Barbara a Scott Siegelovi

Stopy hrůzy 7

Půlnoční děs

I.

Za stromem stála podivná postava. Připomínala stín. Neměla ani oči, ani nos, ani ústa. Přesto byla živá. Z jejích ostrých obrysů se šířil chlad a zloba…

Andy Moser se zachvěl. Pomalu otevíral oči. Ležel na zádech a vnímal podivně žlutou oblohu. Stáhl obočí v údivu. Nebylo mu jasné, proč nebe nemá modrou barvu. Obloha byla žlutá.

„Jsi vzhůru?“ zašeptal mu do ucha jemný a přívětivý hlas.

Elizabethina otázka ho uklidnila. Byla tak blízko, že cítil vůni jejích vlasů. Náhle si uvědomil, kde je. Hrůzou se otřásl.

Andy byl tak unavený, že nebyl schopen odpovědi. Pootočil hlavu a spatřil skupinu stromů. Jeho víčka pomalu klesala. Ještě než zavřel oči, zahlédl pohybující se stín. Za jedním stromem se někdo skrýval.

Přízrak se k nim blížil. Tělem mu projela nová vlna hrůzy. Za každou cenu se snažil probudit a překonal pocit vyčerpání. Nemohl oči otevřít. Viděl, že neznámý se k nim přibližuje. Co to má všechno znamenat? Je to sen? Nebo fantazie? Nebo skutečnost?!

Nevěděl. Přízrak se od skupiny stromů vzdaloval. I když na něj dopadalo jasné světlo, vypadal jako stín. Andy ještě nemohl rozeznat jeho podobu, ani zachytit detail obličeje. Přízrak k němu mířil.

Andy zahlédl obrys nohy, která se nikdy země nedotkla. Přízrak už byl tak blízko, že Andy cítil zápach jeho těla. Nemohl pochopit, jak tohle všechno může vidět zavřenýma očima.

Byl zmatený. Sváděl souboj mezi spánkem a procitnutím.

Přízrak se přibližoval.

„Vzbuď se!“ křičel sám na sebe.

Elizabeth pozorovala Andyho spící tvář. Dělala si o něj starosti.

4

Doufala, že jeho horečka už klesá. Jeho mladý a hezký obličej byl zalit potem.

Andy sledoval, jak se přízrak blíží zezadu k Elizabeth. Svými ohyzdnými pařáty ji chtěl uchvátit a odnést do temnot. Andy to věděl, viděl, cítil, ale paralyzován spánkem, nebyl schopen tomu zabránit.

„Otevři oči!“ křičel sám na sebe.

Elizabeth se nad Andyho naklonila, aby mu něžně otřela pot z čela. Vzpomněla si na své dětství. Její matka ji líbala na čelo, aby zjistila, jestli má horečku. Bylo to takové milující a starostlivé gesto.

Při vzpomínce na ně se usmála. Naklonila se nad Andyho, aby ho políbila stejným způsobem.

Andy zahlédl, že přízrak už je těsně za Elizabeth. Už, už roztahoval své pařáty. Chtěl ji polapit a odnést pryč.

„Probuď se! Honem se probuď!“

V okamžiku, kdy se rty Elizabeth dotkly jeho potem smáčené kůže, otevřel Andy oči. Ve stejnou chvíli uviděl, jak se nad její hlavou rozevřely pařáty s dlouhými drápy.

Andy se rychle pohnul. Vymrštil vzhůru ruce, chytil Elizabeth za ramena a strhl ji na sebe.

„Co je?“ vykřikla.

Andy a Elizabeth se několikrát překulili. Když se zastavili, vytrhla se Elizabeth z Andyho objetí a zvolala: „Co blázníš? Co se to s tebou děje? Vždyť jsem tě chtěla jenom políbit na čelo.“

Andy nevěděl, co na to má odpovědět. Potřásl hlavou a ukázal na přízrak stojící malý kousek za ní. Otočila se, aby se podívala, kam ukazuje.

Andy pomalu vstával. Temný přízrak sáhl po Elizabeth. Uskočila a vrazila do Andyho. Jak padala, srazila ho na zem.

Snažili se co nejrychleji vstat a dostat se z dosahu blížícího se přízraku, ale jejich paže a těla se do sebe ve zmatku zaplétaly.

„Ty blouzníš,“

obvinila Andyho Elizabeth podrážděně a

pokoušela se zvednout na nohy.

„Já za to nemohu,“ hlesl Andy a snažil se jí pomoci.

Běželi a zakopávali o své vlastní nohy. Nespouštěli oči s přízraku, který je pronásledoval. Přeběhli zbytek louky a dostali se na plochu s 5

kamenitou drtí a balvany.

Byl jim stále v patách.

„Co je to?“ zeptala se Elizabeth.

„Předtím se mi o něm zdálo.“

Elizabeth hleděla vyděšeně do tváře neznámého a třásla se strachem,

„Musíme zmizet. Musíme se někam schovat.“ Byl odporný, ale nemohli z něho odtrhnout zrak. Nevěděli ani kam jdou.

Andy do něčeho narazil. Sáhl za sebe, aby nahmatal cestu kolem překážky. Jeho prsty zajely do srsti.

Ve stejnou chvíli Elizabeth o něco zakopla. Ztratila rovnováhu a padala. Snažila se něčeho zachytit a její ruka nahmátla něco teplé a pokryté srstí.

Nepřítel se k nim znovu blížil, ale Andy a Elizabeth zůstali na okamžik stát. Cestu jim zahradil obrovský, srstí porostlý pračlověk.

Měl silné vyčnívající zuby a čelo ubíhající dozadu. Bedra mu ukrýval cár kůže. V jedné ruce svíral primitivní kamennou sekyru.

Muž prudce zvedl svoji zbraň a zamířil.

6

II.

Elizabeth sledovala bez dechu přibližující se ostří sekyry. Vše se odehrávalo tak rychle, že nebyla schopna pohybu. I Andy zpozoroval letící ostří, ale stačil jen vykřiknout.

Sekyra minula Elizabeth. Namísto toho zasáhla pařát, který se začal ovíjet kolem jejího hrdla.

Přízrak nebyl poraněn, spíše překvapen. Couvl a stáhl se.

Elizabeth toho využila, vyskočila a stejně jako Andy se schovala za jeskynního muže.

Když přízrak zjistil, že není zraněn, vyrazil opět do útoku.

Jeskynní muž pozvedl znovu svoji sekyru. Tentokrát byl ale přízrak připraven. Ostří nejprve projelo vzduchem a potom tělem nepřítele.

Útok na něm nezanechal žádné stopy. Vypadalo to, jako kdyby ostří proťalo jen oblak páry.

Jeskynní muž cosi zamumlal. Andy a Elizabeth mu sice

nerozuměli, ale podvědomě vycítili, že má strach.

Pronásledováni přízrakem, začali všichni ustupovat.

Couvali, klopýtali a zachytávali o balvany a o nízké křoví.

„Když sis to vysnil,“ křikla Elizabeth, „tak s tím něco udělej!“

„Dávno bych to už udělal, kdybych mohl.“

„Možná,“ zapochybovala Elizabeth.

Jeskynní muž něco znovu zamumlal. Nebylo tomu rozumět, ale začáteční slova zněla asi takto: „Milá paní, to být dobrý nápad.“

„Co to řekl?“ zeptala se Elizabeth.

„Já myslet to, že my ho muset zničit.“

„Líbí se mi, jak skvěle mluví,“ řekl Andy. „Je to snad tvůj přítel?“

„Ne, neznám ho,“ odpověděla Elizabeth a zavrtěla hlavou.

7

„Já být Makasha,“ řekl jeskynní muž a zadíval se na přízrak, který se dal znovu do pohybu.

„Dobrá, Makasho,“ řekl Andy. „Jsem pro to zlikvidovat ho. Ale pověz mi, jak? Poraď?“

„Já být jeskynní muž, žádný vědec, ty muset rozhodnout.“

„Bezvadný, díky za radu.“

„Pozor!“

vykřikla Elizabeth, která koutkem oka zahlédla

nebezpečí. Přízrak už byl zase na dosah.

„My neutíkat,“ prohlásil Makasha statečně.

„My ukázat, kdo je tady pánem. Makasha ale muset mít pro boj lepší zbraně.“

Sehnul se pro dlouhý oštěp, který ležel vedle hořícího ohniště.

„Ty už nás víc nepronásledovat, temný démone,“ zaječel Makasha a vymrštil oštěp. Ten prolétl hlavou přízraku; aniž zanechal jakékoliv stopy. Vtom okamžiku přízrak chytil Makashu a začal ho do sebe pohlcovat. Andy a Elizabeth vyděšeně sledovali, jak Makasha mizí v nenávratnu.

Rozhodli se, že musí okamžitě něco udělat. Cokoliv, co by Makashovi pomohlo. Andy se natáhl pro kámen ležící vedle ohniště.

Vykřikl bolestí. Kámen byl rozpálený. Mezitím Elizabeth uchopila větev doutnající v ohništi a začala s ní intenzivně mávat. Řeřavé uhlíky vzplály v jasný oheň. Hořícím koncem probodla pařát svírající Makashu.

Pařát zmizel.

Makasha, z poloviny pohlcený, se snažil osvobodit sám.

Bezúspěšně.

Když hořící větev vyhasla, začínal přízraku v místě poranění narůstat další, stejně ohyzdný pařát. Elizabeth znovu zaútočila.

Několikrát za sebou přízrak zuřivě probodla. Tentokrát bezvýsledně.

„Musí hořet,“ křikl Andy. „Ničí ho jenom oheň. Dej to zpátky do ohniště.“

Elizabeth začala okamžitě dělat to, co jí Andy poradil. Jeho další výkřik ji zastavil. Andy se shýbl a sebral na zemi kůži. Patřila Makashovi. Přivázal její konec na větev, kterou Elizabeth držela.

„Teď to můžeš zapálit.“

Elizabeth rychlým pohybem vložila větev do ohniště. Ta prudce 8

vzplála. Elizabeth poodstoupila a zaútočila hořící větví na protivníkovu pravou nohu.

Oheň končetinu prozářil. Noha vzápětí zmizela. Přízrak ztratil rovnováhu a upadl. Makasha z poloviny vyproštěný upadl s ním.

„Spal mu ruce,“ řekl Andy a ukázal na přízrak.

Stále ještě hořící větev projela paží svírající Makashu. Zásah byl úspěšný. Paže zmizela.

Andy rukama obepjal Makashovy nohy. Tahem se mu podařilo uvolnit nejprve horní část těla s rameny a potom i hlavu, uvězněnou dosud v torzu nepřítele. Odehrálo se to přibližně ve stejné chvíli, kdy Elizabeth zasáhla svojí zapálenou pochodní hlavu a poslední části těla netvora.

Přízrak se rozplynul. Na místě souboje zůstala jen doutnající větev se zbytky ohořelé kůže.

Makasha ležel na zemi ohromený a zmatený.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Elizabeth jeskynního muže.

„Já přežít,“ hlesl slabě.

Andy se přiblížil k Makashovi.

„Co jsi tam uvnitř viděl?“ zeptal se.

Jeskynní muž se k němu otočil. Trvalo dlouho než odpověděl.

„Nic,“ řekl konečně. „Z toho mít Makasha nejvíce strach.“

„Už je to za námi,“ řekla Elizabeth. „Myslím, že bychom ti měli poděkovat. Tohle je Andy,“ dodala s úsměvem.

„A taky bys měl vědět, že tohle všechno je jeho vina. Víš?“

vysvětlovala. „Něco ti prozradím. Andy není duch, Andy je skutečný a živý člověk.“

Jeskynní muž zůstal stát s otevřenými ústy. „Živý? Ty ze mě dělat matraci.“

Elizabeth se zasmála. „Říká se legraci!“

„Dobrá, Makasha být zmaten, ale nevěřit, že být živý chlapec ve světě duchů. Ty si určitě ze mě dělat matraci.“

„Řekla ti přece, že se říká legraci,“ opravil ho opět Andy.

Potom se pomalu a váhavě rozhovořil. „Víš, je to tak. Elizabeth mluví pravdu. Zachránila mě sice před vraždou, ale za cenu toho, že jsem se dostal do jejího světa. Strážce Mlhy by mi sice mohl pomoci, ale dosud se neobjevil. A tak tu zůstávám dál.“

9

„Protože je Andy živý,“ vysvětlovala Elizabeth. „Tak, jako každý člověk, má potřebu spát. Zdají se mu také sny. Nechápu ale, proč se mu nemůže zdát něco obyčejného, třeba, že ho zavolali do ředitelny.“

„Proboha, jen to ne!“ křikl Andy. „T o b y možná bylo mnohem horší.“

„Asi máš pravdu,“ zasmála se Elizabeth.

Zatímco se ti dva intenzívně domlouvali, Makasha napjatě poslouchal. Pokyvoval hlavou a tvářil se, jako by jim rozuměl. A snad i rozuměl. Andy si stále více uvědomoval, že Makasha mu připomíná ředitele jejich školy. Ale Makasha byl jenom o trochu chlupatější. Andyho napadlo, že mu ještě Elizabeth nepředstavil.

„Poslyš,“ řekl. „Tohle je Elizabeth.“

Jeskynní muž pokýval hlavou. „Makasha, mě těšit.“

„Á, gentleman. Dnes se už takoví chlapíci jen tak nevidí.“

„Makasha už být sto tisíc let starý. Být duchem dlouhý čas.“

Elizabeth zvážněla. Bylo jí divné, proč v tomto světě zůstává tak dlouho. Proč už dávno nenašel svůj věčný klid. Zřejmě existuje důvod, proč to tak je. Udělal snad něco špatného? Tuto myšlenku však rychle zapudila. Zdálo se jí neuvěřitelné, že on, který jim tak nezištně pomohl, by byl schopen takových věcí.

„Už skoro sto tisíc let,“ opakoval Andy potichu. „To jsi tedy skutečně jeskynní člověk.“

„Už nebýt,“ opravil ho Makasha.

„Za tu dobu jako duch se já hodně naučit. Mnoho umět. Mluvit osmnácti jazyky. Znát kouzlit. Špatně ale počítat. Někdo z Athén mě kdysi učit geometrii, ale být to pro mě pořád švýcarská vesnice.“

Andy a Elizabeth vyprskli smíchy.

„To snad není možné

– jeskynní muž a komik,“ řekl Andy

pobaveně.

„Proč ty se divit?“ řekl Makasha udiveně. „Ty určitě myslet, že pračlověk neumět smát?“

„Promiň, ale nikdy jsem o tom nepřemýšlel.“

Zdálo se, že to neandrtálce uspokojilo. Něco zamumlal a postavil se na nohy. Došel k místu, kde předtím ležela jeho zvířecí kůže. Na zemi měl i svůj kožený váček. Zvedl ho a obsah vysypal na velký, plochý balvan. Byl to barevný prášek. Smíchal ho s vodou z blízkého 10

potoka. Potom začal malovat obraz hrůzostrašné bitvy s přízrakem.

Andy a Elizabeth potichu sledovali jeho uměleckou tvorbu. Když Makasha skončil, Andy pocítil chlad. Přiložil do ohne několik kusů dřeva. Ten ho však příliš nezahřál. Příčina jeho mrazení byla někde jinde. Uvědomil si, že v tomto podivném světě zestárne, zemře a domů se už nikdy nevrátí.

„Mám přiložit víc?“ zeptala se Elizabeth, když viděla, jak se Andy třese.

„Ne, to je v pořádku.“

„Určitě?“

Usmál se na ni. Uvědomil si, že Elizabeth je jediná bytost, na které mu tolik záleží. Miloval její tmavé, vlnité vlasy a krásnou tvář.

Hluboce po ní toužil.

Opět se zatřásl.

I přes jeho protesty přiložila Elizabeth do ohně. Plameny se pomalu zvětšovaly a náhle vyšlehly do obrovské výšky.

„Co to je za dřevo ?“ zeptal se vyděšeně Andy.

Nedostalo se mu žádné odpovědi. Nikdo z nich to nevěděl.

Vrcholek ohně se najednou rozdělil. Vodopád plamenů je sevřel v ohnivém kruhu. Plameny se chovaly jako živé a snažily se Andyho, Elizabeth i Makashu zničit.

Makasha si položil ruku s koženým váčkem na prsa a zůstal nehybný.

Elizabeth dostala strach. Připomnělo jí to její vlastní smrt.

Uhořela jako šestnáctiletá v roce 1966. Jako duch sice nemohla znovu zemřít, ale nevyhnula by se bolesti a utrpení. Navíc by byla takzvaně transportována, což v říši duchů znamenalo smrt.

Putovala by někam hodně daleko od lidí a míst, která zná. A všechno by začalo nanovo.

Andy k sobě Elizabeth přitiskl. V jejich posledních okamžicích jí chtěl být nablízku. Uvědomil si, že už se nedá nic dělat. Že je všechno ztracené.

11

III.

Nebylo kam utéci, nebylo kde se schovat. Oheň kolem nich vytvořil neproniknutelnou a zlověstně hořící stěnu.

Elizabeth zavřela oči a schoulila se do Andyho náruče. Hlavou jí běžely vzpomínky na její smrt. Začala plakat. Bez slz, neboť duchové slzy nemají. Snažila se zapomenout na minulost a doufala, že vše se v dobré obrátí.

Oheň sílil, rostl a stával se jasnější. Byla to děsivá podívaná.

Andymu ale na tom něco nehrálo. Zdvihl ruku z ramene chvějící se Elizabeth a přejel si s ní po čele. Bylo suché. Čelo neměl vůbec zpocené. Bylo mu divné, že by se u takového ohně nepotil. Natáhl ruku k plameni. Necítil vůbec žádné teplo. Ale když se jej dotkl prsty, vykřikl bolestí.

Přeci jenom to byl oheň. Andy pustil Elizabeth a pokoušel se nalézt cestu ven z pasti. Uchopil konec Makashova kopí. Rozhodl se, že s jeho pomocí projde skrze ohnivou stěnu.

Makasha se ale nechtěl svého kopí vzdát.

„Pusť to!“ zavelel Andy.

„Ne.“

„Tak to zkus sám. Nebo použij sekyru a prosekej se ohněm.“

„Ne.“

„Ale tohle je naše jediná šance!“

„Ne!“

„Proč ne?“

Makasha přerušil Andyho v polovině věty: „Ty podívat,“ a prstem ukázal na ohnivou stěnu, kde se objevila čtyři zjevení.

Jejich tváře se stávaly jasnější a čitelnější. Za chvíli již bylo 12

zřejmé, že je to jedna a tatáž tvář, která se opakovala. Dál a dál dostávalo zjevení detailnější podobu. Kůže byla tvořena žlutými plameny, její obrysy byly oranžové a oči měla světle modré.

Když tvář nabyla plné podoby, řekl Makasha pokorným hlasem:

„To být Strážce Mlhy – odpovědět na mou výzvu.“

Andy ho také poznal. Kdo jiný by se mohl objevovat na ohnivé stěně jako tvář bez těla?

„Nevím, jestli uslyšel tvoji výzvu, Makasho. Možná, že přišel konečně splnit svůj slib.“

Elizabeth do Andyho strčila.

„Nesnaž se rozzlobit Strážce Mlhy,“ zašeptala. „Potřebujeme jeho pomoc.“

„To skutečně potřebujete,“ zazněl Strážcův hluboký hlas. „Jsem potěšen, že jste potkali Makashu,“ pokračoval. „Poslal jsem vám do cesty tohoto neandrtálského lovce s nadějí, že si budete rozumět.

Jsem potěšen, že jste se tak brzo spřátelili, protože Makasha bude potřebovat vaši pomoc a vy zase jeho. Jak tedy vidíte, snažím se svůj slib dodržet, abych pomohl Andymu nalézt cestu zpátky do světa lidí.“

„Andy, dostaneš se domů!“ zvolala Elizabeth. Radostně ho objala.

Zároveň však i cílila trochu smutek z toho, že ho brzy ztratí.

„Vrátí anebo taky nevrátí,“ pronesl vážně Strážce Mlhy. „Nic jistého jsem neslíbil. Pouze jsem prohlásil, že udělám, co bude v mých silách. A zbytek bude záležet jen na vás třech.“

„Proč by mi měl Makasha pomáhat?“ zeptal se Andy a pozoroval Strážcovy tváře. Nevěděl přesně, ke které z nich má mluvit. „Z

jakého důvodu by to měl dělal?“

Makasha vyděšeně zíral na Andyho.

„A proč ti pomáhá Elizabeth?“ozval se Strážcův hlas.

„To je něco jiného,“ řekl Andy. „Přivedla mě sem a teď se mi snaží pomoci dostat se domů.“

„A není v tom ještě něco jiného?“ vyptával se Strážce Mlhy.

Máme se rádi,“ dodala Elizabeth. Podívala se na Andyho a sklopila oči.

Andy se začervenal.

„Vím, že Makashu překvapila vaše nezištná pomoc. Tento 13

jednoduchý člověk, který byl svědkem nešťastného vývoje lidstva po celá tisíciletí, nebyl schopen uvěřit, že jste dali přednost jemu, před svojí vlastní záchranou.“

Andy se znovu začervenal.

