Barbara a Scott Siegelovi

Stopy hrůzy 5

Pod hrozbou smrti

I.

„A Mindy přijde taky? Fakticky?“ zeptal se Andy Moser a nervózně si pohrával se šňůrou od telefonu. „Neděláš si ze mě legraci, že ne? Určitě to řekla? A o mně?“ Andy se zasmál a jeho modré oči se rozzářily. „Ty si vymýšlíš, že jo?“ poznamenal Andy a přál si, aby to všechno byla pravda.

„Poslouchej, Mindy se líbí všem klukům z naší školy. Je to určitě nejhezčí holka z naší třídy. Má naprosto perfektní postavu… Ne, abys jí to řekl!“

Z kuchyně zaječel čísi hlas: „Už jsi laskavě dotelefonoval?“ po chvíli hlas pokračoval:

„Musím zavolat Berryho a Andy pořád

telefonuje. Řekni mu, prosíme, ať to ukončí.“

Andy zakryl sluchátko a odpověděl: „Vždyť jsi s ním před chvilkou mluvila!“

„Nemluvila!“ odpověděla jeho sestra Susan vítězoslavně.

„To

byla Jill.“

Andyho otec strčil hlavu do dveří a řekl: „Za chvíli odcházíme se Susan k zubaři. Nech ji zatelefonovat, prosím tě.“

Andy otráveně přikývl. Odkryl sluchátko a řekl: „Promiň, Steve, budu muset končit, uvidíme se zítra na zkoušce.“ Ve sluchátku se něco ozvalo a Andy se tomu poťouchle zasmál. Se Stevem se rozloučil slovy: „Jestli tam Mindy půjde, odzpívám to, ať už mě budeš doprovázet ty anebo někdo jiný.“

Andy zavěsil telefon. Do pokoje vběhla Susan. Chytila sluchátko a vytáčela číslo. Přitom důležitě poznamenala: „Slyšela jsem, že Mindy Glassová chodí s Georgem Macaulayem.“

„Bejvávalo,“ odsekl jí Andy.

„A přestaň mě špehovat, když

4

telefonuju.“

„Marně se o ni pokoušíš.“

„Málem jsem tě začal litovat, že jdeš k zubaři,“ přerušil ji Andy.

„Nic ve zlém, jseš sice milý a hezký, ale ona je moc nafoukaná.“

„No a co?“

„A navíc jseš takový android!“

Vzpomněl si na dobu, kdy Susan bylo deset let a vymyslela mu tuhle přezdívku. V té době bylo Andymu jedenáct. Přezdívka android mu zůstala dodnes. Někdy mu tak říkal i Steve. Napadlo ho, jak by tahle přezdívka zněla z úst Mindy Glassové. I když, stála by o to vůbec? Obával se, že jeho sestra má pravdu. U Mindy nemá šanci.

Zvedl se a smutně odcházel do svého pokoje. Zavřel za sebou dveře. Pustil nahlas rádio. Rozeběhl se a saltem přistál v posteli.

Ozval se potlesk.

Nebo se mu to zdálo? Rozhlédl se. Nikoho neviděl. „To bylo asi v rádiu,“ zamumlal pro sebe. Andy si vzpomněl na domácí úkoly.

Neměl je hotové. Ale co, řekl si, vždyť mohou ještě počkat.

Myšlenkami byl stejně někde jinde. Představoval si, že zpívá na večírku, který se měl za pět dní konat v klubu. Všechno se to seběhlo hrozně rychle.

Andy se stal zpěvákem skupiny Mladí neznámí z jediného důvodu. Tím byly dívky. Když bude hrát v jejích rockové kapele, budou se na něho jen lepit, lákal ho Steve. „Představ si,“ hučel do něj. „Složíme nějaký hit, natočíme k němu video a dostaneme se do MTV.“

Ale co když se to nepovede? uvažoval Andy. Všichni se mi budou potom smát.

Kdo ví, možná bych měl Steveovi více důvěřovat. A hlavně se musím snažit. Vždyť se tam chystá Mindy!

Někdo zaťukal na dveře. Než stačil říct dále, objevila se ve dveřích jeho sestra. „Tak my tedy jedeme,“ pronesla důležitě. „Táta s mámou už sedí v autě. Poslali mě, abych ti to řekla.“

Andy si všiml, že Susan má strach.

„Neboj se,“ snažil se ji uklidnit. „Skoro všechny hezké holky ve třídě nosily kdysi rovnátka. Nebude to tak hrozné.“

„Díky za útěchu,“ odpověděla Susan. „Stejně jsou ni už předem 5

odporná.“

„Až si z tebe budu někdy dělat legraci, tak to neber, prosím tě, vážně. Platí?“

Usmála se. „Platí.“

Za chvíli slyšel, jak klaply dveře. Aspoň, že za sebou zavřela, pomyslel si. Podíval se z okna a uviděl, jak Susan nasedá do auta.

Zůstal v domě sám.

Pustil si rádio na plné pecky. Místností se rozezněl hardrockový hit. Andy začal zpívat.

Pravou rukou si dal před ústa, jako kdyby držel mikrofon a klátil s e v divokém rytmu. Při refrénu zvedl ruce nad hlavu a divoce zaječel. Představoval si, že je na koncertě. Podíval se na sebe do zrcadla. Bylo pověšené na stěně hned vedle dveří. Docela mi to jde, pochválil se, teď ještě přidám otočku a budu jak Michael Jackson!

Hudba duněla pokojem. Andy křepčil jak smyslů zbavený. Svlékl si tričko a hodil je na podlahu. Polonahý poskakoval před zrcadlem a prožíval lyrický text písně.

Skladba končila. Andy se třikrát zatočil a uklonil se. Pomalu se zvedal. Rozpřáhl ruce a očekával ovace davů.

Ozval se potlesk!

Podíval se do zrcadla jako by tam hledal skandující fanoušky. V

zrcadle uviděl něco úplně jiného. Dívala se na něho krásná, štíhlá dívka. Měla černé, vlnité vlasy. Na sobě měla tričko s barevnými vzory, krátké kalhoty a na nohou sandály. Nebezpečně posedávala na kraji otevřeného okna. Tleskala rukama a smála se na něj.

Užasle na ni zíral a nevěděl, co má dělat. Asi jsem se zbláznil, pomyslel si. Tohle bude předstupeň šílenství. Něco mu říkalo, aby se raději schoval a nevystrkoval hlavu. Hlavou mu prolétla otázka: Jak se mohla dostat do prvního patra?

„Bylo to fantastické!“ ozvala se tmavovlasá dívka.

Po písničce se v rádiu ozvaly reklamy. Andy je vypnul. Sebral z podlahy pohozené tričko a pomalu k ní popošel. Oblékl se. Dívka se vyklonila z okna.

„Pozor! Vždyť vypadneš!“ vykřikl Andy.

„O mě se bát nemusíš,“ odpověděla mu a usmála se.

„Podívej se,“ řekl a dal si ruce v bok, „nevím, co tu děláš, ani kde 6

ses tu vzala, ale jestli hned neslezeš z toho okna, skončíš rozpláclá na ulici.“

„Opravdu se o mě nemusíš bát,“ snažila se ho uklidnit. „Umřít můžeš jen jednou a já už nežiju dvacet dva let.“

Andy se zarazil. „Cože???“

Pokrčila rameny a nesměle pronesla: „Jsem duch.“

„Hele, nedělej si ze mě blázny, dnes není apríl.“

„Já si nedělám legraci,“ řekla vážně. „Jsem skutečně duch. Vím, že to zní podivně, ale dokážu ti to. Zkus se mě dotknout a uvidíš, že nic nebudeš cítit.“

Andy zavrtěl hlavou.

„V tomhle světě je moje tělo jenom vzduch,“ vysvětlovala mu.

„A já budu asi jediný, kdo tě vidí,“ posmíval se jí.

„Jak to víš?“

Andy na to nic neřekl. Škoda, pomyslel si, tak mladá a hezká a takhle bláznivá. To ale vysvětluje, jak se sem dostala. Vylézt do okna v prvním patře dokáže jenom blázen.

Mluví podivně, ale nevypadá nebezpečně, uvažoval dál Andy. Až bude po všem, zavolá Steveovi. Neměl by však nejdřív zavolat sanitku, aby ji odvezli?

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se jí. Přemýšlel, z kterého ústavu asi utekla.

„Elizabeth Tellerová,“ prohlásila hrdě. „A ty?“

„Andrew G. Moser,“ představil se Andy.

„Co znamená to G.?“ zeptala se zvědavě.

„To je snad jedno,“ odsekl jí trochu nafoukaně. Potom jí přikázal:

„Zůstaň tady sedět, já na chvíli odejdu telefonovat. Hned se vrátím zpátky.“

„Ne,“ zarazila Andyho dívka, „neodcházej, nevím, kolik mi ještě zbývá času. Musím hlavně najít Rosalindu Chandellovou. Nevíš, kde je?“

„Nikdy jsem o ní neslyšel,“ odpověděl Andy.

„Určitě?“ zatvářila se Elizabeth nevěřícně. „Tenhle pokoj býval její. I když je to už hodně let, myslela jsem si, že ji tu najdu. Nebo alespoň její rodiče. Snad by mi prozradili, kde bych ji mohla nalézt.

Rozumíš?“

7

„Ovšem,“ prohlásil úplně zmatený Andy.

„To mám ale smůlu. Rosalinda byla moje nejlepší přítelkyně.

Strávily jsme spolu spoustu času. Ta by asi koukala, kdyby mě tu uviděla. Věř mi, že dostat se sem nebylo pro mě vůbec jednoduché.

Sehnat lístky na Beatles by určitě bylo snazší.“

Andy se ušklíbl. Beatles? Není jenom bláznivá, ale i mimo dobu.

„Nevím, co teď budu dělat,“ řekla smutně Elizabeth. „Rosalinda umírá a já jsem jí chtěla usnadnit cestu k nám.“

Panebože, povzdychl si Andy, začíná jít do tuhého.

„Vím, co udělám. Snad o ní bude vědět někdo v okolí. Zeptám se, kam se Chandellovi odstěhovali,“ uvažovala nahlas Elizabeth. „Jdu na to.“začala se vyklánět z okna.

„Počkej!“ křikl Andy. „Snad bych ti mohl pomoci.“ Snažil se zastavit její bláznivé počínání. „Dojdu pro telefonní seznam a podívám se na jméno Chandell. Počkej tady na mě. Souhlasíš?“

„To by bylo od tebe milé,“ usmála se na něj sladce Elizabeth.

„Děkuji ti.“

Pomalu za sebou zavřel dveře. Je prima, pomyslela si a seskočila z okna. Prohlížela si Andyho pokoj. Nalezla fotku jeho kapely.

Andy scházel ze schodů a zdálo se mu, že v hale zaslechl nějaké hlasy. Susan zase zapomněla vypnout televizi, pomyslel si. To je jí podobné.

Sešel dolů a chystal se televizi vypnout.

Hlasy, které slyšel, nebyly z televize.

Andy najednou vrazil do urostlého muže. Než upadl, všiml si, že muž drží v rukou jejich video!

Chlapík překvapeně ucouvl. Andy se posadil a užasle na muže zíral.

Chtějí nás vykrást! Blesklo mu hlavou. Susan dveře sice zavřela, ale nezamkla je.

„Zdá se mi ten kluk nebo ne?“ křikl chlapík přes rameno kamsi dozadu.

„Nezdá,“ zazněla odpověď. V tu chvíli se objevil i druhý muž.

Prohýbal se pod tíhou jejich televize.

„Nechci žádní svědky,“ zabručel muž blíže k Andymu. Potom se hlasitě rozchechtal, jako by to byl dobrý vtip. „Jen žádný svědky.“

8

„Tak ho voddělej!“ ozval se jeho parťák.

Muž měl sice podpaží video, ale chňapl po Andym volnou rukou.

Andy okamžitě zareagoval. Hbitě po čtyřech přelezl halu, vyskočil na nohy a dal se na útěk. Kdyby muž video položil, snadno by Andyho dostal. Nechtěl však svoji kořist pustit z ruky. Andymu se naskytla možnost uniknout.

Zloději by se určitě dali na útěk, kdyby vyběhl na ulici a křičel o pomoc. Nenapadlo ho to. Později, když o tom všem přemýšlel, vysvětloval si to tak, že chtěl Elizabeth ochránit. Ve skutečnosti Andy slepě zamířil do svého pokoje. Běžel cestou, kterou přišel.

Chtěl se tam ukrýt před mužem, který ho pronásledoval.

Vrazil do svého pokoje a přibouchl dveře. Sotva lapal po dechu.

Uviděl Elizabethin vyděšený výraz. Neměl čas něco jí vysvětlovat.

Popadl židli, shodil z ní oblečení a zaklínil kliku u dveří. Bylo to na poslední chvíli. Zloděj se začal dobývat dovnitř.

Dveře zatím držely pevně. Muž se do nich opřel ramenem. Začaly povolovat.

„Co se děje?“ zeptala se Elizabeth vyděšeně.

Andy neodpověděl. Rozhlížel se po pokoji a hledal nějakou zbraň.

Uvědomil si, že udělal chybu, když sem za sebou zloděje přivedl.

Byli teď v nebezpečí oba. Rozdíl však byl v tom, že o ní zloději zatím nevěděli.

„Schovej se,“ zašeptal Andy a ukázal pod postel. „Nevědí o tobě.“

Elizabeth zůstala na místě.

Byl by ji nějak donutil, aby se schovala, ale už na to neměl čas.

Dveře se rozletěly. Andy se ještě stačil natáhnout pro bejsbolovou pálku. Zloděj vrazil do pokoje. Zastavil se a hledal Andyho.

Andy pevně sevřel rukojeť pálky. Hledal odvahu k útoku. Napřáhl se a chtěl muže zasáhnout do ramene. Než pohyb dokončil, muž mu pálku vyrazil. Přeletěla obloukem přes celý pokoj. Zloděj Andyho chytil, zvedl ho do výše a mrštil jím o stěnu. Andy vrazil hlavou do zdi a svezl se na zem. Na okamžik ztratil vědomí.

Když otevřel oči, uviděl nad sebou Elizabeth. Andy zaznamenal pohyb za jejími zády. Zloděj mířil k ní. Nad hlavou držel pálku.

„Neubližujte jí!“ vykřikl Andy.

Muž těsné před Elizabeth zastavil a zatvářil se zmateně. Rozhlédl 9

se kolem sebe. Když se ujistil, že v místnosti není nikdo další, zadíval se na Andyho. „O čem to mluvíš?“ zeptal se ho.

Nečekal na odpověď a vykročil. Prošel Elizabethinou postavou, jakoby vůbec neexistovala!

Vždyť je to všechno jen sen, pomyslel si Andy na okamžik.

Nemohl uvěřit tomu, co právě viděl.

Andy ale nesnil. Muž se k němu přiblížil. Udeřil pálkou výhrůžně do podlahy. Andy vytřeštil oči. Chtěl se pokusit utéct, ale věděl, že nemá šanci.

Najednou uslyšel Elizabeth. Něco mu šeptala do ucha.

„Neboj se, nedovolím mu, aby tě zabil,“ slyšel její hlas. „Odvedu tě odsud do bezpečí. Bude to na místo, kde tě nikdo nenajde.“

Muž stál přímo nad ním. Zvedal pálku k úderu.

„Zachraň mě, prosím!“ zaúpěl Andy a hlas mu uvízl v hrdle.

Elizabeth he bez jediného dotyku objala. Stěny se kolem nich divoce roztočily. Dříve, než zloděj stačil úder dokončit, Andy zmizel.

A s ním i Elizabeth. Jednoduše se rozplynuli.

10

II.

Andy pomalu otevíral oči. Myslel si, že to všechno byl jen zlý sen a že se probouzí ve své posteli. Místo toho ležel na trávníku. Nad ním byla skloněná černovlasá kráska. Vzpomněl si na její jméno.

„Elizabeth,“ zašeptal. Obdivoval její jemnou pleť, něžný obličej a zářivé, tmavé oči. Její krásná ústa se na něho mile usmála. Andy byl tím úsměvem přímo uchvácen.

„Jak se cítíš?“ zeptala se ho Elizabeth.

„Jako po smrti.“

Elizabeth se rozesmála. „Nebudeš tomu věřit, ale takhle se cítí všichni, co se sem dostanou.“ Potom už pokračovala vážně: „Ty jsi ale docela jiný – ty žiješ.“

„Hele, nech už těch legrácek,“ přerušil ji Andy trochu podrážděně.

Hlas měl ochraptělý, jak předtím vykřikl.

Elizabeth pokrčila bezmocně rameny a rozhlédla se kolem sebe.

Zahalovala je hustá mlha.

Mlha směrem k obloze řídla. Nad ní byly vidět vrcholky stromů, tyčící se jako mrakodrapy. Mlha a listy stromů pohlcovaly žlutavé světlo přicházející z oblohy a tvořily při zemi podivné šero.

Zleva bylo slyšet bublání vody. Jako by nedaleko tekla řeka. Nad hlavou se jim ozvalo šustění. Andymu to připomínalo zvuk větru v korunách stromů.

„Tohle asi není Kansas,“ řekl zamyšleně.

„Ty znáš film Čaroděj ze země Oz?“ zeptala se ho Elizabeth.

Překvapilo ji, že použil větu z jejího oblíbeného filmu.

„Děláš si snad legraci? Vždyť ten film běží v televizi každý rok.“

„Ještě pořád?“

11

„Přestaň už s tím strašením, začínám se doopravdy trochu bát.“

„Tak se nezlob a promiň.“

Nevěděla, čím by ho uklidnila, a tak se na něho jen mlčky dívala.

Andy se rozhlédl kolem sebe. Nebylo mu jasné, kde je. Padla na něho tíseň. Na čele mu vyrazil studený pot. Elizabeth uviděla v jeho očích strach. Andy vypadal, že je mu i trochu špatně.

Elizabeth ho chytila za ruku a pevně mu jí stiskla.

„Neboj se,“ chlácholila ho.

Andy se zadíval na její prsty. Na něco si vzpomněl. Byla to situace u nich doma, kdy ho Elizabeth vyzvala, aby se jí dotkl.

Tvrdila mu, že nic neucítí. Andy se nadechl a uklidnil se. „No jasně, ruce!“ vykřikl. „Tvrdila jsi mi, že jsi duch. Že nic neucítím, když se tě dotknu. Jak je tedy možné, že vnímám tvoji ruku?“ řekl a zatvářil se vítězoslavně.

„To platilo jenom v tvém světě,“ vysvětlila mu Elizabeth. „Tady jsi jinde. Nebo jsi snad zapomněl, jak ten člověk v pokoji skrze mé prošel?“

Andy nasucho polkl. Byla to pravda. Opět se mu přitížilo.

Aby zahnala jeho strach, změnila téma hovoru. Naklonila se k němu a zeptala se ho: „Máš modré nebo hnědé oči?“

„Já – no – snad jsou modré,“ konečně vykoktal. „Alespoň to tvrdí moje matka.“

Dávala mu jednu otázku za druhou a dívala se mu do očí.

Prozrazovaly jí, že se mu líbí.

Hovor náhle utichl. Dívali se na sebe dál. Andy několikrát zamrkal a potom se zeptal: „Proč si mě tak prohlížíš?“ Na tváři se mu objevil úsměv. „Ty jsi ještě nikdy neviděla nikoho živého?“

zažertoval.

Elizabeth ho plácla po zádech a odpověděla: „Myslela jsem si, že hraješ jenom muziku, ale tobě jde dobře i divadlo.“

Andymu zmizel úsměv z tváře. „Nic mi nejde dobře. A teď jsem navíc úplně ztracen,“ řekl smutně. „A možná, že ani nežiju,“ hlesl a sklopil oči.

„Ale žiješ!“ řekla Elizabeth a bylo jí ho trochu líto.

Andy se na ní zadíval. „Jak to můžeš vědět?“

Vzala jeho ruku a položila mu ji na prsa.

12

„Cítíš to?“ zeptala se ho.

„Co mám cítit?“

„Jak ti tluče srdce.“

„Tluče!“ zvolal radostně Andy.

Elizabeth položila jeho ruku na svá prsa. Andy byl z toho v rozpacích a začervenal se. Necítil však nic. Její srdce netlouklo.

Elizabeth pohlédla na Andyho. Všimla si, že se rozplakal. Dojalo ji to. Plakal pro ni. Uvědomil si, že ho pozoruje a začal si mnout oči.

