ztratila koncentraci právě na tak dlouho, kolik stačilo Catherině, aby do ní vnikla.

A v tomto okamžiku ucítila známou tíhu, váhu Catheriny, která klesala jejím tělem dolů. Zase byla bezmocná. Catherina ji zase ovládla.

„Ty ses zbláznila!“ vztekle ječela Catherina. „Ty ses zbláznila.“

Oba chrastící kostlivci už se blížili, zakopávali o své plandavé šaty, ruce rozpřažené, a oba na ni s obviňujícím gestem ukazovali dlouhými prsty.

„Já tě varovala, abys ty dveře neotvírala!“ křičela Catherina. „To jsou moji rodiče!“

„Tak tady tě máme, ty zlý spratku!“ Šepot ženy zněl jako suché svištění větru.

„Zpátky, vy příšery!“ zaječela Catherina Leiným hlasem.

Ale kostlivci vyrazili s udivující hbitostí.

Mužova ruka se vymrštila a vysušené, kostnaté prsty se jako hadi otočili kolem Leina hrdla.

118

XXV.

„Ty zlý spratku!“ vykřikla žena pisklavým hlasem, vycházejícím z otevřeného hrdla.

Lea nemohla dýchat nosem, protože se zalykala odporným zápachem hnijícího masa. Bylo jí na zvracení, když mužovy ruce sevřely její krk. Pokusila se odtáhnout od těch ohavných rozšklebených lebek s prázdnými očními důlky, ale teď už ji drželi oba.

Jejich mrtvolné paže ji pevně svíraly, dusily ji v té tmě, zalykala se kyselým pachem mrtvých. Slyšela jejich vítězoslavný smích, sípavý, bezhlasý chechot, který fičel z jejich rozšklebených čelistí.

Chtějí mě zhltnout, napadlo Leu. Chtějí ze mě udělat to, co jsou oni.

A při této představě, když už podléhala kostnatým příšerám, které se ji pokoušely zardousit, cítila Lea, že ji Catherina opouští.

Já teď zemřu, pomyslela si, ale Catherina se mnou neumře.

Její rodiče mě zabijí, ale Catherina přežije.

Před očima se jí začala míhat a vířit rudé záblesky, stále jasnější a jasnější, jak sílilo sevření kostlivců, které ji bralo dech.

A v tom okamžiku uviděla vedle sebe Catherinu. Její oči zářily rudě jako dva uhlíky, ústa zkřivená vztekem, a s obviňujícím gestem prstem ukazovala na dvojici, která napadla Leu.

„To oni mě kdysi zavraždili!“ vykřikla Catherina. „A teď mě chtějí zabít znova.“

„Ty hnusná lhářko!“ s chladnou zuřivostí zavřískla žena.

A kostlivci pustili Leu ze svého smrtelného sevření. Lea vyrazila slabý výkřik, klesla na kolena a zoufale lapala po dechu.

119

„Ty hnusná lhářko,“ opakovala žena a otočila svoji zažloutlou nevidomou lebku na Catherinu. „To tys nás zavraždila a navěky zavřela v tomhle pokoji. Ale my tu na tebe celá ta léta čekali…

Přísahali jsme, že nespočineme v klidu dokud neučiníme přítrž tvým zločinům.“

Catherina pohodila hlavou, její oči zasvítily ještě pronikavěji a rozesmála se. Její smích však rázem ustal, když se na ni chřestíce kostmi vrhli oba její rodiče. Jejich smrduté, plandavé hadry se kolem ní ovinuly, stoupal z nich oblak hnilobného zápachu, a jak okolo ní rejdili, kousek po kousku se rozpadávali a jejich kosti se sypaly na podlahu.

Catherina zmizela v tomto odporném, vražedném objetí. A Lea strnulá hrůzou vyjeveně zírala, jak pomstychtiví netvoři objímají svoji dceru, ovíjejí ji stále těsněji a zuřivěji a rdousí ji.

„Pomoz mi! Prosím tě, pomoz mi!“ volala Catherina na Leu.

Jej bledá ruka vylétla z dusivého objetí rodičů, ale kostnatý spár ji popadl, s prudkým trhnutím ukroutil a pohodil na podlahu.

Catherina a Lea zaječely současně.

Lea si zacpala uši a zavřela oči.

Ale nemohla neslyšet Catherinino poslední zaječení – zaječení zvířete lapeného do smrtelné pasti.

Když doznělo, otevřela Lea oči a s ústy dokořán sledovala, jak se všechny tři přízračné postavy slily v jedinou ohnivou kouli, která se rozplynula v dusivém oblaku žlutého, sirného kouře.

Vzlykajíc hrůzou a lapajíc po dechu sledovala Lea hustý žlutý oblak, stoupající ke stropu mansardy.

Pak všechno zrudlo.

A potom zčernalo.

Cítila, jak klesá na podlahu, ale nebyla schopna proti tomu něco udělat.

120

XXVI.

Když otevřela oči, viděla kolem sebe jen bílo.

Jsem snad v nebi? Pomyslela si.

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že se dívá na strop.

A pak do jejího zorného pole vplula matčina tvář.