„Já jít s nimi,“ prohlásil Makasha. „Už jednou mě zachránit. Být dobří bojovníci, být dobří lidé.“

„Opravdu chceš jít s námi?“ zeptala se Elizabeth, která se chtěla ujistit, zda to jeskynní muž nedělá jenom proto, že je to přání Strážce.

„Já být rozhodnut,“ odvětil Makasha odhodlaně. „Možná potom najít věčný klid.“

„Nalezne ho?“ obrátila se Elizabeth na Strážce.

„Jak už jsem dříve řekl. Nic neslibuji,“ promluvila tvář v ohni.

„Ale on už je tu tak dlouho,“ řekla Elizabeth. „Cožpak mu nemůžete dát své slovo, že jej nalezne, když pomůže Andymu?“

„A co ty?“ zeptal se Strážce. „Ty nechceš najít věčný klid?“

„Ovšemže ano.“

„A proč ho tedy nežádáš pro sebe?“

„Znám pravidla,“ řekla pokorně. „Makasha je tu ale téměř sto tisíc let!“

„Také zná pravidla.“

Makasha vzal jemnou Elizabethinu ruku do svých obrovských dlaní a zavrtěl hlavou. „Už nic neříkat, milá paní. Až čas přijít, já dostat svůj klid. Možná to být brzy, možná ne, ale já vám pomoc.“

Andy položil svoji ruku přes Makashovy.

„Jsi prostě třída.“

„Třída? To být pochvala?“ obrátil se Makasha na Elizabeth.

„Ano,“ zašeptala.

Andy se zhluboka nadechl a otočil se zpět ke Strážci.

„Co tedy máme udělat?“ zeptal se.

„Existuje jenom jedna cesta zpátky,“ odpověděl Strážce tajuplně.

„Ta nebude jednoduchá. Musíte najít místo, které není ani daleko, ani blízko, které nelze spatřit, ale pouze tušit, které je uprostřed nekonečna a je nestálé jako čas.“

„Proboha, o čem to mluví?“ divil se Andy. „Jestli je někde místo, na které mám jít, tak mi dejte mapu a ne hádanku.“

14

Z ohnivých úst zazněl smích. „Jestli máš pocit, že to, co jsem ti řekl, nedává smysl, tak nyní ti povím něco, čemu snad budeš rozumět. Pamatuj, že zpět se nemůžeš vrátit, pokud nebudeš mít vše, co máš mít. A také si pamatuj, že zde musíš nalézt někoho, koho znáš ze své minulosti. Až tuto osobu nalezneš, snaž se jí pomoci, protože ona je tím klíčem k tvému návratu. A na to pamatuj, chceš-li se zpět vrátit do světa lidí.“

„A kde mám tu osobu hledat?“ hned se zeptal Andy.

„Zavři oči a zatoč se dokola.“

„Cože?“

„Ty se už dál neptat,“ zašeptal Makasha.

„Učiň to, co jsem ti řekl,“ odpověděla ohnivá stvoření.

„Až je otevřeš, vydej se tím směrem.“

„Určitě?“

Strážce se zasmál. Plameny se náhle změnily v bílou a chladivou mlhu, kterou rozfoukal vítr.

Dříve, než se mlha úplně rozplynula, Andy zavřel oči a zatočil se.

Potom se zastavil. Otevřel oči a uviděl směr, kterým se měl vydat.

15

IV.

„Cesta vede k řece,“ řekl Andy, když uviděl mlhu, stoupající ze vzdáleného řečiště.

„Každá cesta vést k řece,“ vysvětloval Makasha. „Kamkoliv ty jít, vždy u ní skončit. To já vědět.“

„Aby ne, když už se tady potuluješ tak dlouho,“ souhlasila Elizabeth.

„Umět najít všechno, jen ne svůj věčný klid,“ odpověděl jeskynní muž. „Snad jednou…“

„A co jsi provedl, že jsi tu tak dlouho?“ otázala se Elizabeth.

Makasha vzdychl. „Já mít velký problém,“ začal. „Strážce Mlhy si mě vybrat, abych já být svědek proměny lidstva. Řekl, že já o tom mít časem dobrý přehled.“

„Znamená to, že zde máš zůstat navždy?“ přerušil ho Andy.

„Tak dlouho, dokud mě Strážce nezbavit této povinnosti.“

„Doufejme, že to už nebude trvat příliš dlouho,“ poznamenala Elizabeth.

„Snad ti to vyjde,“ řekl Andy.

„Milí přátelé,“ řekl Makasha. „Dál už nemluvit. My vydat se na cestu.“

Než došli k řece, objevili krajinu s příkrými kopci a zarostlým údolím. Kopce byly spíše jen holé skály, ale v údolí byl porost tak hustý, že připomínal džungli. Makasha kráčel v čele a svojí sekyrou jim klestil cestu.

Putovali dlouho. Cestu přerušovali jenom aby se mohl Andy prospat. Naštěstí už neměl žádné děsivé sny. Co se potravy týče, tu jim poskytovala bujná tropická vegetace, takže hlady Andy netrpěl.

16

Za celou dobu nikoho nepotkali. Andy doufal, že brzy naleznou onu osobu z jeho minulosti, o které se Strážce zmínil. Takové štěstí ale neměli. Postupovali jen velmi pomalu, nemluvě o útrapách, které všichni prožívali. Trny z keřů jim zraňovaly kůži a do tváří jim šlehaly větve.

Nic z toho nevadilo Makashovi. Cosi se mu však nelíbilo. Byl stále ve střehu a vždy se po několika krocích ohlédl.

„Co se děje?“ zeptala se několikrát Elizabeth.

Jeskynní muž vždy zavrtěl hlavou a řekl: „Já nevidět nic, ale cítit něco. Možná být blázen.“

Zpočátku to Andyho a Elizabeth zneklidňovalo. Potom se zeptali sami sebe: „Kdo by nás mohl po téhle příšerné cestě sledovat?“

Začali si dělat legraci, že by to mohl být zase nějaký fantom.

„Možná mají strašidla v buši manévry,“ zažertoval Andy

„A možná, že zkoušejí nový typ mačet.“ doplnila ho Elizabeth Makasha se do žertování nezapojil. Ale vtipům se zasmál.

Nezáleželo mu na jejich názoru, věděl, že má pravdu.

Tak pokračovali dál. Porost se stával téměř neproniknutelný a cesta neschůdná. Sledovali jen úzký průsek před sebou. Klopýtali o pařezy a nohy jim klouzaly po zvlhlých skalách.

Na jedné skále Elizabeth uklouzla. Ztratila rovnováhu i zapadla do hustého křoví. Ozval se její výkřik a zvuk praskajících větví. Křoví se zavřelo a Elizabeth zmizela.

„Nestalo se ti nic?“ vykřikl vystrašený Andy.

Žádná odpověď.

„Elizabeth!“

„J s e m v pořádku,“ odpověděla konečně trochu přidušeným hlasem. „Ale mluvte potichu. Něco jsem objevila. Pojďte se podívat.“

„Co se děje?“

„Jen pojďte a podívejte se. Ale pomalu, ať se nezřítíte. Dejte pozor, ať vás nikdo neuvidí.“

Andy s Makashou se na sebe podívali. Andyho napadlo, že snad už nalezla onu osobu z jeho minulosti. Makasha si zase myslel, že objevila toho, kdo je sleduje. A že jí snad ohrožuje.

Jeskynní muž opatrně odhrnoval křoví. Andy se plazil v jeho 17

stopách. Prodírat se křovím teď bylo obtížné i pro Makashu. Když se připlazili k Elizabeth, uviděli to, co ona. Bylo to však něco úplně jiného, než oba předpokládali.

Skrze větve stromů uviděli na úpatí kopce v blízkosti jezera rozlehlou vesnici nebo spíše malé město.

Leželi na břiše a sledovali shon pod sebou. I přes tu velkou vzdálenost bylo vidět na ulicích velké množství lidí. Okolí města střežily stráže. Jedna z nich se opírala o strom ve vzdálenosti zhruba dvě stě metrů.

„Oni tě vidět?“ zeptal se Makasha.

„Ne,“ odpověděla. „Co jsem tady, nikdo se nepohnul.“

„Tam je ale lidí,“ řekl Andy. Prohlížel si město podrobněji a potom zavrtěl hlavou. „To jsem blázen,“ řekl. „Všechny domy jsou úplně stejné.“

„Ano, jsou,“ přitakala Elizabeth. „A mají také stejnou barvu –

šedou. Všechny jsou totiž zrcadlovým odrazem jediného domu. A vejde se do nich spousta lidí. Podívej se pozorně a uvidíš, že všichni lidé jsou stejně oblečeni.“

„Všechno být stejné,“ přidal se Makasha. „Domy, šaty, všechno, Makashovi se nelíbit.“

„Mně také, ne,“ odpověděla Elizabeth.

„Vy toho naděláte,“ oponoval jim Andy.

„Připouštím, že to

vypadá trochu nudně, ale nevím, co je na tom tak strašného? Vždyť takhle vypadají některá města u nás.“

„Podobná města jsem viděla už i v šedesátých letech,“ řekla Elizabeth trochu smutně. „Obávám se, že v dnešní době jich bude mnohem více.“

„Asi ano. Ale některým lidem se to líbí.“

Elizabeth jen pokrčila rameny.

„Tak půjdeme dolů a trochu si to tam prohlédneme,“ řekl Andy a zvedal se na kolena.

Makasha i Elizabeth ho chytili za ruce a hrubě ho strhli k zemi.

Andy se pádem ošklivě udeřil do tváře

„Co blázníte?“ řekl podrážděně. „Vždyť jste mi málem zlomili nos!“

„My neriskovat odhalení,“ řekl Makasha. „To být nebezpečné.“

18

„Proč?“ otázal se Andy. Osahával si poraněný nos a ujišťoval se, jestli ho má stále uprostřed obličeje.

„To být Mediokriti.

„Kdože?“

„Slyšel jsi ho přece,“ ozvala se Elizabeth.

„No dobrá, slyšel jsem ho, ale co to znamená?“

„To je největší skupina lidí ve světě duchů,“ trpělivě vysvětlovala.

„Mediokriti žijí společně podle určitých hloupých i nudných pravidel. Tento způsob existence jim vyhovuje. Je totiž bezpečný.

Jejich země je nejbezpečnějším místem v celém světě duchů. Je to díky tomu, že nikdo z nich neriskuje. Ať už v dobrém či špatném slova smyslu. Pokud chceš žít zde, musíš se s nimi naprosto ztotožnit. Mediokriti jsou zaujati proti každému, kdo není zcela stejný jako oni. Chceš-li být jen trochu odlišný, zlikvidují tě. Je to pravda, Makasho?“

„Ty mluvit pravdu.“

„Věřím vám,“ řekl Andy. „Ale vzpomeňte si na slova Strážce.

Řekl, že mě cesta dovede k někomu z mé minulosti. A tam dole jsou zatím jediné bytosti, na které jsme narazili. Já si to město prostě musím prohlédnout.“

„To může být riskantní,“ varovala ho Elizabeth.

„Riskantní s tebou a s Makashou?“

„Ty jsi můj miláček,“ řekla Elizabeth a políbila ho na čelo. Potom pokračovala: „Ale někdy jsi trošičku hloupý. Já jen doufám, že nebudeme taky tak hloupí, abychom tam s tebou šli.“

„Já být asi hloupý, jako on,“ řekl Makasha.“ Ale doufat, že z Andyho se nestat brzy duch.“

19

V.

„Do té vesnice se můžeme dostat jen tehdy, budeme-li vypadat jako oni,“ řekla Elizabeth.

Tak to si budeš muset sundat tohle,“ upozornil ji Andy a ukázal na její pestrobarevné tričko ze šedesátých let. „A ty kraťasy taky.“

„A taky sandály,“ dodala. „Hlavně nesmíme zapomenout na Makashův oděv.“

„Já nezapomenout svůj oděv,“ poznamenal jeskynní muž. „Já být oblečen.“

„Ale, ne,“ smál se Andy. „Ona tím myslela, že by sis svůj cár kůže měl buď zakrýt nebo ho vyměnit za něco jiného. Abychom se mezi ně mohli nepozorovaně dostat, bude nejlepší, když si obstaráme jejich šedé uniformy.“

„To není všechno,“ upozornila ho Elizabeth!“ Oni také zvláštně mluví.“

„Mluví jako ty nebo snad jako Makasha?“

„Snaž se je v řeči napodobovat,“ řekla vážně Elizabeth. „Jestli nechceš, abychom se prozradili.“

„Budu opatrný.“

„A ty, Makasho, radši nemluv vůbec.“

„Ty myslet, že já neumět mluvit jako Mediokriti?“

Elizabeth nic neřekla.

Za svého života byl Makasha dobrým lovcem. A měl na to téměř sto tisíc let, aby se ještě vylepšil. A tak pro něho nebylo těžké přiblížit se nepozorovaně ke strážci, který byl stále ještě opřený o strom. Svojí obrovskou svalnatou rukou mu zacpal ústa, aby nemohl křičet. Druhou rukou ho srazil k zemi.

20

Elizabeth a Andy se rychle připlížili k ležícímu strážci a sundali z něj jeho šedou uniformu a obyčejné černé boty. Potom ho svázali a do úst mu nacpali jeho vlastní ponožky, aby nemohl křičet. Když tohle zvládli, vydali se hledat další dvě oběti. Vybírali si je především podle jejich výšky a velikosti.

Nebylo těžké nalézt strážce, jehož šaty by padly Andymu nebo Elizabeth. Ale bylo téměř nemožné nalézt šaty pro Makashu.

Nakonec se jim podařilo objevit jednoho, který vypadal jako bývalý zápasník. Makasha ho bez problému vyřídil. Ale bohužel i tyto šaty mu byly příliš těsné. Paže jeskynního muže byly o značný kus delší než rukávy oděvu. Naštěstí měl strážce klobouk. Když si ho Makasha narazil na hlavu, zakrylo se jeho opičí čelo a oči. Muselo to stačit.

Převlečeni za Mediokrity vydali se do města. Když prošli malou hranou a dostali se na hlavní ulici, potkali starou ženu, která pokyvovala stále hlavou a přitom říkala: „To je dnes krásné počasí.“

První, co Andyho napadlo když uslyšel její slova, bylo: „Proboha o čem to mluvíte? Vždyť to počasí je stále stejné. Ať je noc nebo den. Obloha je bez mraku a žlutá. Prostě žádná změna.“

Dříve než svoje myšlenky mohl vyslovit vložila se do toho Elizabeth: „Ano, máte pravdu. A cítíte ten krásný vánek?“

Stará žena se usmála. „Přeji vám krásný den,“ řekla a zamávala jim na rozloučenou.

„Říkala jsi, že se tu mluví divně, ale takhle se mluví přece i ve světě lidí,“ šeptl Andy.

„Já vím, ale tihle jsou pořád tak povrchní. V životě jsou jen samá póza, neschopní hlubšího uvažování. Řekneš-li jen něco trochu zvláštního, například větu Jseš tuhej, může se ti stát, že brzy skutečně tuhej budeš. Chápeš, co tím míním?“

„Pššt!“ upozornil je Makasha, který si všiml, že se k nim blíží skupina Mediokritů. Když hlouček kolem nich procházel, slyšeli útržky vět – …dal bych za to ruku do ohně… nebo …to ať se radši propadnu do země.

Jeden ze skupiny Mediokritů při pohledu na Makashu zpozorněl.

Podezíravě si ho prohlédl. Naštěstí ho upoutala věta, kterou pronesl Andy: „Copak tu lidé mluví jen o počasí? Nejde s tím něco udělat?“

Elizabeth si všimla, jak se duch dlouze zadíval na Makashu. A 21

když skupina přešla a zmizela z doslechu, řekla: „Radši se budeme vyhýbat velikým skupinám. Mediokriti jsou v nich mnohem odvážnější a výbojnější než když chodí sami.“

„Elizabeth, neznervózňuj mě,“ řekl Andy.

„Ty si dát větší pozor,“ napomenul ho Makasha. „Tohle nebýt dobré místo pro živáčky.“

Když nedostal žádnou odpověď, znovu zopakoval: „Pro živáčky!

To být legrační, ne?“

„Ty si ale děláš hloupou legraci,“ ušklíbla se Elizabeth.

Makasha její odpověď přešel mlčky a potom řekl: „Před čtyřmi tisíci let já slyšet dobrý vtip. Skutečný balvaňák. Chtít ho vy slyšet?“

„Říká se správně kameňák,“ opravil ho Andy. „Nezapomeň ale, co o tvém humoru před chvílí prohlásila Elizabeth.“

Náhle jejich rozhovor přerušil cizí hlas: „Řekněte ho mě. Rád si ho poslechnu.“

Všichni se otočili. Byl to starší, příjemně vyhlížející muž. Tvář měl smutnou a byl celý pokřivený, se svěšenými rameny a budil dojem člověka, který na svých bedrech nese problémy celého světa.

V jeho jasně modrých očích bylo vidět zvědavost. Ze strachu, že budou odhaleni, se ho Makasha rozhodl umlčet. Andy ale zpozoroval koutkem oka další skupinu duchů. Blížila se k nim. Neváhal, postavil se mezi Makashu a jeho budoucí oběť a zvolal: „Tak dělej, řekni mu to!“ Potom se zarazil a pokračoval frází: „Budeš-li se smát, svět se bude smát s tebou. Budeš-li však plakat, budeš plakat sám.“ Mrkl na Elizabeth, aby se ujistil, že mluví správným způsobem.

Nenápadně kývla hlavou.

„To být asi takhle –“ začal trochu nervózně Makasha, který si vzpomněl na Elizabethino důsledné varování, že nemá mluvit. „Ťuk, ťuk, ťuk…“

Muž vytřeštil oči, ale zapojil se do hry: „Kdo je?“

„Počkej, to je ten vtip s tím ťukáním?“ přerušil je Andy.

„Ty ho snad znát?“ otázal se Makasha nevinně. „Vždyť jich být nejméně milión.“

„Ty chceš říci, že jsi slyšel vtip o ťukání před čtyřmi sty tisíci lety? Ha, ha ha.“

„Já přehánět,“ chtěl Andyho uklidnil Makasha, který byl více 22

znepokojen výbuchem smíchu, než Andyho otázkou. Muž byl jejich chováním přímo ohromen.

Andy pochopil, že udělal chybu a okamžitě se zklidnil. „Co na tom záleží,“ řekl, „Vždyť jde jen o vtip, není-liž pravda?“

„Víte –“ promluvil muž a ohlédl se přes rameno. „Jednou jsem napsal hru. Její název byl prostě Ťuk, ťuk. Byla v ní i role pro mě.

Škoda, že jsem se nesnažil více, abych ji doslal na scénu. Měl jsem být vytrvalejší.“

„Psát a hrát – to příliš nezapadá do stylu Mediokritů,“ zapojil se do hovoru odvážně Andy.

„Cože – ?“ zarazil se náhle muž. „Tohle já jsem přece nikdy neřekl. Vy jste mi asi špatně rozuměli, já, já –“

„Nemusíte se nás bát,“ chlácholila ho Elizabeth a dotkla se jeho ramene. „My to nikomu neřekneme.“

„Připouštím, že jsem jednou měl takové sklony, ale to už je dávno. Přísahám.“

Andy potřásl hlavou. „Každý po něčem toužíme. Já jsem chtěl být jednou spisovatelem.“ Při této vzpomínce se zamračil.

„Souhlasím,“ řekla Elizabeth. „Já jsem zase chtěla být lékařkou.

Ale většina lidí mě zrazovala, že je to příliš náročné povolání pro ženu a že bych si měla zvolit spíše zdravotní sestru. A tak jsem od medicíny ustoupila. Kdo ví, jak by to všechno dopadlo, kdybych se sem nedostala tak brzo? Rozumíte mi?“

„Tady se musíš jednou pro vždy vzdát všech svých přání a být jako všichni ostatní,“ řekl muž. „Prosím vás, neříkejte určitě nikomu o mé hře.“

„Elizabeth ti to přece už slíbila,“ připomenul mu Andy. „Všichni ti to slibujeme. Máš naše slovo.“ Potom mu podal ruku a představil se: „Já jsem Andy.“ Muž stiskl nejistě jeho ruku a řekl: „Já jsem Petr.“ Elizabeth a Makasha se Petrovi také představili.

„Jsem skutečně rád, že jsem vás poznal. Nikomu zde jsem se ještě se svojí minulostí nesvěřil. Bál jsem se.“ řekl Petr. „Vlastně ani nevím, jestli je to tu povoleno. Nerad bych si dělal problémy, rozumíte mi?“

„My ti rozumět velmi dobře,“ zareagoval Makasha upřímně.

Náhle se po městě rozezněly zvony. Všude nastal zmatek a 23

panika. Lidé běhali po ulicích a křičeli.

„Co se děje?“ vyděsila se Elizabeth. Netrvalo dlouho a doslalo se jim odpovědi. Muž, který kolem nich běžel, křičel na všechny strany:

„Ve městě jsou vetřelci! Jeden ze strážců byl nalezen svázaný a bez oblečení! Hledejte vetřelce!“

Andy a Elizabeth na sebe mrkli. Potom na Petra a v té chvíli byli šťastni, že se ještě nenašli zbylí dva strážci.