Odkašlal si.

„Ta protivná alergie,“ snažil se zamaskovat svůj pláč.

„To tě tedy lituju,“ pokračovala Elizabeth v jeho hře. „Neboj se, nenechám tě tu dlouho. Vezmu tě zpátky.“

„A kdy? Brzy?“

„Třeba teď hned,“ prohlásila odhodlaně, ale moc se jí do toho nechtělo. Ráda si s ním povídala. Také se jí líbilo, jak snadno ho dokáže přivést do rozpaků. A potom – dokonce pro ni i plakal. To se jí ještě nikdy nestal.

Nechtěla se s ním rozloučit, ale uvědomovala si, že by jejich vztah neměl smysl. Andy byl přece živý. Musel zpátky domů.

Vstala a podala mu ruce. Andy se zvedl.

„Jsem-li skutečně ve světě duchů,“ řekl a rozhlédl se, „byla by škoda, abych se o něm něco nedozvěděl. Kdo mi uvěří, že jsem tu byl, když o něm nebudu nic vědět?“

„Stejně ti to nikdo neuvěří,“ ujistila ho Elizabeth. „Na to nemáme čas. Každý z nás tu zůstává za určitým účelem. Nikdo neví, jak dlouho tu bude. Ani co všechno má vykonat. Může tu strávit třeba jen hodinu nebo taky celou věčnost. Mým úkolem je přivést Rosalindu. Nevím to však určitě.“

Stále se drželi za ruce. Nechtěli jeden druhého pustit.

„Celých dvacet šest let jsem se snažila naučit, jak se mám přivést do hypnotického stavu. To je jediný způsob, jak se dostat do světa živých. Musíš mít chvíli strpení. Stále to ještě neovládám dokonale.“

„To nevadí, já rád počkám. Nikam neodejdu.“

Elizabeth se na Andyho usmála. Bude se mi po něm stýskat, povzdechla si.

„Na chvíli nic neuvidím ani neuslyším,“ vysvětlovala Elizabeth.

13

„Dostat se do světa lidí vyžaduje usilovné soustředění. Ať se bude dít cokoliv, nepouštěj se mě. Půjde-li všechno hladce, budeme za pár minut v tvém pokoji.“

„Neboj se, já se tě nepustím,“ řekl Andy napůl z legrace.

Elizabeth zavřela oči a začala pohybovat rty. Nevydávala žádný zvuk. Andy ucítil škubnutí. S překvapením zjistil, že se vznáší několik centimetrů nad zemí. Pevně stiskl její ruku. Bál se, aby se mu nevytrhla.

Najednou její ruce zčernaly. Celá její postava a tvář potemněla.

Proměnila se ve stín vznášející se v tajuplné mlze. Trochu ho mrazilo v zádech, když se na ni zadíval. Raději si představoval cestu domů.

Jak dlouho asi byl pryč? Budou už zpátky od zubaře? Vrátí se jeho duše do těla? Bude znovu žít jako dřív? Co když ho křísili a mysleli si, že je doopravdy mrtvý? Co když ho odvezli do nemocnice? Nebo snad do márnice? Co když ho dokonce už pohřbili? Co potom bude dělat?

Andy začal být zoufalý. Zmocnila se ho panika. Pokoušel se uklidnit. Vždyť ještě neuplynulo tolik času, svažoval, musí se to povést. Určitě se to povede! Všechno zas bude jako dřív! Nesmím o tom pochybovat!

Najednou se odněkud ozval hrozivý řev. Z mlhy se vynořil obrovský tygr. Vycenil na Andyho své ostré tesáky. Znovu zařval.

Pomalu se k nim přibližoval.

14

III.

Andy nemohl uvěřit svým očím. Takového tygra znal jen ze své knihy o prehistorických zvířatech. Ten před nimi byl však skutečný.

Andy o tom ani na chvíli nezapochyboval. Tygr se totiž chystal k útoku.

Nehnutě pozoroval svojí kořist a vyčkával.

Elizabeth zůstávala stále v hypnotickém stavu. Nevnímala své okolí.

„Chci už být doma!“ zvolal Andy naléhavě. „Rychle!“

Andyho výkřik ji vyrušil. Snesla se k zemi. Otevřela oči a uviděla tygra. Stál nedaleko a pozoroval ji.

Lekla se. Hrdlo se jí stáhlo. Udělala krok zpátky.

„Co se děje? Proč už nejsme u nás doma?!“ vyrazil ze sebe Andy.

„Nějak to nejde. Nevím, v čem to vězí,“ zašeptala Elizabeth.

Tygr se pomalu plížil. Svalnaté tělo se ladně vlnilo. Byla to hrůzná podívaná. Vzdálenost mezi nimi nebyla větší než padesát metrů. Vystupoval z mlhy a vypadal jako skutečné zjevení.

Andy nervózně potřásl hlavou. „To se mi snad zdá.“

„Musíš se odsud co nejrychleji dostat,“ zašeptala Elizabeth.

„Snad musíme se odsud dostat,“ opravil ji Andy. Bál se, ale jeho hlas byl překvapivě klidný a pevný.

Tygr se přibližoval.

Co jsem komu udělal? Ptal se sám sebe Andy. Copak si tohle zasluhuji? Nikdy jsem nikomu neublížil. Ani nic špatného neprovedl.

Jednou jedinkrát jsem si bez dovolení vzal od spolužáka magnetofon, ale nakonec jsem ho vrátil. Pravda, přiměla mě k tomu moje matka.

Časem bych ho stejně vrátil sám, zpytoval svědomí Andy.

15

Tygr od nich nebyl dál než patnáct metrů.

Počkej, prosil ho v duchu Andy. Chtěl bych ještě vykonat spoustu dobrých věcí. Nechci tady umřít.

„Kameny!“ zašeptala Elizabeth. „Hledej kameny!“

„Cože?“

Neodpověděla mu. Pustila jeho ruku, poklekla a hledala v trávě.

Takovouhle bestii pár kamenů nezažene, zapochyboval v duchu Andy. Přesto se sklonil a hledal také. Byla to jediná možnost obrany.

Horečnatě prohledávali trávu kolem sebe.

Andy nalezl jeden hladký a těžký valoun. Byl veliký asi jako tenisový míček. Vydoloval ho z hlíny a pevně ho stiskl v dlani.

Elizabeth zatím nasbírala pár oblázků. Do druhé ruky nabrala hlínu.

Tygr se chystal vyrazit. Byl pouhých deset metrů od nich.

Je to beznadějné, zabědoval v duchu Andy. Napřáhl ruku a připravil se.

Elizabeth sevřela oblázky v dlani. Bála se víc a Andyho, než o sebe.

Tygr zaútočil. Přikrčil se a prudce vyrazil.

Andy mrštil kamenem. Valoun zasáhl tygra přímo do čenichu!

Teď vstoupila do boje i Elizabeth. Hodila oblázky i s hlínou tygrovi do očí. Zvíře zařvalo bolestí. Ztratilo orientaci a minulo svůj cíl.

Andy neváhal ani okamžik. Chytil Elizabeth za ruku a dal se na útěk. Oslepený tygr se zastavil a čichem hledal svojí kořist. Byl zmatený, že ji ztratil.

Andy zamířil k řece. Zakrývala ji sice mlha, ale věděl, že je tím směrem. Orientoval se podle sluchu.

„Tam ne!“ vykřikla Elizabeth, když zjistila, kam ji Andy táhne.

„Tam nesmíme. K řece, ne!“

Andy pospíchal a nebral její prosby na vědomí. Byl přesvědčen, že voda je před tygrem zachrání. Zvíře v ní ztratí jejich stopu a přestane je pronásledovat. Doběhli ne břeh. Tygr za nimi dlouze zařval.

Andy skočil po hlavě do valící se vody. Elizabeth strhl s sebou.

Stačila jen vykřiknout. Naráz zmizeli pod hladinou. V tu chvíli se 16

tygr objevil na břehu. Zvíře se zastavilo a bojácně couvlo. Vědělo stejně, jako Elizabeth o nebezpečí, které se ve vodě skrývalo. Tygr několikrát vztekle zařval. Elizabeth ani Andy ho však už neslyšeli.

Ohlušil je hukot vody. Snažili se udržet na hladině. Vír je začal stahovat ke dnu. Andy neměl představu, jak je řeka hluboká. A neměl čas to zjišťovat.

Chtěli se co nejrychleji dostat z vody. Andy ucítil, že se mu něco omotalo kolem kotníku. Začalo ho to táhnout pod hladinu.

Elizabeth uviděla, že Andy najednou zmizel. Než stačila něco udělat, zmizela také pod hladinou. Andy ji totiž stále držel za ruku.

Cítil, jak je stahován hlouběji a hlouběji. Věděl, že mu vzduch nevydrží na dlouho. Nebyl schopen nic udělat.

Kalná voda pod nimi se rozzářila. V zelenavém světle spatřil toho, kdo se je chystal zabít.

17

IV.

Byl to člověk.

Nebo spíše netvor s lidskými rysy. Jeho ohromné, vypoulené oči svítily zelenavým světlem. Ústa měl otevřená, ale nevycházela mu z nich ani jedna bublina. Jeho ohyzdná tvář byla rozbrázděná hlubokými vráskami a zkroucená do odporného šklebu.

Netvor držel Andyho za nohu a stahoval ho stále více ke dnu.

Andy pustil Elizabeth ruku. Chtěl, aby se zachránila. Elizabeth se ho však křečovitě držela dál. Pohledl vzhůru a podíval se na ni.

Zoufale se ho snažila vytáhnout na hladinu.

Nedařilo se jí to. Neměla tolik síly.

Andymu docházel dech. Cítil, že mu každou chvíli prasknou plíce.

V krku ho nesnesitelně plilo.

Štítil se dotknout prstů, které svíraly jeho kotník. Chtěl-li se ale osvobodit, musel se přemoci.

Ústa netvora se otevřela. Chtěl snad Andymu něco říct? Nebo se mu chtěl vysmát? Andy neznal odpověď a ani ho to nezajímalo.

Nestačil už s dechem. Začínal se dusit.

Vypustil pár bublin vzduchu. Krk ho nesnesitelně pálil. Plíce se mu svíraly. Nemohl už déle čekat.

Věděl, že až vypustí všechen vzduch, bude se muset okamžitě nadechnout. Pokud se včas neuvolní ze sevření, utopí se.

Andy trhl nohou. Nepomohlo to. Netvor ho držel příliš pevně.

Rozhodl se uvolnit svůj kotník rukou. Zaútočil na prsty protivníka.

Netrvalo dlouho a sevření povolilo. Andy se vytrhl.

Jsem volný! Chtěl vykřiknout.

Netvor po něm rychle chňapl. Nestihl to. Elizabeth byla rychlejší.

18

Přitáhla Andyho k sobě. Dostala ho mimo dosah říčního netvora.

Andy už neměl žádný vzduch. Ze všech sil se snažil dostat k hladině. Byla však příliš daleko.

Z Andyho úst se vyvalily poslední bubliny vzduchu. Nebylo jich mnoho.

V tu chvíli ho Elizabeth přitíhla k sobě. Andy na ni vyděšeně třeštil oči. Cítil hroznou potřebu nadechnout se. Bylo mu jasné, že v okamžiku kdy to udělá, zemře.

Elizabeth se k němu naklonila. Přitiskla svoje ústa na jeho. Plíce se mu místo vodou naplnily chladným vzduchem z jejího těla.

Elizabeth sama dýchat nepotřebovala. Než ji Andy stáhl pod hladinu, stačila se ještě nadechnout. Věděla, že Andy bude její vzduch potřebovat.

Andy jí vydechl do úst. Potom se znovu nadechl. Ve vzduchu už nebylo kyslíku, ale mohl dýchat.

K hladině nebylo daleko.

Netvor se nevzdával. Mířil stále za nimi. Naštěstí se Andy a Elizabeth pohybovali rychleji.

Kyslíků ubývalo a Andy začal ztrácet vědomí. Jeho pohyby slábly. Začal blouznit.

Zdálo se mu, že seskakuje do hlediště, přímo do náruče Mindy Glassové. Všichni v sále viděli, jak ho objala a dlouze políbila. Andy nemohl popadnout dech. Její polibek byl dlouhý.

Konečně se vynořili nad hladinou. Byli kousek od břehu.

Nebezpečí však trvalo.

Netvor se blížil. Natahoval ruku, aby znovu uchvátil ztracenou kořist. Elizabeth ho zahlédla. Z posledních sil vytáhla Andyho na bahnitou mělčinu. Za okamžik se z hlubiny vynořila kostnatá ruka a chňapla po nich. Nepodařilo se jí ulovit nic. Vztekle pleskla o hladinu a zmizela v řece.

Andy byl konečné na vzduchu. Zhluboka se nadechl nosem.

Potom i ústy otevřeními dokořán. Znovu ožil.

Otevřel oči. Uviděl Elizabeth a vzpomněl si na jejich polibek.

„Radši z té vody vylezeme,“ řekla nervózně. Vadilo jí, jak si ji prohlíží.

Andy chtěl promluvit, ale dostal záchvat kašle.

19

Bylo ticho. Proud je odnesl daleko od místa, kde je ohrožoval tygr. Leželi na břehu a sledovali tok řeky.

Andymu se Elizabeth v mokrém oděvu zdála ještě krásnější.

Najednou se roztřásla a schoulila se do sebe. Nebyla jí zima. Jen si představila, jaké hrůzy ještě mohou Andyho v jejich světě potkat.

Bála se o něj.

Na rozdíl od ní, měl Andy úplně jiné starosti. Prohlížel si svoje boty a přemýšlel, kde si přídí nové, až tyhle roztrhá. Jak to tak vypadalo, v okolí žádný obchodní dům nebyl.

Elizabeth promluvila: „Mám kurs dýchaní z úst do úst, ale tohle bylo něco úplně jiného.“

Andy se usmál. „To bych řekl, že to bylo něco jiného,“ zažertoval přihlouple. „Líbali jsme se snad celou věčnost.“

Po jeho větě se Elizabeth začervenala. Odvrátila se od něho.

Jsem to ale hlupák, pomyslel si Andy, když uviděl její reakci. Měl bych si dávat větší pozor na to, co říkám, napomenul se. Aby to nějak vyřešil, pronesl: „Promiň. Já vím, že to nebyl polibek.“

Elizabeth se tvářila uraženě. Jeho slova se jí dotkla. Přemohla se a odpověděla: „Chtěla jsem tě jen zachránit.“

Opět se mezi nimi rozhostilo naprosté ticho. Přerušil ho zoufalý výkřik.

20

V.

Andy s sebou trhl a vyskočil na nohy. „Zaznělo to odněkud z řeky,“

řekl vzrušeně a ukazoval do vody. Hladina v těch místech byla zahalena mlhou. „Bylo to támhle. Podívej! Někdo se topí. Je to žena!“

Andy se začal svlékat. Chystal se skočit do vody. Elizabeth se ani nepohnula.

„Ty ji nepomůžeš?“ divil se Andy.

„Ne. Ani tobě bych to neradila.“

„Jak tomu mám rozumět? Musíme jí pomoci, když se topí!“

„To můžeš jít rovnou za tím netvorem, který tě tahal ke dnu. Taky čeká na tvoji pomoc.“

„Tomu nikdy! Chci jenom pomoci té ubohé ženě, která –“

„Která je stejná jako on,“ přerušila ho Elizabeth. „V řece žijí jen samé stvůry. Je to jejich prokletí. Odpykávají si trest za své špatnosti, kterých se zaživa dopustili. Musí se ti navěky topit.“

„Navěky?“

„Ano, dokud nechytnou někoho, kdo by je vystřídal.“

Andy si pohladil kotník. Byly na něm otisky netvorových prstů.

Otočil se k Elizabeth a zeptal se jí: „Mohl bych to bít i já?“

„Ano, mohl.“

Teď mu došlo, proč se Elizabeth nechtěla před tygrem schovat v řece. Do poslední chvíle se bránila. Při pomyšlení, jaký hrozný osud by ho potkal, se otřásl. Podobně by skončila i Elizabeth. Ještě že ho zachránila.

Oblékl se a vrátil se k ní. Než dosedl, ozval se z řeky další výkřik.

Tentokrát to byl hlas starce. A další výkřik. Byl to pro změnu nějaký 21

mladík.

„Kolik je těch lidí v řece?“ zeptal se Andy.

Elizabeth se zadívala do vody a řekla: „Na světě bylo a je mnoho špatných lidí.“

„To jsem netušil.“

„Ani já ne,“ řekla zamyšleně Elizabeth. „Zjistila jsem to až tady.

Ale i přes své prokletí mohou dosáhnout věčného klidu.“

„Jsou v tomhle světě všichni, kdo zemřeli, nebo jenom ti špatní?“

zeptal se Andy a zakryl si ústa. Hned mu došlo, co řekl.

„Myslíš si, že jsme v pekle?“ řekla Elizabeth pohoršeně. „Že jsem stejná jako oni?“

„Ne, nemyslím,“ pospíšil si s odpovědí Andy. „Opravdu ne. Jak bych mohl.“

„Řekl jsi přeci…“

„Zapomeň na to. Mám z toho všeho v hlavě hrozný zmatek, to snad chápeš?“

Elizabeth se uklidnila. „Promiň,“ omluvila se mu. „Někdy mám pocit, že jsem skutečně v pekle.“

„Proč?“ zeptal se opatrně. Nechtěl ji zbytečně provokovat.

Zajímalo ho ale také její vysvětlení.

„Tak za prvé,“ začala. „Ne každý, kdo zemře, se dostane sem.

Neptej se mě, proč. Nevím to někdo se dostane k řece, někdo jinam.

Těžko říct, na čem to záleží. Jedno je jasné – máme tu splnit nějaký úkol, ale nikdo neví, jaký. Někteří tu pykají za své hříchy, jako třeba ti v řece.“

„A co ten šavlozubý tygr?“ zeptal se Andy. „Proč je tu ten? Jak to, že tu jsou i zvířata?“

„ Nevím. Podle mého přítele Courtneyho byly rostliny, stromy a zvířata kolem nás zahuben lidmi. Mají nám připomínat křivdy, kterých jsme se na přírodě dopustili. Nejsou tu jen samí špatní lidé, ale i dobří. I těch je tu skutečně mnoho,“ vysvětlovala Elizabeth.

Kdyby žila, rozbušilo by se jí teď srdce. Do které skupiny asi patří?

napadlo ji.

„Dostanou se někdy ti dobří lidé odsud?“ vyzvídal dál Andy.

„Ano.“

„Co musejí udělat a jaká je jejich další cesta?“

22

„Nevím,“ odpověděla a pokrčila rameny. „Proto mi to tady někdy připadá horší než peklo. Nic nevědět a stále čekat, co hrozného zase přijde.“

„Co je pravdy na tom, že na svět se ze záhrobí vracejí duše těch, kteří něco nedokončili?“ zeptal se Andy.

Nejistě mu odpověděla: „Skutečně je to možné, ale ne vždycky.

Všichni jsme tady za nějakým účelem.“

Elizabeth se odmlčela. Já asi tuším, proč jsem tady, řekla si pro sebe.

„Možná jsi tady proto, abys mě zachránila,“ uvažoval nahlas Andy, jako by ji slyšel.

„Jestli je to tak, jak říkáš, tak tady asi zůstanu věčně. Mé pokusy dostat té zpátky naprosto selhali. Nevím, co mám dělat. Prostě to s tebou nejde.“

„Mám tomu rozumět tak, že ty zpátky můžeš, ale já ne?“

„Ano, je to tak.“

„To je tedy skvělé,“ ušklíbl se Andy. „Ty se vrátíš hledat svojí přítelkyni Rosalindu a já tady zůstanu trčet, dokud mě něco nesežere.

Lepší osud si snad ani nemohu přát.“

Elizabeth se ho snažila uklidnit. Andy ji neposlouchal.

„To se nám povedlo! Copak to nechápeš?“ začal se rozčilovat.

„Zítra mám s kapelou zkoušku a v sobotu vystoupení. A celý život mm před sebou!“

„Já vím,“ řekla. „Dostanu tě zpátky. Nějak to uděláme.“

„A co Rosalinda? Co bude s ní?“

„Nemohu tě tu přeci nechat samotného. Rosalinda počká.“

Andy si najednou uvědomil, jak nemožně se chová a zastyděl se.