„Jsi vzhůru, Leo?“

V koutcích matčiných očí byly slzy a při pohledu na Leu se jí chvěla brada.

„Jsi vzhůru?“ opakovala.

A potom odněkud zblízka uslyšela Lea hlas svého otce.

„Počkej chvilku. Nech ji, ať se vzpamatuje.“

„Já žiju?“ zeptala se Lea celá zmatená.

Cítila se tak slabá.

„To víš, že žiješ, miláčku,“ ujistila ji matka a prstem si utírala slzy.

Lea si uvědomila, že leží na zádech. Podívala se dolů a viděla, že je na cizí posteli, přikrytá prostěradlem a světlemodrou přikrývkou.

„Kde to jsem?“

„V Shadysideské všeobecné,“ odpověděl otec a přistoupil blíž.

„Jsi velice nemocná. Leo.“

„Opravdu?“

„Máš vysoké horečky. Tři dny jsi měla jednačtyřicítky.“ Hlas paní Carsonové se chvěl.

„Jak dlouho jsem tady?“ zeptala se Lea a zavřela oči. Bolely ji od jasného světla odrážejícího se od stropu.

„Už skoro týden,“ měkce jí sdělil otec a rychle dodal: „Ale budeš zase v pořádku.“

121

„Chceš říct, že to všechno byl jen sen?“ zeptala se Lea, otevřela oči a otočila se k rodičů. V hlavě jí bušilo, když s ní pohnula.

„Sen?“ Paní Carsonová byla očividně v rozpacích.

„Zdálo se ti toho moc?“ zvídal pan Carson opatrně. „Vysoké horečky bývají někdy doprovázeny kuriózními a živými sny.“

„To všechno byl jen sen z vysoké horečky?“ chtěla vědět Lea.

Zkusila se posadit, ale celé její tělo se vzepřelo. Zasténala a klesla nazpátek na polštář.

„Budeš zase v pořádku,“ opakoval pan Carson. „Jsi jen slabá, protože tak dlouho ležíš.“

Brzy půjdeš domů,“ oznámila jí paní Carsonová. „A Deena slíbila, že zorganizuje doučování tak, abys všechno dohnala.“

„Deeno,“ zaúpěla Lea, „to ti tedy pěkně děkuju!“

Pan Carson se rozesmál! „Řekl bych, že už se zase dostáváš do staré formy.“

„Nějaký mládenec se na tebe vyptává. Každý den,“ informovala ji matka. „Don Jacobs. Zdá se, že má o tebe starost.“

Lea se usmála. Bylo těžké soustředit se. „Pořád nemůžu uvěřit, že to všechno byl jenom sen,“ prohlásila a zase usnula.

Když se za tři dny vrátila domů, chtěla nejdřív ze všeho vylézt nahoru do mansardy a zkontrolovat zavřený pokoj. Ale rodiče naléhali, aby ještě pár dní zůstala v posteli, a neustále a bedlivě na ni dohlíželi. Prostě se nemohla odkrást tam nahoru.

Konečně už nemohla déle čekat. V sobotu ráno se vzbudila dřív, než vstali rodiče, vylezla z postele, natáhla si župan a gumové vietnamky, a ve vší tichosti se vydala do podkroví.

Kulatým oknem pronikalo bledé ranní světlo a prkna v podlaze vrzala pod jejími kroky jako normálně.

A opravdu, tajná ložnice byla pořád zamknutá a zabedněná.

Všechno to byl sen, pomyslela si Lea.

Chvíli stála v tom tichu a snažila se utřídit své pocity. Nemohla se rozhodnout, jestli se jí ulevilo, nebo jestli byla zklamaná.

Pořád se cítila zesláblá a proto se otočila, slezla dolů a vrátila se do své ložnice. Cestou nazpátek do postele se na sebe podívala do oválného zrcadla nad prádelníkem.

Už se fakt potřebuju dát ostříhat. Ofina mi padá do očí. Vypadám 122

jako zanedbaný foxteriér.

A pak upoutalo její pozornost něco, co leželo vedle lampy na prádelníku.

Černá stuha.

Třesoucí se rukou ji zvedla. Okamžitě poznala, co to je.

Byla to černá stuha do vlasů, kterou nosila Catherina.

Držela ji pevně v jedné ruce a prsty druhé ruky přejela po hladkém sametu.

Catherina a zlo, které představovala, přece jen existovaly.

A v pokoji nad Leinou ložnicí byli rodiče Catheriny a sto let čekali, aby se pomstili své dceři.

Při pohledu na černou stužku pocítila Lea nový záchvat hrůzy.

Marci. Chudák Marci, pomyslela si.

Marci byla poslední obětí Catherininy zloby. A Lea na tom má svůj podíl viny.

Přepadla ji lítost. Lítost a smutek.

Věděla, že s tím pocitem bude muset žít dlouho, velmi dlouho.

Hrála si se stuhou, uvazovala si ji kolem ruky a hned zase rozvazovala.

Tajná ložnice musí zůstat tajemstvím. Další tajemství Fear Street, ulice plné hrůzy.

Odložila stuhu a šla dolů připravit si snídani.