Petr zrudl. „Já jenom doufám, že si nemyslíte, že hledají mě?“

„Ne,“ řekla zcela jistě Elizabeth, „Myslím, že by bylo pro tebe lepší, kdybys s námi ještě chvíli zůstal. Jakákoliv osoba, pohybující se po městě sama, přitahuje pozornost.“

„Jste velmi milí, děkuji vám,“ nechal se slyšet Petr.

Zatímco Elizabeth zaměstnávala Petra hovorem, pošeptal Andy Makashovi: „Jak se odtud nejrychleji dostaneme?“

„Směr jezero za městem. Potom podél vysokého kopce, tam se skrýt ve skalách.“

Andy objal Petra kolem ramen a vedl ho spolu s ostatními vedlejší ulicí směrem k jezeru, které bylo vzdálené pouze několik bloků.

Zvony se znovu divoce rozezněly. Mezi duchy vypukla nová panika. Ze všech stran se ozývalo: „Další dva strážci byli nalezeni!

Tři vetřelci jsou ve městě! Poplach!“

Po těchto slovech si Petr pokradmo prohlédl Andyho, Elizabeth i Makashu. Po tváři mu přeběhl zcela neznatelný úsměv. Odkašlal si a prohlásil: „Půjdu s vámi už jenom jeden blok. Bydlím támhle v tom domě –“

„Ve kterém?“ zeptal se Andy. „Vždyť vypadají všechny stejně.“

„Ten na levé straně, třetí od konce bloku. Šel bych s vámi ještě dál, ale musím něco neodkladného vyřídit.“

Elizabeth se obávala, že je Petr poznal a chce je prozradit. Ale bohužel se již nedalo nic dělat. Na ulicí bylo příliš mnoho Mediokritů, než aby se Petra mohli lehce zbavit. Museli ho nechat jít.

Než došli k jeho domu, usmál se. „Po setkání s vámi mám zase o čem přemýšlet. Díky.“ Otočil se a vešel do domu. Jakmile se za Petrem zavřely dveře, Makasha prohlásil: „On proklouznout zadním vchodem a prásknout nás.“

„Musíme se rozdělit,“ prohlásila Elizabeth rozhodně, „Hledají 24

totiž tři osoby. Pokud půjdeme každý zvlášť, máme šanci. Zvolte si každý nějakou ulici a setkáme se u jezera na konci města. Jestliže se některý z nás zdrží déle než deset minut, budou ostatní v cestě pokračovat. Souhlasíte?“ Makasha přikývl.

Andy polkl na sucho. Byl to koneckonců jeho nápad, podívat se do města. Nyní ho mrzelo, že se do toho vůbec pouštěli. „Dobrá,“

odpověděl konečně. „Tak uvidíme se za deset minut.“

Rozdělili se a každý mířil k jezeru jinou ulicí. Potom se ale stalo něco, co nikdo z nich nemohl předpokládat. Nejprve zlověstně zazněly zvony. Z vedlejší ulici vyběhl dav Mediokritů a zamířil k Elizabeth. Dostala strach, že ji snad poznali a že už si jdou pro ni.

Chtěla se dát na útěk, ale na poslední chvíli si povšimla výrazu strachu v jejich tvářích. Neběželi pro ni, ale před něčím utíkali. Bylo jasné, že když jim neuhne z cesty, ušlapou ji. Elizabeth hbitě uskočila a přitiskla se ke stěně jednoho domu. Mediokriti ji minuli.

Elizabeth si oddychla. Bylo to skutečně jen o vlásek. Vzápětí uviděla, před čím prchají.

25

VI.

Ulicí se směrem k Elizabeth ploužila dvě ohyzdná a pokroucená stvoření. I když měla hlavu, dvě ruce a nohy, jen stěží v nich rozpoznávala lidské bytosti. Jednomu z nich kapala z prstů jakási tekutina. Byla to kyselina. Dotkla-li se zrůda kterékoliv části těla Mediokritů, postižená partie odpadla, jakoby ji nožem odřízl.

Elizabeth byla svědkem toho, když se to jednomu z nich přihodilo.

Šílející dav srazil jednoho Mediokrita na zem. Obluda k němu dorazila a jen několik kapek stačilo k tomu, aby se jeho tělo téměř rozložilo.

Druhá příšera jako by byla ze skla. Její tělo snad bylo posázeno diamanty. Vystupovala z ní záře, která oslepovala každého, kdo se na ni podíval. Kráčela jen několik kroků před svým druhem, jenž konal dílo zkázy.

Elizabeth si pomyslela, že to jsou nové příšery stvořené Andyho snem. Připadalo jí však málo pravděpodobné, že by Andy na útěku usnul. O dkud potom pocházejí? Ve světě lidí určitě nikdy nežily, jak se tedy mohly dostat do světa duchů?

Elizabeth vůbec netušila, kolik Mediokritů padlo za oběť těmto hrůzným příšerám. Věděla ale, že nechce skončit jako oni.

Zpanikařila a udělala to, co všichni kolem ní – dala se na útěk.

Něco podobného se přihodilo i na ulicí, kterou šel Makasha. I tam se objevily jakési dvě stvůry. Jedna měla tělo pokryté ostrými a špičatými hroty. Své oběti na ně nabodávala. Druhá byla nosičem smrtelně nakažlivých nemocí. Byla schopna pouhým dechem nakazit vše kolem sebe. I těmto dvěma zrůdám podlehlo velké množství Mediokritů. Makasha měl podezření, že je po cestě v buši 26

pronásledovaly právě ony. Ale dlouho se tím nezabýval. Dal se na útěk jako ostatní Mediokriti.

Andy potkal také jednu příšeru. Toto stvoření mělo téměř lidskou podobu, ale z jeho očí, úst a rukou šlehaly zkázonosné paprsky. Stálo rozkročeno uprostřed ulice a metalo smrtící blesky na všechny strany.

Protože nemohli pokračoval v cestě k jezeru, setkali se Makasha, Elizabeth a Andy na místě, které předtím opustili. Vydali se potom společně na cestu.

„Jseš si jistý, že jsi neusnul ani na vteřinu?“ zeptala se spěšně Elizabeth Andyho.

„Neměl jsem vůbec možnost spát.“

„Co jsou vlastně zač?“ vyptávala se dál. „Odkud vlastně přišli? A co chtějí?“

„Na tom teď nezáležet,“ odbyl ji Makasha. „My muset utíkat.“

Když se těch pět příšer setkalo, vyrazilo za nimi. Jedna z nich – ta s otráveným dechem – ukazovala na Andyho.

„Co s námi chtějí udělat?“ zeptala se vyděšeně Elizabeth. V tom okamžiku zasáhl zemi před Elizabethinou nohou smrtonosný paprsek. Zem pod ní vybuchla a zůstal jen kouřící kráter. Na poslední chvíli Andy a Makasha Elizabeth zachytili, aby do něj nespadla.

Následoval další výbuch. Nyní bylo zasaženo křoví, těsně vedle Makashi. Letící štěpiny dřeva poranily jeho paži.

„Musíme se někam schovat!“ zakřičel Andy, když se jim podařilo dostat se z dohledu útočících příšer.

„Pojďte, schováme se tady!“ navrhla Elizabeth a ukázala na Petrův dům. „Možná kolem nás projdou a nevšimnou si nás.“

Skočili ke dveřím, které předtím Makasha rozrazil ramenem. Už byli skoro uvnitř, když nad sebou uslyšeli hromový řev. Zastavili se, aby se podívali, kdo vydal tak hrozivý zvuk.

Očima prolétli ulici. Nikoho nezahlédli. To proto, že se dívali příliš nízko.

Andy to pochopil první a podíval se vzhůru. Otočil se a uviděl nad kopcem hlavu obra. S velikým hřmotem překročil obr kopec a odhalil své mohutné tělo. Tyčil se jako hora, zahalen do černého pláště. Svojí výškou převyšoval všechno v okolí.

27

„U sta hromů, chyťte mi toho kluka!“ Ohnul se a svojí třicetimetrovou rukou ukazoval dolů na Andyho. „Já ho chci mít!“

Elizabeth zalapala po dechu. „Ale to je –“

„Ano –,“ odpověděl Andy a snažil se ji vtáhnout do domu. „To je Sir Aleck.“

Nebylo to poprvé, co se s tímto mužem ve světě duchů setkali.

Byl to člověk normálního vzrůstu. Hned od začátku se projevoval jako padouch. Při prvním setkání zajal Elizabeth a chtěl jí týrat.

Naštěstí mu v tom Andy včas zabránil. Obří podobu získal při pokusu dostat se zpátky do světa lidí.

Jak se zdálo, Sir Aleck a jeho kumpáni vinili ze své proměny právě Andyho.

Jeskynní muž Sira Alecka neznal. Když ho ale uviděl, bylo mu jasné, že jde do tuhého. Rychle skočil do domu za Andym a Elizabeth. Hned vzápětí místo, na kterém Makasha stál, explodovalo.

„Najděte rychle zadní vchod!“ zvolala Elizabeth, jakmile byli všichni uvnitř.

„Je tu hrozná tma,“ stěžoval si Andy. „Vůbec nic nevidím.“ Vtom se ozvala rána a pád. Andy zakopl o nějakou židli a narazil do zdi.

Sotva udržel rovnováhu, aby neupadl.

„Je to támhle,“ ozval se známý, ale nyní trochu nervózní hlas.

„To jsi ty, Petře?“ překvapeně zvolala Elizabeth.

Postava pomalu vystoupila ze stínu. Světlo zvenčí osvětlovalo její smutnou tvář. „Ano, jsem to já,“odvětil Petr plaše.

„Co tu děláš?“ zeptal se ho Andy udiveně.

„Já tu bydlím.“

„Ano, ale já jsem myslel…“

„Že vás půjdu udat?“

Andy zaváhal.

„Nemusíš nic vysvětlovat,“ odpověděl stroz e P e t r . „Domyslel jsem si to…“

„Teď nebýt čas na dlouhé řeči,“ řekl Makasha netrpělivě a vyklonil se opatrně z okna. „Už přicházejí. A ten velký muž se nás chystat rozšlápnout. My muset jít.“

S Petrovou pomocí rychle vyklouzli zadním vchodem. Běželi podél vysokého stromořadí, které je alespoň na chvíli skrylo před 28

zraky nebezpečných mutantů. V okamžiku, kdy přecházeli ulici, Sir Aleck divoce zařval: „Támhle jsou!“ a zamířil na ně svým dlouhým ukazováčkem. „Neztraťte je, jsou od vás nalevo!“ ječel na svoje kumpány.

Andy, Elizabeth a Makasha se zastavili, aby se podívali, zda jim jsou v patách. Andy byl jediný z nich, kdo funěl a hekal. Všichni si najednou uvědomili přítomnost dalšího člověka. Petr byl s nimi.

„Proboha, co tu děláš?“ otázala se ho Elizabeth. „Ty potvory jdou přece jen po nás. Radši se znovu rozeběhneme. Měl by ses vrátit zpátky do města a ukrýt se.“

Petr zavrtěl nesouhlasně hlavou. „Nemohu. Vyhrabal jsem totiž staré šaty, ve kterých jsem umřel.“

Andy si Petra prohlédl a všiml si, že má na sobě obnošené džíny, kovbojskou košili, a na nohou vysoké bílé boty s podpatkem.

„Kdyby mě viděli moji milí Mediokriti takhle oblečeného,“

vysvětloval Petr, „byl bych na tom stejně, jako kdybych padl do drápů těmhle potvorám. Chci změnu a tak jdu s vámi.“

„Ty jsi se asi zbláznil,“ řekl Andy.

„Možná, je to lepší než zůstal Mediokritem.“

„Jsou nám v patách,“ vykřikla vystrašeně Elizabeth.

„Je to beznadějné,“ posteskl si Andy. „Dokud jim bude z výšky ukazovat Sir Aleck, kde jsme, nemáme proti nim šanci.“

„A to je důvod, proč my už dál neutíkat,“ oznámil všem Makasha.

„Prosím? Myslíš si, že s nimi budeme bojovat?“ ozval se Andy.

Bylo jasné, že má strach. Zhluboka se nadechl a snažil se klidně pokračovat. „Vážně si myslíš, že tohle je nejlepší řešení?“

„Ty být snad větší blázen než Petr,“ odpověděl mu Makasha a pokračoval: „To být souboj mravence s mamutem. Ale my být ten mravenec.“

Elizabeth do Makashi nervózně strčila.

„Teď není čas na

komedie,“ řekla rázně. „Už jdou přes ulici! Míří k nám! Co budeme dělat!“

29

VII.

„My jít každý sám zpět do Petrova domu,“ velel Makasha. „My rozdělit se a potom být těžké pro obra nás všechny sledovat. Ale teď ještě ne. Počkat, až oni být blíže.“

„Ty potvory překročily ulici,“ zašeptala Elizabeth, která je sledovala skrze větve. „Už jsou snad dost blízko?“

„Ještě ne.“

„Rozhlížejí se a míří naším směrem.“

„Ještě ne.“

„Něco uviděli v trávě. Asi naše stopy. Teď se přibližují rychleji!“

„Ještě ne.“

„Makasho!“ zapřísahala ho Elizabeth.

„Ještě ne. My nechat je dojít až k nám a potom kolem nich proklouznout. Každý zvlášť se pak vrátit do Petrova domu. Jinak nám oni cestu odříznout.“

Andy se zahleděl na Petra a všiml si, že se třese strachy. Ani on na tom nebyl lépe. Andy pohlédl na Elizabeth. Aby nebylo vidět, jak se jí chvějí prsty, sevřela ruce pevně v pěst. Jediný Makasha vypadal klidně a neohroženě. Andy si uvědomil, jak se člověk za těch sto tisíc let změnil. Mezitím se zrůdy dostaly tak blízko, že se báli nahlas promluvit nebo jen gestikulovat. Vtom okamžiku Makasha zavelel:

„Teď!“

Petr vyrazil jak nejrychleji mohl. Utíkal směrem od mutantů.

Elizabeth zamířila doleva. Makasha se je snažil oběhnout z pravé strany. Jen Andy se prozatím nehýbal. Alespoň zpočátku ne. S

napětím sledoval přibližující se skupinu mutantů. I oni se najednou rozdělili. Dva stále postupovali kupředu, zatímco jeden vyrazil za 30

Makashou a dva za Elizabeth. Jak se vzdálenost mezi blížícími se mutanty zvětšovala, Andy vyběhl přímo proti nim jako fotbalový útočník, který zahlédl mezeru v obraně. Byl skálopevně přesvědčen, že nejkratší cesta, po které mutanty překoná, vede mezi nimi.

Podaří se mu to?

Andy vyrazil z úkrytu jako když do něho střelí. Nejblíže mu byla příšera, oslepující svým diamantovým leskem. Proběhl kolem ní co nejrychleji. Nestačila ho oslnit. Hned za ní kráčela zrůda s ostny.

Právě ona měla nejlepší šanci Andyho ulovit.

Andy proletěl kolem diamantové příšery a ta se za ním otočila.

Svým intenzívním světlem oslepila ostnáče kráčejícího vzadu. Místo toho, aby netvor chytil Andyho do své smrtící náruče, musel si rukama na okamžik zakrýt oči. Andy kolem něho proklouzl a mířil přes ulici k domu.

„Chci toho kluka!“ zahřměl z výšin Sir Aleck. „Ostatní nechte být, chci jenom jeho!“

Tři zbývající příšery přestaly pronásledovat Makashu a Elizabeth a vydaly se za Andym, aby ho dostihli dříve, než jim zmizí za blokem domů.

Největší naději na úspěšný zásah měl nosič smrtících nemocí. K

tomu, aby Andyho zabil, stačil jeho jediný dotyk nebo dech. Blížil se k Andymu zleva. Odhadoval Andyho směr a chtěl si ho nadběhnout.

Andy příšeru uviděl koutkem oka a snažil se nepropadnout panice.

Aby sám sebe uklidnil, snažil se představit si, že je to jenom hra.

Při každé hře by však měla být i legrace. Ta je daná schopností oklamat protivníka. A Andy se o to chtěl pokusit. Věděl, že v případě neúspěchu ztratí svůj život.

Nejdůležitější ze všeho bylo celou akci správně načasovat. Příšera se blížila, ale Andy vyčkával. Byla už téměř na dosah…

Andy otočil hlavu a trup doprava, jakoby chtěl vyrazit tímto směrem,

Mutant zareagoval a změnil úhel pohybu, aby Andymu nadběhl.

Po tomto manévru se příšera dostala napravo. V tu chvíli se Andy hbitě otočil o sto osmdesát stupňů a vyrazil doleva. Mutant nestačil tak rychle změnit směr a minul svoji oběť. To už byl Andy daleko za ní a vítězoslavně se poškleboval.

31

Nohy mu dřevěněly, ale stále utíkal. Přeběhl ulici a chtěl pokračovat kolem stromů mezi dvěma budovami, když náhle uslyšel slova: „Teď tě dostanu!“

Uviděl zrůdu metající ničivé paprsky. Byla si naprosto jista, že jí Andy neunikne. Zamířila prstem a chystala se vypálit. Dříve, než mohla akci dokončit, ozval se z výšky hromový hlas Sira Alecka:

„Ne! Nezabíjej ho! Chci ho živého!“

S vypětím všech sil doběhl Andy ke stromům. Pod nimi se ztratil obrovi z dohledu. Minul řadu domů a setřásl i zbylé

pronásledovatele. Tady už byl v bezpečí.

Rychlým během dorazil ke vchodu do domu. Myslel si, že bude první, kdo se sem dostal, ale mýlil se. Petr, který vyběhl na opačnou stranu a měl tu být poslední, byl již uvnitř.

„Jak ses sem dostal tak rychle?“ zeptal se ho udýchaný Andy.

„Ty nevíš, co vím já a Mediokriti,“ ozval se tajuplně Petr.

„Oni se stále jen bojí. Pořád jsou z něčeho vystrašení. Jsou opatrnější než ty a tvoji přátelé. Stále si kladou otázky jako: Co bych si počal, kdyby se stalo tohle? nebo: Co bych potom dělal?“

„Takže?“

„Takže se stále obávají, že se jezero jednoho dne vyleje ze břehů a zaplaví jeji c h d omovy. A tak pod městem vykopali celou síť drenážních tunelů, aby měla voda kudy odtékat. A já jsem těchto chodeb nyní použil.“

„A kam ty kanály ústí?“ zeptal se Andy.

„No přece zpět do jezera.“

Andy luskl prsty. „Perfektní!“

Plán byl jednoduchý. Spolu proklouzli do nejbližší podzemní chodby. Kráčeli směrem k jezeru. Uvnitř byla tma a sucho. Každým pohybem obra se země nad nimi otřásala.

Ze stropu tunelu začala padat suť.

„Myslíš, že se to zřítí?“ zeptala se Elizabeth Andyho tlumeným hlasem.

„Moc by mě to nepřekvapilo,“ odpověděl Andy nervózně a pokračoval. „Stavěli to přece Mediokriti.“

„Raději už mlč,“ řekla Elizabeth. „Pokusme se odsud dostat co nejrychleji.“

32

Suť se valila ze stropu víc a víc. Strop však držel. Makasha neříkal nic a jen se obtížně protahoval úzkou chodbou.

„Nebudeme už blízko východu?“ ptal se Andy hlasitě.

„Snad ano,“ odpověděl Petr.

K východu se ale nedostali. Země nad nimi se několikrát mocně zatřásla, jak Sir Aleck vztekle dupl nohou. Těmi otřesy se strop před nimi zřítil.

33

VIII.

Strop podzemní chodby se prolomil. Dovnitř se valila zemina a kamení s oblaky prachu. Prach je štípal do očí. Měli štěstí, že strop se propadl před nimi a nikoliv v místě, kde stáli. Vypadalo to, že cesta dál je neprůchodná. V troskách před nimi se začalo něco hýbat.

Před sebou spatřili koženou botu. Patřila Siru Aleckovi. Usilovně se ji snažil vyprostit z podzemního labyrintu. Rychle se vyšplhali po stěně vzniklého kráteru, který svojí botou Sir Aleck v hlíně vytvořil.

Štěstí je neopustilo. Octli se přesně tam, kde chtěli být. Byli přímo p o d S irem Aleckem. Tam, kde je ani on, ani jeho kumpáni nikdy hledat nebudou. Potřebovali být ukryti před zraky nepřátel. Chtěli se dostat Siru Aleckovi za záda a vrátit se zpátky k jezeru. Podaří-li se jim to a dostanou-li se na úpatí hory na vzdáleném konci údolí, budou v bezpečí. Skryjí se za horou a budou zachráněni.

Nepočítali však s jednou věcí. Že se Mediokriti dají do boje.

Elizabeth uviděla dlouhou řadu pohybujících se šedých postav.

Ačkoliv byli bázliví a opatrní, nalezli v sobě zbytek odvahy a začali bránit své domovy. Trvalo jim nějakou dobu, než se zorientovali, ale nakonec se přeci jenom odhodlali a mutanty, kteří vnikli do jejich města, napadli.