„Odpusť mi to,“ omluvil se za své sobectví. „Za svůj život vděčím jen tobě. Vím, že Rosalinda byla tvoje nejlepší přítelkyně. Pochopil bych to, kdybys jí dala přede mnou přednost. Opravdu. Měla by ses pro ni vrátit. Možná je to i důvod, proč tady zůstáváš.“

„Taky si to myslím,“ souhlasila s ním Elizabeth. „Může to být také jinak. Třeba tě mám vrátit na svět. Kdo ví?“ řekla a usmála se.

„Pro Rosalindu se vrátím, jakmile to bude možné. Nejdříve se postarám o tebe. Rosalinda to určitě pochopí. Spoléhám na ni.

Vsadím se, že by se ti líbila. A moc.“

23

„Jestli ti je alespoň trochu podobná…“

Elizabeth se dala do smíchu. Než mu stačila odpovědět, Andy dodal: „Asi by byla pro mě trochu stará.“

Elizabeth se zarazila. Uvědomila si, že se za tu dobu, co není na světě, nezměnilo téměř nic. Chlapci sice usilují o dívky, ale stále všechno kazí. Snaží se získat jejích důvěru a potom si z nich dělají legraci. Proč jsou pořád tak hloupí? A dívky jim vždycky znovu naletí.

Koneckonců, co mi na něm záleží. Stejně s ním nemohu chodit, tak proč o tom mám přemýšlet? Elizabeth si povzdechla.

„Nevím, jak ty, ale já se brzy nastydnu, jestli se hned nesvleču těch mokrých šatů.“

„U nás žádné nemoci nejsou,“ odpověděla Elizabeth. „Nevíme, co je rýma, nachlazení nebo viróza. Nemusíš se bát.“

Andy po jejích slovech kýchl a popotáhl.

„Málem bych zapomněla, vždyť ty jsi živý,“ opravila se rychle.

„Pojďme odsud, někde se usušíš.“

Vydali se cestou mezi stromy a vzdalovali se od řeky. Vyšli ven z lesa. Po mlze nebylo ani památky.

Andy si prohlédl oblohu. Neviděl žádné slunce. Celá obloha zářila žlutavým světlem. Slunce jako by sahalo od horizontu k horizontu.

Světlo nebylo prudké, naopak bylo příjemné. Byl to zvláštní svět.

Chyběly tu třeba stíny, protože předměty byly osvětleny ze všech stran.

Andy se díval kolem sebe. Všechno ho zajímalo. Ptal se Elizabeth na různé věci. Odpovídala mu, pokud to věděla.

Šli dál. Tráva začala být tak vysoká, že jím sahala skoro až k bradě.

Elizabeth se zastavila a řekla: „Otoč se“

Andy se bez řečí otočil a čekal, co se bude dít. Elizabeth natrhala hrst suché trávy a nacpala mu jí pod tričko.

„Au, to škrábe!“ stěžoval si.

„Drž a nehýbej se. Takhle ti nebude zima a oblečení brzy uschne.

Nekruť se tak, vždyť ta tráva vypadne. Za chvíli si na to zvykneš,“

pokárala ho a jemně plácla po zádech.

Když mu vycpala celé tričko, podala mu chomáč trávy se slovy: 24

„Tak a můžeš pokračovat. Kalhoty si vycpi sám.“

„Dobrá,“ souhlasil nerad. „Teď se zase otoč ty.“

Za chvíli se k němu Elizabeth obrátila. Vyprskla smíchy.

„To je úžasné, vypadáš přesně jako on.“

„Jako kdo?“

„Jako strašák v poli,“ smála se mu.

„Díky za pochvalu.“

„Tak si to tak neber,“ chlácholila ho. Když viděla, že se m její žertování nelíbí, zeptala se ho na něco jiného: „Jak se vlastně jmenuje tvoje kapela?“

„Mladí neznámí,“ odpověděl jí s úsměvem.

„Jak jste na ten název přišli?“

„Já a pár mých kamarádů jsme složili a nacvičili několik písniček.

Hráli jsme je ve škole na záchodě. Víš, je tam dobrá akustika. Jednou se otevřely dveře a někdo nás vyfotil. Asi za týden vyšel ve školních novinách článek s naší fotografií, pod kterou bylo napsáno: Tito mladí neznámí dávají přednost záchodu před jevištěm. Líbilo se nám, jak nás autor článku pojmenoval – Mladí neznámí – tak jsme si ten název nechali.“

„A hráli jste už někde jinde?“

„Zúčastnili jsme se několika soutěží. Pokaždé jsme byly třetí.“

„To asi hrajete docela dobře.“

„Abych řekl pravdu,“ odkašlal si Andy, „nikdy tam nebyl větší počet kapel než tři.“

„Aha,“ řekla Elizabeth a málem vyprskla smíchy.

„Časem se snad vypracujeme,“ odpověděl vážně Andy.

Najednou si všiml nějakého pohybu. Zadíval se před sebe a zpozorněl. Nic zvláštního tam nebylo. Jen malý kopec v dálce, který předtím neviděl.

Díval se před sebe a pokračoval v hovoru: „Naše kapela –“

Andy zkoprněl. To co uviděl, ho šokovalo. Kopec se pohyboval!

25

VI.

„To není možné!“ vykřikl Andy.

„Co není možné?“

„Pohybuje se,“ vyrazil ze sebe a ukazoval na kopec.

„Aha, tenhle?“ zeptala se bez zvláštního zájmu Elizabeth. „U nás je všechno možné. Na tom není nic zvláštního. Musíš jen dávat pozor, aby na tebe nešlápl,“ řekla naprosto vážně.

Andy tomu stále nemohl uvěřit. „Jak je to možné?“ ptal se udiveně a kroutil hlavou.

„Nevím, co je na tom tak nepochopitelného? Prostě se zvednou a jdou,“ řekla. „Radši se něčeho chytni. Když se dá taková hora do pohybu, máme tu malé zemětřesení.“

Andy se už na nic neptal.

Země se otřásla. Bylo to tak, jak předtím řekla Elizabeth.

Zpočátku byly otřesy jemné, ale jak se hora blížila, zesilovaly. Andy ztratil rovnováhu a upadl. Tráva z něj létala na všechny strany.

Ohlédl se, jestli je Elizabeth v pořádku. Nestalo se jí nic. Vznášela se totiž pár centimetrů nad zemí.

„To už jsi jednou dělala. Ty umíš létat?“ zeptal se Andy.

„Létat neumím. Dokážu se jenom vznášet. Alespoň nějaké zadostiučinění, když už musím být duchem,“ zažertovala. „Používám to s oblibou při zemětřesení.“

„To je ohromné,“ obdivoval ji Andy. „Nauč mě to.“

„Bohužel nejsi duch,“ odpověděla mu Elizabeth, ale hned se opravila: „Tedy spíš, bohudík.“

Elizabeth dosedla na zem. Sklonila se k Andymu a pomohla mu vstát. „Při zemětřesení musíš dělat pohyby, jako kdybys surfoval.

26

Nebo upadneš. Představ si, že jsi na moři.“

„Nikdy jsem nesurfoval. Ty ano?“

„Jasně. Je to bájo.“

„Cože?“

„Je to skvělý, perfektní, prostě ef, ef!“

Andy potřásl nevěřícně hlavou. „Jsi si jistá, že jsi vyrostla v Americe? Někdy mám pocit, že na mě mluvíš cizím jazykem.“

Oba dva se rozesmáli.

Elizabeth měla připravenou další vtipnou větu, když Andy vykřikl: „Už se zase pohnula!“

Elizabeth se ohlédla. Tentokrát se netvářila tak nezúčastněně.

Hora se blížila k řece. Elizabeth vyděšeně vykřikla: „Tam ne!“

„Co se děje?“

„Čekají tam na mě přátelé. Musím je včas varovat.“

Elizabeth neztrácela čas přemýšlením a dala se do běhu. Andy vyběhl za ní.

Následovala další vlna otřesů. Elizabeth se na okamžik vznesla.

Andy znovu upadl. Několikrát se překulil, potom rychle vstal a běžel za Elizabeth. Snažil se s ní držet krok.

Přeběhli louku a dostali se na úzkou a prašnou cestu. Její povrch byl hladký a úplně nedotčený. V prachu nebyla jediná stopa.

Vypadalo to, jako by ji někdo stvořil pouze pro ně.

Běželi, co jim síly stačily. Po půl hodině už Andy nemohl.

Chytala ho křeč do nohou a píchalo ho v boku.

Elizabeth se na rozdíl od Andyho ani nezadýchala.

Andy to vzdal. Úplně vyčerpaný se svalil do křoví na kraji cesty.

Zůstal ležet a nehýbal se.

Měla před ním náskok pár desítek metrů. Všimla si, že neběží vedle ní. Věděla, že její přátelé potřebují rychle pomoc, ale otočila se a běžela k Andymu. Pochopila, že jí nemůže stačit.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se ho starostlivě a položila mu ruku na záda.

„To bude dobrý,“ lapal Andy po dechu.

Místo odpovědi ho pohladila po tváři. Andy se pomalu uklidnil.

Byl úplně vyčerpaný. Zavíraly se mu oči a chtělo se mu spát.

„Na chvíli si odpočinu,“ šeptal zchváceně.

27

Elizabeth přikývla. Andy se posunul do měkké trávy a zavřel oči.

Najednou je prudce otevřel a ustrašeně se zeptal: „Viď, že mě tady nenecháš samotného?“

„To víš, že ne. Hora je ještě daleko,“ konejšila ho. „Nemuseli jsme tak pospíchat. Vždyť je ještě uvidím. Ty se zatím v klidu prospi a odpočiň si.“

Než to dořekla, Andy usnul.

Protože Elizabeth byla duch, nemusela vůbec spát, jíst ani dýchat.

Pozorovala ho. Záviděla mu, že může jen tak zavřít oči a na všechno zapomenout. Kéž by mohla takhle spát.

Trochu si dělala starosti o své přátelé. Uvidí je ještě někdy? Až ztratí i Andyho, bude úplně opuštěná.

Andy něco ze spánku zamumlal.

Asi leží nepohodlné, pomyslela si, když viděla, jak je celý zkroucený. Opatrně s ním pohnula a hlavu mu podložila mechem.

Lehla si vedle něho, zavřela oči a předstírala, že spí.

Uplynulo několik hodin.

V klidu odpočívali a vůbec netušili, že se k nim blíží něco příšerného.

28

VII.

Andy nejprve uviděl krev. Blížila se k nim příšera se zavalitým tělem. Krev z ní odkapávala na všechny strany. Z její široké, pootevřené tlamy vyčnívaly špičaté zuby. Tvář měla pokřivenou a každé oko jiné.

Ohyzdné, kostnaté ruce s dlouhými drápy se začaly natahovat po andym. Drápy se zachytily o tričko a roztrhly je. Stačil včas ucuknout.

Drápy ale uvízly v cárech látky. Snažil se co nejrychleji dostat z trička ven.

Najednou uslyšel štěkot psa. Uvědomil si, že ho důvěrně zná.

Patřil jeho psovi Flekovi. Měli ho doma, když byl Andy malý.

Zaradoval se, že uslyšel hlas svého dávno ztraceného přítele. Pes se prodíral křovím, štěkal a chystal se zaútočit na nepřítele.

Pes zavrčel a vycenil zuby. Chtěl ochránit svého kamaráda.

Najednou se ozval tupý úder. Zvíře kvíklo a štěkot utichl. Pes zůstal nehybné ležet.

Andy sebou trhl, posadil se a vytřeštil oči. Zatřásl hlavou, aby se probral ze spánku. Při vzpomínce na hrůzostrašný sen mu přejel mráz po zádech.

Zahlédl nad sebou pohyb. Zvedl hlavu a – na čelo mu padla kapka krve. Něco se k němu sklánělo!

Krev mu stékala do očí. Všiml si, že se po něm zrůda natahuje.

Byla to příšera z jeho snu!

Elizabeth ležela na břiše. Všimla si jen, že se Andy posadil.

Chtěla vstát, ale Andy ji svým tělem srazil na zem. Stihl to. Zrůda hrábla do prázdna.

29

„Utíkej!“ vykřikl Andy a vyskočil na nohy.

Elizabeth ho chtěla pokárat za to, že do ní hrubě vrazil, ale když uviděla příšeru, spolkla výčitky a dala se na útěk.

Zrůda supěla za nimi. Nepohybovala se příliš rychle, ale dělala dost velké kroky, aby jim stačila.

„Umíš šplhat?“ zeptal se Andy, když doběhli ke stromům. Sotva popadal dech.

Otočila se a

podívala se za sebe.

„Snad jsem to ještě

nezapomněla,“ odpověděla.

Andy si vyhlédl první vysoký strom a lezl nahoru. Elizabeth šplhala za ním.

Příšera dosupěla ke stromu a chňapla po nich. Minula Elizabeth jen o vlásek. Vyskočila a znovu po ní sáhla.

Andy chytil Elizabeth za ruku. Vytáhl ji k sobě. Teď byli oba v bezpečné výši. Příšera na ně nedosáhla.

Ne na dlouho.

Příšera objala kmen stromu a divoce s ním zatřásla.

Chytili se pevně kmene a přemýšleli, co budou dál dělat. Bylo jasné, že zrůda se jen tak lehce nevzdá.

Strom se silně třásl. Suché větve nad nimi se začaly lámat. Padaly kolem nich dolů. Jedna z nich málem Elizabeth srazila. Další zachytil Andy včas.

„Máme zbraň,“ prohlásil Andy odhodlaně.

„Na tuhle potvoru by to chtělo spíš armádu,“ řekla Elizabeth a podívala se dolů.

Příšera lomcovala stromem. Potom najednou přestala.

Andy se podíval pod sebe. Ztuhl. Zrůdy začala po stromě šplhat.

„Jak se z tohohle dostaneme? To tedy nevím,“ řekla zoufale Elizabeth.

Andy zatím neztrácel smysl pro humor. Zvesela jí odpověděl:

„Viděl jsem všechny díly Indiana Jonese. Vždycky si dokázal poradit. Tak si z něj vezmeme příklad. Neboj se, nějak to zvládneme.“

Elizabeth se zeptala: „Kdo je ten tvůj hrdina?“

„Ale nikdo, radši polez výš.“

„Co je s tebou? Vypadáš nějak vystrašeně.“

30

Andy jen potřásl hlavou. Vyměnili si na stromě svoje pozice.

Andy lezl za Elizabeth, aby mohl včas zasáhnout.

Příšera se k nim pomalu přibližovala. Při každém pohybu zaťala ostré drápy do kmene stromu a přitáhla se. Větve jí rozedíraly tělo a krev z ní stříkala na všechny strany.

Při pohledu na ni se Andymu zatajil dech.

Z větve, kterou držel v ruce, se snažil udělat oštěp. Ještě pár metrů a příšera byla na dosah. Byla blízko. Už cítil její páchnoucí dech.

„Vylez ke mně, honem!“ volala na něho Elizabeth.

Věděl, že to není řešení. Příšera by za nimi lezla až do koruny stromů. Tam by bylo mnohem obtížnější udělat něco pro vlastní záchranu.

Andy se přichystal k útoku.

Příšera se dotkla větve, na které Andy stál. Pevně ji sevřela a přitáhla se. Andy se posunul od kmene stromu. Objevila se před ním hlava obludy.

Teď, anebo nikdy, řekl si. Zarazil svůj narychlo udělaný oštěp příšeře do chřtánu.

Obluda byla jeho útokem překvapena. Pustila se větve a chtěla si oštěp vytáhnout. Vážila příliš mnoho, než aby se dlouho udržela jednou rukou. Pustila se. S rachotem padala dolů.

Andy sledoval její pád beze slov.

Elizabeth nad ním vítězoslavně vykřikla:

„Dokázals to! Jsi

jednička!“

Slezla k němu dolů a políbila ho na tvář. „Tohle byl nejodvážnější čin, jaký jsem kdy viděla,“ řekla.

Andy ji neposlouchal. Pozoroval příšeru. Nehýbala se.

Elizabeth se uraženě odtáhla. Políbila jsem ho a on si toho vůbec nevšiml, řekla si pro sebe. Žádný projev sympatie. Možná mě nemá rád. Možná se zlobí, že je tu kvůli mně. Asi to tak bude. Možná mě za to i nenávidí.

„Říkala jsi něco?“ zamumlal po chvíli a ukazoval dolů. Potom se k ní otočil.

Elizabeth mu odpustila a položila mu ruce na ramena. „Nevím, co to bylo za příšeru. Nikdy jsem ji tady předtím neviděla. Připomíná mi to spíš noční můru.“

31

Andy na ni udiveně zíral. „Jak jsi na to přišla?“

„Jednoduše. Spal jsi přeci.“

„Máš pravdu. Zdálo se mi o ní.“

Elizabeth se naklonila k Andymu. „Tak jsem to uhádla. Ale stejně

– jak sis mohl takovouhle příšeru vymyslet?“

„Sám nevím, prostě se mi o ní zdálo.“ Andy se otřásl při vzpomínce na svůj hrůzostrašný sen. „Když jsem se probudil, stála nade mnou.“

„Příště raději kroť svoji představivost.“

Dobrá rada nad zlato, pomyslel si Andy. „Už se ti to někdy stalo, aby sen ožil?“ zeptal se.

„My nemáme sny, dokonce ani nespíme.“

Po tom, co se stalo, mu spánek přestala závidět.

„Radši už nebudu spát,“ ujišťoval ji Andy.

„Neboj se, dám na tebe pozor. Až se ti zase bude něco zdát, probudím tě.“

„A nebojíš se?“

„Děláš si legraci?“

„Ani po tom všem, co se nám stalo?“

„Víš, ty máš moc bujnou fantazii,“ řekla Elizabeth.

„Radši bychom měli odsud zmizet,“ žadonil Andy. „Nehodím se sem. Ve škole jsem se leccos naučil, ale bojovat se svojí vlastní noční můrou určitě ne. Prosím tě, dostaň mě odsud!“

„Podívej se!“ přerušila ho Elizabeth a ukázala prstem někam k řece.

„Slyšela jsi mě?“

„Slyšela. Ale podívej se.“

32

VIII.

Čeká tam na ně snad další příšera? Andy se s hrůzou otočil. Z

koruny stromu uviděl v dálce plápolat oheň. Bylo to někde na úpatí hory.

„Není to místo, kde tě mají čekat tví přátele?“ zeptal se Andy.

„Asi ano. Tam někde máme sraz,“ odpověděla Elizabeth.

„To znamená, že jsou v pořádku,“ poznamenal Andy.

„Snad ano. Nechápu, proč mi dávají znamení ohněm?“ řekla Elizabeth.

„Abys je lépe našla,“ vysvětloval Andy.

Elizabeth jeho tvrzení nevěřila. Řekla nahlas: „Gail by to napadlo, ale Courtney by jí v tom určitě zabránil. Ví dobře, jak nenávidím oheň. Možná, že se Courtneymu něco stalo, byl transportován a Gail zůstala sama.“

Elizabeth posmutněla.

„Transportován?“

„Přemístěn – tak tu říkáme naší smrti,“ vysvětlovala Andymu.

„Kdyby mě tygr nebo příšera zabili, ucítila bych bolest, mé tělo by zmizelo a objevilo se na jiném místě. Někde v okolí řeky. Třeba i deset miliónů kilometrů odsud. Nikdo neví, jak je řeka dlouhá.

Všechno by pro mě začalo nanovo. Byla bych úplně opuštěná a bezbranná. Jednou jsem to už prožila. Bylo to strašné. Málem –“

V polovině věty jí selhal hlas. Otočila se k Andymu zády. Chtělo se jí plakat. Byl to pláč bez slz.

Andy nic neříkal. Byl trochu v rozpacích, a tak jí jenom stiskl ruku.

Elizabeth se uklidnila. Slezli ze stromu a vydali se k řece.

33

Čekalo na ně další překvapení. V prachu na cestě spatřili tři páry stop. Dva z nich byly Andyho a Elizabeth. A ten třetí? To byla záhada.

„Určitě to nejsou šlápoty té příšery. Jsou jen o trochu větší než moje,“ řekl Andy a položil do jedné svojí nohu. Vydali se o stopách neznámého. Zjistili, že se k nim přidal na místě, kde předtím Andy odpočíval.

Rozhlédli se. Nikoho neviděli.

„Zřejmě utekl, když uviděl náš vítězný souboj s příšerou,“

uvažoval Andy. „Třeba to znamení ohněm patřilo jemu,“ pokračoval.

Elizabeth si myslela něco jiného. Odpověděla proto vyhýbavě: „Je to možné.“ Tušila, kdo jim je v patách. Jestli je to tak, čekají je další hrozné komplikace. Nechtěla však Andyho děsit předčasně. „Radši půjdeme,“ řekla a vykročila. Ustrašeně se kolem sebe rozhlížela.

Zamířili k hoře. Se zasněženým vrcholkem a pravidelnými tvary vypadala jako kulisa.

„Když si odmyslím, kde jsem, tak to tu vypadá docela krásně,“

řekla Andy. Zastavil se, aby si odpočinul.

„Našel bys tady i krásnější místa,“ prohlásila pyšně Elizabeth.

Nechtěli ztrácet čas a tak se dali do mírného klusu. Elizabeth nepospíchala, aby se zase Andy tolik nevyčerpal. Blížili se k hoře.

Oheň se stával jasnější. Běželi dál.

Andy si všiml, že stromy kolem cesty jsou suché a bez listů. Tráva byla zčernalá, jako by ji někdo vypálil. Krajina se změnila. Vypadala tajemně a nepřátelsky.

„Když jsi říkala, že tu jsou daleko krásnější místa, neměla jsi, doufám, na mysli tohle?“ zažertoval Andy a prohlížel si nevlídnou krajinu.

„Taky se mi to tu nelíbí,“ odpověděla Elizabeth. „Vypadá to tady podivně.“

„Chceš mi snad říct, že je podivné jen tohle místo?“ zeptal se pobaveně.

„Ne, teď vážně,“ prohlásila Elizabeth, „vypadá to tu skutečně nějak divně. U nás jsou lesy vždy plné zdravých stromů. Takovou spoušť jsem ještě neviděla.“

„Mě to moc neudivuje. Možná, že budeš překvapena tím, co řeknu 34

– je to první věc, která mi připomíná domov.“

Prošli pustinou. Dál už byl les zase bohatý zelení. Blížili se k neveliké mýtině. Plápolal na ní oheň. Andy ucítil kouř a uslyšel útržky vět. Zastavili se na okraji mýtiny. Oheň byl vzdálený jen několik metrů.

„Jsou tohle tvoji –“ promluvil Andy. Než mohl větu dokončit, zakryla mu rukou ústa. Pochopil.

„Slyšels to, šéfe?“ ozval se z mýtiny pištivý hlas.

„Buď zticha, Crawforde. Sešli jsme se u tohohle ohně, abychom se dohodli na společném postupu,“ umlčel pištivý hlas vysoký muž.

Jmenoval se Sir Aleck. Jeho hlas duněl jako bouře.

„Pokusíme se je nalézt,“ zahřměl hlasitě. „Než bychom postavili vlastní lodě, promarnili bychom nejméně dva týdny. Když se nám podaří objevit je, ušetříme drahocenný čas. Nezajímá mě, jak si s tím poradíte, ale chci ty lodě najít. Jak jim to vlastně říkají? Kánoe?

Myslím, že tak nějak.“

„Pojďme blíž, ale opatrně,“ šeptla Elizabeth.

„Copak jsi blázen? Radši zmizíme!“ protestoval Andy.

Neposlechla ho. Otočila se a opatrně se plížila ke skupině mužů.

Rodiče mi vždycky kladli na srdce, abych nepokoušel osud, řekl si pro sebe Andy. Plazil se pomalu za Elizabeth.

Elizabeth na něho spiklenecky mrkla. Potom se otočila ke skupině a poslouchala.

Právě mluvil Sir Aleck. Byl to vysoký, šlachovitý muž se starosvětským vousem. Byl zahalen v dlouhý, černý plášť, z kterého visely zelené a slizké řasy.

Musel utéct z řeky, pomyslel si Andy.

V jeho skupině bylo šest lidí. Čtyři muži a dvě ženy. Všichni byli mokří a zablácení. Andy si je prohlížel a usoudil, že každý z nich musel být v minulosti hrdlořez. Pohled na ně byl úděsný. Jednomu chybělo oko a další měl tvář znetvořenou kyselinou. Menšímu a zavalitému chlapíkovi poblíž Sira Alecka chyběly obě uši.

Jediný Sir Aleck měl obličej bez jizvy, ale přes jeho krk se táhla dlouhá a výrazná rýha.

„Zřejmě je nenašli,“ řekl potichu Andy. „Můžeš být klidná, tví přátelé žijí.“

35

Nepřítomně pokývala hlavou. Napínala sluch, aby jí neuniklo ani jediné slovo z toho, co Sir Aleck říkal.

Skupina se zrovna rozcházela a ve změtí hlasů už neslyšela nic.

„…a nevracejte se bez těch hastrošů!“ halasil za nimi Sir Aleck.

„Musíme se dostat k trhlině do světa živých dřív, než ji Strážce mlhy objeví a uzavře!“

Andy s sebou trhl. Nechtěně pohnul větví. Měli štěstí, že Sir Aleck byl na odchodu. Letmo se podíval jejich směrem a pokračoval v chůzi. Mířil k hoře. „Ty víš o nějaké trhlině do světa lidí?“ zeptal se naléhavě Andy.

„Nikdy jsem o žádné neslyšela.“

Andy se jen stěží ovládl. Když byl Sir Aleck z dohledu, vyskočil na nohy a zavolal: „Slyšelas ho, co říkal? O té trhlině? Musíme se k ní dostat! Tak přeci jenom existuje cesta zpátky!“ Potom si vzpomněl na další slova Sira Alecka.

„Kdo je strážce mlhy?“ zeptal se Elizabeth. „A co jsou to ti hastroši?“

Elizabeth ho nevnímala. Procházela se po mýtině a přemýšlela.

Andy se znovu zeptal a dožadoval se její odpovědi. „Tak vysvětlíš mi to?“

„Podívej se, Andy,“ řekla Elizabeth. „Courtney a Gail mají asi potíže. Musím jim pomoci. Nemusíš se mnou chodit. Posaď se tady a počkej na mě. Najdu je a vrátím se pro tebe.“

„Už jim nemůžeš pomoci,“ vykřikl Andy, chytil Elizabeth za ruku a obrátil ji k sobě. „Sir Aleck a jeho banda se nebude s nikým mazlit.

Navíc jsou v jasné přesile. Pojďme radši pryč. Musíme najít tu trhlinu. Určitě víš, kde jsou kánoe schované. Jednu si vezmeme a vydáme se po řece.“

Elizabeth se mu vytrhla. Vykročila směrem, kterým odešla skupina Sira Alecka.

„Počkej!“ volal za ní. „Snad nechceš jít za nimi?“

Zastavila se a odpověděla: „Dost řečí. Musím je najít. Jsou to přeci moji přátelé.“

Nebylo pochyb, že to myslí vážně. Přestože mu komplikovala život, zamiloval se do ní ještě více. Obdivoval její charakter a vůli, s jakou jde za svým cílem. Andy si představil sám sebe ve složitých 36

situacích. Chtěl je vždy řešit čestně a statečně. Jenže něco jiného je sen a něco jiného je skutečnost.

Elizabeth pokračovala odhodlaně v cestě. Věděla, že se Courtney jen tak nevzdá. To jí dávalo odvahu. Hledání mělo o to jednodušší, že věděla, jakému úkrytu asi dají přednost.

Sestavovala si v duchu plán cesty. Trochu jí vadilo, že tam Andy zůstal sám. Co mohla dělat? Musela jim pomoci. Znala je takovou řadu let.

Chtěla se dostat na cestu k hoře. Musela projít celou mýtinu.

Travnatá plocha byla pokryta obrovskými balvany.

Ve chvíli, kdy jeden míjela, sáhly po ní něčí slizké ruce. Sevřely jí hrdlo.

37

IX.

„Myslel jsem si, že nás někdo špehuje,“ zavrčel Sir Aleck. Chytil Elizabeth za vlasy a otočil ji k sobě. „Něco mi napovídá, že ty bys nám mohla prozradit, kde jsou ty lodě schované.“

Když neodpověděla, hrubě s ní zatřásl, až padla na kolena.

„Nevím o žádných lodích,“ lhala a snažila se skrýt svůj strach.

„Nevím, o čem to mluvíte.“

„Věřil bych ti,“ pokračoval výhrůžně Sir Aleck, „kdybys odsud běžela. Ty jsi nás ale sledovala, dej si na mě pozor. Jestli budeš lhát, zpřelámu ti v těle všechny kosti. Dám si na tom záležet. Budu tě trápit pomalu, abys mi rychle nezmizela. Tohle je jedna z mála věcí.

Které se mi tady líbí. Nikdo tu neumírá, takže tě můžu týrat do nekonečna.“

Jednou rukou ji držel za vlasy a druhou chytil její ruku.

„Mám ti zlomit prsty? Nebo mi řekneš, kde jsou kánoe?“

„Nevím nic,“ odpověděla mu statečně.

„Dobrá“ odpověděl zlostně a začal jí svírat ruku.

„Zvláštní, že? Nepociťujeme ani hlad, ani žízeň, nemusíme spát, ale vnímáme bolest. Bolí nás, když se trápíme, máme strach, smutek nebo zlost. A já jsem hrozně smutný a navíc mám zlost, že nevím, kde jsou ty lodě schované! Přisahám, že jestli mi to neřekneš, budeš na tom mnohem hůř.“

Zkroutil jí bolestivě ruku.

Zavřela oči.

„Neděláš dobře,“ procedil mezi zuby.

Najednou se ozval děsivý řev. Aleck se zarazil. Nebyl to křik jeho oběti. Ozvalo se to za jeho zády. Sir Aleck se otočil.

38

Andy Moser letěl s hlavou skloněnou jako rozzuřený býk a zasáhl Sira Alecka přímo do břicha. Náraz byl tak prudký, že Sir Aleck padl na záda. Bolestivě se praštil do hlavy.

Andy ani nevěděl, jak to všechno dokázal. Statečně se držel na nohou, i když se mu kolena třásla. V hlavě cítil tupou bolest.

„To máš za to mučení, ty padouchu.“

Sir Aleck stále ležel na zemi. Pohnul se a podíval se na Andyho.

Oči mu nenávistně žhnuly a obličej měl brunátný. Andy se skoro roztřásl strachy. Uviděl tvář skutečného ďábla.

Sir Aleck se pomalu zvedal.

„Jdeme!“ křikla Elizabeth a táhla Andyho za tričko.

Rozběhli se směrem k vrcholu hory. Nasadili ostré tempo, aby co nejrychleji zmizeli Siru Aleckovi a jeho povedené bandě z dohledu.

Dorazili ke skalní průrvě. Vedla k vrcholu. Andy do ní zamířil.

„Tudy ne,“ varovala ho Elizabeth.

„Proč?“

„Courtney by tudy jistě nešel. Zdálo by se mu to zrádné. Raději půjdeme tudy.“

Pozvolna stoupali do úpatí hory. Stromy kolem nich byly suché.

Museli se prodírat hustým křovím. Při každém došlápnutí větve pod jejich nohama hlasitě zapraskaly.

Na chvíli se zastavili. Poslouchali, zdali je někdo nesleduje. Nic neslyšeli.

Došli ke skalnímu převisu. Cesta končila. Skála měla povrch rozbrázděný hlubokými trhlinami. Vylézt po ní se zdálo velmi nebezpečné. Podívali se vzhůru. Nevěděli, jak dál.

Elizabeth si něčeho všimla. Ve výšce asi třiceti metrů se černal malý otvor. Byl to vchod do skalní jeskyně.

„Courtney by asi vybral tohle místo,“ uvažovala nahlas Elizabeth.

„Myslíš, že bychom se tam měli vyšplhat?“ zeptal se Andy.

„Budeme muset, jestli se nechceme ocitnout tváří v tvář Siru Aleckovi.“

„Pokud jeho ďábelské grimase říkáš tvář…“ ušklíbl se

znechuceně Andy.

„Radši hledej cestu, jak tam vylézt.“

„Nechápu, proč jsi mu neprozradila, kde jsou ty lodě,“ řekl Andy.

39

„Nerozumím tomu. Jsi tak hloupá nebo statečná?“

Elizabeth se na něj káravě podívala. „To samé mě napadlo, když jsi zaútočil na Sira Alecka. Věřila jsem však, že jsi statečný. I když některé tvoje reakce mi připadaly trochu hloupé. Nicméně děkuji ti, že jsi mě zachránil.“

Andy zrudl.

Všimla si toho a řekla: „Raději polezme nahoru.“

„Počkej,“ zastavil ji Andy. „Nikam nepospíchej. Cesta nahoru nebude žádná procházka růžovým sadem. Neměli bychom nejdříve tvého přítele zavolat? Nerad bych riskoval zbytečně. Nevíme určitě, jestli tam je.“

Elizabeth přikývla. Jak to udělat, aby na sebe hlukem neupoutali pozornost Sira Alecka? pomyslela si. Potom ji něco napadlo.

„Budeme nahoru házet kamínky. Jestli je v jeskyni, určitě si toho všimne a dá nám znamení. Souhlasíš?“

„Souhlasím.“

Sebrali každý za hrst kamenů a jeden po druhém je vyhazovali do výšky. Několikrát se trefili i do jeskyně.

Nikdo se jim neozýval.

„Pojďme dál. Tvůj přítel musí být někde jinde,“ řekl Andy.

Už chtěli odejít.

Najednou si Andy všiml, jak z výšky padá dolů konec lana.

„Račte nastupovat, madam. Až po vás,“ řekl vesele.

Šplhali vzhůru. Když se dostali nad koruny stromů, otevřel se jim pohled do krajiny. Mohli vidět každého, kdo se pohyboval na volném prostranství.

Elizabeth zahlédla v dálce postavu. Kráčela jejich směrem.

Neviděla její obličej, ale poznala jí podle chůze. Úzkost ji sevřela hrdlo.

Andy pod sebou zahlédl Sira Alecka! Blížil se s dvěma svými kumpány k lanu a ukazoval na ně.

Elizabeth pevně sevřela lano a šplhala vzhůru. Náhle se zarazila.

Ztuhla a vytřeštila oči.

„Co se děje?“ ozval se Andy, který si všiml, že se zastavila.

„Něco mi došlo,“ odpověděla stroze.

„A co?“

40

„Tohle lano určitě nepatří Courtneymu.“

Vzhlédli vzhůru a uviděli bezuchého muže z Aleckovy bandy!

41

X.

Viseli na laně a nevěděli, co dál. Oba konce lana vedly do nebezpečí. Andy tajně doufal, že Elizabeth použije svých nadpřirozených schopností. Netušil, že Elizabeth na něho spoléhá a je přesvědčena, že Andy vymyslí něco spásného.

Bohužel se oba mýlili.

Najednou se lano pohnulo. Muž v jeskyni je začal k sobě přitahovat.

„Lez dolů! Možná že nebude mít tolik síly, aby nás vytáhl,“ křikl Andy.

„Tím si nejsem tak jistá.“

„Tak co budeme dělat? Máš snad nějaký nápad?“

Elizabeth zavrtěla hlavou.

Spouštěli se dolů co nejrychleji. Pověsili se na konec lana a čekali. Muž je pomalu, ale jistě vytahoval vzhůru.

Byli už tak blízko, že rozlišili detaily jeho obličeje. Měl rozpláclý nos a chyběly mu přední zuby. Jeho obličej byl samá jizva. Blížili se k němu. Muž se rozesmál ďábelským smíchem. Nevěštilo to nic dobrého.

Měl obrovskou sílu. Jednou rukou držel lano, druhou chytil Andyho a hodil ho do jeskyně. Andy se rozplácl na zem. To samé udělal s Elizabeth.

Leželi bez hnutí. Muž se chystal zaútočit.

Andy vyskočil a pokusil se ho oklamat: „Ani krok! Nebo budeš litovat!“

S padouchem to ani nehnulo.

„Koukám, žes mi nerozuměl!“ zařval na něj Andy. „Jestli se hned 42

nezastavíš, budeš litovat! Slyšel jsi mě!“

„Slyšel. Přestaň na mě hulákat,“ řekl bezuchý.

Vzdálenost mezi nimi se zkracovala.

„Řekněte mi, kde jsou kánoe, dělejte!“ zahřměl muž a sevřel svoje obrovské pěsti.

Bojácně se přikrčili.

Elizabeth věděla, že nemá na vybranou. Jen kvůli Andymu, se rozhodla prozradit úkryt. Koneckonců neměli co ztratit. Věděla, jak rychle vyrobit nové.

Dříve, než promluvila, všimla si, že za zády bezuchého se ze země vyklubala ruka.

Za chvíli se objevila i druhá. Potom následovaly zápěstí a lokty.

Andy to také zpozoroval. Oči se mu rozšířily údivem. Chtěl Elizabeth upozornit, ale stačila ho včas umlčet. „Řeknu vám, kde jsou kánoe, ale pod jednou podmínkou,“ křikla na bezuchého.

Pokýval hlavou a souhlasně zamručel.

Andy zíral na paže vylézající z hlíny. Tvářil se při tom vyděšeně.

Bál se, že si toho bezuchý všimne. Elizabeth se k němu otočila a rázně řekla: „Vysvětli mu to!“

„Cože?“ Andy na ni udiveně pohlédl.

„Vysvětli mu, co chceme výměnou za prozrazení úkrytu,“ hrála o čas Elizabeth.

Ze země začala vykukovat hlava. Potom se objevil krk a ramena…

Andy vytřeštěně zíral na Elizabeth.

„Pamatuješ si přeci, o čem jsme hovořili? Snad jsi to, proboha, nezapomněl!“

Podívala se na nic netušícího bezuchého a pravila: „Víte, on je tu nový.“

Mluvila dál, aby náhodou nezaslechl šramot vylézající postavy.

Andy se nemohl ubránit, aby se alespoň pokradmu nepodíval bezuchému za záda. Uviděl tvář mladého muže. Vypadal, jako když právě vylezl z hrobu. Byl celý od hlíny.

Snad byl pohřben zaživa a snaží se odněkud vyhrabat, uvažoval v duchu Andy.

Horní část těla už byla volná, ale nohy měl ještě v zemi.

43

Andy konečně pochopil, co od něj Elizabeth žádá. Bylo mu to teď jasné.

„Promiňte, už si vzpomínám,“ řekl na vysvětlenou. „Dohodli jsme se na tom, že jestli nás chytnete, budeme s vámi vyjednávat.“ Zadíval se nevinně na bezuchého a pokračoval: „To byl dobrý nápad s tím lanem. Skutečně jsme tomu uvěřili. Jak vás to napadlo?“

„Tak dost těch řečí!“ zařval bezuchý. „Na otázky jsem tu já! Kde jsou kánoe?“

Postava za jeho zády už byla celá venku.

Opatrně se dala do pohybu. Vzala ležící lano a udělala na něm smyčku. Potichu se blížila k bezuchému.

„Ty kánoe vám vydáme,“ řekl nahlas Andy. Snažil se nedívat na mladíka. „Řekněte nám, jakým směrem se chcete vydat?“

Bezuchý přimhouřil oči. „Dolů po řece.“ Bylo mu jedno, že prozradil tajemství. Stejně je chtěl vyhodit z jeskyně, jakmile mu úkryt prozradí. „Poplujeme k místu, kde je vidět Slunce. Tam je trhlina, kterou se vrátíme do světa živých,“ doplnil ještě na závěr. „A teď, kde jsou kánoe?“

Než stačil větu dokončit, přeletěla mu přes hlavu smyčka. Mladík lano vší silou zatáhl. Bezuchý zavrávoral, ale neupadl.

Andy bezuchému podrazil nohy. Elizabeth mu ještě pro jistotu hodila hrst prachu do očí.

Bezuchý padl jak podťatý.

Divoce sebou zmítal, válel se a pokoušel se vyvléct se smyčky.

Mladík ho lanem bleskurychle omotal.

Potom lano odhodil, otočil se k Elizabeth a spěšně řekl: „Pojď, vím o chodbě do nitra hory.“

Elizabeth se však nepohnula. Místo toho se zeptala: „Kde je Gail?“

„Nevím, šla se ukrýt někam jinam. Mysleli jsme si, že bude bezpečnější, když se rozdělíme. Teď už pojď!“ trval na svém.

Elizabeth se dala do pohybu. Když se k nim Andy nepřidal, zavolala na něho.

Andy dělal, že ji neslyší. Sledoval, jak se spoutané tělo valí k okraji jeskyně.

„Pozor!“ vykřikl Andy. Bylo už pozdě.

44

Muž se překulil a vypadl.