Bitva, která se rozpoutala, představovala určitý zlom v osudu Mediokritů i čtyř postav stojících u obrovy pravé nohy.

Andy, Elizabeth, Makasha i Petr se nejprve zaradovali, ale potom si uvědomili možnosti bojujících stran. Mediokriti neměli naprosto žádné zbraně, které by se vyrovnaly bojovému arsenálu skupiny Sira Alecka.

Andy se tvářil zaraženě. Otočil se k ostatním a řekl: „To, co teď 34

povím, vám možná bude připadat směšné. Vím, že Mediokriti jsou jen duchové a že nemohou být zabiti. Pokud se jim něco přihodí, nestane se nic, než že se ocitnou na jiném místě tohoto světa. Přesto je v tom nemohu nechat jen tak. To by bylo špatné. Chci říci, že se k nim nemohu otočit zády a s lehkým srdcem odejít. Musím jim pomoci.“

Elizabeth dostala o Andyho strach. Bitva byla předem prohraná.

Na druhé straně byla pyšná, že ho může nazývat svým přítelem. Ptala se sama sebe, jestli ho miluje. Nakonec se rozhodla, že bude při něm stát, i kdyby on ji nemiloval.

Makasha sevřel Andyho pravou ruku. Potřásl mu s ní. „Ty udělat správné rozhodnutí, tak jako neandrtálský člověk. Ty z boje neutíkat.“

Petr, jak se zdálo, byl jiného názoru. „Těžko jim už můžeme pomoci,“ řekl a ukazoval na jatka, která se rozpoutala na okraji města. „Nikdo z nás je nezachrání. Utečme, dokud je cesta ještě volná.“

„Už zase uvažuješ jako Mediokrit,“ poznamenal na adresu Petra Andy. „Pokusím se nalézt způsob, jak jim pomoci.“

„Jak?“ zeptal se Petr.

Andy pevně sevřel rty a pozoroval bitvu. I přes nesmírné ztráty se Mediokriti stále valili kupředu jako slepí. Podařilo se jim vytlačit Aleckovu tlupu na břeh jezera. Sir Aleck se zatím do boje nezapojoval. Byl z té své výšky příliš zaměstnán hledáním Andyho.

Pátral pohledem v ulicích města.

„Netvrdím, že bychom proti nim měli vytáhnout do otevřeného boje,“ promluvil konečně Andy. Ale mohli bychom se pokusit ubrat kyslík té střílející potvoře. Třeba tím, že bychom ji strčili do vody, když stojí tak blízko ní. Je nabitá elektřinou a jak je známo, voda s ní není dobrý kamarád. Co vy na to?“

„Se mnou ale nepočítej,“ odpověděl jistým hlasem Petr.

„Probudili jste ve mně dávno zapomenuté plány a dali mi novou naději. Rozhodl jsem se, že z města odejdu. Nic mi nesmí stát v cestě. Odcházím.“

Proti jeho rozhodnutí nikdo neprotestoval. Poděkovali mu za pomoc a rozloučili se s ním.

35

Za chvíli se situace na bojišti změnila.

Krátce potom, co Petr

odešel, se Andy, Elizabeth a Makasha

plazili podél stromů a rákosí, lemující břehy jezera. Skryti před zraky nepřátel pomalu postupovali. Vzdálenost mezi nimi a bojujícími příšerami se postupně zkracovala. Mutanti teď stáli těsně u břehu jezera. Využívali vodní plochy jako obranného systému, který jim kryl záda a bránil je před útočícími Mediokrity. V tomto směru je nemohl nikdo ohrozit. Byli o tom tak přesvědčeni, že ignorovali nepatrný pohyb v rákosí, kterého by si jinak povšimli.

Andy zahlédl dlouhou větev, plovoucí na hladině. Natáhl ruku a uchopil ji tak šikovně, že ani nerozvířil hladinu.

Opatrně se plazil po břiše k střílející příšeře. Zvedl hlavu, aby zjistil, kde se nalézá. Zděsil se, když uviděl, že je od ní vzdálen necelé tři metry. Dostal strach, že ho příšera zahlédne a rychle se přitiskl k zemi.

A skutečně ho někdo uviděl. Nebyl to však mutant, kdo ho zahlédl, ani Sir Aleck. Zpozorovalo ho několik Mediokritů. Začali divoce křičet a ukazovat na něho.

Snažit se oklamat nepřítele tím, že budu ukazovat, že za ním někdo stojí, je trik tak otřepaný, že to mohou vymyslet snad jen Mediokriti, pomyslela si příšera. Ani se nesnažila pohlédnout přes rameno, zda-li je to pravda či ne. Pohrdavě se ušklíbla nad jejich naivní lstí. Zaměřila je svým světelným dělem a vypálila. Mediokriti naráz zmizeli, jakoby se vypařili.

Výbuchy záblesků dohřmívaly a Andy se znovu pohnul k svému cíli. Nevěděl, jestli jsou Elizabeth a Makasha za ním. Uvědomoval si pouze, že má příležitost, kterou nesmí propást. Když si byl jistý, že už je dostatečně blízko, nadechl se a vyskočil na nohy. S hrůzou zjistil, že je jinde, než předpokládal. Nestál za příšerou, ale přímo před ní!

I stvůra byla na okamžik ohromena. Andy namířil větví na prsa protivníka. Příšera ztuhla. Potom zaměřila dělo na Andyho hlavu a chystala se vyslat smrtelný paprsek. Nedbala teď příkazu Sira Alecka, aby Andyho ušetřila. Chtěla ho zabít naprosto instinktivně.

Do boje se vložil další bojovník.

Vzduchem prolétla Makashova kamenná sekyra. Byla vržena s 36

dokonalou přesností, získanou tisíciletou praxí. Zasáhla mutanta dříve, než mohl vypálit zničující paprsek. Sekyra se zaťala hluboko.

Nezpůsobila však žádné zranění. Pouze mutanta překvapila. Udělal chybu. Podíval se, kdo na něj útočí. Andy hbitě zareagoval a dokončil svoji akci. Zarazil konec větve do jeho prsou a snažil se ho převrátit na záda.

Mutant ztratil rovnováhu a padal do jezera. Proklínal Andyho, ale místo slov z jeho úst létaly ničivé světelné výboje. Kdyby Andyho Elizabeth včas nestrhla k zemi, zbyly by po něm jen řeřavé uhlíky. V

okamžiku, kdy spolu dopadli na zem, projely nad jejich hlavami světelné výstřely.

Ozvalo se mohutné šplouchnutí. Následoval ostrý sykot páry a povrch vodní hladiny se rozzářil spektrem barev. Od modré, červené a oranžové, až po žlutou. Hladina se začala divoce vařit. Z hloubky se ozvala exploze, která vymrštila gejzír vody, sahající vysoko do nebe. Sloupec vody byl dokonce vyšší, než obrovitá postava Sira Alecka.

Mediokriti zajásali nad porážkou nepřítele a znovu zaútočili.

Zbylé čtyři stvůry byly překvapeny ztrátou svého spolubojovníka, ale i postupující armádou Mediokritů. Začaly hledat útočiště na břehu jezera v místech, kde se schovávali Andy, Elizabeth a Makasha.

Aby se včas zachránili před blížícím se nebezpečím, stáhli se zpět do rákosí a plazili se k nohám Sira Alecka. Netušili, že obr sledoval z výšky jejich bitvu s příšerou a že znovu zahlédl Andyho. Ukrýt se před Sirem Aleckem bylo již nemožné. Nikdo z nich však o tomto nebezpečí nevěděl. Makasha se obrátil k Andymu a zašeptal: „Ty jim vytřít zrak!“

Andy se zasmál.

Elizabeth, která se plazila v těsné blízkosti Andyho, dodala: „Ten jejich plán přímo zkratoval.“

Andy na její vtip pohotově navázal: „Řeknu vám, celé to bylo jen taková zábavička s elektřinou.“

Zastavili se a dusili se smíchem, dokud je Makasha neumlčel hlasitým „Pšššt! Já něco slyšet.“

Nemohli přesně rozeznat, co to je. Nebyl to ani zvuk kroků, ani šustění trávy. Bylo to něco divného, něco zcela zvláštního, co 37

předtím nikdy neslyšeli…

38

IX.

Náhle se setmělo a na vše kolem padl černý mrak. A zase se ozval ten divný zvuk. Skrze rákosí se k nim něco blížilo. Nevěděli, co to je, ale předpokládali, že to nebude nic dobrého. A měli pravdu.

Uviděli obrovy prsty pročesávající rákosí. Zachytil Makashu.

Obrovskou silou byl vyhozen vysoko nad hlavu Elizabeth a Andyho.

Po krkolomném letu Makasha přistál na břehu jezera. Měl štěstí, že nespadl do jeho vroucí vody.

Sir Aleck ucítil, že svým malíčkem o něco zavadil a potom zahlédl Makashův pád. Mohl se sklonit dolů a ležícího Neandrtálce velmi snadno rozdrtit, ale nezajímal se o něho. Chtěl jenom Andyho.

Znovu chvatně pročísl prsty stejné místo.

Nechytil však nic.

Andy a Elizabeth se mezitím rychle snažili dostat z nebezpečného místa. Ale potom se začali plazit k ležícímu Makashovi. Jen s vypětím všech sil se jim podařilo Makashu vtáhnout z břehu do rákosí. Naštěstí nebyl vážně zraněn. Měl pouze vyražený dech.

„Můžeš chodit?“ zeptal se ho Andy.

Zmatený Makasha lapal po dechu a jen kývl na souhlas. Po chvíli hlesl: „Kterým směrem?“

Jeho otázka byla skutečně důležitá.

Z jedné strany se přibližovaly příšery, které zahlédly Makashův pád. Z druhé strany stál Sir Aleck. Jeho prsty je mohly napadnout z kterékoliv strany.

„Poběžme zpátky k Aleckovi,“ radil Andy. „To bude nejlepší.

Protože když zvolíme jiný směr, narazíme buď na mutanty nebo na Mediokrity. Poběžíme-li přímo k němu, můžeme kolem něho 39

proklouznout. A potom snad bude šance zmizet.“

„Tak pojďme,“ souhlasila Elizabeth.

Pomohli Makashovi na nohy. Běželi, jak nejrychleji mohli. I když nebyli vidět, zahlédl Sir Aleck v rákosí jejich pohyb. Nebyl schopen rozpoznat, který z nich je Andy. Zalovil svojí obrovitou rukou a snažil se chytit alespoň někoho…

Elizabeth spatřila, jak obrova ruka klesá. Ohlédla se přes rameno a uviděla jeho blížící se prsty. Jediným možným manévrem, jak se zachránit, bylo lehnout si na zem a přitisknout se do bláta. Prsty nad ní hrábly. Minuly ji.

Sir Aleck vzteklý, že minul svoji oběť, sevřel ruku v pěst a zlostně s ní udeřil do země. Země se otřásla.

Najednou si všiml, že nějaká postava běží kolem jeho nohy.

Rozhodl se, že ji chytí do dlaně…

Ruka Sira Alecka dopadla s velkou rychlostí na zem. Makasha ucítil prudký závan větru. Odhadl, co se děje a uskočil z cesty.

Narazil do Elizabeth plazící se po čtyřech. Pohybovala se nyní takto, protože si myslela si, že je to nejbezpečnější.

Elizabeth se nejprve polekala. Potom, když zjistila, že to je Makasha, zeptala se: „Neviděl jsi Andyho?“

„Ne.“

Země se silně otřásla. Obr udělal krok k městu.

„Kam míří?“ zeptala se ustrašeně. „Myslíš, že Andyho zajal?“

„To já nevědět.“

„Že si to nemyslíš?“ pofňukávala Elizabeth a zvedla hlavu, aby se porozhlédla.

Makasha ji ihned stáhl zpátky. „Ty neprovokovat obra. To nebýt Andymu ku prospěchu.“

„Kdo tady provokuje?“ zeptal se za nimi nečekaně Andy a opatrně se prodíral rákosím.

„Ale nikdo,“ odpověděla už s úsměvem Elizabeth.

Makasha se nestačil divit.

„Jsi překvapený, že jsem se dostal tak blízk o k vám, aniž jsi mě slyšel, viď Makasho?“

Rudý v obličeji musel Makasha přiznat, že Andy má pravdu.

„Netrap se tím,“ řekl Andy a stále se usmíval. „Byl jsem tady 40

schovaný celou dobu. Málem jste o mě zakopli, když jste do sebe vrazili.“

„A proč jsi se neozval, když jsi věděl, že to jsme my?“ zeptala se ho Elizabeth rázně.

„Byl jsem zvědavý.“

„Na co?“

„Co o mně budete říkat,“ prohlásil ješitně. „Chtěl jsem vědět, co si o mně myslíte.“

„A bavili jsme se o něm vůbec?“ žertovala Elizabeth a dělala, že si to nepamatuje.

„A kdo být vůbec Andy?“ pokračoval ve hře Makasha.

„Ha, ha, to je legrace,“ reagoval podrážděně Andy. „Jestli už jste vy dva vtipálci skončili, tak bychom odtud měli co nejrychleji zmizet.“

„A proč?“ pokračovala ve vtipkování Elizabeth. „Sira Alecka jsme už setřásli, takže jsme volní.“

S pocitem, že všechno zlé je za nimi, se vydali k úpatí nedaleké hory. Byli opatrní a skrývali se stále v rákosí. Směrem do kopce však porost řídl. Rozhodli se, že bude lepší horu obejít. Zdálo se jim, že cesta nikdy neskončí, ale po hodině putování byli přesvědčeni, že jsou v bezpečí. Náhle se země pod jejich nohama otřásla. Jednou, dvakrát, třikrát. Byly to kroky Sira Alecka. Prohlížel krajinu kolem sebe a myslel si, že Andy bude méně opatrný a že se mu podaří někde ho zahlédnout.

Jeho plán vyšel.

Za jezerem, nedaleko úpatí hory, se nacházela tmavá skrýš.

Sir Aleck udělal tři kroky a překonal vzdálenost, kterou Andy a jeho skupina zdolávala celou hodinu.

Spatřil je na otevřené pláni.

Andy, Elizabeth a Makasha se dali na útěk.

„Tady!“ uslyšeli známý hlas.

„Podívejte se!“ zakřičela Elizabeth. „Támhle na kopci, to je Petr!“

„Pospěšte! Za mnou!“

Běželi za Petrem a skočili za skalní výstupek. Tím na chvíli zmizeli obrovi z očí.

Obr se sklonil, nabral hrst balvanů a z výšky je sypal dolů po 41

kopci. S ďábelským úšklebkem se bavil, jak utíkají před padající kamennou lavinou.

Obr se trochu nakročil a chystal se Andyho ulovit do dlaně.

„Honem. Vydržte!“ volal Petr na ostatní. „Už tam budeme. Už brzy. Slibuji vám to.“

„A kde budeme?“ volal Andy bez dechu. Píchalo ho v boku a dostával křeč do nohou.

„Vidíš to u té skály tamhle? Vidíš?“

Konečně tam doběhli. Zmizeli ve tmě.

Petr byl první a hned za ním Makasha. Potom dorazila i trochu vyčerpaná Elizabeth. Andymu chybělo do cíle ještě několik metrů.

Elizabeth běžela tmou dokud ji nezastavil Makashův hlas.

„Už neběžet, zastavit se a jít vpravo. Já tě dál vést.“

Udělala, co řekl. Šla tmou jako slepec, dokud do něho nenarazila.

Petr tam byl taky. Elizabeth mu poděkovala.

„To nemusíš. Viděl jsem vás, jak jste zlikvidovali tu střílející potvoru. Nevěřil jsem, že to dokážete. Ale když vám to vyšlo, řekl jsem si: Petře Washburne, měl jsi tam být s nimi. Mohl bys pak o tom napsat hru a sám v ní i hrát. No, možná to někdy udělám.“

„To doufám,“ prohlásila Elizabeth. Otočila se směrem, odkud přicházel jeho hlas. Potom se ho zeptala na to, co jí celou dobu leželo v hlavě. „Co je tohle za úkryt? Je bezpečný?“

„Nebudeš tomu asi věřit, ale tohle je zhmotnělá noc. Je to vskutku vzácnost.“

„Ale ve světě duchů přece noc není.“

„Právě proto je to vzácnost.“

„Ty si ze mě děláš legraci.“

„On říkat pravdu,“ utrousil Makasha. „Já, Makasha, vidět noc za celou tu dobu pouze dvakrát.“

„Vidíš, že nelžu,“ řekl Petr.

„O čem to vy dva mluvíte?“ nevěřila jim Elizabeth. „Nikdy předtím jsem ji neviděla a ani jsem o ní neslyšela.“

„Ty ještě nebýt duchem tak dlouho,“ vysvětloval jí Makasha. „Ty ještě hodně toho nevidět.“

„Já jsem o ní slyšel jen jednou,“ pokračoval Petr. „Bylo to asi takhle: Jednou za čas, se ve světě lidí během noci přihodí něco 42

skutečně zvláštního. Noc, která střídá den, oživne. K ránu, když se blíží její konec, umírá, ale její duch žije v tomto světě dál. Zde se potom mění v sametově černou mlhovinu – v ducha noci. Ten nikdy nemizí. Ale není to tak úplně pravda, protože i zde noc pomalu bledne a vytrácí se.“

Elizabeth se kolem sebe rozhlédla, ale neviděla nic než tmu.

Nebyla to nebezpečná a nepřátelská tma, nic takového. Cítila se v ní docela příjemně. Měla z ní pocit bezpečí a tepla. Tento úkryt se jí zamlouval.

„Andy,“ zašeptala. „Cítíš to také?“

Žádná odpověď.

„Andy?“

„Andy tu asi nebýt,“ řekl Makasha.

„Běžel přece za mnou než jsem zmizeli ve tmě. Musí tu někde být.“

„Nebýt zde.“

„Aha, Andy, ty si zase hraješ na schovávanou. Jestli čekáš, že tě snad budu vychvalovat, tak to se tedy pleteš.“

Ticho.

„Andy?“

Ticho.

„Andyyy!!!“

43

X.

Andy viděl, jak všichni zmizeli ve tmě. Srdce mu tlouklo jako zvon a v ústech měl z běhu vyprahlo a sucho. Běžel těsně za Elizabeth a snažil se s ní udržet tempo.

Nohy mu umdlévaly a píchalo ho v boku. Nebylo by marné, pomyslel si, být tak duchem maratónského běžce. Nikdy bych se neunavil. Ale duchem se asi stanu už brzo, řekl si, protože zahynu vyčerpáním.

A smrt byla skutečně nablízku. Ne však vyčerpáním. V okamžiku, kdy Elizabeth zmizela ve tmě, spadlo z výšky těsně vedle Andyho něco jako hradba a zatarasilo mu cestu dál. Andy prudce zastavil.

Upadl. Nohou mu projela křečovitá bolest. Nebyl schopen pohybu.

Třel si rukou lýtko, aby bolest přehlušil. Pozoroval zděšeně, jak se k němu stěna blíží a uzavírá se kolem něho jako klec. Byla to ruka Sira Alecka!

Bezmocně ležícího Andyho, zraněného a neschopného útěku zdvihl do výše Sir Aleck. Vítězoslavně zaryčel. Andy byl konečně jeho.

„Andyho musíme najít,“ prohlásila Elizabeth odhodlaně.

Petr se zatvářil odmítavě. „Ty jsi se zbláznila. Vždyť jsou tam ty příšery!“

„Ale Andy je můj kamarád,“ protestovala. Způsob, jakým to řekla, prozrazoval více než pouhé kamarádství. Makasha to vycítil a dojalo ho to.

„Rozhodni se, jak chceš,“ řekl Petr chladně. „Přeji ti mnoho štěstí.

Moje plány jsou jiné. Cosi jsem začal, ale potom jsem ztratil odvahu a zůstal jsem u Mediokritů. Díky vám se mi odvaha vrátila. Udělal 44

jsem pro vás, co bylo v mých silách. Teď si ale zase sbalím své věci a dokončím, co jsem si předsevzal. Nebo se o to alespoň pokusím.

Protože když ne teď, tak už nikdy. Chápete mě?“

„Chápu,“ odpověděla mu Elizabeth. „Skutečně jsi nám pomohl.

Přeji ti, aby se ti to povedlo. Mnoho štěstí.“

„Díky.“

Otočila se ve tmě a promluvila směrem k Makashovi: „Ty se mnou půjdeš, viď, Makasho?“

„To snad být zbytečná otázka,“ odpověděl.

Petr se vydal svojí cestou, Makasha a Elizabeth vykročili směrem opačným.

Netrvalo dlouho a Makasha nalezl v prachu Andyho stopy. Z

charakteru stop dokonce poznal, že Andy upadl. Stopy dál nikam nevedly a tak jediným možným vysvětlením bylo, že ho Sir Aleck konečně chytil.

Nalézt stopy obra byla hračka. Byly to krátery v rozměklé zemi a přehlédnout je bylo téměř nemožné.