Andy se pokusil chytit konec lana. Naštěstí se mu to nepodařilo.

Muž by ho určitě strhl s sebou.

Ozval se děsivý výkřik. Jeho ozvěna rezonovala jeskyní a pronikla Andymu až do mozku. Ležel na samém okraji jeskyně a vyděšeně zíral do propasti. To už u něho byla Elizabeth a pomáhala mu vstát.

„Uklidni se. Nic se mu nestalo. Podívej se,“ řekla Elizabeth a ukázala dolů. Andy se opatrně vyklonil. Čekal, že uvidí pomlácené lidské tělo. Neviděl však nic. Po těle nebylo ani památky. Podíval se tázavě na Elizabeth.

„Zmizel hned, jak se dotkl země,“ vysvětlovala. „Objeví se na jiném místě tohoto světa.“

„A kam zmizel Sir Aleck a jeho banda?“ zeptal se Andy.

Courtney přistoupil k Elizabeth a vzal jí za ruku.

„Asi k nám míří tajnou cestou, kterou jsem se k vám prohrabal,“

řekl a oklepával ze sebe zbytky písku a hlíny. „Jestli si nepospíšíme, budeme mít o výlet po řece brzy postaráno.“

„Všichni ne,“ pronesla Elizabeth. „Andy totiž není duch.“

Vydali se chodbou pod zem. Světla kolem nich ubývalo.

„Radši skloň hlavu, Andy, začíná tu být těsno,“ řekla Elizabeth.

„Škoda, že nejsme na Floridě a něco dobrého nepopíjíme,“

zažertoval Andy.

„Ty nejsi příliš skromný, Andy,“ ozval se Courtney, který byl v čele jejich malé výpravy.

Andy mu na to nic neřekl. Courtney pokračoval: „Já přesně vím, na co by Lizzie měla chuť.“

„Na tom snad teď nezáleží. Kam ta chodba dál vede?“ snažila se Elizabeth změnit téma jejich hovoru.

„Počkej, nepřerušuj nás,“ ohradil se Courtney,

„třeba by to

Andyho zajímalo.“

„No – ano, zajímalo,“ zalhal Andy. Nepříjemně nesl, že to neví.

„Lizzie má hrozně ráda jablečný džus s coca-colou,“ vychloubal se Courtney. „Jednou jsem to ochutnal. Bylo to hrozně odporné.

Napadá mě, jestli to náhodou nebyla příčina její smrti,“ zažertoval hloupě.

Andy byl rád, že je kolem něho tma a není mu vidět do obličeje.

45

Nejenom že nevěděl, co pije ráda Elizabeth, ale ani neznal okolnosti její smrti. Bylo to tím, že mu nepřipadal mrtvá. Ani Courtney nevypadal jako nebožtík. Andy se ho zeptal: „A jak jsi zemřel ty?“

Andy si zastrčil ruce do kapes a drze mu odpověděl: „Já jsem v roce 1926 spáchal sebevraždu. Vyskočil jsem z okna. A co bys tak ještě rád věděl?“

Andy ve tmě zavrtěl hlavou. Courtney se choval skutečně jako živý.

Pokračovali dál. Nikdo nemluvil. Kolem nich bylo naprosté ticho.

Tu a tam byl jen slyšet zvuk kapek dopadajících na vodní hladinu.

Najednou vstoupili do mělké a chladivé vody. Za jedním ohybem se cesta rozdvojovala.

„Kterou cestou půjdeme?“ zeptala se Elizabeth.

46

XI.

„Vydáme se tou, kde je vidět světlo,“ řekl Courtney.

„Máš pravdu, ta vypadá nejbezpečnější,“ souhlasila Elizabeth.

Počkali na Andyho. Chtěli slyšet jeho názor. „Těžko vám mohu poradit, když to tu neznám,“ odpověděl.

Chystali se vkročit do chodby. Uslyšeli smích. Přicházel z druhé, neosvětlené chodby. Andy zneklidněl a podíval se na Elizabeth.

„Nebude to Gail?“ zašeptala.

„Nevím,“ odpověděl Courtney.

Zůstávali potichu a poslouchali, jestli se ještě něco neozve. Z

tmavé chodby se ozval smích a tleskání.

„To bude určitě Sir Aleck,“ pronesl polohlasem Andy.

„To není možné,“ odporoval Courtney. „Ozývá se to odněkud z nitra hory. Pochybuji, že by se už dostal tak daleko.“

„Kdo to tedy může být?“ přemýšlela nahlas Elizabeth.

„Nebo co?“ doplnil její úvahu Andy.

Opět se ozval nějaký zvuk. Tentokrát to bylo z osvětlené chodby.

Byl to dupot těžkých bot a drsné mužské hlasy. Na zdi chodby se rozhýbaly stíny. Tohle byl Sir Aleck a jeho kumpáni!

Andy, Elizabeth a Courtney neměli na vybranou. Museli se vydat temnou chodbou.

„Připadám si jako slepec,“ řekl Andy a natáhl ruce před sebe. V

chodbě byla úplná tma. Neviděl ani konečky svých prstů.

„Musíme dávat pozor, abychom se neztratili,“ zašeptala do tmy Elizabeth.

„Dobrá, radši se chyťme za ruce,“ radil Courtney.

Hledali rukama jeden druhého. Odkudsi z výšky padala kapka 47

v o d y . P l e s k – zasáhla Elizabeth přímo do obličeje. Elizabeth leknutím uskočila. Udělala krok stranou. Zjistila s hrůzou, že se jí pod nohama ztratila pevná půda. Chodbou se rozlehl výkřik. Řítila se do neznáma. Strhla s sebou i Courtneyho.

Andyho zasáhl výkřik jako šlehnutí bičem. Uskočil stranou a…

padal dolů!

Kouleli se po příkrém srázu. Nabírali na rychlosti. Zdálo se jim, že svah nikdy neskončí.

Konečně se zastavili. Dopadli do jezera. Nebyla v něm voda, ale něco, co jim připomínalo želatinu. Podivná hmota ztlumila jejich krkolomný pád. Až na pár oděrek neměli žádné zranění. Brodili se hustou hmotou ke břehu. Netrvalo dlouho a vyškrábali se z jezera.

Andy byl úplně vyčerpaný. Lehl si na břeh a odpočíval.

„Jen pojďte dál,“ zaskřehotal čísi hlas.

Po chvíli váháni se vydali za hlasem. Břeh zahýbal. Uviděli před sebou hořící louč.

„Vezměte louč a pokračujte v cestě,“ nabádal je hlas. Ať už to byl kdokoliv, musel přesně vědět, kde jsou a co dělají. Musel je odněkud pozorovat. Rozhlíželi se kolem sebe, ale nikoho neviděli.

Andy vzal pochodeň, zvedl ji nad hlavu a vydal se vpřed. Oheň se rozzářil oranžovým plamenem a ukazoval jim cestu. Šlo se jim mnohem lépe. Chodba končila velkou jeskyní. Zastavili se.

Před sebou měli obrovský sál. Ozařovalo ho modravé světlo.

V dávných dobách to byla hlavní místnost nějakého vznešeného paláce. Kolem dokola ležely ohromné kvádry mramoru a sloupy.

Všude byly rozvaliny. I přesto působil sál monumentálně.

Uprostřed seděla stařena. Vlasy mněla šedivé a byla celá zahalena do hustých pavučin. Byly jich tisíce. Visely ze stropu a ze všech koutů v lepkavých pramenech. Zdálo se, že stařena svoje místo dlouho neopustila.

Měla před sebou velikánkou knihu. Stále do ní něco psala. Zvedla oči a podívala se na ně.

„Jen pojďte blíž, ať si vás mohu prohlédnout. Za mnou nechodí mnoho návštěv,“ zaskřehotala.

Není divu, pomyslel si Andy v duchu.

Popošli doprostřed sálu. Cestu si museli klestit pavučinami.

48

Stařena seděla za mramorovým stolem a soustředěně psala do knihy.

První promluvila Elizabeth. „Promiňte, že jsme k vám tak vpadli.

Věřte, že to nebylo úmyslné.“

„Mluví pravdu,“ bázlivě špitl Courtney.

„Pšt!“ přerušila ho stařena a podrážděně máchla rukou.

Pokračovala dál ve svém psaní.

Andy se tázavě podíval po ostatních. Doufal, že mu někdo řekne, kdo to je. Z jejich udiveného výrazu usoudil, že ji také neznají.

Raději se rozhodl mlčet.

Stařena sice nevypadala nebezpečně, ale mohl si tím být jistý?

Nenapadlo ho nic, na co by se měl zeptat.

Všichni mlčeli. Stařena něco vpisovala do své knihy.

Stáli a čekali. Uplynula celá hodina. Nedělo se nic. Ticho bylo přímo nesnesitelné. A každou chvíli tu mohl být Sir Aleck.

Andy to už nevydržel a zakašlal.

Courtney sebou nervózně škubl. I Elizabeth se na Andyho zostra podívala.

„Prosím?“ zeptala se stařena vyrušena nepříjemným zvukem.

Zvedla hlavu a významně se na Andyho zadívala. Z jejího pohledu mohl číst otázku: Co se opovažuješ mě rušit?

Andy na to nedbal a znovu si odkašlal. Potom řekl: „Asi byste měla vědět, že je nám v patách banda lumpů.“

„Cože?“

„Obávám se, abychom se zbytečným čekáním nedostali do

velkých problémů. Stále nás pronásledují. Možná, že už nebudou daleko…“

„Děkuji vám,“ přerušila ho stařena nasupeně. „To by pro začátek stačilo, pane Mosere.“

„Tomu nerozumím!“ řekl překvapeně Andy. „Odkud znáte moje jméno?“

Stařena se zahleděla do knihy. „Vím, kdo jsi, znám i tvé číslo,“

pronesla pomalu, aniž se na Andyho podívala. „Hm, to je velmi zvláštní. Už jsem se chystala zapsat tě do seznamu mrtvých. Náhle tvé číslo zmizelo. To je skutečně zvláštní. Něco podobného jsem ještě nezažila.“

49

„To je moje vina,“ ozvala se Elizabeth. „Chystali se ho zabít, ale zachránila jsem ho včas. Ocitl se bohužel v našem světě. Hledáme pro něj cestu zpátky.“

„To je velmi, velmi neobvyklé,“ ozvala se stařena. „Koneckonců, život je stále plný různých překvapení. Kdo je všechny zná?“

pokývala významně hlavou a vrátila se ke své knize. „Za života jsem jenom počítala svůj majetek. Nebylo to málo. Vlastnila jsem velké množství dobytka a polí. A toho zlata a stříbra… byla jsem nejbohatší ženou na světě. Jedinou věc jsem neuměla – žít. Jenom jsem počítala. Nic jsem ze života neměla. Jenom jsem hromadila bohatství. Stejný osud mě potkal na tomto světě. Místo peněz počítám mrtvé.

Mojí jedinou radostí je, když mohu do knihy zapsat dalšího miliontého nebožtíka. Při tomto čísle si vždy udělám malou oslavu.

Směju se a tleskám.“

„Slyšeli jsme vás,“ řekl Andy.

„Budeš už konečně mlčet?“ přerušila ho stařena hrubým hlasem.

Andy se zachvěl. „Nic kloudného jste mi neřekli, ale přesto vám dám jednu radu,“ zaskřehotala stařena a pohnula se ve svém křesle.

„Jakou?“ zeptal se zvědavě Courtney.

„Kliďte se odsud, vy hastroši!“ zapištěla.

Courtney začal bojácně ustupovat.

„Zase to slovo, hastroši. To neznám. Co to vlastně je?“ ozval se Andy.

Stařena se na něj zle ušklíbla. „Nejsem žádná encyklopedie,“ řekla znechuceně. „Až budeš doma, najdi si to sám. Jestli se tam vůbec dostaneš.“

„A co mi v tom brání?“ zeptal se Andy.

„Tvoje číslo. Jednou ho do této knihy zapíšu a potom tě už nic nezachrání.“

„Vy ho tam chcete zapsat teď?“ Andymu se zatajil dech.

„Ano,“ mrazivě zaskřípal její hlas. Stařena sklonila hlavu a chtěla psát.

50

XII.

„Ne! Zadržte!“ vykřikla Elizabeth.

Stařena se ďábelsky uchechtla. Její ruka se dala do pohybu.

Elizabeth se naklonila přes mramorovou desku. Chtěla stařeně pero vytrhnout. Udělala pohyb rukou a strhla na sebe pavučiny.

Padaly z výšky a omotávaly ji. Byly jich stovky a tisíce.

„Pusť ji!“ křikl na stařenu Andy. „Chtěla to udělat kvůli mně.“

Stařena chvíli přemýšlela a potom nepatrným pohybem dala znamení. Pavučiny se začaly rozmotávat.

Andy a Courtney přiskočili a vytáhli Elizabeth do bezpečné vzdálenosti. Nakrátko ztratila vědomí.

„Odpusťte jí,“ žadonil Andy a prosebně sepjal ruce. „Nemyslela to zle.“

„Existují jiné způsoby, jak by ti mohla pomoci,“ ozvala se stařena.

Pohrávala si s perem a přemýšlela. Po chvíli řekla: „Ta holka má štěstí. Hned dva nápadníky najednou,“ dobírala si je.

„To jsem zvědavá, kterého si nakonec vybere.“

Courtney vymotal Elizabeth z posledních pavučin. Vzpamatovala se a posadila se. Podívala se na Andyho. „Jsi v pořádku?“ řekla starostlivě.

„Já, ano,“ odpověděl jí. Položil si ruku na srdce a usmál se. „Ještě bije!“ zaradoval se.

„Neřekla jsem, že tě tam zapíšu hned. Řekla jsem jen, že tě tam zapíšu,“ pronesla vítězoslavně stařena a chechtala se svému vtipu.

„Mohu to udělat kdykoliv,“ pokračovala. „Někoho srazí suto a já zapíšu jeho číslo. Jiný se holí ve vaně a zabije ho proud. Zapíšu jeho číslo. Nebo někdo mladý, jako ty, sedí v pokoji a čte knihu – třeba o 51

světě duchů – a netuší, že vrah stojí za jeho zády. Ozve se rána a pád.

Zapíšu jeho číslo.“

„Kdy tedy zapíšeš moje?“ chtěl vědět Andy.

„Až přijde tvůj čas,“ odpověděla rozhodně stařena.

„A kdy to bude?“

„Jednou určitě,“ odsekla jedovatě.

Elizabeth vstala, zavrávorala a opřela se o Andyho. Stařena se na Courtneyho významně zadívala.

„Můžete mi alespoň říci, jestli se dostanu domů?“ zeptal se zoufale Andy.

„Jenom počítám.“

„Chtěla jsem Andyho vzít zpátky domů,“ řekla Elizabeth. „Sama to asi nezvládnu.“

„Jistěže ne. Takovou moc má jedině Strážce mlhy,“ pravila stařena.

„Poslyšte,“ přerušil je Andy. „Nezmiňoval se o něm i Sir Aleck?

Kdo je to?“

„Strážce mlhy je naše legendární postava,“ ušklíbla se stařena a potutelně se usmívala.

„To je tedy potěšující zpráva,“ poznamenal Andy sarkasticky.

„Jediná osoba, která je schopna mi pomoci, už pravděpodobně neexistuje.“

„Neřekla jsem, že neexistuje, řekla jsem jen, že je to legendární postava. A ty v našem světě žijí. Někde. Záleží jen na tobě, najdeš-li je.“

„Mluvíte v samých záhadách,“ řekla Elizabeth. „Kde ho máme hledat?“

„Bývá na jiném místě.“

„Kde to je?“ žadonila Elizabeth.

„Tam, kam míříte.“

„Kam vlastně míříme?“

„Vy to nevíte?“

„Nevíme,“ řekli a zavrtěli hlavou.

„Brzy se to dozvíte,“ dohrávala svou hru stařena.

„Kdy?“

„Až přijde čas!“ pokračovala v zábavě.

52

„Už mě z těch blábolů bolí hlava,“ řekl Andy. „Pojďme pryč.

Stejně nám nic neřekne.“

„Říkám vám, jenom co vím,“ zapištěla stařena. „Třebaže Elizabeth sem měla přivést svoji přítelkyni.“

„Ano, máte pravdu,“ řekla Elizabeth.

„Jdeš pozdě, má milá, před chvíli jsem ji zapsala.“

Elizabeth zkameněla. „Tak Rosalinda je už tady,“ řekla zklamaně.

„Ani na mě nepočkala…“

„Obávám se, že ne.“

„Kde ji najdu? Může být kdekoliv. Tolik jsem si přála být s ní. Je to moje nejlepší přítelkyně.“

Stařena se trochu naklonila a polohlasem pravila: „Já vím, kde je.

V knize mám zapsané nejen číslo, ale i místo, kde se objeví. Řeknu ti to, jestli budeš chtít,“ natahovala ji stařena.

„Ano, prosím vás, řekněte mi to. A odpusťte mi moji troufalost.

Nechtěla jsem vám ublížit. Ráda bych Rosalindu viděla.“

„Přestaň kňourat,“ rozkázala stařena. „Najdeš ji na jednom ostrůvku uprostřed řeky.“

„Je to daleko?“ zeptala se Elizabeth.

„Nepočítám kilometry, ale lidi.“

„A je tam určitě?“

„Nevěříš mi snad?“ odpověděla rozzlobeně stařena.

„Doprovodím tě tam,“ nabídl se Courtney.

„Díky za pomoc, ale nejprve se musím postarat o Andyho. Nikdy bych si –“

„Okamžik,“ přerušil ji Andy. „Řekla, že je to na řece. A my tím směrem máme přeci namířeno! Dostaneme-li se k trhlině včas, nebudeme potřebovat pomoc od Strážce mlhy. A neztratíme žádný čas, když půjdeme hledat i Rosalindu.“

„Jsem ráda, že ti to nevadí,“ vydechla s úlevou Elizabeth.

„Ztratila jsi ji kvůli mně,“ pokračoval Andy. „Chci ti při hledání pomoci.“ Andy tajně doufal, že jim to nebude trvat dlouho.

Elizabeth viděla, že Andy touží být co nejdříve doma. Přesto jí nabízel svoji pomoc. O to více si vážila jeho nabídky.

„Zdrželi jste mě od práce,“ začala lamentovat stařena. „Ztracený čas budu muset pracně dohnat. Už radši jděte! A ty, androide, dávej 53

pozor. Více než kdy předtím. Nebo se dostaneš brzy do mé knihy.

Nezapomeň!“

„Dám pozor,“ slíbil Andy. Byl překvapený, že stařena zná i jeho přezdívku.

Rozloučili se a vydali se na cestu. Šli chodbou, kterou jim stařena poradila. Na cestu si svítili loučí.

Elizabeth zopakovala Andy přezdívku. Zasmála se.

„Není legrační?“ zeptala se.

Courtneyho tvář zůstala chladná.

Chodba končila. Nejprve se otvorem protáhl Courtney a hned za ním Elizabeth. Pomohl jí. Vylezla ven a přistoupila k němu.

„Ještě jsem neměla příležitost ti poděkovat.“

„Za co?“

„Vždyť víš,“ odpověděla. „Zachránil jsi nám v jeskyni život,“

řekla a mile se na něho usmála.

„Udělal jsem to jen kvůli tobě,“ přiznal Courtney.

„Dej mu šanci. Je docela milý.“

Andy se vysoukal z chodby. Uviděl Elizabeth, jak si něco s Courtneym špitá. Zalila ho vlna lítosti a zklamání. Přál si být doma.

Elizabeth zahlédla Andyho. Rychle od Courtneyho poodstoupila a nahlas řekla: „Nejprve musíme najít Gail. Potom hned vyplujeme.

Souhlasíš?“

„Asi nám to už nevyjde,“ řekl Courtney a ukázal směrem k řece.

Do dvou lodí právě nasedalo šest mužů. Odrazili od břehu a mizeli v mlze. Neviděli jim do tváře, ale poznali je. Byl to Sir Aleck a jeho kumpáni.

„Jak jen ty lodě mohli najít?“ ptala se Elizabeth a vrtěla hlavou.

„Byly tak dobře ukryté.“

Courtney se zhluboka nadechl a zadíval se na Elizabeth. V jeho součastném pohledu nalezla odpověď. Sir Aleck nepochybně zajal jejich přítelkyni a donutil ji mluvit. Mohou ji začít hledat nanovo.

Elizabeth posmutněla. Oči měla zaplavené slzami, které nikdo neviděl. Vzpomněla si na chvíli, kdy byla zajatcem Sira Alecka.

prožívala nejhorší okamžiky hrůzy.

Málem zapomněla, že stojí na příkrém srázu hory. Stačil jediný chybný krok a zřítila by se dolů.

54

První si nebezpečí všiml Andy. Přiskočil k ní a objal ji.

„Nech mě!“ vykřikla. „Musím najít Gail!“

„Stačil kousek a hledala bys ji věčně,“ řekl Andy.

„Gail potřebuje naší pomoc,“ pronesla Elizabeth nepřítomně.

Courtney k nim přistoupil a poručil Andymu: „Pusť ji. Pohlídám ji sám.“ Odstrčil Andyho.

Andy pustil Elizabeth z objetí trochu váhavě. Bál se o ni.

Elizabeth se chtěla okolo Courtneyho protáhnout. Otřela se o něj.

„Pozor, ať se neumažeš,“ řekl jízlivě.

Elizabeth mlčela. Přepadla ji ještě větší lítost.

„Myslím, že tamhle vede cesta dolů. Radši sestoupíme,“ řekl Courtney.

Opatrně sestupovali po příkrém srázu. Andy se pokusil zmírnit napětí, které mezi nimi vládlo a zažertoval:

„Tahle hora by

potřebovala trochu poopravit. Vypadá hrozně.“

Měl pravdu. Srázy byly pokryty balvany a sutí. Kameny se uvolňovaly při každém jejich kroku.

„Žádnou drobnou opravu, ale pořádnou generálku,“ pokračoval Andy.

„Bude asi velmi stará. Zřejmě tu stojí už celé věky,“ uvažoval Courtney a dotkl se rukou povrchu skály. Byl dokonale hladký.

Courtney se přidal k Andyho tlachání jenom proto, aby přivedl Elizabeth na jiné myšlenky.

„Blížíme se k úpatí,“ radostně zvolala Elizabeth.

Zastavila se. Rozhlédla se kolem sebe. V dolině pod nimi leželo nepřeberné množství různě velikých balvanů. Podloží tvořil štěrk a drobné oblázky.

„Nemyslím si, že hora je zase tak stará,“ pokračoval Andy ve slovním souboji. „Nedivil bych se –“

Větu nedokončil. Vysoko nad nimi se ozval rachot. Padalo na ně kamení.

Vyděšeně zvedli hlavu. Z vrcholu hory se řítila kamenná lavina.

Na skalním převisu vysoko nad sebou uviděli postavu. Byl to muž. Něco na ně volal. Nerozuměli mu. Byl to on, kdo způsobil lavinu? Chtěl je zabít?

Elizabeth ani na okamžik nezapochybovala. Věděla, že je toho 55

schopen.

56

XIII.

Pádili po svahu, co jim nohy stačily.

Elizabeth upadla.

Andy jí v běhu podal ruku. Ztratil však rovnováhu a upadl.

Ošklivě se udeřil do hlavy.

Lavina se řítila s rachotem a byla už v polovině kopce. Nabalovala na sebe další masu balvanů a suti.

Konečně se jim podařilo vstát. Dali se znovu do běhu. Courtney byl v čele. Mířil ke skalnímu převisu.

Lavina nabírala na rychlosti.

Courtney zakopl o balvan a upadl. Andy a Elizabeth se mu nestačili vyhnout. Přeletěli přes něho a kouleli se dolů. Zdálo se, že je lavina dožene. Na hlavu jim padal déšť drobných oblázků.

Dokutáleli se pod okraj převisu a zůstali nehybně ležet. Byli celí potlučení. Déšť drobných kamínků houstl a bolestivě jim zraňoval kůži.

Odplazili se pod skálu. Potom nastalo hotové peklo.

Obrovské kameny padaly z výše a bombardovaly zem. Skála duněla. Rachot byl ohlušující. Andy, Elizabeth a Courtney seděli přitisknutí ke skále a sledovali, jak se balvany před nimi kupí.

Náhle vše utichlo.

Vzduch byl plný prachu a Andy se začal dusit. Zůstali pod převisem zasypání. Před sebou měli neproniknutelnou kamennou zeď.

Zpocený a úplně vyčerpaný Andy se opřel rukama o stěnu.

Zatlačil. Ani se nehnula.

„To není možné. Já tady zůstanu pohřbený zaživa. To je tedy 57

hloupý vtip. Mám já to štěstí. Jsem jediný živý člověk široko daleko a zrovna tohle mě musí potkat.“

Andy se několikrát zhluboka nadechl a začal kopat.

„Ven už se nikdy nedostaneme. Přiznejme si to. Je to náš hrob.

Jasný konec. Nemáme šanci,“ řekla Elizabeth pochmurně.

Andy byl jejími slovy překvapen.

„Ty to vzdáváš? Já tě

nepoznávám.“

„Co ty o mně víš?“

Courtney, který poslouchal jejich hovor, se zamyslel.

„promiň, že ti říkám pravdu. Je mi to líto,“ pokračovala Elizabeth.

„Nemůžeme nic dělat. Musíme si na to prostě zvyknout.“

„To je možná řešení pro tebe,“ řekl Andy úsečně. „Já přeci potřebuju vzduch, vodu a jídlo. Jinak zahynu. Vy dva si tu můžete jen tak sedět a v klidu vegetovat. Přinejhorším vás to přemístí jinam.

Dokud žiju, nemám na vybranou.“

Elizabeth se zastyděla a sklonila hlavu. Přesto se ani nehnula.

Venku na ni čekal člověk, kterého nechtěla už nikdy vidět. Raději zůstanu navždy ztracená, řekla si pro sebe.

„Počkat! Vždyť vy umíte procházet stěnami,“ ozval se naivně Andy. „Viděl jsem přece Courtneyho, jak se dostal do jeskyně.“

„To je hloupost,“ zastavil ho Courtney. „Prohrabal jsem se tenkou vrstvou hlíny, co zakrývala vchod do tajné chodby. Ještě jsem se od toho celý zašpinil. U nás to není jako ve filmu, kde duchové procházejí zdí,“ vysvětloval Courtney.

Byl by asi rád, kdybych nežil, pomyslel si Andy a podíval se na Courtneyho. Ačkoliv byli v nebezpečí, tvářil se stále spokojeně.

Určitě si přeje moji smrt, uvažoval Andy. Kdyby se mě zbavil, měl by ji jenom pro sebe.

Nejen Andy, ale i Elizabeth přemýšlela o jejich situaci. Znala se s Courtneym už delší dobu a leccos o něm věděla. Jedno jí bylo jasné.

Courtney si nepřeje Andyho smrt. Stali by se totiž věčnými soupeři.

Vráti-li se Andy domů, přestane na něho Courtney žárlit.

„Počkej, pomohu ti,“ řekl Courtney k Andyho údivu. Oba se zapřeli do stěny.

Stěna se trochu pohnula. Andymu svitla naděje na záchranu.

Zaradoval se. Byl sice unavený, ale tohle ho naplnilo novou sílou.

58

Vzal široký a plochý kámen a odhrnoval s ním štěrk a hlínu jako lopatou.

Znovu se s Courtneym zapřeli do stěny. Tentokrát se ani nehnula.

Andy odhazoval kameny, co mu síly stačily. Srdce mu divoce tlouklo. Po zádech mu stékal proud potu. V ústech mu vyschlo, ale nevzdával se. Po hodině usilovné práce padl zcela vyčerpaný. Zdálo se mu, že stěna nikdy neskončí.

„K čertu s tím,“ křikl zoufale Andy. Popadl veliký kámen a vztekle jím mrštil proti zdi.

Kámen proletěl!

Zalilo je žlutavé světlo.

„Hurá, podařilo se nám to!“ křičel radostně Andy.

„Dokázali jsme to,“ volal Courtney.

Jenom Elizabeth se neradovala. Měla strach. Někdo na ni venku čekal!

59

XIV.

„Nevycházejte ven! Zůstaňte tady! Je to bezpečnější,“ řekla prosebně Elizabeth.

Andy i Courtney na ni udiveně pohlédli.

Když viděla jejich výraz, řekla: „Říkám vám jenom svůj názor.“

„Čeho se bojíš?“ zeptal se Courtney. „Jdeme přeci hledat Gail, ne?“

„Já vím, ale –“

„Zapomněla jsi snad i na Rosalindu?“ ozval se Andy.

„Jistěže ne. Ale –“

„Jaké ale?“ zeptal se Andy.

Elizabeth nevěděla, jak jim to má vysvětlit.

Andy zpozoroval, že Elizabeth má z něčeho strach. Snažil se ji uklidnit.

„Ať už tě venku čeká cokoliv, nemůže to být horší než smrt.“

Elizabeth a Courtney si vyměnili pohledy. Věděli o tom své.

Courtneymu také nebylo jasné, čeho se Elizabeth bojí. Chtěl to vědět, a tak se jí zeptal.

„Nemohu vám to říct. Nepochopili byste to. Nikdy. Ani jeden z vás. Určitě byste mě začali nenávidět,“ zašeptala. Po dlouhé odmlce se rozpovídala. „Já jsem vrah!“

Andy se zasmál. „Ty? Vždyť nedokážeš ani lhát, tak jak bys někoho mohla zabít?“

Šlehla po něm pohledem. „Nikdy nevíš, co se ti může kdy přihodit. A také nevíš, jaký bude tvůj konec.“

Andy zpozorněl. Od první chvíle, co ji znal, se snažil o její smrti něco dozvědět. Odmítala se s ním o tom bavit. Ani Gail to nevěděla.

60

„Od mé smrti je mi v patách jistý muž,“ řekla Elizabeth.

„Proč?“ zeptal se Andy.

„Aby se mi pomstil.“

„Co jsi mu udělala? Neříkej, prosím tě, že jsi ho zabila.“

Elizabeth se na něj dlouze zadívala. Nemusela mu už nic vysvětlovat. Věděl, že co říká, je pravda. Uvědomil si, že asi zná její oběť. Byl to muž, kterého spatřili na vrcholu hory. Jedině tak to celé dávalo smysl.

„Jak se to stalo?“ zeptal se vážně a ztlumil hlas. „Přepadl tě?

Zabila jsi ho v sebeobraně?“

Zavrtěla němě hlavou.

„Tak to musel být nešťastná náhoda.“

„Ne. Nebyla to nešťastná náhoda. Za ni bych necítila vinu. Já jsem ho skutečně zabila. Poslala jsem Michaela na jistou smrt.“

Elizabeth se odmlčela. Vzpomínky v její hlavě znovu ožily.

„Stalo se to všechno takhle. Hlídala jsem sousedům dítě. V té době jsem se seznámila s Michaelem. Pozvala jsem ho k nim, aby se na mě přišel na chvíli podívat. Harperovi mi sice říkali, abych nepouštěla gramofon, ale chtěli jsme si jen trochu zatančit. Netušila jsem, že nastane zkrat a šňůra začne hořet. Byli jsme právě ve vedlejší místnosti. Uviděla jsem oheň a ihned jsem běžela s dítětem ven. Prosila jsem Michaela, aby se pokusil oheň uhasit. Neměla jsem to dělat. Nestalo by se mu nic. Žil by dál.“

Andy ji celou dobu pozorně poslouchal. Viděl, jak se při poslední větě zamračila.

„Bylo to hrozné. Dům najednou hořel jedním plamenem.“

Elizabeth se na chvíli odmlčela. „Stála jsem na chodníku, držela dítě v náručí a vyhlížela Michaela. Nešel. Hasiči nejeli a oheň se stále rozšiřoval. Lidé vybíhali z domů, aby se podívali na to neštěstí.

Michael byl uvnitř. Nemohla jsem to už vydržet. Podala jsem někomu dítě – ani nevím, kdo to byl – a vběhla do domu.

Michael ležel v hale na koberci. Všude kolem byl oheň. Snažila jsem se ho dostat ven. Chytla jsem ho za nohy a odvlekla do chodby.

Myslela jsem si, že se mi ho podaří zachránit. Najednou se na nás zřítil strop. Začala jsem se dusit. Ztratila jsem vědomí. Uhořeli jsme společně.“

61

Elizabeth sklonila hlavu v hlubokém smutku. „Poslal jsem ho na jistou smrt. Jednoho dne mě stejně dostihne. Má na to celou věčnost.“

„Tak co? Máte mě ještě rádi?“ zeptala se Elizabeth a opatrně se podívala nejprve na Andyho a potom i na Courtneyho.

Po chvíli mlčení se Andy Courtneyho zeptal. „Taky si myslíš, že je vadná?“

„V pořádku asi nebude, když tvrdí takové hlouposti,“ komentoval její proslov Courtney. „Víš, ona si myslí, že s ní asi přestaneme kamarádit kvůli nějakému dojemnému příběhu.“

„Souhlasím s tebou,“ řekl Andy. „Ale možná by si zasloužila nějaký trest. Co jí takhle zakázat večerníček?“

I přes vážnost situace se všichni tři rozesmáli.

Courtney trval na tom, že ven půjde jako první. Vylezl a rozhlédl se. Nikdo tam nebyl.

Druhý vylezl Andy. Podíval se vzhůru do míst, kde předtím zahlédli Michaela. Cesta, po které sbíhali dolů, úplně zmizela.

„Pospěšme si, máme náskok,“ řekl.

Vydali se k místu, kde Gail, Elizabeth a Courtney schovali své kánoe. Nepočítali s tím, že je tam naleznou. Chtěli jen nalézt nějaké stopy po Gail.

V trávě na břehu řeky našli jen její botu.

„Možná, že jim utekla,“ doufal Andy.

Elizabeth a Courtney mlčeli. Rádi by jeho slovům uvěřili, ale znali dobře hrůzy tohoto světa.

Elizabeth se posadila na břeh. Zahleděla se do mlžného oparu, a přemýšlela, kde by se mohla Gail objevit. Doufala, že se s ní jednoho dne opět setká.

„Nedělej si iluze, Gail už nikdo nepomůže,“ řekl Courtney a posadil se vedle Elizabeth. „Zůstali jsme jen my dva.“

Elizabeth hleděla dál do vody. Trvalo chvíli, než mu odpověděla:

„Já vím, ale nezapomeň na Andyho.“

„A na Rosalindu,“ doplnil ji Andy, který zaslechl Courtneyho slova.

Elizabeth vstala. Otočila se k Andymu a Courtneymu a řekla:

„Ano, je tu i Rosalinda,“ zopakovala po Andym.

62

Chtěla zapomenout na to, co ji trápí. Usmála se na ně mile a zažertovala: „Podívejte se na sebe! Vypadáte jak hastroši!“

„Vysvětlí mi už někdo konečně, co to znamená?“ ozval se Andy nechápavě.

Všichni se dali do smíchu.

63

XV.

Vydali se podél řeky směrem po proudu. Cesta nebyla lehká. Museli se prodírat hustým křovím a přelézat obrovské balvany. Asi po hodině putování porost změnil svoji tvář. Stromy kolem byly podivně neduživé a zaschlé. Les vypadal jako začarovaný.

Pokračovali dál. Houštinu vystřídala kamenitá poušť. Řeka se najednou zatáčela v ostrém úhlu. Lezli po mírném svahu. Na jeho vrcholu zůstali stát. To, co uviděli, jim vyrazilo dech. Před nimi stála ohnivá stěna. Začínala na břehu v blízkosti hladiny a končila daleko na horizontu. O jejím účelu nikdo nepochyboval. Měla jim zabránit v cestě!

„Čí to může být práce?“ zeptal se Andy udiveně.

„Jediný, kdo by to mohl dokázat, je Strážce,“ odpověděl Courtney.

„To sis nemohl vymyslet něco chytřejšího?“ řekl Andy, který byl přesvědčen, že si z něho Courtney dělá legraci. „Budeme to muset nějak přelézt.“

„Mám nápad,“ řekl Courtney. „Uděláme z větví dlouhé tyče a pokusíme se to přeskočit.“

„V žádném případě!“ protestovala Elizabeth. „K ohni se nepřiblížím. Nedokážu to.“

„Nic se neděje,“ uklidnil ji Andy. „Nedávno jsme si ověřili, že jsme dobří kopáči. Vykopeme pro tebe pod ohněm tunel. Co ty na to?“

„Tak dobře,“ souhlasila Elizabeth. „Snad to nějak vydržím.“

Andy a Courtney se dali do práce. Netrvalo dlouho a v písčité půdě byl tunel.

64

Andy se protáhl na druhou stranu a opatrně vystrčil hlavu.

Zvědavě se kolem sebe rozhlížel. Nic zvláštního neviděl. Proč jim chtěl někdo zabránit v cestě? Z jakého důvodu si nepřál, aby se dostali dál? Andyho žádná odpověď nenapadla. Mělo to být varování? Nebo výhrůžka? Ať je to cokoliv, tak rychle se nevzdají.

Šli dál. Postupovali velmi opatrně. Sledovali své okolí, aby včas mohli zaznamenat případné nebezpečí.

Andy dostal hlad. Sem tam si utrhl nějaké ovoce, které rostlo při cestě. Chutnalo hrozně. Začal být čím dál víc hladový.

„Já bych si tak dal pizzu,“ řekl Andy a hlasitě polkl.

„Už si ani nepamatuju, jak chutná,“ prohlásila Elizabeth. „Vím jistě, že jsem to měla hrozně ráda. Bylo to moje nejmilejší jídlo, hned po čokoládové zmrzlině. Nemohu si však vzpomenout, jak chutnala.“

„Podívej se na ni, jak je hubená,“ řekl Courtney. „Mluví o jídle, ale určitě držela dietu. Vždyť i tady drží hladovku.“

„Myslíš, že je hubená?“

„Tak štíhlá,“ opravil se Courtney.

„Hm,“ řekl Andy a pokýval souhlasně hlavou. „Když už se mluví o jídle, necítíte něco?“ zeptal se Andy a nasál vzduch.

„Cítím,“ řekla Elizabeth a štítivě ohrnula nos.

„To je ale puch. Přímo neuvěřitelný,“ dodal Courtney. „Vane to odněkud zepředu.“

„Ten puch má jednu výhodu,“ podotkl Andy.

„Jakou?“ zeptala se ho Elizabeth.

„Úplně jsem ztratil chuť k jídlu.“

Šli dál a doufali, že se vítr brzy obrátí. Stoupali do mírného kopce.

Na jeho vrcholu se zastavili. Pod nimi se rozprostíralo veliké údolí.

Bylo ohraničené řekou a třemi nevelikými kopci. Naskytl se jim zvláštní pohled. Pod nimi bylo obrovské stádo slonů.

Sloni byli ohromní a vypadali majestátně.

A také jim stáli v cestě.

„Jak se přes ně dostaneme?“ zeptala se Elizabeth.

„Nejlepší by bylo je přeletět ve skafandru,“ odpověděl Courtney.

Zápach byl skutečně nesnesitelný.

„Pojďme odtud, nemůžu to dál čichat,“ řekl Courtney. Potom se otočil k Andymu a ironicky se zeptal: „Tak co? Budeme zase kopat 65

tunel?“

„Nevzpomínám si, že by tě napadlo něco lepšího,“ hájil se Andy.

„Ten problém s ohněm jsem vyřešil já, ne ty. Teď je řada na tobě. A navíc, jsem tady jen na návštěvě. Ty jsi tu doma!“ ukončil svoji řeč důrazně.

Několik slonů otočilo hlavu jejich směrem. Byli po větru, takže je nemohli cítit. Možná je slyšeli.

„Necháte už toho?“ okřikla je Elizabeth. „Radši se pohněte.“

Courtney ukázal na Andyho a řekl: „Chtěl jsem mu jen říct –“

„Přestaň ho provokovat a pojď!“ řekla důrazně a vykročila.

Šli vedle sebe a dělali, že se neznají. Žárlili na sebe.

Elizabeth se chystala, že jim znovu oběma vynadá. Něčeho si ale všimla.

Slon v čele stáda se dal do pohybu. Naštěstí směrem od nich.

„To je ale náhoda. Teď stačí, když půjdeme za nimi,“ oddechla si.

Sledovali stádo z bezpečné vzdálenosti. Sloni jim připadali hrozně zbídačení. Kůže na nich visela. Byli vyhublí a kly měly poseté žlutohnědými skvrnami. Jejich troubení připomínalo žalostné volání.

„Tomu nerozumím,“ zakroutil hlavou Andy. „Myslel jsem si, že duchové žádné jídlo nepotřebují. Tahle zvířata však vypadají hladově. Může mi to někdo vysvětlit?“

Ani Elizabeth, ani Courtney neznali odpověď.