Podstatně složitější bylo Sira Alecka dostihnout. Jednak měl určitý náskok a navíc se pohyboval mílovými kroky. Jedna věc však byla jasná, Sir Aleck mířil k veliké řece, protékající světem duchů.

Elizabeth a Makasha by Sira Alecka nikdy nedostihli, kdyby nebral ohledy na svůj strašidelný doprovod. Ale i přesto jim trvalo poměrně dlouho, než ho dostihli. Postával zahalen v oparu mlhy stoupající z řeky. Po několikahodinovém pronásledování si Elizabeth uvědomila, že z obra je jen polovina.

„Podívej, on se zmenšil!“ překvapeně zvolala.

„Ty dělat ‚obří’ chybu,“ odpověděl Makasha.

„Prosím tě, co to povídáš?“

„Obr být menší, protože sedět,“ vysvětlil Makasha.

Sir Aleck přiblížil svoji obrovitou tvář k Andymu. Připomínalo to situaci v kině, kdy člověk zírá na obličej na plátně z první řady. Andy cítil jeho horký a nepříjemně páchnoucí dech. V očích měl Sir Aleck výraz šílence. Jeho hlas rezonoval jako bouře.

„Spasil jsi tento svět svojí sílou života,“ zaburácel Sir Aleck. „Ty jsi to dokázal, protože tvé srdce bije. Protože jsi živý, protože umíš věci, které žádný duch nedovede. Ani my, mutanti. Udělal jsi to z 45

vůle Strážce. Celý náš svět to ví. Tyhle věci se nedají utajit. Proto ti Strážce umožní vrátit se do světa živých. A víš, co ty uděláš?“

Andy zavrtěl hlavou.

„Tak já ti to povím,“ ozval se Sir Aleck. „Vezmeš mě a moje přátele s sebou.“

„Nemohu,“ protestoval Andy. „Nemám tu možnost ani pro sebe.“

„Lháři!“ zařval obr tak silně, že Andy málem ohluchl. Andy s sebou chtěl trhnout, ale nepodařilo se mu udělat ani jediný pohyb.

Zjistil, že je spoutaný a leží na zádech. Ruce a nohy měl omotané provazy a každá z příšer držela jeden konec. Pátý vedl od Andyho pasu k malíčku Sira Alecka. Bez jejich vědomí nemohl Andy udělat ani krok.

„Strážce je mocný,“ zahřměl Sir Aleck. „I ty jsi mocný. Jsi přeci tvůrce hory, která zachránila tento svět před zkázou. Ne, tobě to umožní se vrátit zpátky. A nás vezmeš s sebou!“

„Ale já nevím, jak!“ opakoval Andy. „Kdybych to věděl, tak tu už dávno nejsem.“

Obr se odmlčel. Příšery k němu tázavě vzhlédly. Jeho udivený výraz se pomaloučku měnil v potutelný škleb. „Téměř jsi mě oklamal,“ promluvil po chvíli tlumeným hlasem. „Ale já vím, proč tu zůstáváš. Kvůli té dívce. Ty bez ní nechceš odejít. To je ten důvod.“

Po těchto slovech se zatvářil ďábelsky. „Asi jsem udělal chybu, když jsem zajal jenom tebe,“ prohlásil Sir Aleck. „Snad bys lépe spolupracoval, kdyby byla i ona mým zajatcem.“

„Elizabeth z toho laskavě vynechte!“ podrážděně ho okřikl Andy.

„Ty nám nebudeš nic diktovat,“ odsekl zlostně Sir Aleck.

Andy zavřel oči a uvědomil si, že udělal chybu.

„Dobrá,“ rozhovořil se Andy. „Přiznávám, že ji mám rád. A také, že se pokouším dostat se domů a že mi v tom Strážce pomáhá. Nikde není řečeno, že najdu-li cestu zpátky, budu vás moci vzít s sebou.“

„Tak a dost! Nebudeme už dále o tom diskutovat. Prostě nás s sebou vezmeš! Já ti to nařizuji! Vrátíš nás do světa živých. My budeme znovu žít. Ale ne jako dříve. Budeme vybaveni

nadpřirozenou sílou. A ty nás tam vrátíš a uděláš to hned!“

Andy si nikdy o sobě nemyslel, že je statečný. Nyní však neměl na vybranou. Bál se, ale snažil se strach zakrýt. Sebral odvahu a 46

rázně promluvil: „Nikam vás s sebou nevezmu. Ani kdybych mohl, tak to neudělám. Nebo si snad myslíte, že si mohu vzít na svědomí přivést vás, takové stvůry, mezi lidi?“

„Nech si ty proslovy! Schovej si je, až budeš duchem. A jestli si to včas nerozmyslíš, budeš jím velmi brzy. Ale předtím ti připravíme skvělou zábavu – mučení. Budeš spokojen, na to vezmi jed,“ dodal obr sarkasticky. „Možná, že snad během mučení změníš svůj názor.“

Sir Aleck se otočil k jednomu ze svých nohsledů.

„Tak teď se podíváme, kolik ten ptáček vydrží, než přijde k rozumu,“ řekl. Potom vybídl jednu příšeru, aby se ujala práce. Stvůra se přiblížila. Z konečků prstů jí kapala kyselina, která syčela a bublala, kdykoliv dopadla na zem. Andy vytřeštil oči.

47

XI.

Ssss!!! Kapka dopadla vedle Andyho ucha. Zasažená tráva okamžitě zčernala. Ale tím to neskončilo. Kyselina syčela, rozežírala hlínu i skálu. Když sykot utichl, zbyla vedle Andyho nevelká díra. Měla v průměru pět centimetrů a téměř deset do hloubky.

„Takhle ti to vyžere díru v lebce až do mozku,“ vyhrožoval Sir Aleck. „Zatím stále ještě máš čas změnit své rozhodnutí.“

V očekávání strašné bolesti Andy pevně sevřel oči a zaťal zuby.

Příšera natáhla ruku nad Andyho hlavu. Kyselina na konci prstu pomalu vytékala a tvořila kapku.

„Otevři oči,“ poručila mu příšera. Ve srovnání s hlasem Sira Alecka zněl její hlas mnohem surověji. Andy otevřel oči a uviděl, jak se kapka chystá spadnout na jeho čelo. Příšera udělala pohyb a kapku sklepla. Kyselina se uvolnila a padala… Andyho zachvátil děs.

Vykřikl hrůzou.

Kapka prolétla nad jeho hlavou. Zasáhla jenom vlasy. Uslyšel sykot, jak rozežírala okolní trávu. Příšera se zlomyslně zasmála, vědoma si své moci nad Andym.

„Teď budu mířit lépe,“ prohlásila a potom dodala. „Zkusím to tedy znova.“

Sir Aleck se otázal: „Co tomu říkáš, můj milý příteli? Má t o opravdu zkusit znovu? A nebo jsi se rozhodl jinak?“

Andy sebral zbytek odvahy, kterou ještě měl, a zlostně vyštěkl:

„Chátrou jste byli zaživa a chátrou jste zůstali. Kašlu na vás!“

„Popal ho! Dělej!“ zaburácel Sir Aleck.

Mutant začal znovu natahovat svoji ruku nad Andyho hlavu, ale zastavil se uprostřed pohybu. Zděšeně zakřičel: „Oheň! Hoří!“

48

Divoce šlehající plameny běžely po suché trávě jako příbojová vlna. Oheň byl od nich vzdálen asi sto metrů, ale neúprosně se k nim blížil. Zvedl se vítr a na jejich hlavy začal padat hustý, černý a horký popel.

Mutant pokrytý ostny, odřízl lano, které ho s Andym spojovalo a strachy se dal na útěk. Sir Aleck zařval, aby ho zastavil, ale jeho řev zanikl v praskotu ohně. Plameny hnané větrem se blížily k mutantům a už byly skoro na. půli cesty. Tři zbylé příšery si uvědomily, že jejich vůdce bude brzy donucen k ústupu. S jeho mílovými kroky to pro něho nebude žádný problém. Ony ale budou potřebovat náskok.

Odřízly svá lana a daly se do pohybu.

Oheň byl už vzdálen pouhých dvacet metrů a nevypadalo to, že by se chtěl zastavit.

Elizabeth trnula hrůzou. Vyčkávala ve svém úkrytu, který si vybudovala z drnů a trávy přímo před nosem Sira Alecka. On, ani jeho mutanti netušili, jak je blízko. Proto zaslechla Andyho zoufalý výkřik.

Měla vymyšlený dobrý plán, jak osvobodit Andyho, ale nebyla si úplně jistá, jestli ho stihne uskutečnit.

Vykoukla ze svého úkrytu a dívala se na Makashu. Zapaloval oheň. Bylo to sice dost daleko od Sira Alecka, ale příšery zareagovaly na plameny okamžitě. Daly se na útěk. Její plán se zatím dařil. Elizabeth se zaradovala. Srdce se jí rozbušilo. Jediným problémem pro ně zůstával Sir Aleck. Ten před ohněm neutíkal.

Sir Aleck sledoval, jak se jeho tlupa rozutekla. Všechny je proklel. Přemýšlel, co bude dál dělat. Po chvíli uvažování se rozhodl, že i on se raději dá na ústup. Provaz, který ho spojoval s Andym však nepřeřízl. Chtěl ho vzít s sebou. Nakláněl se pro Andyho dolů, ale svůj pohyb nedokončil.

Makasha vyskočil ze svého úkrytu. Oheň se k němu rychle blížil.

Ještě stačil hodit svoji sekyru – zásah byl přesný. Sekyra se zaťala do obrovy ruky. Sir Aleck sebou škubl, jako by dostal včelí žihadlo.

Zatřásl rukou. Sekyra mu z rány vypadla. Potom si ruku přiložil ke rtům a ránu vysál. Odplivl a rozhlížel se, aby zjistil, odkud a kdo po něm sekyru hodil. Nikoho ale neviděl. Makasha se mezitím rychle zavrtal do svého úkrytu. Nad jeho hlavou přeběhla ohnivá vlna.

49

Jediné, co Sir Aleck zpozoroval, byl ohnivý jazyk, blížící se k němu travnatou plání. Požíral vše, co mu přišlo do cesty.

Obr byl vyveden z míry, že útočníka nenalezl. Udělal pár kroků směrem k ohni. Plameny mu začaly olizovat černý kabát. Ať už to byl kdokoliv, řekl si, oheň ho už určitě dávno spálil. Nechtěl se stát další obětí plamenů. Zatahal za lano, aby si Andyho přitáhl…

Mezitím, co obr hledal Makashu, využila Elizabeth příležitosti. Za jeho zády vyskočila z úkrytu a rozeběhla se k Andymu. Nožem od Makashi přeřízla Andyho pouta.

„Už jsem v nic nedoufal,“ vydechl Andy a zadíval se jí do očí.

„Vypadáš, jako kdybys právě zahlédl strašidlo,“ zažertovala a pomohla mu na nohy.

„Jsi skoro tak vtipná, jako Makasha,“ vesele odpověděl a pospíchal s ní do úkrytu. Skočili do něj a zakryli se drny. Nechali jen malý otvor, aby Andy mohl dýchat.

Sir Aleck zatahal za provaz a zjistil, že je prázdný.

Obr byl ohromen. Nemohl pochopit, kam Andy zmizel. Začal ho všude hledat. Oheň mu olizoval nohy. Neměl na vybranou. Musel ustoupit. Otočil se a prchal. Snažil se dostihnout svoji zbabělou tlupu.

Sir Aleck byl alespoň na okamžik poražen.

Obrovská plocha hořící trávy vydávala silný žár. Netrvalo to však dlouho. Tráva shořela a plameny vyhasínaly. Makasha opatrně vylezl ze svého úkrytu. Sebral svoji sekyru a přidal se k Andymu a Elizabeth.

Andy se zeptal na Petra.

Elizabeth zakončila své vyprávění slovy: „Petr Washburn nebyl Mediokrit.“

Andy si najednou něco uvědomil.

„Washburn? To je jeho

příjmení?“

„Ano. Proč?“

„Ale, to je ohromné! Moje matka se za svobodna jmenovala Washburnová. Měla staršího bratra, který, když jsem byl ještě dítě, záhadně zahynul. Často mi o něm vyprávěla jako o strýčku Petrovi.

To musí být on!!! To je ta osoba z mé minulosti, kterou mi Strážce přikázal nalézt. Jak jsem jen mohl být tak hloupý? Měl jsem ho na 50

dosah a teď je pryč!“

„On být už na míle vzdálen,“ pronesl Makasha smutně. „Jeho stopy být asi těžko k nalezení.“

„My ho prostě musíme najít,“ řekl Andy. „Prostě musíme. Nebo tu budu trčet navždycky.“

51

XII.

Procházeli nevlídnou, hornatou krajinou a hledali Petra.

„Byl starší než moje matka,“ vysvětloval jim Andy. „Někdy mi o něm vyprávěla. Vždycky začínala stejnou větou: Nebyla to žádná nemoc, na kterou umřel, ale smutek. Když jsem si jí ptal, co tím myslí, odpověděla mi: Tvůj strýček Petr chtěl být hercem, ale různé okolnosti ho zlomily. A on to nakonec vzdal. Všechno, co si pamatuju, je, že se snažil dostat někde angažmá. Nikde ho ale nechtěli. Úplně se z toho zhroutil a podle mé matky se z toho až do konce svého života nesebral.“

„Máš pocit, že tenhle Petr je skutečně on?“ zeptala se Elizabeth.

„Podobá se alespoň trochu tvé matce?“

Andy pokrčil rameny.

„Nikdy dříve mě nenapadlo ho s ní

srovnávat. Nemohu to s určitostí říci. Ale snad, možná trochu. Třeba si to jen namlouvám. Při mé smůle to vypadá, že už ho asi nikdy nenajdeme.“

„Andy, nedělej si starosti. Někde ho najdeme. Viď, Makasho?“

řekla Elizabeth a spiklenecky mrkla na Makashu, aby i on povzbudil Andyho.

„To já nevědět,“ zasmušeně odpověděl Makasha. Z jeho hlasu bylo cítit velkou nejistotu, které Elizabeth nerozuměla.

„Co se děje?“

„Petr být tam, kde my ho nikdy nenajít.“

Putovali po hřebenu hory, jejíž svahy se v dálce pozvolně sbíhaly.

Charakter krajiny se změnil. Najednou se Makasha dlouze zadíval na Andyho a Elizabeth a tvářil se přitom nešťastně. Andy si toho nevšiml a řekl: „O čem to mluvíš? Proč ho nemůžeme najít? Co nám 52

v tom brání? Vždyť tady v trávě jsou zcela zřetelné jeho stopy.“

„Stopy tu být, ale my nepokračovat.“

„Proč?“

„Tam dole,“ řekl a ukázal směrem z kopce. „Tam být Údolí strachu.“ Elizabeth, která sestoupila o několik metrů níže, se rychle vrátila zpátky.

„Makasha má pravdu,“ ozvala se nervózně. „Je příliš nebezpečné tam jít.“

„Ale Petr šel přece tímhle směrem,“ protestoval Andy a ukázal do údolí. „A já mu musím pomoci. Tak to chtěl i Strážce. A vůbec, nevidím dole nic, čeho bychom se měli bát. Nechápu, proč z toho děláte takovou vědu.“

Elizabeth si olízla rty a zhluboka nabrala dech. „Ať už se bojíš čehokoliv, tam dole tvůj strach dostane konkrétní podobu. Tohle údolí je nejnebezpečnějším místem celého světa duchů. Byla by to hrozná chyba sejít dolů. Měli bychom se pokusit celé je obejít.“

„Ale Petr tam odešel.“

„Asi vůbec netušil, kam míří.“

„Tím spíše bychom za ním měli jít a pomoci mu, pokud bude v nesnázích.“ .

„Zapomeň na to, Andy,“ chtěla rozhovor ukončit Elizabeth. „My prostě do tohohle údolí nepůjdeme.“

„Dobrá, rozumím,“ odpověděl Andy klidně. „Takže otázka, zda se mnou půjdete, či nikoliv, je zbytečná.“

Potom začal sám sestupovat z kopce.

„Nemůžeš tam jít bez nás!“ vykřikla za ním Elizabeth. „Samotný nemáš šanci!“

„Možná, že máš pravdu,“ ozval se Andy. „Anebo také ne,“ dodal s úsměvem. „Spoléhám na to, že nejsem duch a že žádný strach mě nebude obtěžovat. Vy tu na mě počkejte. Až Petra najdu, přivedu ho s sebou zpátky.“

„Neriskuj,“ prosila ho Elizabeth.

„Musím,“ volal přes rameno Andy a díval se přitom z kopce.

„Dokud neudělám to, co řekl Strážce. Když nenaleznu svého strýce, zestárnu tady a zemřu.“

„Jsou ještě horší věci,“ snažila se ho přesvědčit Elizabeth se 53

slzami v očích.

Andy už ji neslyšel. Pospíchal dolů za svým osudem.

Až na to, že byl Andy sám, cítil se docela dobře. Těšilo ho, že snadno sleduje Petrovy stopy.

Elizabeth a Makasha mě zbytečně strašili, pomyslel si v duchu.

Ale udělali chybu. Vždyť je tady tak hezky. Jenom kdyby se nedělala ta mlha. Chtěl bych se tu více porozhlédnout.

Andy kolem sebe nepozoroval nic hrozného ani děsivého. Začal si o sobě myslet, že je skutečně odvážný chlapík. A byla to pravda, v Údolí strachu nebylo nic, čeho by se měl bát. Jeho sebevědomí rostlo.

Najednou se nad ním něco mihlo. Zastavil se. Odvaha z něj pomalu vyprchávala. Kdyby měl Elizabeth a Makashu po boku, pokračoval by směle dál a byl by docela klidný. Dostal strach, ale rozhodl se pokračovat. Dodával si odvahu tím, že upnul zrak pouze na cestu před sebou.

Přešel pomalu nízkým porostem a dostal se na cestu lemovanou stromy. Byla sice mlha, ale Andymu se zdálo, že zahlédl na horizontu Petra. Trvalo to jen okamžik. Andy se zhluboka nadechl a chtěl zakřičet. Syrový vzduch ho rozkašlal, až cítil bodavou bolest na prsou.

Když přestal kašlat, podíval se na kopec, jestli náhodou Petra znovu nespatří. Marně. Po Petrovi nebylo ani vidu, ani slechu.

Andy pospíchal vzhůru pěšinou. Překvapila ho bolest snad v každém kloubu. Vrzalo mu v kolenou a loktech. Ušel asi polovinu cesty k nedalekému vrcholu, ale musel si odpočinout. Sotva popadal dech. Podíval se na své ruce a zhrozil se. Kůži měl pokrytou hnědožlutými stařeckými skvrnami. Andy se jen stěží bránil panice.

Něco se s ním dělo, ale nevěděl co. A najednou ani nechápal, co tady v tomhle údolí hledá. Začínal ztrácet paměť. Nakonec si vzpomněl na Petra a jen s vypětím všech sil pokračoval směrem vzhůru. Petra nikde neviděl, ale napravo od cesty si všiml malého jezírka. Konečně se mohl napít trochu vody. Nebylo mu jasné, proč má tak vyschlo v krku.

Došel k vodě a chtěl se jí trochu napít. Třesoucí rukou nabral vodu a podával si ji k ústům.Těsně před jeho obličejem se ruka na 54

okamžik zastavila a on uviděl na malé hladince svůj obraz jako v zrcadle. Vyděšeně vytřeštil oči…

Měl podobu starce. Jeho vlasy byly bílé a tváře měl rozbrázděné hlubokými vráskami. Vyplnilo se to, čeho se obával. Zestárl a umíral ve světě duchů.

55

XIII.

„Myslíš, že jsme udělali chybu?“ zeptala se Elizabeth. Makasha měl ruce zkřížené na prsou a mračil se. Mlčel.

Aby překonala svůj strach, Elizabeth pokračovala: „Když si pomyslím, co společného jsme s Andym prožili a jaké obtíže jsme překonávali. Se vším jsme si museli poradit. Když si uvědomím, jak jsem zvládala všechny ty hrozné komplikace a teď se bojím podívat do tváře svému vlastnímu strachu… Chápeš to?“

„Makasha to chápat. Ty chtít jít za Andym.“

„A je to hloupé? Nebo snad špatné?“

„Ty chtít vstoupit do Údolí strachu? To hloupé, to špatné.“

Makasha spustil paže dolů a i on bojoval se svým vlastním strachem.

Ten pocit nikdy předtím nepoznal. Pomalu, ale rozhodně řekl: „My tedy jít za ním.“

„Ale vždyť jsi řekl, že…“

Úsměv mu přelétl přes rty. Potom promluvil: „Jak to být podivné.

Vzdělaná dívka z dvacátého století si nechat radit od jeskynního muže.“

Elizabeth ho z legrace dloubla do žeber.

Makasha zaujal obranné postavení.

Oba se začali smát. Dělali si legraci a přestali se bát. Spadl jim kámen ze srdce.

„Báli jsme se toho údolí pro jeho nadpřirozenou moc, proto jsme nešli s Andym,“ přiznávala Elizabeth.

„Teď už nás nic nezastavit,“ prohlásil odvážně Makasha. „My ho spolu najít.“

Elizabeth a Makasha se vydali na cestu. Rychlým tempem 56

vyrovnávali Andyho hodinový náskok. Věděli určitě, že ho doženou, protože na rozdíl od něho nepotřebovali odpočinek. Dostihnout ho byla jen otázka času.

Ve skrytu duše se Elizabeth obávala, že se Andymu něco stalo.

Krása a klid údolí ale od těchto myšlenek odvedly její pozornost.

Prošli nízkým porostem a dostali se na cestu lemovanou stromy.

Byla to tatáž cesta, po které předtím kráčel Andy. Skoro na kopci uviděli nějakého starce sedícího u jezírka.

„Konečně jsme někoho potkali,“ poznamenala Elizabeth a oddechla si. „Možná, že Andyho viděl a ukáže nám, kterým směrem šel.“

Makasha se obával, že jeho přítomnost cizince zastraší a tak pohybem ruky vybídl Elizabeth, aby šla a zeptala se ho sama.

Elizabeth k němu vyšplhala a podala mu ruku. Stařec zvedl oči a snažil se prohlédnout závojem mlhy, kalící jeho zrak. Její tvář se mu zdála tak povědomá. Určitě to musel být někdo z jeho minulosti. Ale kdo? Kéž by tak lépe viděl.

Podali si ruce. Andy se dotýkal pokřivenými prsty její měkké ruky a cítil příjemný pocit. Čím dál více si uvědomoval, že to musí být někdo, na kom mu dříve velmi záleželo. Jeho mysl bloudila a hledala dávno zapadlé vzpomínky, které by vysvětlily, odkud ji zná.

„Promiňte, pane,“ uslyšel její přívětivý hlas. „Někoho hledám.

Neviděl jste tudy projít chlapce?“

Stařec pootočil hlavu, aby si dívku lépe prohlédl. Snažil se zachytit detail jejího obličeje. Tvář, kterou měl před sebou, ho stále více přitahovala.

Když stařec neodpovídal, pomyslela si, že špatně slyší. Zesílila svůj hlas a téměř křičela: „Hledám chlapce. Je mu šestnáct let. Je vyšší a štíhlý.“ Potom se usmála a dodala: „Je také moc hezký.

Neviděl jste ho?“

Ten hlas, ten dotek, ta něha. Všechno se mu teď v mysli propojilo.

Přestože ji nemohl vidět pro věkem zamlžené oči, poznal ji. Byla to Elizabeth!

Usilovně se snažil promluvit a říci, kdo je, ale vše, na co se zmohl, bylo nesouvislé mumlání. Elizabeth slyšela starcovu nesrozumitelnou řeč a pomyslela si, že jim zřejmě nepomůže. Vzdala 57

to a chtěla vyprostit svoji ruku z jeho dlaně. Ale nebylo to tak jednoduché.

„Už budu muset jít,“ řekla na vysvětlenou a snažila se uvolnit ruku, aniž by mu způsobila bolest.

Rozrušený Andy odmítavě zavrtěl hlavou.

„Makasho!“ zavolala vystrašená Elizabeth. „Ten stařec mě nechce pustit. Pojď mi pomoct.“

Makasha přistoupil blíže. Byl si jist, že jeho pouhá přítomnost bude stačit k zastrašení. Reakce však byla opačná.

Andy neviděl dobře, ale obrysy neandrtálcova silného a zavalitého těla mu napověděly, že Makasha je tu taky. Uchopil Makashovu ruku a pevně ji stiskl i přesto, že mu ten pohyb působil silnou bolest.

„Ty, nás nechat odejít,“ ozval se Makasha trpělivě, protože nechtěl hned použít svoji obrovskou sílu proti slabému a bezmocnému starci.

Andy zavrtěl hlavou. Snažil se promluvit, ale nebyl schopen slova.

„Co budeme dělat,“ otočila se Elizabeth k Makashovi. „Nechtěla bych ho zranit, ale už budeme muset jít. Andy by nás mohl potřebovat.“

Uslyšel její slova a oči se mu zalily slzami. Plakal tiše a slzy mu stékaly po tvářích.

Elizabeth sledovala tento srdceryvný obraz. Najednou si uvědomila, že duchové nepláčí. Nesnažila se ruku uvolnit, pevně ji stiskla. Stařec jen pokývl hlavou. Je to vůbec možné? Může to být on? Pozorně si prohlédla starcovy šaty. Měl na sobě podobné oblečení, jako Andy. Šaty na něm vypadaly teď tak odlišně, že je Elizabeth vůbec nepoznala.

„Jsi to opravdu ty?“ zašeptala.

Další slza skanula Andymu po tváři. Pochopila, co se s ním děje.

Dostala strach, že Andyho ztratí. Čas na záchranu se krátil. Andy dokonce zestárl i během jejich rozhovoru. Bílé vlasy mu začaly vypadávat, nos zešpičatěl a tváře se mu propadly. Vrásek mu přibývalo a záda se ohnula.

Na záchranu jim skutečně nezbývalo moc času. Andy umíral.

58

XIV.

„Přestaň se bát! Je to jen tvůj strach, který tě mění!“ křičela Elizabeth na Andyho. „Když ho potlačíš, Andy, zachráníš se!“

Bohužel ji už neslyšel. Byl hluchý. V tomto vysokém věku, na konci svého života, ztratil Andy sluch.

Elizabeth se obrátila k Makashovi o pomoc, ale jeskynní muž nevěděl ani, co má říci, natož aby něco spásného udělal. Andy se změnil tak dokonale, že Makashovi trvalo dlouhou dobu než uvěřil, že je to skutečně on. Odhadoval jeho věk na sto let. Nevymyslel nic a tak jen konstatoval: „Strach být moc silný. Být jedinou věcí, co on cítit.“

„Počkej! Teď jsi mě na něco přivedl.“

„Já?“ divil se Makasha.

„Ano, hned ti to vysvětlím,“ odpověděla vzrušeně Elizabeth.

„Jestliže strach je to jediné, na co myslí, potom mu ho musíme vyhnat z hlavy něčím jiným. Ale čím?“ zeptala se sama sebe. „Musí to být něco mnohem silnějšího.“

„To tedy být otázka,“ zoufale pokývl Makasha hlavou.

Andy už začínal chrčet. Jeho plíce selhávaly.

Elizabeth intenzívně přemýšlela, ale nepřicházela na nic moudrého. Andy cítil, že jeho konec se blíží. Chtěl se s Makashou rozloučit a podával mu ruku. Potom se otočil i k Elizabeth. Sklonil hlavu a políbil její ruce. Byly to polibky na rozloučenou.

„Ne!!!“ vykřikla Elizabeth zoufale. Co na tom, že byl starý a ošklivý. Co na tom, že byl chromý, hluchý a slepý. Co na tom, že už v něm nepoznávala toho krásného mladého chlapce, kterého si pamatovala. Byl to přece on, její Andy. Tolik jí na něm záleželo.

59

Poklekla před Andym a objala ho. Neviděla v něm starce a ubožáka, dívala se na něho přes růžové brýle lásky. Dlouze a s citem ho políbila na ústa.

Andy vnímal, jak s polibkem proudí do jeho srdce nový život.

Příval citu odkrýval v jeho duši dávno ztracené vzpomínky z mládí.

Jediné co chtěl a po čem nyní toužil, bylo líbat její ústa. Jediné, co chtěl, bylo obejmout ji. Vlna lásky v něm rostla a sílila a odnášela s sebou černé nánosy strachu, kamsi do hlubin zapomnění. Líbali se dál a Andymu se začala vracet jeho dřívější podoba. Jeho oči opět viděly, znovu slyšel a klouby ho přestaly bolet. Na hlavě měl zase husté a hnědé vlasy. Před nimi stál zase Andy tak, jak ho dříve znali.

I jeho plachost se mu vrátila. Andy zpozoroval, že Makasha stojí blízko nich. Rychle se odtáhl od Elizabeth a začervenal se.

„Víš, já, hmm, máme se rádi,“ vykoktal konečně.

„Makasha si všímat,“ řekl jeskynní muž a snad i mrkl okem, ale tím si nebyl Andy zcela jist. Ještě víc se začervenal.

„Chtěl jsem říct…“

„Chtěl jen říci, že,“ snažila se Andymu pomoci Elizabeth. „Andy a já spolu budeme chodit do tanečních, až se nám povede dostat ho zpět domů.“

„Ano, správně,“ odpověděl Andy šťastně. „Budeme spolu chodit do tanečních. Duch a já.“ Potom dodal: „Budu velice pyšný na nejkrásnější dívku v kole, kterou uvidím jenom já.“

Tentokrát se začervenala i Elizabeth.

Hned potom jim Andy vyprávěl o nějakém muži, kterého spatřil, než začal stárnout. Měl dojem, že to byl jeho strýc Petr, ale nebyl si tím zcela jistý.

Makasha lehce nalezl stopy a vydali se rychlým tempem vpřed.

Andy si směle vykračoval a byl zase ve formě. Uvědomoval si, jak je krásné být mladý.

Za několik hodin spatřili v dálce člověka, který seděl na břehu říčky a koupal si nohy ve vodě. Byl kamsi zahleděn a nevnímal své okolí. Soudě podle stop to musel být Petr. Přesto však postupovali opatrně, v Údolí strachu se mohlo přihodit cokoliv. Plazili se k němu zezadu. Byli už blízko, když Andy nechtěně zavadil o kamínek.

Kámen chvíli poskakoval ze svahu. Potom žbluňkl do vody, těsně 60

vedle nohou neznámého. Muž se tímto zvukem polekal a zvedl hlavu. Uviděl je. Všem se ulevilo – byl to Petr.

„Jsi to ty!“ vykřikl Andy radostně. „Strýčku Petře!“

„Jsem to já, ale proč mi říkáš strýčku?“

Andy mu všechno vysvětlil. Vyprávěl mu i historky, které o něm slyšel od své matky. Petr měl upřímnou radost, že se setkal se synem své sestry. Vyptával se Andyho a chtěl vědět, co všechno se za tu dobu v jejich rodině událo. Andy ho o všem informoval a nevynechal ani historii tety Růženy (Petrovy další sestry), která se stala modelkou.

„Co si pamatuju, tak už jako dítě měla Růža problémy s váhou.

Ráda plavala, ale nerada nosila kvůli své váze plavky. A nakonec je předvádí. To je neuvěřitelné!“ Potom se zahleděl kamsi do dálky a zamumlal: „Všechno jde, jen se člověk nesmí vzdát.“

„Matka mi říkala, že jsi dělal všechno proto, aby ses stal hercem.“

„Všechno ne,“ odpověděl Petr a smutně zavrtěl hlavou. „Nechal jsem se příliš lehce odradit. Každý mě od toho zrazoval. Ze všech stran jsem slyšel: Je to tak náročné a konkurence je tolik. Neuživíš se tím. Nechal jsem se přesvědčit a vzdal jsem to. A dokonce svého života jsem litoval. Nikdy jsem to neměl vzdávat! Celou tu dobu mě to ubíjí, ale já to teď musím změnit. Musím osvobodit své naděje, i kdybych tu já měl zůstat. A potom snad budu mít klid v duši.“

„Teď tomu nerozumím,“ řekl Andy opatrně, aby nerozhněval svého strýčka. „O čem to mluvíš?“

„O tom, že se vydáme tímto směrem,“ prohlásil Petr a ukázal prstem do dálky.

V dálce nebylo nic vidět, jen mlhu stoupající z řeky.

„Je to tam, neboj se,“ řekl s jistotou Petr. „Někdy se mlha rozplyne a potom je to vidět.“

„Co je tam vidět?“ zeptal se nechápavě Andy.

„Věznice lidských nadějí. To místo je cílem všech našich nadějí, které nás opustily. Já ty svoje musím osvobodit!“

Andymu zazněla v uších slova Strážce:

„Pamatuj, že musíš

pomoci někomu ze své minulosti, aby ses mohl vrátit zpět do světa živých.“

Andy si větu několikrát zopakoval a přemýšlel, jak spolu asi 61

souvisí tahle věznice s jeho návratem domů. Nakonec se ale stejně nabídl: „Půjdu s tebou.“

„I já,“ ozvala se Elizabeth.

„Íá, íá,“ zahýkal Makasha.

„Tohle dělá pořád?“ vyděsil se Petr.

„Pořád,“ ujistil ho Andy. „Ale časem si na to zvykneš.“

Po několika hodinách pochodu se Elizabeth obrátila na Petra s otázkou: „Kde je ta tvoje věznice?“

„Přesně uprostřed Údolí strachu,“ odvětil jí Petr. „Už tam skoro budeme.“

„Nyní už chápu, proč je tady, v Údolí strachu. Protože strach přece doprovází každou naději,“ uvažovala nahlas Elizabeth.

„Ta slova být moudrá,“ ocenil její větu Makasha.

I na Andyho její slova zapůsobila. Chtěl ji pochválit, když Petr vykřikl: „Hleďte, támhle!“

Mlha se rozestoupila. Na vysoké skále nad řekou se tyčil krásný zámek jako z pohádky. Jeho bílé zdi ostře kontrastovaly s červeným světlem, které ho jako prstenec obklopovalo. Nebýt toho podivného světla, člověk by řekl, že zámek bude sídlem krále Artuše a jeho rytířů.

„Kdyby u nás byly takovéhle věznice, lidé by se předháněli, aby se do nich mohli dostat,“ řekl Andy.

„A proč by vězení nemělo být zrovna tak vznešené, jako naděje, které v sobě ukrývá?“ odpověděl otázkou Petr. Věta zůstala bez komentáře. Zanedlouho mlha zámek opět zahalila.

Andy spolu s ostatními pospíchal k věznici. Najednou pochopil význam slov Strážce: „Existuje jen jedna cesta zpátky a ta nebude jednoduchá. Musíte najít místo, které není ani daleko, ani blízko, které nelze spatřit, ale pouze jen tušit, které leží uprostřed nekonečna a je nestálé jako čas.“ Strážce měl určitě na mysli Věznici lidských nadějí.

Dostali se přes mlžný opar. Vysoko nad nimi se pod jasně žlutou oblohou tyčil zámek.

Dělilo je od něj pár keřů a pruh červeného světla. Bylo jim jasné, že světlo tu nebude jenom tak. Nikdo z nich však neznal jeho význam.

62

„Nedotýkat!“ varoval je Makasha, když už byli světlu na dosah.

Světlo přitahovalo jejich pozornost. Přestali sledovat okolí. Celou dobu je však pozoroval někdo z křoví. Chystal se na ně vyskočit.

63

XV.

Neznámý vyskočil a dopadl vedle Elizabeth. Makasha zaťal ruce v pěst a zaujal obranné postavení, aby ochránil své přátele. Petr se okamžitě sehnul pro kámen, který chtěl použít jako zbraň. První však zaútočil Andy. Skočil útočníkovi po nohách a srazil ho k zemi.

„Já vám nechci ublížit,“ volal neznámý, když mu Andy drtil ruce.

„Já bych chtěl jen s vámi mluvit.“

Byl to pohublý člověk v ošuntělých šatech. V černých očích mu zablesklo: „Já jsem vás nechtěl vyděsit. Já jsem vás chtěl zastavit dříve než bude pozdě. Já vám musím něco důležitého povědět.“

Ostatní mezitím prohledávali křoviny, jestli se tam ještě někdo neskrývá. Když se přesvědčili, že byl sám, Makasha prohlásil: „Ty ho pustit.“

Andy toho podivného chlapíka pustil. Makasha ho zvedl ze země a postavil na nohy, ale dál ho držel, aby mu náhodou neutekl.

Mezitím se Andy otočil k Elizabeth a zeptal se jí: „Jsi v pořádku?“

„Ano, jsem, díky tobě.“ Mile se na něho usmála. Andy její úsměv opětoval. Byl sám na sebe pyšný. Přál si, aby ten příjemný pocit trval déle, ale věděl, že na to teď není příhodný čas.

„Kdo ty být?“ zeptal se Makasha neznámého.

„Já se jmenuji Randall Neames a budu vám jen o sobě vyprávět.

Já vám to slibuji. Já si totiž nic jiného nepřeji, než abyste mě poslouchali. Skutečně.“

„Mluvíš a mluvíš, ale moc toho neříkáš,“ přerušil ho Petr a stále svíral kámen v ruce.

„Já vím, na co narážíš. Já jsem zde, jak vidíte, protože vám musím o sobě vyprávět. Mým osudem je začínat každou větu slůvkem – já.

64

Já vím, že to lidem leze na nervy, ale nemohu si pomoci. Já takhle jsem mluvil jako živý a teď za to pykám.“

„A co jsi udělal špatného?“ zeptala se ho Elizabeth.

„Já jsem byl na sebe moc zaměřený. Možná i vy někoho takového znáte, ne? Já jsem musel být stále středem pozornosti. Já jsem musel mít vždy hlavní slovo. Všechno muselo jít podle mého, krátce řečeno, bylo to se mnou hrozné. Ale já si to uvědomuji až tady.

Bohužel není v mých silách to změnit.“

„Co tady vůbec děláš, přímo před věznicí?“ zeptal se Andy a podezíravě si ho prohlížel. „Ty tady snad hlídáš?“

„Ale ne, naopak,“ odpověděl neznámý a uchechtnul se. „Já si přeji, abyste do věznice nejen vstoupili, ale chtěli se z ní dostat i ven.

Protože jenom tehdy já budu mít příležitost s vámi znovu mluvit a vyprávět vám o sobě.“

„Tomu nerozumím,“ postěžoval si Andy. „Co má tohle všechno znamenat?“

„Já vám radím, abyste si dali na to červené světlo velký pozor,“

varoval je Randall. „Nebude vám bránit ve vstupu do věznice, ale jeho úloha je zabránit komukoliv z věznice odejít. Já jsem to viděl několikrát na vlastní oči. Pár duší prošlo před vámi do vězení a na zpáteční cestě v něm uvízly. A právě jim, těm chyceným v červeném světle, o sobě vyprávím, protože mi nemohou nikam utéci. Ale musím vás informovat, že většina z nich už přišla o rozum.“

„Proč nám to říkáš?“ podivoval se Andy. „Proč nás varuješ před červeným světlem, když je v tvém zájmu, abychom v něm uvízli?“

„Já si nemohu pomoci,“ přiznával se Randall. „Já musím každému říci všechno, co vím. Já to nemohu v sobě potlačit. Já vám mohu vyprávět i o věcech, které nevím, nebo o těch, které bych si přál vědět. A když mě nic nového nenapadá, začnu vám to celé vyprávět od začátku.“

„Tak vám tedy pěkně děkujeme za vaše rady,“ řekla Elizabeth. „A doufám, že už se spolu nikdy neuvidíme.“

Randall se ušklíbl. „Já vás chápu.“

Opustili ho a vydali se přes pruh červeného světla. Měl pravdu, nekladlo jim žádný odpor. Alespoň když mířili dovnitř. Postupovali dál k věznici.

65

Nikde neviděli žádné stráže. Před nimi se objevila podivná železná vrata. Projít tímto vchodem se báli a tak je raději minuli.

Pokračovali v cestě dál podél hradeb, až došli k mřížím, které uzavíraly vchod do podzemí. Makasha byl dost silný a roztáhl ocelové pruty mříže, aby mohli vstoupit dovnitř.

Andy to zkusil jako první. Přidržoval se rukama mříží a prostrčil dovnitř nohy. Pod ním byla černá tma. Nevěděl, jestli vůbec dosáhne pevné země. Spouštěl se opatrně dolů. Podařilo se mu to. Jeho nohy se dotkly podlahy. Andy si oddechl.

Neviděl nic. Jeho

oči ještě tmě nepřivykly. Pomáhal ostatním

dolů. Marně se snažili být potichu. Pohyb čtyř lidí nadělal spoustu hluku. Když už byli konečně všichni uvnitř, začali kolem sebe pátrat.

V místnosti někdo dýchal. Andy si nejprve myslel, že je to dech jeho přátel, ale brzy si uvědomil, že zvuk je příliš hlasitý. Zneklidněl a upozornil rukama ostatní, aby se nehýbali. Teď to slyšeli všichni. V

místnosti nebyli sami.

Pomalu přivykali tmě. Kolem nich začaly vystupovat zářící oči.

Nebyly jedny, ale byly jich stovky. Dívaly se na ně ze všech stran.

66

XVI.

Andy strachy ani nedýchal. Pomalu otočil hlavu a jeho oči se setkaly s jiným párem očí. Byly od něho vzdálené jen několik metrů.

Byl to šok. Andy ucouvl zpátky a vrazil do něčeho, co mu připadalo jako lidská ruka.

Prudce se otočil a ramenem narazil do dveří. Dveře se s vrznutím otevřely. Místnost se zalila světlem proudícím z chodby.

Andy, Elizabeth a Makasha uviděli obrovskou místnost naplněnou klecemi. V každé z nich byla jedna lidská bytost. Pro vězně bylo světlo zřejmě signálem. Všichni najednou začali hovořit, ale ne jeden na druhého nebo na Andyho, Elizabeth či Makashu. Každá z bytostí spustila monolog připomínající nějaký projev. Místností se nesly různé jazyky světa a z řečí bylo zřejmé, že bytosti pocházejí i z různých historických období.