„Sloni nebudou určitě v pořádku,“ řekl Andy. „Z toho puchu se mi zvedá žaludek.“

„Jsou asi nemocní, proto tak páchnou,“ napadlo Courtneyho.

Několik hodin šli za stádem. Potom se museli zastavit. Andy byl úplně vyčerpaný. Lehl si na zem. Než usnul, zamumlal: „Jako dítě jsem si myslel, že kdo je mrtvý, ten spí. Zjišťuji však, že tady je všechno jinak.“

Jeho spánek je na dlouho nezdržel. Z ničeho nic krajinu zahalila hustá mlha. Pokračovat v chůzi by bylo stejně nemožné.

„Andy, vzbuď se!“ volala na něj Elizabeth. Rozespale na ni pohlédl a zavřel oči. Nemohl přemoci únavu.

„Vzbuď se, něco ti ukážu!“ třásla s ním Elizabeth. „Slyšíš mě vůbec?“ křičela na polospícího Andyho.

„Pojďte se podívat,“ volal na ně Courtney a něco pozoroval.

66

Elizabeth pomohla Andymu vstát. Andy se sotva držel na nohou.

Vylezli na malou vyvýšeninu a upřeli zrak do dálky. Andy zahlédl jenom sloní stádo. Bylo nedaleko před nimi. Sloni se v mlze také zastavili.

„Co tu je tak zajímavého k vidění?“ zeptal se podrážděně rozespalý Andy.

„Podívej se na řeku,“ upozornila ho Elizabeth.

Mlha se téměř rozplynula a Andy zahlédl uprostřed proudu ostrov.

„Dokázali jsme to!“ zaradoval se. Těsně za stádem upoutal jeho pozornost jakýsi hluk a zmatek. Andy uviděl vojáky. Chystali se zaútočit na skupinu lidí tlačící se kolem ohně.

Andy se pozorně podíval a po zádech mu přeběhl mráz. Nebyl to oheň, ale hořící člověk.

67

XVI.

Andy si promnul oči, aby lépe viděl. Pohled na hořícího člověka byl šokující. To, co viděl dál, mu připomínalo záběry z historického filmu. Kde jinde by měl před sebou římskou legii v plné zbroji?

Duchové slavných hrdinů útočili v obrovské přesile na skupinu sotva padesáti bezbranných lidí. V čele vojska stálo několik válečných vozů.

Skupina lidí ustupovala k řece. Neměli jinou volbu.

„Chystá se hrozný masakr,“ řekla Elizabeth stísněně.

Andy sledoval situaci a odhadoval, že za chvíli nebudou mít kam ustoupit. To bude jejich konec.

Měli tři možnosti, jak situaci vyřešit. Buď skočit do řeky, nebo se nechat zajmout, anebo se nechat rozsekat na kusy.

„Musíme jim pomoci,“ prohlásila odhodlaně Elizabeth.

„To je výborný nápad,“ poznamenal ironicky Andy. „Mohli bychom se rozeběhnout s kopce a hodit na vojáky pár kamenů.

Nejdříve ale hladce proběhneme mezi slony.“

Courtney se zasmál. „Mám nápad,“ řekl.

„Já taky,“ zareagoval hbitě Andy.

Podívali se jeden na druhého. Bylo zřejmé, že si v tuto chvíli rozumějí.

„Rozzuříme slony,“ vyhrkli současně.

Blížili se ke stádu. Nikdo z nich si nehrál na hrdinu. Nikdo ale nechtěl bát zbabělec, který nečinně přihlíží neštěstí druhých. Byli už hodně blízko. Jeden veliký slon zvedl hlavu. Snažil se zachytit jejich pach. Zhluboka nasál vzduch, ztěžka vstal a zaujal bojovou pozici.

To bylo to poslední, co si mohli přát. Zvířata byla zeslábla 68

nemocí, ale jejich kly přece jen budily respekt.

Chtěli dostat slony do pohybu. Nikoliv však proti sobě.

Andy hodil kamenem. Zasáhl slona za ucho ve chvíli, kdy se otáčel. Slon nebyl zraněn, jen překvapen. Nemocné zvíře zatroubilo na poplach a vyrazilo. Jeho bezhlavý běh stádem způsobil paniku.

Psychóza se šířila i na ostatní.

Andy, Elizabeth a Courtney se dostali do bezprostřední blízkosti slonů.

Courtney začal ječet a vyluzovat děsivé zvuky. Snažil se slony odehnat. Jeden z nich se k němu otočil. Courtney byl blízko a slon ho svým chobotem srazil. Courtney ležel pod rozběsněným obrem. Slon divoce zatroubil a chystal se Courtneyho zvednout do výše.

Andy zpozoroval blížící se nebezpečí a pohotově zareagoval. Než slon stačil Courtneyho nabrat, hodil mu hrst písku do očí.

Slon vyděšeně couvl.

Zvíře se otočilo, několikrát silně zatroubilo a dalo se na útěk.

Andy se sklonil ke Courtneymu. Podal mu ruku a pomohl mu vstát. Courtney místo slov díků jen pokýval hlavou.

„Nezastavujte se! Poběžte!“ volala na ně Elizabeth.

Běželi za prchajícím stádem. Křičeli a házeli na slony kamení.

Hnali je před sebou.

Stádo se řítilo na římskou legii. Andymu to připomnělo Hannibalův útok na Řím. Už tehdy byli sloni použiti jako bojová síla.

Jak známo, Hannibalovi to však nevyšlo. Povede se to našim přátelům? Budou vojáci poraženi?

Vojáci překvapeně zírali na blížící se stádo. Nedokázali si vysvětlit, proč předtím klidná zvířata na ně útočí. Na dlouhé přemýšlení nebyl čas. Museli je nějak zastavit!

Válečné vozy přestaly útočit na bojující skupinu. Rozjely se proti stádu. Chtěly odvrátit nebezpečí, které hrozilo pěšímu vojsku.

Vozy dorazily ke slonům. Vojáci začali zvířata bičovat. Snažili se křikem a ranami přimět slony k ústupu. Slonů však bylo ohromné množství. Valili se na vojáky jako lavina. Část vozů se obrátila a dala se na ústup. Jen málo se jich zachránilo. Sloni vojáky rozdupali.

Kdyby těla mrtvých hned nezmizely, byla by to hrůzná podívaná.

Jako zázrakem se jednomu vozu podařilo projet stádem.

69

Elizabeth se sehnula pro další kámen. Zvedla hlavu a uviděla, jak s e k ní blíží římsky vůz. Vojáci právě míjeli poslední zvíře, když Elizabeth zpozorovali. Říman pobídl koně a tasil meč. Vůz se řítil přímo na ni.

Andy a Courtney byli zcela zabráni do honičky se slony. Nevšili si, jaké nebezpečí hrozí jejich přítelkyni. První zpozoroval vůz Courtney. Nemohl pochopit, jak se k nim dostal. Chvíli váhal a pak se dal do pohybu. Rozhodl se koňům vrhnout pod nohy. Bylo to jediné řešení, jak mohl Elizabeth zachránit.

„Ne!“ vykřikl Andy.

„stůj!“ přidala se Elizabeth, když pochopila jeho úmysl. „To nemůžeš.“

Courtney se nezastavil. Běžel koňům naproti.

Kůň nešlápne na člověka vědomě. Neudělal to ani ten římský. V

běhu uskočil, aby se Courtneymu vyhnul. V tu chvíli zdvihl voják meč. Chystal se zasadit smrtící ránu.

Jestli hned něco neudělám, dopadne to s Courtneym špatně, uvažovala Elizabeth. Sebrala na zemi ostrý a špičatý kámen. Vší silou jim po koni mrštila. Zásah byl přesný. Kůň se divoce vzepjal, zaržál a převrhl vůz. Vojáci proletěli vzduchem, těžce dopadli na zem a zůstali bezvládně ležet.

Courtney se rychle postavil, chytil koně za uzdu a snažil se je uklidnit. Mezitím Andy vyskočil na vůz a přitáhl opratě. Courtney se k němu vyhoupl a posadil se. Jeli s vozem k Elizabeth a vítězoslavně se usmívali.

„Slečno, můžeme vás svézt?“ zeptal se Andy.

„Rodiče mě učili, že se nemám bavit s cizími pány,“ usmála se na ně Elizabeth.

„Jak je libo,“ odpověděl Andy. „Tak zatím nashle.“

„Počkejte!“ Podala Courtneymu ruku. Vytáhl ji do vozu. Andy pobídl koně.

Sloni římskou legii rozmetali. Nezbylo po ní ani památky.

Andy, Elizabeth a Courtney se rozjeli směrem ke břehu. Ostrov, kde byla Rosalinda, se jim zdál neuvěřitelně blízko.

70

XVII.

Dorazili s vozem ke břehu. Andy zastavil koně tak prudce, že ostatní dva málem vypadli.

„Promiňte,“ omluvil se jim Andy. „Ještě nemám řidičák na koně.“

Seskočili z vozu. Chtěli se vydat na cestu, když zahlédli hořícího muže. Nejvíc se lekla Elizabeth. Strachy ucouvla a schovala se za Andyho.

„Nebojte se mě,“ řekl hořící muž. „Chtěl bych vám za nás všechny poděkovat.“

„To by snad udělal každý,“ odpověděl mu Andy. Rukou si chránil oči před jasným plamenem.

„Copak vás ten oheň nepálí?

Nepotřebujete pomoc?“ zeptal se muže.

„pálí. A hrozně. Nemá to konce. Neničí mě, jenom pálí. Snažím se té bolesti přivyknout. Někdy mám pocit, že už to nevydržím. Jediná záchrana před tím prokletím je dostat se co nejdál od původce našich bolestí. Proto prcháme stále proti proudu,“ vysvětloval muž.

Lidé ze skupiny postávali kolem a souhlasně pokyvovali hlavou.

Vypadali nemocně už na první pohled. Některým pokrývaly kůži vředy, jiní měli končetiny do hloubky poleptané. Z ran jim neustále vytékala krev.

Andy, Elizabeth a Courtney nemohli pochopit, co se jim stalo.

„Já a oji přátelé hledáme bezpečné místo,“ vysvětloval muž.

„Chceme se ukrýt před tím, co nás znetvořilo. A také před vojáky, kteří si myslí, že se od nás nakazí.“

„Nerozumím tomu,“ řekl Andy. „Co vás tak znetvořilo?“

„Dostalo se k nám něco jedovatého, co nás všechny ničí. Určitě jste viděli stromy bez listí, sežehlou trávu, holé keře a mrtvou poušť.

71

Dokonce i sloni onemocněli. Kdoví, jak to teď s nimi dopadne.

Římani si myslí, že jde o nákazu. Proto nás chtěli zlikvidovat.

Nevědí, že se jedná o jed, který je přítomný ve vodě, ve vzduchu a v zemi. Naše jediná spása je Strážce mlhy.“

Elizabeth překonala strach a přiblížila se k hořícímu muži. „Už jste ho někdy viděl?“ zeptala se.

„Ne, nikdy. Ale prý o tom ví. Doufáme, že to nějak vyřeší.

Spoléháme na něj.“

Andy se zamračil. Zhluboka se nadechl a zeptal se: „Slyšel jste o trhlině, která vede do světa živých?“

„Ano, je tam,“ ukázal muž směrem, odkud přišli. „Člověk by musel být učiněný blázen, aby se tam odvážil vkročit.“

Plameny na jeho těle změnily barvu z tmavě modré na oranžovou.

„Chceme přeplavat řeku a jít dál. Pojďte s námi. Bude to pro nás veliká čest.“

„Půjdeme rádi, ale jenom kousek,“ řekla Elizabeth. „Potřebujeme se dostat na tamhleten ostrov řeky. Vezmete nás s sebou na loď?“

„Mám lepší nápad,“ odpověděl jí hořící muž. „Zhotovíme vám vlastní loďku.“

Mysleli si, že stavba lodi je zdrží nadlouho. Bylo až neuvěřitelné jak rychle muž a jeho přátelé pracovali. Netrvalo ani hodinu a loď byla hotová.

Rozloučili se s nimi, poděkovali a spustili loďku na hladinu. Nic jim nebránilo v cestě na ostrov.

Nad řekou se povalovaly chuchvalce mlhy. Andy s Courtneym pádlovali ze všech sil. Snažili se udržet směr, který jim Elizabeth udávala. Pomalu se blížili k ostrovu.

Než k němu dorazili, mlha se úplně rozplynula. Na pláži postávalo množství lidí. Elizabeth si prohlížela neznámé tváře a hledala mezi nimi Rosalindu.

Přisáli na písečném břehu. Lidé se kolem nich začali sbíhat a radostně je vítali. Byla to směsice mužů a žen různých ras a národů.

Z jejich oděvu se dalo odhadnout, ve kterém století žili. Elizabeth zahlédla ženu, která stála opodál. Byla asi středního věku. Pozorně si ji prohlédla. Když se ujistila, že je to ona, radostně vykřikla její jméno: „Rossie! To jsem já! Konečně jsem tě našla!“

72

„Co se opovažuješ na mě křičet!“ utrhla se na ni žena rozzlobeně.

„Ta dnešní mládež je ale drzá,“ zahučela.

Elizabeth se prodrala davem a přistoupila k ženě.

„Rossie, copak mě nepoznáváš? Nevíš, kdo jsem?“

„Co si to dovoluješ mě takhle oslovovat. Jsem snad tvoje známá?

Kdo vlastně jsi?“

„Jsem tvoje nejlepší přítelkyně. Podívej se na mě. Vzpomínáš si?“

„Odveďte někdo tu opovážlivou holku!“ zvolala rozzlobeně žena a otočila se k davu.

„Počkejte,“ vložil se do toho Andy. „Vyslechněte ji. Podnikla dalekou cestu, aby vás našla. Přeci ji jen tak nevyženete.“

„Žili jsme jako dvě sestry. Každý den jsme se navštěvovaly. Jedná o druhé jsme všechno věděly. Už si vzpomínáš? Jsem Elizabeth!“

Žena se na ni pozorně zadívala. Konečně ji poznala. „Ty jsi Elizabeth Tellerová? Ta co uhořela?“

„Ano, to jsem já,“ odpověděla Elizabeth a oddechla si.

Rosalinda nevěřícně zavrtěla hlavou. Přistoupila k Elizabeth.

Položila ji ruku na rameno a podrobně studovala její tvář.

„Přiznávám se, že jsem na tebe úplně zapomněla,“ odpověděla po chvíli. „Je to tak hrozně dávno.“

„Cožpak si nepamatuješ, kdo ti poprvé pomáhal barvit vlasy?“

snažila se Elizabeth oživit její vzpomínky.

„Bohužel si už na to nepamatuju,“ řekla smutně žena a odvrátila od ní tvář.

Elizabeth stála celá zaražená. Nedovedla to pochopit. Takové velké přátelství!

Elizabeth se snažila vyřešit zoufalou situaci a zavolala na ženu:

„Rossie! Slíbili jsme si přátelství na celý život. Co se to s tebou stalo?“

Žena na ni dlouze pohlédla a pravila: „Vím, že jsi byla moje největší kamarádka, ale můj život pokračoval. Vdala jsem se, mám tři děti a získala jsem mnoho nových přátel. Tak dávno, že jsem na tebe úplně zapomněla. Přesto ti děkuji, že jsi sem za mnou přišla.“

Elizabeth před ní stála celá otřesená.

Courtney a Andy ji vzali z obou stran pod paží a odvedli ji od lidí.

Elizabeth se zhroutila do trávy. Nevadilo jí, že je od mlhy studená a 73

mokrá. Žalem se jí sevřelo hrdlo. Byla zničená, jak jejich setkání dopadlo.

Andy hledal slova, která by Elizabeth uklidnila. Nic ho nenapadalo. Courtney na tom nebyl lépe.

„Zapomeň na ni. Rosalinda si nezaslouží tvé přátelství,“ ozval se Andy.

Elizabeth pohodila hlavou a ušklíbla se.

„Jak na tebe mohla zapomenout?“ řekl Courtney. „To tedy nepochopím.“

Mlčela. Snažili se marně.

Zdálo se, že s ní nic nepohne. Najednou uslyšela volání. Byl to hlas, který jí naháněl hrůzu.

„Neutíkej nikam!“

XVIII.

Elizabeth přeběhl mráz po zádech. Ztuhla. Všem bylo jasné, komu hlas patřil. Andy a Courtney se rozhodli, že budou Elizabeth bránit.

Postavili se před ni, zaťali pěsti a vyčkávali.

Blížil se k nim vysoký a silný muž. Měřil skoro dva metry.

Andymu bylo jasné, že proti němu nemají šanci. Srazil by je oba jedinou ranou. To přece nemůže být Michael, uvažoval. Měl by být stejně starý jako Elizabeth. A tenhle je mnohem starší.

Třesoucí se Elizabeth pohlédla na muže. Byl to on.

„Ať se stane, co se má stát,“ řekla a pokorně sklopila oči.

Blížil se k ní.

Andy mu skočil do cesty.

„Dál ani krok!“ vykřikl odvážně.

„Neopovažuj se jí dotknout!“

Andymu se přidal Courtney. „Myslíme to vážně!“ řekl a postavil 74

se vedle Andyho.

Muž dělal, jako by je neslyšel.

„Jděte stranou, to se vás netýká,“ odsekl. „To je jen věcí nás dvou.“

Andy byl rozhodnut, že zaútočí první.

K údivu všech muž řekl: „Přišel jsem za ní, abych jí poděkoval“

Andy zkoprněl. „Poděkoval?“ zamumlal nechápavě.

Ustoupili mu z cesty. Michael se před Elizabeth zastavil. Zvedla k němu nevěřícně oči a podívala se na něho. Podala mu ruce.

„Tys to nevěděla?“ zeptal se jí.

Zavrtěla hlavou.

„To sis celé ty roky myslela, že jsem uhořel? Ty můj chudáčku!

Vždyť jsi mi zachránila život!“

Kdyby žila, určitě by se jí rozbušilo srdce.

„Byl jsem dlouho v bezvědomí. Probral jsem se až po tvém pohřbu,“ vysvětloval Michael.

„Každý mě ujišťoval, rodiče, známí, dokonce i lékař, že jsi to věděla. Říkali mi, abych se netrápil. Nedokázal jsem to. Pátral jsem po tom, jak to tenkrát bylo,“ pokračoval. „Všichni mi potvrdili, že nebýt tebe, uhořel bych. Dotáhla jsi mě už bezvládného až ke dveřím. Potom se na tebe zřítil trám ze stropu.“

Michael si všiml, že se celá třese. Objal ji.

„Hned nato nás požárníci vytáhli. Vzkřísili mě, ale tebe už nezachránili. Každou noc se mi o tom zdálo. Proč ses pro mě vrátila?

Žila bys dál. Kdybych nebyl takový hlupák a utekl včas, žili bychom oba. Nebýt toho ohně, kdo ví, jak by to s námi všechno dopadlo.“

Zadíval se dlouze do jejích očí a pokračoval. „Před dvěma roky jsem se zabil při autonehodě. Zažil jsem na světě už mnohé hrůzy.

Žádná se však nevyrovnala okamžiku, kdy mi řekli, že nežiješ.

Stačila chvíle nepozornosti a celý náš život se změnil.“

Při jeho slovech si Andy na něco vzpomněl. Na okamžik, kdy jeho sestra Susan nezamkla domovní dveře. Také to byla jen chvíle nepozornosti. Představil si, co asi prožívají jeho rodiče. Susan si to bude do konce svého života vyčítat. Musí hned zpátky!

„Hledám tě celou dobu, co jsem na tomhle světě. Chci ti poděkovat,“ řekl znovu Michael. „Nevěděl jsem, kde tě najdu. Věřil 75

jsem, že tě jednou potkám a všechno ti budu vyprávět. Dal jsem si to jako svůj jediný úkol.“

„Vždyť jsme se ani pořádně neznali,“ poznamenala Elizabeth.

„Škoda. Jsem ale ráda, že ses zachránil. Děkuji, žes mi to přišel říct.“

Stoupla si na špičky a políbila ho na tvář.

Oba vytušili, že je to polibek na rozloučenou.

Michael se najednou rozplynul. Jeho postava se rozzářila jasným světlem a zmizela.

Elizabeth věděla, co se stalo. Michael splnil své poslání. Odešel tam, kde jeho duše nalezne věčný klid.