„Co jsou zač?“ snažila se je Elizabeth všechny překřičet.

Petr se k ní naklonil a řekl: „To jsou všechny naděje těch, kteří se chtěli stát politiky.“

„My jít,“ zvolal Makasha a ukázal prstem ke dveřím. „Tady být horko. Tady mnoho politiků a horká půda pod nohama.“

Chodba, kterou se vydali, byla velmi dlouhá a lemovaná stovkami dveří, vedoucích do dalších místností. Zdálo se, že chodeb tu bude asi více. Na zkoušku otevřeli několik dveří. V místnostech vždy uviděli klece s lidskými bytostmi.

Ukázalo se časem, že každá místnost je jiná, podle toho, jaké v ní byly naděje.

Místností bylo mnoho a tak se rozhodli, že chtějí-li Petrovi pomoci, bude lepší, když se rozdělí. Dohodli se, že se potom sejdou 67

u dveří do místnosti politiků.

Počítali s tím, že místnost s herci bude asi obrovská.

Elizabeth vstoupila do jednoho sálu naplněného kovboji, soudci a baletkami. Místnost s herci zatím nenašla a tak chodbou pokračovala dál. Otevírala další a další dveře.

Když otevřela šestnácté, zůstala stát jako přibitá. Byla to místnost těch, kteří se chtěli stát lékaři. Všichni byli oblečeni do bílých plášťů a kolem krku měli fonendoskop. Správně měla pokračovat v hledání Petrových nadějí. Byla ale zvědavá, jestli tu nalezne i ty svoje.

Procházela kolem klecí a všimla si, že většina bytostí je poměrně mladého věku. Pomyslela si, že je smutné vzdávat se tak záhy svých nadějí.

Kráčela kolem další dlouhé řady a najednou byla u cíle. Konečně se našla. Byla to ona ve věku čtrnácti let a od své nynější podoby se lišila jen nepatrně. Dívala se na svůj obraz, na němž byla oblečena tak, jak si vždy představovala. Její sny a představy se ale nikdy nevyplnily. Ztratila je dva roky před svojí smrtí. Bylo jí teď uvězněné naděje líto.

Snažila se klec otevřít, ale nešlo to jednoduše. Hlavou se jí rozezněly podivné hlasy:

„T y n emůžeš být doktorkou. Dívky

nemohou, jen chlapci. Dívky se chlapcům prostě nevyrovnají. Měla bys raději být sestrou.“ Čím více se přibližovala ke kleci, tím byly hlasy naléhavější. Už to nemohla dál snášet a ustoupila o krok zpátky.

Dívka v kleci na ni vyčítavě pohlédla. Elizabeth se zastyděla.

Vrhla se ke dveřím a křikem se snažila umlčet dotírající hlasy.

Zalomcovala s nimi a otevřela je. Nebyly zamčené, ale jediný, kdo je mohl otevřít, byla jen samotná Elizabeth.

Natáhla ruku k dívce, která na ni toužebně hleděla. Jejich prsty se dotkly…

Tělem Elizabeth projelo zvláštní chvění – její naděje s ní splynula.

I Andy měl spoustu práce. Cestou potkával houslisty, klauny, automobilové závodníky. Když tak procházel různými místnostmi, napadlo ho, že by bylo krásné, kdyby všechny uvězněné naděje osvobodil. Líbila se mu představa, že by všechny znovu ožily.

Pokusil se osvobodit jednoho klauna. Hledal nějaký zámek, přes 68

který by se dostal dovnitř, ale nenašel ho. Zalomcoval dveřmi –

zůstaly zavřené. Teď pochopil, proč tu nehlídají žádné stráže. K

čemu by byly, když klece nejdou otevřít. Zarazil se – jestli klece skutečně nejdou otevřít, potom byla jejich cesta do věznice zbytečná.

Propadl zoufalství, že Petrovi nikdo nepomůže.

Andy pokračoval dál, až došel k místnosti spisovatelů. Byla to tak obrovská prostora, že nedohlédl jejího konce. Klece v ní byly namačkány těsně vedle sebe. Rozhodl se, že tu nebude zůstávat příliš dlouho, protože Petrovy naděje stejně nemůže osvobodit. Chtěl se jen po místnosti porozhlédnout.

Pomalu procházel a najednou se zastavil. Stanul tváří v tvář své vlastní osobě. On dosud žil, ale část jeho duše s nadějemi zemřela a sídlila teď zde.

Jako dítě toužil napsat krásné knihy. Popsal desítky sešitů různými příběhy a celé hodiny přemýšlel o tom, jak je jednou budou milióny lidí a dětí číst. Podle nich pak natočí překrásné filmy.

Jednoho dne učitel angličtiny označil jeho povídku za úplný blábol.

Nevzdal se a zkusil ji nabídnout jistému věhlasnému nakladatelství.

Jakým zklamáním pro něho bylo, když se mu povídka vrátila zpět s nápisem – zamítnuto! Tím to ale nekončilo. Jeho nejlepší přítel se mu vysmál, když si přečetl jinou jeho povídku. Ztratil odvahu a vzdal to. Už nechtěl být spisovatelem. Jeho mrtvá naděje se ocitla tady.

Seděla v rohu klece a velmi zaujatě něco psala.

Přibližoval se k svému obrazu a cítil, jak v něm narůstá vzrušení.

Chtěl si ho lépe prohlédnout.

Najednou uslyšel podivné hlasy: „Ty to nezvládneš,“ zrazoval ho jeden hlas. „To je nemožné, ty vůbec nemáš žádný talent!“ přidal se druhý. „Nemáš vůbec žádnou šanci!“ zazněl jiný. „Pusť se do něčeho jiného, co má smysl.“

Zpočátku hlasy slyšel tlumeně, ale čím více se blížil ke kleci, tím více zesilovaly. Nechápal, co se v jeho hlavě děje. Byl zcela zmaten.

A tak od klece raději bázlivě ustoupil. Hlasy zmizely. Zavrtěl hlavou.

Co má tohle znamenat?

Rozhodl se, že to zkusí znova. Postupoval teď rychleji a snažil se odolat náporu pochybovačných hlasů. Zněly stále hlasitěji a hlasitěji.

Snažil se je ignorovat, ale byly čím dál tím dotěrnější. Už to nebylo k 69

vydržení.

Vypadalo to, jako když má na hlavě sluchátka, která nemůže sundat. Myslel si, že se z té kakofonie hlasů uvnitř své hlavy zblázní.

Nevydržel to. S výkřikem poraženého se stáhl zpátky.

Schoulil se na podlahu a obličej si zakryl dlaní. O chvíli později ho v téhle poloze zastihla Elizabeth.

„Zranil ses?“ strachovala se, „Andy, jsi v pořádku?“

„Jsem v pořádku,“ hlesl a stále si zakrýval obličej.

„Šla jsem po chodbě a zaslechla jsem tvůj výkřik. Běžím rovnou k tobě.“

Protože neodpovídal, klekla si vedle něho a něžně se zeptala: „Co se stalo?“

Všechno jí vyprávěl.

„A ty se vzdáváš?“ zeptala se ho. „Ani se o to znovu nepokusíš?“

„Prosím tě, o čem to mluvíš? Vždyť dveře stejně nejdou otevřít.

Vím to. Pokoušel jsem se předtím osvobodit jednoho klauna.“

„Nemáš pravdu,“ odporovala mu Elizabeth. Vzala jeho obličej do svých dlaní a přinutila ho, aby se jí podíval do očí. „Nemůžeš osvobodit cizí naděje, ale jen své,“ řekla mu na vysvětlenou. „Právě před chvílí se mi to podařilo. Překonala jsem ty pochybovačné hlasy a klec jsem otevřela. Vím, že nám ta moje zpátky získaná naděje příliš nepomůže, ale ta tvoje by mohla ještě změnit celý tvůj další život. A snad tě i zachránit!“

Tázavě se na ni podíval.

„Ty už si nepamatuješ, co ti Strážce povídal? Řekl, že ti nesmí nic scházet, aby ses mohl vrátit zpět do světa lidí. Určitě měl na mysli i tvé naděje.“

„Já ale myslel, že tu pomáháme jen strýčkovi Petrovi,“ vyhrkl Andy. „A ono je to celou dobu vlastně naopak. To strýček Petr mě vlastně přivedl sem, aby mi pomohl.“

„Takže to zkusíš znova?“

Andy se nadechl a ztěžka polkl. Při vzpomínce na hlasy mu běhal mráz po zádech. Stále ještě je měl v živé paměti. Chtěl ale své naděje osvobodit. Věděl, že teď už se mu to určitě podaří.

„Zkusím to,“ řekl odhodlaně.

„Ty to dokážeš. Vím to.“

70

Dala mu jednu radu: „Musíš křičet, jak nejsilněji umíš. Tvůj křik hlasy zažene.“

„Udělám to, díky.“

Z Andyho se řinul pot. Těžce dýchal. Vstal a Elizabeth mu stiskla ruku. Přála si, aby věděl, jak moc jí na něm záleží.

Andy se zadíval směrem k místu, kde si jeho dvojník cosi zapisoval do bloku. Co to tam asi píše? Povídku? ptal se sám sebe. Je to snad o nás? O mně, o Elizabeth a Makashovi a strýčkovi Petrovi?

Píše snad všechny moje zážitky ze světa duchů? Strašně si to přál vědět.

Řekl si tedy, že se ještě jednou pokusí. Snažil se nemyslet na ty dotěrné hlasy, které mu působily bolest hlavy. Snažil se překonat strach.

Zhluboka se nadechl a prudce vyrazil ke kleci. Křičel tak, že ho z toho pálilo v krku. I přesto bylo slyšet některé hlasy: „Ty nebudeš nikdy spisovatelem, neumíš gramatiku. Ještě jsi nic neprožil, tak o čem chceš psát? Každý se ti akorát vysměje!“

Slyšel je, ale nezastavil se.

Dorazil ke dveřím a pevně se jich chytil.

Tlak a bolest hlavy byla nesnesitelná.

Srdce mu tlouklo jako o závod a v hlavě cítil vlastní tep.

Vyčerpaně se pověsil na dveře. Myslel si, že nikdy nepovolí.

A náhle se otevřely dokořán! Hlasy umlkly.

Nohy se mu třásly, ale došel až ke svému dvojníkovi. Ten odložil pero a vstal. Andy k němu napřáhl ruku. Jejich prsty se dotkly. V

tom okamžiku spolu splynuli. Do Andyho se vrátil jeho zapomenutý duch spisovatele.

Andy se otočil směrem k Elizabeth. Dokázal to. Nebýt duchem, určitě by plakala. Rozeběhla se k němu a láskyplně ho objala.

Když ji pustil z náruče, šel se Andy podívat do klece, co je napsáno v bloku. Byl úplně prázdný. Nebyla v něm ani řádka. Potom si ale uvědomil, že to celé dává smysl. Jeho povídky teprve budou napsány. Bude k tomu potřebovat jen pevnou vůli a představivost.

Zadíval se na Elizabeth a v duchu si slíbil, že se o to pokusí.

Napíše příběh o tom, co ho potkalo ve světě duchů. Nevadí, že mu nikdo neuvěří. Také si slíbil, že o Elizabeth napíše jen samé krásné 71

věci.

Vylezl z klece a vzal ji za ruku. „Díky,“ řekl prostě.

„Za co? Tys to dokázal.“

„Ano, ale tvojí zásluhou. Ještě jednou tedy díky.“

Stydlivě sklonila hlavu.

Dlouze na sebe pohlédli. Chtěl ji políbit, ale nemohl se k tomu odhodlat. Aby zakryl rozpaky, řekl: „Asi bychom se měli vrátit a podívat se po Makashovi a strýci Petrovi.“

Elizabeth ho také chtěla políbit, ale dokázala říci pouze: „Asi máš pravdu…“

Nikdo z nich se ale nepohnul z místa a dál se dívali jeden druhému do očí. Netušili, že kdesi nad nimi se zvedá k úderu obrovská pěst!

72

XVII.

Pěst proletěla stropem. Dveře místnosti zatarasila část zdi, vážící téměř dvě tuny. Andy a Elizabeth zůstali uvězněni v místnosti. To ale zdaleka nebylo všechno. Z výše se na ně sypaly úlomky zdi a kameny různé velikosti. Jeden balvan zasáhl Andyho do zad a srazil ho k zemi. Zůstal ležet téměř v bezvědomí. Padající suť mu zraňovala kůži. Elizabeth na tom byla o něco lépe. Vedle ní se sice zřítil kus zdi, ale na poslední chvíli ještě stačila uskočit. Bolestivě se uhodila do ramene o mříže klece a na chvíli přestala hýbat rukou.

Zdravou rukou odtáhla Andyho na místo blíže ke dveřím, které se jí zdálo být bezpečnější. Andy se po chvíli probral a rozhlížel se po rozbořené místnosti.

Obrovy prsty prohrabávaly rozvaliny a snažily se něco ulovit.

Jeho ruka drtila vše, na co přišla. Nebyly ušetřeny ani klece s vězni.

Jak obr ruku vytáhl, padaly do místnosti další trosky. Když se prach usadil, Andy a Elizabeth pohlédli vzhůru a obrovskou dírou ve stropě spatřili to, čeho se nejvíce obávali – Sira Alecka.

„Sledoval nás,“ pronesl Andy ustrašeně. „Nevzdal se.“

A k dovršení všeho ještě zaslechli obrův hlas: „Někde tu bude.

Najděte ho!“

„Zdá se, že má s sebou posilu,“ řekla Elizabeth kysele. „Měli bychom se poohlédnout po Makashovi a Petrovi a co nejrychleji odsud zmizet,“ dodala. „Pojďme.“

Dveře byly zasypány, ale podařilo se jim uniknout trhlinou ve stěně.

Dostali se do chodby a běželi k místu, kde měli mít s ostatními sraz.

73

Čekal tu na ně jen Makasha. „Já slyšet velké rány,“ volal na ně.

Všiml si Andyho zakrváceného trička a zeptal se:

„Ty hodně

zraněn?“

„Nic vážného to není,“ odpověděl spěšně Andy a dále se tím nezabýval. „Je tady Sir Aleck. Hledá mě. Musíme ihned najít strýčka Petra a rychle vzít roha.“

„Vzít roha…?“

„Ano, musíme zmizet, vypadnout, ztratit se.“

„Ty myslet odejít?“

„Pochopil jsi to zcela správně.“

Jak řekli, tak učinili. Hledali Petra stejným způsobem, jako hledají rodiče ztracené dítě. Chodili po chodbách a volali jeho jméno. Nikdo jim neodpovídal. Konečně ho nalezli ležet na zemi v bezvědomí.

Podařilo se mu nalézt místnost herců. Naneštěstí ji objevil i Sir Aleck. Místnost byla pobořená a ve stropě zela obrovská díra. Z

některých míst ještě padaly kameny a suť.

Při vší smůle měl Petr štěstí, že nebyl zavalen kameny. K zemi ho přitiskla železná klec. Uvnitř byl uvězněn dvojník Petra v mladší podobě. Petr byl u svého cíle.

„Dělejte! Rychle!“ křičel Andy. „Musíme z něho tu klec ihned sundat nebo z těch hlasů ztratí rozum.“

Makasha sice nechápal, co Andy touto větou myslí, ale protože mu věřil, pustil se ihned do práce. Společnou silou zdvihli klec a vyprostili Petra. Vzpamatoval se rychle. Byl v zuboženém stavu, ale bez většího zranění.

Místnost nechtěl opustit i přestože ho upozorňovali na trvající nebezpečí.

„Nikam nepůjdu,“

trval na svém,

„dokud

své naděje

neosvobodím. Strop na mě spadl ve chvíli, kdy jsem otevíral dveře klece.“

Elizabeth se znovu pokusila přesvědčit ho o nutnosti okamžitého odchodu, ale Petr byl neoblomný. „Neodejdu, dokud nesplním, co jsem si předsevzal.“

Po této jednoznačné odpovědi Andy poznamenal: „Od doby, co nejsi Mediokritem, ses skutečně velmi změnil, strýčku Petře.“

„Je to hlavně vaší zásluhou,“ s úsměvem prohlásil Petr.

74

Najednou chodbou zaduněly čísi kroky. Všichni strnuli.

Makasha sevřel pevně svoji sekyru. Byl přesvědčen, že příchozí nebude mít přátelské úmysly. Jeho úvaha se potvrdila.

Ve dveřích se objevili dva mutanti. Byl to ten s tělem posetým ostrými hroty a vedle něho nosič smrtících nemocí. „Neříkal jsem ti, že jsem něco slyšel?“ řekl ten ostnatý a zadíval se na Andyho.

„Oznam to Siru Aleckovi,“ přikázal tomu druhému. „Pohlídám ho tady, dokud si pro něj šéf nepřijde.“

Byli čtyři na jednoho. Mutant si byl jistý svoji silou a početní převahy si nevšímal. Postával ve dveřích a bránil jim v odchodu.

Nikdo se nemohl kolem něho protáhnout.

Mutant se nepohnul. Neměli na vybranou. Buď počkají na Sira Alecka, nebo se dají do boje. Anebo se pokusí utéci. Jejich poslední rozhodnutí opět zvrátil Petr. „Už jsem vám to přece řekl. Neodejdu, dokud své naděje neosvobodím.“

Otočil se a zamířil ke kleci. Nikdo jiný neslyšel ty úpěnlivé a dotěrné hlasy, které ho začaly pronásledovat. Blížil se ke kleci. Hlasy mu v hlavě ječely jako sirény. Snažil se je překřičet. Z úst se mu valily zvuky, při kterých všem tuhla krev v žilách.

Ani mutant, ani Makasha nic podobného nikdy předtím nezažili.

Jejich pozornost se soustředila na Petrovo neobvyklé chování.

Andy a Elizabeth věděli, co se s Petrem děje. Vždyť nedávno zažívali podobný stav sami. Petra si nevšímali a zaměřili se na mutanta. Využili jeho chvilkové nepozornosti a zaútočili.

Elizabeth se dala do pohybu a za běhu nabrala do rukou hrsti suti a prachu.

Andy vyrazil hned za ní.

Běžel jako o život. Těsně před mutantem se jejich cesty překřížily.

Mutant po Elizabeth chňapl. Uskočila doleva. Podařilo se jí vmést mu plné hrsti prachu do tváře. Na okamžik ho oslepila. Ve chvíli, kdy mutant natahoval své pařáty po Elizabeth, napadl ho Andy z nechráněné strany. Vyskočil v běhu do výše a prudce ho kopl do prsou.

Mutant ztratil rovnováhu a padal po zádech do chodby. Jak se Andy od něho odrazil, upadl a narazil hlavou o kamennou podlahu.

Zůstal ležet na místě. Ostnatá příšera vstávala a chystala se Andyho 75

potrestat. A snad by se jí to i podařilo, kdyby Makasha včas nezasáhl.

Jeskynní muž vstoupil do boje právě včas. Popadl balvan vážící skoro dva metráky a snažil se ho nadzvednout. Makasha byl sice silák, ale nebyl Herkules. S ohromným vypětím všech sil zdvihl balvan a blížil se s ním k ležícímu mutantovi. Kámen byl ale tak těžký, že ho nemohl hodit. Dosupěl s ním ke dveřím a z výšky ho na něj pustil.

Balvan rozplácl mutanta i s hroty.

Vzadu za bojujícími se cosi odehrávalo. Makasha se otočil a uviděl, jak Petr splynul se svým dvojníkem v jedinou bytost. Jeho naděje, že bude hercem, v něm znovu ožila.

„Teď už mohu konečně jít,“ řekl Petr s uspokojením.

Pospíchali chodbou směrem k místnosti politiků. Chtěli použít stejného východu, jakým se do věznice dostali. Ještě než dosáhli konce chodby, zatarasila jim cestu obrova ruka. Strašlivou silou proletěla věznicí a rozbořila zdi většiny místností. Zdi se kácely a stropy se řítily. V rozvalinách umíraly další naděje.

Když prach usedl, uviděli nad sebou tvář Sira Alecka.

Obr klečel na kolenou a nakukoval do trosek věznice. Zahlédl Andyho a vítězoslavně se zasmál. „Udělal jsi dobře, že jsi mě sem dovedl,“ poznamenal Sir Aleck a jeho burácející hlas strhával zbytky dosud stojících zdí a chodeb. „Ani nevíš, jak se mi to do budoucna bude hodit. Kdysi jsem míval velké plány. Na počátku byly příliš skromné. Přál jsem

si pouze ovládnout zemi svých předků. Ale

potom jsem toužil mít víc a víc. Nejprve ovládnout Anglii, potom se stát vládcem celé Evropy a Ruska a nakonec i Ameriky. Vím, že jsem nebyl zdaleka jediný, kdo takhle kdy uvažoval. Ale stejně jako oni jsem se musel později svých plánů vzdát. Ale teď! Jen co získám zpátky svoje dobyvatelské naděje, vrátím se pro tebe. A potom se s tebou dostanu do světa živých, ale ne jako duch, ale jako všemocný člověk, který se vrací ze záhrobí.“

„Nedostaneš,“ křikl Andy. „Copak jsi to ještě nepochopil? Už jsem ti přece jednou řekl, že sám nevím, jak se vrátit zpátky. A i kdybych věděl, tak tebe zaručeně s sebou nevezmu. A tím končím.“

„Ano, končíš,“ odsekl Sir Aleck chladně. „Ale se svým životem.

Ještě si však chvíli počkáš. Buď mně pomůžeš, anebo zlikviduji tvoje 76

přátele jednoho po druhém. A když tě ani tohle nepřesvědčí, budeš ty ten poslední. Na to vezmi jed. A mimochodem, nepokoušej se nikam utéci. Mým přátelům by se to určitě nelíbilo,“ dodal posměšně.

V okamžiku, kdy Sir Aleck zmizel, objevili se na scéně jeho kumpáni. Byli to staří dobří známí, lépe řečeno, jen jejich zbytek.

Dobře věděli, že důležitý je pro ně jen Andy. Dávali si proto velmi dobrý pozor, aby ho nezranili. Aby ukázali, kdo je tady pánem, vybírali si jednoho z ostatních jako svojí oběť.

Stále se nemohli rozhodnout, který z nich to bude. Najednou proti nim vykročil Petr. Andy a Elizabeth se ho snažili zastavit, ale on je neposlechl. Všem se zatajil dech.

77

XVIII.

Andy nemohl uvěřit vlastním očím. S hrůzou pozoroval, jak Petr sebejistě vykračuje proti mutantům a odhodlaně na ně volá: „Na copak to myslíte? Řekl bych, že si představujete, jak vás ten váš povedený šéf bere s sebou zpátky mezi lidi. Nejste ale náhodou tak trochu popletení?“

Makasha, Elizabeth a Andy na sebe tázavě pohlédli. V jejich očích byla stejná otázka. Co to dělá? Co tohle má znamenat? Nikdo neznal odpověď.

Andy si povšiml, že Petr svým chováním mutanty zaujal.

Petr obdařil své strážce oslnivým úsměvem a slovy se je snažil přesvědčit, že ví všechno. Už to nebyl ten neslaný, nemastný chlapík, ale člověk plný energie a rozhodnosti.

Ukazoval směrem, kterým předtím Sir Aleck zmizel, a řekl: „Vy bláhoví, myslíte si, že vás vezme zpět do světa živých. Pozor, abyste mu nenaletěli. Vezměme to pěkně popořadě. On moc dobře ví, že vrátit se zpět, může jen jeden. A největším zájemcem je on. Tak co?

Stále mu ještě věříte? Ale pokud vás ani tohle nepřesvědčí a budete se mě snažit zastavit, tak vás musím upozornit na to, že vládnu silou, proti které nic nezmůžete. Strážce mi ji zakázal používat, s výjimkou případu krajní nouze. A jestliže mi zkřivíte jen vlásek na hlavě, zakusíte bolest, která vás už nikdy neopustí. To bude daň za vaši hloupost. Varoval jsem vás.“

Po tomto výstupu si Andy uvědomil dvě věci: Jednak že strýc je vynikající herec, jednak že je buď úplný blázen nebo opravdový hrdina, když si dovolí takhle hazardovat.

První, kdo bázlivě zareagoval, byl nosič smrtících nemocí: 78

„Jakouže to máš sílu?“ zeptal se. Andy se usmál. Strýc Petr zabodoval.

Petr nenápadně naznačil Andymu a ostatním, aby zvolna postupovali. Stále víc se blížil ke svým protivníkům. Nepřestával přitom mluvit: „Má síla a moje velikost vyvěrá z toho nejmocnějšího zdroje a to je vůle. Ale nemusíte se mě obávat, pokud uděláte to, co vám řeknu.“

„No nevím –“ ozval se mutant s kyselinou na prstech.

Petr ho zarazil mávnutím ruky a vykřikl: „Mlč, ty nevíš nic!“

Zabralo to. Mutant ztichl. Přesvědčil ho, řekl si Andy.

Kdybychom se teď mohli dostat ještě blíže.

„Váš jediný problém je to, že nejste na naší straně,“ pokračoval Petr. „Ale Andy má daleko větší moc než já,“ dodal a ukazoval za sebe. „Převést jednu osobu do světa lidí je pro něho jen maličkost.

Pokud si Sir Aleck myslí, že tohle je všechno, co umí, tak uvažuje velmi přízemně. Nebudete tomu možná věřit, ale Andyho doteky oživují. Stačí jeho jediný dotek a vrátíte se zpátky teď, hned! Udělal to pro mě, udělal to pro ni,“ rozmáchl se směrem k Elizabeth.

„Dokonce to udělal i pro tohohle jeskynního muže, člověka, který nežije už desetitisíce let,“ a ukázal na Makashu. „To je ten Andyho dar života. A přitom stačí, když se vás jenom dotkne. Pojďte a přesvědčte se, že vše, co jsem vám řekl, je pravda. A pochybuje-li některý z vás, nebude ušetřen!“

Andy sice nebyl žádný herec, ale svoji roli zahrál dobře.

Významně pokýval hlavou a řekl: „Stačí jediný dotek mé ruky!“

„Má to znamenat, že mi vrátíš můj věčný klid?“ zeptal se mutant pokrytý diamanty. „A budu moci ve spánku na všechno

zapomenout?“

Tak teď se chytil i ten třetí, řekl si pro sebe Andy. Sedli nám na lep už všichni. Otočil se k příšeře a odpověděl: „Přesně tak.“

Přiblížili se k mutantům na pár metrů. Najednou se jeden z nich naklonil nad Petra a začal si ho pozorně prohlížet. „Ale to snad ne,“

zvolal udiveně. „Myslím, že už jsem tě někde viděl.“ Byl to mutant posázený diamanty. Naklonil se k Petrovi tak blízko, že Petr z jeho záře málem oslepl. Strachy se mu začaly třást ruce.

„T y j s i – ano, už to mám, vzpomínám si, ty jsi ten zbabělý 79

Mediokrit, který od nás utíkal při útoku na město.“

Do hovoru se vložil další mutant. Byl to ten, co měl na prstech kyselinu. Zlostně potřásl hlavou: „Tak ten se nás tady snaží obelhat!“

Blížil se k Petrovi a vrhal po něm nenávistné pohledy.

„Ano, je to pravda, že jsem byl Mediokritem,“ řekl Petr a snažil se svoji hru dohrát do konce. „Ale co bylo, už není.“

„Dělají si z nás blázny!“ zavrčela příšera a otočila svoji hlavu k mutantovi stojícímu vedle.

V tom okamžiku Andy vyrazil a vší silou strčil do nejblíže stojícího mutanta. Příšera sice po jeho dotyku neoživla, ale zavrávorala a ztratila rovnováhu. Mutant s kyselinou na prstech sražený Andym strčil do nosiče smrtících nemocí. Aby zabránili hrozícímu pádu, chytili jeden druhého kolem krku. Jejich objetí bylo pro oba smrtelné. Bylo už pozdě, když poznali svojí chybu. Zatímco se jeden škvařil v kyselině, zmítal se druhý v agónii, zasažený rychle smrtící nemocí.

Vlevo zůstával stále ještě jeden mutant. Teď byla řada na Makashovi. Přiskočil k příšeře pokryté diamanty a jediným ohromným úderem ji srazil k zemi. Tím ji zlikvidoval, ale ne docela.

Ještě než mutant narazil hlavou na balvan a ztratil vědomí, stačil na chvíli intenzívně zazářit. Následný výbuch světla se blížil jasu Slunce.

Petr, Andy a zvláště pak Makasha byli v tom okamžiku oslepeni.

Elizabeth si v poslední chvíli stačila rukama zakrýt obličej. Nestihla si už ale zakrýt uši, aby ztlumila Andyho příšerný výkřik, který projel jejím mozkem jako břitva.

„Nic nevidím! Vůbec nic nevidím!“ křičel oslepený Andy.

Elizabeth chytila Andyho za pravou ruku a jemně na něho volala:

„To brzy přejde.“ Ale potom rázněji dodala: „Nemůžeme tady zůstat, musíme se pohnout, dělejte!“

Nevšímal si jí. „Všechno je ztracené!“ dál křičel Andy.

„Neblázni! Není!“ přesvědčovala ho. „Já už vidím. Tak dělej, co jsem ti řekla.“

To, že alespoň jeden z nich vidí, Andyho uklidnilo. Několikrát se zhluboka nadechl a snažil se najít ztracenou rovnováhu. „No dobrá,“

ozval se už klidněji, ale hlas se mu třásl.

80

Elizabeth dovedla Andyho k Petrovi. Chytli se za ruce a společně pokračovali k Makashovi.

„Neztraťte jeden druhého,“ kladla jim na srdce Elizabeth.

„Povedu vás a dostaneme se odsud!“

Elizabeth bohužel nebyla jediná, kdo viděl

Sir Aleck nalezl své ďábelské naděje a dokonce je i osvobodil.

Oslavoval své vítězství a už se viděl vládcem celého světa. A tak spěchal zpátky pro Andyho, když uviděl záři světla. Došlo mu, že se asi mezi jeho bandou a zajatci rozpoutala bitva. Nezajímal ho nikdo jiný než ten živý, který teď mohl být v nebezpečí.

Obr musel udělat několik kroků kolem rozbořené věznice než zjistil, že Andy se svojí skupinou zmizel. O osud svých spolubojovníků se Sir Aleck nezajímal. Věděl, že se objeví na jiném místě tohoto světa ve své původní podobě. Nestaral se o nikoho jiného než o sebe. To, co o něm říkal předtím Petr, se doslova vyplnilo.

Sir Aleck se rozhlížel na všechny strany a pátral po Andym a ostatních. Netrvalo mu to příliš dlouho a uviděl je. Mířili k červenému světlu obklopujícímu věznici. Teď je mohl snadno chytit.

Rozhodl se, že nebude ztrácet čas a nejprve pochytá ostatní. Vykročil jejich směrem…

81

XIX.

„Ještě kousek a budeme u červeného světla,“ oznamovala Elizabeth v čele konvoje. Vedla je dál a dál od věznice.

„Jak my se přes to dostat?“ zeptal se Makasha a všichni věděli, co tím myslí.

„Nevím,“ odpověděla. „Snad existuje nějaký způsob, ale teď si hlavně pospěšme, než toho budeme litovat.“

„Já už litovat,“ prohlásil smutně Makasha.

Dříve, než ho stačila uklidnit, země se pod nimi otřásla. Všichni dobře věděli, co to znamená – Sir Aleck se dal do pohybu. Elizabeth se otočila a uviděla ho. Obr jim byl v patách. Vzduchem se pohybovala jeho hřmotná noha a mířila jejich směrem!

Elizabethina chvilková nepozornost způsobila, že se jejich živý řetěz roztrhl. Stalo se to takto: Elizabeth se při chůzi otočila a jak se dívala na Sira Alecka, zakopla o balvan. Padala a strhla s sebou ostatní. Ve chvíli leželi všichni na zemi.

Elizabeth pomohla na nohy nejprve Andymu, potom Petrovi a Makashovi. „Nehýbejte se z místa,“ přikazovala jim. „Jdu si pro vás.“

Sir Aleck ji předběhl. Jeho bota došlápla vedle nich. Země se silně zatřásla. Elizabeth a Andy znovu upadli. Jejich ruce se rozpojily.

Andy se překulil na záda. Díval se vzhůru a zjistil, že se mu pomalu vrací zrak. První, co uviděl, byla žlutá obloha. Na jejím pozadí vystupovala silueta obrova těla. Nevěštilo to nic dobrého.

„Tak, a mám vás, vy bando vtipálků!“ zahřměl Sir Aleck a naklonil se k nim. Ovanul je jeho horký a páchnoucí dech. „Teď vám dám, co proto! Už mi neupláchnete,“ řekl a chňapl po nich rukou.

82

Elizabeth, Makasha a Petr se ocitli ve výšce.

Andy zpozoroval, jak se stín obrovy ruky mihl nad jeho hlavou.

Zároveň uslyšel zoufalé výkřiky.

„Co s nimi chceš udělat?“ křičel Andy vzhůru k obrovi.

„Udělám s nimi to, co už jsem měl udělat dávno,“ odpověděl výhružně Sir Aleck. „Rozmačkám je.“

„Ne! Počkej!“ zasténal Andy. „Dohodneme se,“ sliboval a nevěděl, co chce vlastně obrovi nabídnout. Chtěl jenom získat čas.

„Poslouchám. Ale rychle. Nebo je rozdrtím.“

Usilovně se snažil na něco přijít. Ale nešlo mu to. Hryzal si rty do krve. Čím jenom obra zastavit? A potom dostal nápad. Nabídne Siru Aleckovi přesně to, co chce. A možná i něco navíc.

„Vyhrál jsi,“ křikl Andy vzhůru. „Polož je opatrně zpátky dolů na zem a já tě za to za odměnu vezmu zpátky do světa živých.“

„Kdy?“ zeptal se podezíravě obr.

„Teď hned.“

„A to ti mám věřit?“

„Se lží bych se daleko nedostal,“ odpověděl mu Andy. „Když nesplním, co jsem slíbil, vyzvedneš je zpátky vzhůru, souhlasíš?“

„Tak dobrá. Ale s tím rozdílem, že pokud nesplníš, co jsi slíbil, rozdrtím vás všechny, i tebe.“

„Platí,“ řekl Andy a hlas se mu trochu třásl strachem. „A teď je postav na zem.“

Sir Aleck se začal naklánět, aby své zajatce postavil do Andyho blízkosti.

„Sem ne!“ poroučel Andy, kterému se už plně vrátil zrak. „Až se budeme navracet do světa živých, zvedne se kolem nás hurikán.

Nechtěl bych jim přece ublížit. Polož je na bezpečné místo, nejlépe až támhle za to červené světlo.“

Sir Aleck rozpačitě pokrčil rameny. Neviděl v tom příliš velký rozdíl. Naklonil se nad prstenec červeného světla a položil je na místo, které mu Andy přikázal. Elizabeth, Makasha a Petr opět stáli na pevné půdě. Nikam neutíkali. Věděli, že je to stejně zbytečné.

Vyčkávali na místě a dívali se.

„Já jsem své splnil,“ řekl Sir Aleck. „Teď je řada na tobě.“

„Na tohle místo jsem přišel ze dvou důvodů,“ začal vysvětlovat 83

Andy. „Jednak abych získal zpět své ztracené naděje, a jednak abych se vrátil domů. Obojí mohu uskutečnit jenom tady. Protože je tu červené světlo,“ dodal.

„Co s tím má společného červené světlo?“

„Copak sis nevšiml, že červené světlo tvoří jakousi hráz, kterou ale můžeš bez problémů překonat? Ty jsi ji možná překročil, ale tvoji přátelé skrze ni museli zcela jistě projít. Tak už mi věříš?“

„Pokračuj.“

„Když to není bariéra, tak co to tedy je? Já to vím, protože mi to řekl Strážce a teď to tedy budeš vědět i ty. Řekl mi, že to je zdroj obrovské energie.“

Sir Aleck se zatvářil udiveně.

„Je to ohromný zdroj energie,“ ujišťoval ho Andy. „Všimni si, že má tvar kruhu,“ dodal a snažil se, aby jeho hlas zněl věrohodně.

„Představuje spojení mezi životem a smrtí. Zasvěceným umožňuje tento kruh pohybovat se mezi světem živých a mrtvých. Jedinou podmínkou ale je, že nejprve musíš získat všechny své ztracené naděje. Už jsi to udělal? Bez toho tě s sebou nemohu vzít.“

„Ano, ano, už jsem to udělal,“ řekl Sir Aleck dychtivě. „Tak už začni.“

„Tak dobře, jdeme na to…“ souhlasil Andy a na sucho polkl. Vše probíhalo podle připraveného plánu. „Teď musíme sáhnout do světla, abychom získali jeho energii. Já začnu zpívat píseň, kterou mě naučil Strážce Mlhy. Ty mezitím vložíš ruku do světla a necháš do sebe proudit jeho energii. Až ti dám znamení, zdvihneš mě svojí druhou rukou do výše. Budeš překvapen tím, co se stane,“ řekl Andy a jen tak tak, že se nerozesmál.

Sir Aleck se sklonil k Andymu. Mrazivým hlasem, při kterém tuhla krev v žilách, mu řekl: „Jestli se to nepovede, tak budete všichni litovat. Všichni do jednoho.“

„Nemám se čeho bát,“ odpověděl mu Andy. Nebál se, byl přímo strachy bez sebe.

„Tak pozor, začínáme,“ zavelel Andy. „Připrav se.“

Tlumeným hlasem začal mumlat slova písně, kterou si zpíval, když se Elizabeth poprvé objevila v jeho pokoji. Zdálo se mu to tak dávno. Zpíval a skrze červené světlo viděl její ustarané oči. Cítil, že 84

pouto mezi nimi je stále silnější a silnější. Byl by jí to rád řekl. Andy byl rozhodnut, že pokud jeho plán nevyjde, a on zemře, bude Elizabeth hledat ve světě duchů tak dlouho, dokud ji nenajde. I kdyby to mělo trvat celou věčnost.

Napětí vrcholilo.

Andy končil poslední sloku písně a dal Siru Aleckovi znamení.

Málem zavrávoral, když uviděl, že se po něm natahuje obrova ruka. Ne! Zděsil se, tohle se přece stát nemělo! Obr se měl nejprve dotknout červeného světla. Už nikdy nebude s Elizabeth, ani živý ani mrtvý. Společně se Sirem Aleckem se stane věčným zajatcem červeného světla! A bude konec všeho! Zhluboka se nadechl, aby naposledy vykřikl její jméno. Těsně předtím, než ho mohla obrova ruka uchvátit, ozval se hromový zvuk. Nejprve bylo slyšet praskot a potom svištění.

Stalo se to ve chvíli, kdy Sir Aleck sáhl do světla. Andy to ale nemohl vidět, protože obrovo tělo mu zakrývalo výhled. Sir Aleck svými obřími rozměry červené světlo prolomil. V tom okamžiku ho paprsek pevně omotal a on se stal jeho zajatcem. Tak se stalo, že Sir Aleck do světa živých neodcestoval. Nedostal se vůbec nikam. Stal se nedobrovolným posluchačem Randalla Neamese, který mu bude o sobě donekonečna vyprávět.

85

XX.

„Myslím, že zde asi založím kočovné divadlo,“ prohlásil odhodlaně Petr, sedící na břehu řeky, daleko od Údolí strachu. „Co na to říkáte? Nechcete se ke mně přidat?“

„Děkuji za nabídku, strýčku, ale já se vrátím domů,“ odpověděl Andy. „Alespoň mi to Strážce Mlhy slíbil. Mohl by se už objevit.“

„A co ty, Elizabeth?“

„Jen to ne,“ odpověděla mu se smíchem. „Nejsem žádná herečka.“

Petr se zadíval na jeskynního muže a řekl: „Tobě se to ani netroufám nabídnout.“

Makasha zavrtěl hlavou.

„Už jsem ztratil příliš mnoho času,“ poznamenal Petr. „Nezbývá mi než se do toho hned pustit. Určitě tady najdu řadu dalších herců, kteří se ke mně rádi přidají.“

„Věřím, že se ti to podaří, strýčku,“ řekl Andy. „A přeji ti mnoho štěstí.“

Petr přistoupil k Andymu a podával mu na rozloučenou ruku. „Až se dostaneš domů, Andy, uděláš pro mě něco?“

„Pro tebe cokoliv.“

„Vyřiď své matce, že jsem v pořádku a že na ni stále myslím.“

„Spolehni se,“ řekl Andy a byl zvědavý, jestli mu to jeho matka bude věřit.

„A ještě jednu věc bych ti chtěl říci…“

„Ano?“

„Chci, abys věděl, že jsem na tebe pyšný.“

„Já na tebe taky.“ Objali se.

Strýc Petr odešel. Všichni teď čekali na Strážce Mlhy.

86

„Slíbil to,“ řekl Petr.

„Někde se asi stát chyba,“ uklidňoval ho Makasha. „On ale určitě přijít.“ Potom Andyho chlácholivě poplácal po rameni.

„Já teď vzít roha. Vy si tu hezky zatím spolu povídat,“ řekl Makasha.

Povzbuzen jeho slovy, přisedl Andy k Elizabeth. Něžně ji objal a zeptal se: „Chtěl jsem se tě optat. Toužíš po něčem?“

„Chceš to opravdu vědět?“

„Ano, chci.“

„Tak já ti dám hádanku. Je to muzika, tanec a krásné šaty a už dlouho na to myslím. Jedním slovem, co je to?“

„Taneční!“ zvolal vítězoslavně Andy.

„Pokud o to ještě stojíš…?“

„Stojím.“

„Už se hrozně těším,“ řekla zasněně Elizabeth.

Hleděli jeden na druhého a potom se dlouze políbili.

Makasha se na ně z dálky díval a spokojeně se usmíval nad jejich štěstím. I on měl tajné přání – zůstat s nimi ještě chvíli pohromadě.

Alespoň do té doby, než přijde Strážce Mlhy.