I Elizabeth se cítila lépe. Zapomněla na bolest, kterou jí způsobila Rosalinda. Uvědomila si jednu věc. Setkala se s Rosalindou i Michaelem, ale nadále zůstávala v tomto světě. Svoje poslání tedy dosud nesplnila. Přemýšlela, co musí ještě vykonat.

Andy a Courtney šli pro loď. Rozhodli se ostrov opustit.

„Nemyslel jsem si, že Michael bude takový habán,“ začal Andy.

„Já tenhle typ lidí zrovna moc neobdivuju,“ dodal Courtney kysele. „Určitě by si spolu nerozuměli.“

„To máš úplnou pravdu,“ souhlasil Andy.

„A navíc byl už hodně starý. Mohl by být klidně jejím otcem.

Nedovedu si představit, jak by spolu mohli chodit.“

„To by bylo strašné.“

„Co si to tam špitáte vy dva?“ ptala se Elizabeth zvědavě.

„Ale nic,“ řekl Courtney.

„Nic pro tvé uši,“ doplnil ho Andy.

„A proč bych to neměla vědět?“ žadonila Elizabeth.

Místo odpovědi se zasmáli.

Nasedli do loďky a odrazili od břehu. Objeli ostrov a vydali se po proudu.

„Zajímalo by mě, jestli kluci beze mě budou hrát,“ řekl nahlas Andy. Představoval si, co asi dělají.

„Když si nemůžeš zazpívat s nimi, zazpívej alespoň nám,“

pobízela ho Elizabeth.

„Myslíš to vážně? Doopravdy si mě chcete poslechnout?“

„Mně je to jedno,“ prohlásil Courtney nezúčastněně.

„Že váháš!“ zvolala Elizabeth. Aby ho povzbudila. Zpražila 76

Courtneyho pohledem.

„Tak dobrá,“ odpověděl Andy nadšeně. „Varuji vás. Tohle nejsou žádné utahané evergreeny ze šedesátých nebo dokonce z dvacátých let. Radši si to rozmyslete.“

„Tak už nám něco zazpívej, jinak se odsud živý nedostaneš!“ z legrace vyhrožovala Elizabeth.

„Chtěla jsi to sama,“ řekl krátce Andy. „Bude to heavy metal.“

„Cože to bude?“ zeptala se Elizabeth nechápavě.

„Ale nic,“ máchl rukou Andy.

Odkašlal si a chtěl zpívat svůj oblíbený hit.

V tom něco narazilo do lodi.

Z vody se vynořila ruka, chytila bok lodě a začala jí kývat.

Elizabeth uhodila do ruky pádlem. Prsty držící okraj loďky zmizely. Pádlo se ale zlomilo. Kánoe se znovu divoce zakymácela.

Několikeré ruce zvedly příď loďky nad hladinu. Kánoe se nebezpečně naklonila.

Andy několikrát zarazil pádlo pod loďku, aby útočníky odrazil.

Pádlo bylo příliš krátké, takže výsledek nebyl valný.

Kánoe se naklonila ještě víc a začala nabírat vodu.

Andy zjistil, že proud je nese k místu, kde se řeka dělí.

Hlavní proud řeky směroval doleva. Voda v něm byla hluboká a klidná. Menší rameno, které zahýbalo doprava, bylo plné peřejí a balvanů. V místě, kde se řeka dělila, trčela z vody ostrá a nebezpečná skála.

Proud hnal loďku přímo na ní.

Nestačili změnit směr. Sotva se drželi nad vodou. Bránili se útokům nepřátel ukrytých pod hladinou. Ještě pár metrů a byli u skály.

Příšery z hlubin útočily čím dál víc. Věděli, že skála představuje hranici, kterou nemohou překročit.

Posádka lodi ucítila náraz. Loď sebou trhla a zakymácela se.

Nabrala další dávku vody.

„Potápíme se!“ vykřikla Elizabeth.

Situace byla skutečně zoufalá. Loď byla na boku děravá a tekla do ní voda. Příšery nepřestávaly útočit.

Jak tohle dopadne? Pomyslel si Andy. Máme vůbec nějakou 77

naději?

Všechno rozhodla Elizabeth.

„Zahneme doprava,“ křikla. „Pádlujte k peřejím!“

Bylo ji jasné, že zahnou-li na opačnou stranu, loď se brzy potopí.

A potom se stanou snadnou kořistí vodních příšer.

Odrazili loď od skály směrem k peřejím. Ani tahle cesta nebude zcela bezpečná. Prodírat se peřejemi s děravou lodí není žádná legrace. Kánoe se mohla v divoké vodě kdykoliv roztříštit. Koryto řeky bylo plné balvanů.

„Jsme zachráněni!“ zvolal radostně Andy.

Objímali se a podávali si ruce.

Loď dostala silný úder do boku. Málem z ní vypadli.

„Zaberte doleva, není tam tolik kamenů. Řeka je u břehu klidnější,“ volal Andy a vybíral z lodi novou dávku vody.

Nebylo to tak lehké, jak si představoval. Dravý proud nesl loďku, kam chtěl.

V lodi bylo stále více vody.

Kánoí otřásl nový úder. Díra, kterou zatékalo, se nebezpečně zvětšila.

Proud byl stále silnější. Voda se prodírala mezi balvany. Peřeje mohutněly.

Loď dostávala jednu ránu za druhou.

„Kánoe už dlouho nevydrží,“ křikla Elizabeth a rukou se snažila ucpat díru v lodi.

Andy si rukou otřel mokrou tvář a podíval se před sebe.

„Peřeje už končí,“ řekl hlasitě, aby překřičel hukot vody. „Dál je řeka klidná.“

„Už aby to bylo za námi!“ volal Courtney a zápasil s dravou vodou.

Andy se znovu podíval před sebe. Peřeje končí, ale kde se bere ten hukot? Uvažoval. Kam ta řeka vůbec mizí?!

Příď lodi narazila na veliký balvan. Vylétli do vzduchu. Než dopadli na hladinu, Andy znal odpověď na své otázky.

„Proboha, vodopád!!!“ vykřikl zděšeně a spadl do peřejí.

78

XIX.

K břehu jim scházelo dobrých deset metrů. K vodopádu necelých padesát.

Řeka se zklidnila, ale proud je nesl dál. Děravá loď plná vody se nedala skoro ovládat. Navíc měli polámaná pádla. Snažili se ze všech sil doplout ke břehu. Hukot vody zesiloval. Pomalu se blížili k vodopádu.

Uprostřed proudu vyčníval z vody obrovský balvan. K vodopádu zbývalo jen pár metrů. Voda se kolem kamene točila směrem k břehu. Kdyby se jim podařilo do tohoto proudu dostat, vynesl by je do mělké zátočiny. Tak by se mohli zachránit.

Blížili se k balvanu. Andy se postavil a zamířil na něj svým pádlem. Chtěl od něj loď odrazit. Proud byl však příliš silný. Ozvala se rána. Loď narazila. Stočila se bokem ke kameni a zůstala viset.

„Uvízli jsme,“ křikl Andy.

Dřevo zapraskalo. Kánoe se rozlomila napůl.

Najednou byli všichni ve vodě. Nesla je k vodopádu.

Bylo to beznadějné. Andy se snažil mocnými tempy proud překonat. Sváděl však s vodním živlem marný souboj. Začal propadat zoufalství.

Existovala jediná možnost záchrany. Tu znali jen Elizabeth a Courtney. Napadlo je to téměř současně. Uměli se přeci vznášet!

K vodopádu jim zbývaly pouhé dva metry.

Elizabeth se vznesla do vzduchu. Vzápětí na to i Courtney.

Uchopili Andyho za ruce a snažili se ho vytáhnout nad hladinu.

Podařilo se jim to. Dotýkal se vody jenom nohama. Viseli ve vzduchu a proud je pomalu posouval nad hlubinu vodopádu. Andy se 79

podíval dolů. Voda padala do nekonečné propasti. Andy dostal závrať.

„Nedívej se tam!“ volala na něj Elizabeth. „Radši zavři oči.“

Andy poslechl.

„Skrč nohy, aby ses nedotýkal vody,“ ozval se Courtney.

„Proč?“ zeptal se Andy nechápavě.

„Voda nás všechny stáhne dolů. Dlouho to ve vzduchu

nevydržíme,“ řekla Elizabeth.

Andy zvedl nohy.

„Otoč se směrem ke břehu a rozhoupej se,“ pokračovala Elizabeth.

Andy se zeptal: „A proč mě nepřenesete na břeh?“

„Umíme se jenom vznášet,“ řekl Courtney.

Andy se podíval ke břehu. Nebyl daleko. Ale jak se k němu dostat?

„Ještě mě udržíte?“ křikl Andy a hlas se mu třásl strachem.

„Až tě pustíme, tak to poznáš,“ odsekl Courtney. „A dělej, co ti přikázala Elizabeth!“

Kývavým pohybem se kousek po kousku dostávali k břehu. Andy se snažil ze všech sil.

Ke břehu chyběly pouhé tři metry. Andy dostal křeč do ruky.

Udělal prudký pohyb a málem se Elizabeth vyškubl. Držela ho teď jenom za konečky prstů.

Andy se přestal pohybovat. Hrůzou nemohl ani dýchat.

„Pokračuj!“ zvolala Elizabeth.

Bylo mu jasné, že se dlouho neudrží. Jak se silně rozhoupal, její prsty povolily.

Andy se vytrhl i Courtneymu. Padal do vody.

80

XX.

Andy letěl obloukem ke břehu. Po nohách spadl do vody. Než ho proud stačil strhnout k vodopádu, chytil se kořene stromu. Pevně ho objal. Přitáhl se k němu a chvíli odpočíval. Dravý proud se ho snažil strhnout zpátky do řeky.

Courtney a Elizabeth viseli nad řekou a se zatajeným dechem sledovali Andyho zápas. Pokud by se dostal k vodopádu, nemohli by pro něj už nic udělat.

Díky bohu, že to takhle dopadlo, oddechla si Elizabeth.

Andy stál na břehu a přemýšlel, jak těm dvěma pomoci. Ulomil dlouhou větev, popošel s ní ke břehu řeka a napřáhl se k nim.

Elizabeth s Courtneym se větve chytili. Pomalu je k sobě přitáhl.

Když byli nad zemí, zvolna se snesli dolů.

„Zase to bylo jen o vlásek,“ pronesl Andy.

Elizabeth se nemohla ubránit dojetí a objala ho. Políbila ho na tvář. I Courtney mu potřásl rukou.

„Myslím, že nebudeme daleko od cíle,“ řekla Elizabeth a ukázala na něco v dálce. „To asi bude ta trhlina, kterou hledáme.“

V místě, kam ukazovala, měla obloha zcela jinou barvu. Byla temně rudá. Z trhliny se valila temná, zlověstně vyhlížející mračna.

Vydali se na cestu. Kráčeli po vyprahlé a rozpukané zemi. Nebylo tu ani stéblo trávy. Vzduch kolem odporně páchl. Připomínalo t zápach sloního stáda. Všimli si něčeho zvláštního. Husté mlhy. Ta přece byla jen kolem řeky.

Na všechny padla podivná tíseň.

„Jdeme správně?“ zeptal se Andy.

„Jdete správně,“ zaduněl hromový hlas.

81

„Kdo to promluvil?“ vyděsila se Elizabeth.

V mlze se objevilo zjevení. Vlastně to byla jenom tvář.

Couvli a chtěli se dát na útěk. Jediná Elizabeth se odvážně zeptala: „Kdo jsi?“

Tvář promluvila: „Varuji vás, nechoďte dál. Dobře vím, že jeden z vás chce trhlinou opustit tenhle svět, ale nepodaří se mu to.“

Andymu se zatajil dech. „Já se musím vrátit domů!“ vykřikl.

„Tohle je jediná cesta zpátky. Nepatřím sem. Jsem živý!“

Tvář se na něj zadívala a odpověděla: „Vím všechno. Cítím tlukot tvého srdce. Pokusím se ti pomoci.“

„A kdy?“

Tvář v mlze se zachmuřila. „Nejprve zachráním tenhle svět. Snad na to budu mít dostatek sil.“

„Nejsi ty Strážce mlhy?“ zeptal se Courtney.

„Říkají mi tak,“ obrátila se k němu tvář v mlze. „Co jsem to ale za strážce, když se mi nepodařilo tento svět uchránit? Ze světa živých k nám pronikají toxické zplodiny. Otravují vzduch, zem i naši řeku.

Jednoho dne zaplaví celý náš svět. A ten zanikne. A s ním i my.“

„Co bude se mnou? Chtěl jsem se tou trhlinou vrátit domů,“ řekl polohlasem Andy.

Strážce pokýval hlavou a promluvil: „Nejsi sám, kdo se chce tudy vrátit. Pokusím se vás všechny včas zastavit. Vím, že mě někteří neposlechnou. A budou litovat.“

„Slíbil jsi, že mi pomůžeš, až tenhle svět zachráníš. Povede-li se ti to vůbec. Je to tak?“ zeptal se Andy.

„Je to tak.“

„Takže se může stát, že tu zůstanu trčet navěky.“

„I to se může stát,“ řekl Strážce. „Ale třeba bych ti mohl pomoci hned, kdybys to vyřešil za mě. Jako živý máš mnohem víc možností.“

„Chceš snad říct, že já mám zachránit tenhle svět?“

„Je to také ve tvém zájmu. Jistě uděláš vše, co je v tvých silách.“

Andy se tázavě podíval na Courtneyho a Elizabeth. Nic neříkali.

„Dobrá, ale nejprve se na to vyspím,“ řekl.

Strážce se na něj mile usmál. „Čteš mi myšlenky.“

Mlha se rozplynula a s ní i Strážce.

82

Zklamaný a vyčerpaný Andy si lehl na zem, aby si odpočinul.

„Raději odtud zmizíme,“ zašeptal Courtney. „Nechtěl bych skončit jako ten hořící muž.“

„A co si takhle trochu zdřímnout?“ řekl Andy a zívl. „Jsem strašně unavený.“ Znovu zívl a dodal: „Nemá smysl spěchat. Stejně tomu neunikneme.“

Neodporovali mu.

Andy se položil na zem a zavřel oči. Elizabeth a Courtney mezitím vyšplhali na nedaleký pahorek. Chtěli si trhlinu prohlédnout alespoň zdálky.

Andy ležel na zemi a oddychoval. Než usnul, pomyslel si: Stačila by malá hora, aby trhlinu ucpala. Potom by mi Strážce pomohl. To by bylo řešení.

Usnul.

Nevěděl, jak dlouho spal, ale když otevřel oči, nikoho kolem sebe neviděl.

„Elizabeth!“ zavolal Andy. Nikdo se neozval.

„Courtney!“ Opět žádná odpověď. Promnul si oči, aby lépe viděl.

To není možné, kde jsem se to ocitl? Přemýšlel a rozhlížel se kolem sebe.

Seděl uprostřed obrovského pole, které bylo poseto drobnými, mělkými jamkami. Byly jich tisíce. Některé byly prázdné, v jiných bublala páchnoucí kapalina. Andyho napadla podivná představa.

Uviděl gejzír této kapaliny stoupající vysoko k obloze.

„Ne, to jsem nechtěl!“ vykřikl Andy. Uvědomil si, co se může každou chvíli stát.

83

XXI.

Elizabeth a Courtney stáli na pahorku a hovořili. Elizabeth se otočila. Podívala se dolů a na něco ukázala.

„Na co se to díváš?“ zeptal se Courtney.

„Podívej,“ řekla. „Někdo se k nám řítí jako blázen.“

„Už ho vidím. Běží tak legračně, že mi to někoho připomíná. Není to náhodou Andy?“

Ohlédla se za sebe. Andy tam nebyl.

„Courtney!“ vykřikla Elizabeth. „To je skutečně Andy! A kdo to běží za ním?“ dodala a ukázala na další pohybující se postavu.

Andy běžel doslova o život. Snažil se dostat na konec pole co nejrychleji. Byl sotva v polovině. Kyselina mu začala leptat boty. Co s námi asi bude, až gejzír vytryskne, pomyslel si a zrychlil tempo.

Snažil se na to nemyslet.

Běžel a sotva popadal dech. Když přeskakoval menší kámen, došlápl do prázdné jamky. Podvrtnul si kotník. Ucítil prudkou bolest.

Noha se mu podlomila. Andy spadl na zem. Držel si nohu a sténal bolestí. Uslyšel za sebou hlasy. Překulil se na druhý bok. Chtěl se na přicházející podívat.

Uviděl, kdo se k němu blíží, a vytřeštil oči. Byla to skupina šesti lidí. Pokud se jim tak dalo ještě říkat. V čele kráčel muž obřích rozměrů. Andy ho hned poznal. Byl to Sir Aleck!

V obra se proměnil ve chvíli, kdy se pokoušel dostat do světa lidí.

Nepodařilo se mu to. Vracel se s nepořízenou.

Sir Aleck mířil k Andymu.

Náhle se Andy ocitl ve vzduchu. Zvedly ho dva páry rukou.

„Bylo by lepší, kdybys nespal,“ ozvala se Elizabeth.

84

„Doufám, že tohle není tvoje práce,“ zeptal se ho Courtney a ukázal na Sira Alecka.

„Ne,“ zavrtěl Andy hlavou. „Zdálo se mi o nějaké hoře –“ Na něco si vzpomněl a zarazil se.

„Utíkejte pryč a mě tady nechte!“ křikl Andy. „Za chvíli nás to všechny rozdrtí!“

Nesli ho dál.

„Říkám vám, běžte. Dokud je čas,“ trval na svém.

„Co to meleš?“ zeptal se ho Courtney.

„Zdálo se mi, že trhlinu do světa lidí zavalí hora. Stane se to každou chvíli. Utečte, ať se zachráníte.“

Elizabeth i Courtney se rozhodli, že ho neopustí.

Andy si vzpomněl, že hora dopadla na zem hned poté, co k nebi vytryskl mohutný gejzír. Zadíval se k obzoru. Zatajil se mu dech.

Hora se už blížila.

Byli skoro u konce nebezpečného pole.

„Už to začalo! Podívejte!“ vykřikl zděšeně Andy.

Zpozorněl i Sir Aleck. Ohlédl se a uviděl pohybující se horu.

Pochopil, jaké mu hrozí nebezpečí a dal se na útěk. Také jeho kumpáni se rozprchli a hledali úkryt.

Země se několikrát otřásla. K nebi vyrazil jedovatý gejzír.

„Zachraňte se!“ vykřikl Andy.

Elizabeth i Courtney ho neposlechli a nesli ho dál.

K okraji pole jim zbývalo už jen pár metrů. Zaznamenali nový otřes.

Gejzír žíravé kyseliny rostl do výše. Každou chvíli měl začít padat jedovatý déšť. Nenajdou-li včas úkryt, bude to jistá smrt. Pokud je hora dříve nezavalí.

Konečně překonali posledních pár metrů. Zamířili k nedalekému útesu. Najednou se cosi stalo. První kapky žíravého deště dopadly na zem. V tu chvíli nad nimi vyrostl mrak. Chránil je před smrtícím deštěm jako střecha.

Strážce mlhy je vzal pod svoji ochranu.

Ozvala se hromová rána. Hora dopadla na zem. Andy si myslel, že se blíží konec světa. Bylo to právě naopak. Svět duchů byl zachráněn.

85

„Dokázal jsi to,“ vykřikla Elizabeth a políbila Andyho na ústa.

Země pod jejich nohama duněla.

„To byla maličkost,“ zažertoval Andy a stydlivě se od ní odtáhl.

Courtney žárlivě přihlížel. Byl však pyšný, že se nevzdal. V

životě byl vždycky jen smolař. Až nyní se mu podařil hrdinský čin.

Pomohl zachránit tento svět. Věděl, že nebýt Andyho a Elizabeth, nedokázal by to. Byl jim za to nesmírně vděčný. Chtěl jim poděkovat, ale než stačil cokoliv říct, rozplynul se.

„Courtney!“ vykřikla Elizabeth. „Neopouštěj mě!“

Tak jako Michael i Courtney nalezl svůj věčný klid.

Elizabeth se nad ztrátou přítele rozplakala. Možná ale také plakala radostí nad jeho vítězstvím.

Andy ji objal a přitiskl k sobě.

Až mě Andy opustí, zůstanu úplně sama, pomyslela si.

Nikdy ji neopustím, přísahal si v duchu Andy. Ale co moje cesta domů?