Barbara a Scott Siegelovi

Stopy hrůzy 9

Temný oheň

I.

„Ten most vypadá stejně staře jako Makasha,“ řekl Andy Moser při pohledu na ztrouchnivělý provazový most přes širokou, prudce proudící řeku.

Neohrabaný jeskynní muž, který zemřel před sto tisíci lety, svraštil huňaté obočí. „Makasha vypadat tak ztrhaně?“ řekl, „Možná potřeboval plastického chirurga.

Elizabeth, krásná tmavovlasá, šestnáctiletá dívka šedesátých let se neubránila úsměvu. Andy se usmál.

„Makasha vás rozveselit? Už se nebát přejít most?“

Nevhodná narážka na most oba mladé lidi okamžitě zarazila.

Dívali se na prudce tekoucí vodu a přitom věděli, že v ní žijí odporné ďábelské bytosti, jež stahují oběti do své říše. Svého prokletí se mohou zbavit pouze tím, že vyhlédnutou oběť stáhnou do vody a vymění si s ní duši. Andymu se pomocí Elizabeth podařilo před říčními příšerami již jednou uniknout a proto se nechtěl znovu dostat do jejich slizkých spárů.

Elizabeth pohlédla na silně roztřepané provazy a naštípnutá prkna mostu, pohlédla na Andyho a znepokojeně se zeptala: „Myslíš, že nás to udrží?“

Andy pokrčil rameny. „Je jenom jeden způsob, jak to zjistit.

Žádná jiná možnost neexistuje. Musíme přes most přejít,“ řekl pevně a snažil se přitom skrýt strach. „Strážce Mlhy mi řekl, že budu-li se řídit jeho radou,

pomůže mi při návratu domů. To jsme udělali.

Nikdy se však neukázal. „Možná, že je někde tam,“ dodal a ukázal přitom na druhou stranu řeky. „Jistě je jen to, že tady není.“

„Můžeš ztratit víc než my,“ řekla Elizabeth, „Ty jsi totiž živý, ale 4

my ne. Chceš to tedy riskovat?“

Andy se na roztřepený most nepodíval. Nepodíval se ani na Makashu, svého spolehlivého přítele. Nepodíval se dokonce ani na Elizabeth, dívku, k níž pociťoval stále rostoucí sympatie. Místo toho zavřel oči a vzpomínal na svět živých, na místa, kde byli jeho otec, matka a sestra, kde byl jeho nejlepší přítel Steve a kde byl sólovým zpěvákem rokenrolové skupiny „Mladí Neznámí“. Bylo to místo s podniky otevřenými ve dne v noci, s televizí a McDonaldovými hamburgery.

Svět živých nebyl nic mimořádného, ale byl to jeho svět. Jisté však je, že by z něho byl duch, jako byl každý jiný ve světě duchů, nebýt Elizabeth, která mu zachránila život před lupičem, který se ho pokoušel zabít. To však neznamenalo, že sem patří. Zatím ještě k ničemu nedošlo, je stále naživu. Musí se vrátit domů.

„Ano,“ řekl konečně tichým hlasem. „Risknu to a ten most přejdu.

Ale půjdu první,“ nabídl se rychle. „Nechci, aby kdokoli z vás skončil místo mne v řece.“

Než ho oba stačili zadržet, Andy vstoupil na první prkno úzkého, houpajícího se provazového mostu a opatrně postupoval. Přidržoval se postranních provazů a cítil, jak pod jeho nohama skřípou vyschlá prkna. Prkna vrzala, ale zatím žádné z nich neprasklo. Pečlivě se přitom vyhýbal místům, kde prkna chyběla. Ušel asi padesát yardů a byl již v polovině cesty, když náhlý poryv větru most rozhoupal.

„Dokážeš to!“ dodávala mu odvahy Elizabeth.

V tom okamžiku udělal Andy osudnou chybu. Otočil se, aby jí zamávala přitom ztratil rovnováhu. Snažil se zachytit provazového zábradlí, ale ruka hmátla do prázdna. Když padal z rozhoupaného mostu, ozvaly se dva nervy drásající výkřiky - jeho a Elizabethin.

Nad sebou viděl Andy žluté nebe a provaz. Zoufale se snažil zachytit provaz, až se mu to nakonec prsty pravé ruky podařilo.

Napjaté paže a zpocená dlaň ho však na provaze nemohly dlouho udržet.

Pod ním bouřila prudká řeka… Z posledních sil prudce uchopil provaz. Podařilo se!

Zhoupl se tam a zpátky, jako na houpačce. Při třetím zhoupnutí se mu podařilo zachytit se jedním kolenem na prkně, vzápětí i druhým.

5

„Jsi v pořádku?“ křičela Elizabeth.

Andy nemohl odpovědět. Sotva popadal dech a srdce mu bušilo jako zvon. Přestože ho strach neopouštěl a přestože věděl, že posledních dvacet yardů by měl jít po mostě pomalu a s rozvahou, rozběhl se.

Ačkoli při běhu prkna praskala jako suché větve, bezprostřední nebezpečí pádu do řeky nehrozilo. Objevilo se až osm yardů před koncem mostu v podobě veliké díry, kde prkna chyběla úplně.

Mohl udělat jen jedno – pustit se provazového zábradlí a skočit.

Několika prudkými odrazovými pohyby rukou i nohou na místě se snažil přinutit své tělo překonat prázdný prostor. Když letěl vzduchem, blesklo mu hlavou, že tu propast určitě nepřeskočí, že se dost silně neodrazil. Byla to přece jenom velká vzdálenost. Byl přesvědčen, že zemře, a že svou duši bude muset odevzdat říčním démonům.

Nakonec se mu přece jen podařilo doskočit na prkno na druhé straně zející propasti. Dřevo sice prasklo, ale Andy se stačil zachytit provazů na obou stranách mostu. Zhoupl se jako gymnasta na bradlech, pustil se zábradlí a skočil na břeh. Tvrdě dopadl na zem, ale byl šťastný.

Ležel na zádech, lapal po dechu a celý se třásl. V duchu si říkal: Tímhle tempem se z toho místa nikdy nedostanu. Nemám šanci.

Převrátil se na břicho a otočil se směrem, odkud přišel. V

polovině mostu stála Elizabeth a riskovala vše, co měla, aby mohla být s ním. Proč to dělala? Cítila se snad vinna za to, že není schopna vrátit ho do jeho vlastního světa poté, co ho zatáhla do svého? Nebo v tom bylo něco jiného?

Ať už byl důvod jakýkoli, na chvíli zapomněl na sebe a vlastní potíže. Přemáhaje strach zvedl se a nejistě se rozběhl ke ztrouchnivělému mostu, aby jí pomohl do bezpečí. Když Elizabeth konečně přeskočila dlouhý prázdný otvor, Andy už čekal, aby ji zachytil a podepřel. Když dopadla, prkna se pod její váhou prohnula, ale nepraskla. Po několika opatrných krocích byli v bezpečí za mostem.

Teď byla řada na Makashovi.

„Je příliš těžký,“ zašeptala Elizabeth s obavou, „Most ho neudrží.“

6

„Vrať se,“ vykřikl Andy na jeskynního muže. Makasha mu zamával a široce se usmál. Nedělal si nejmenší starosti.

Šel lehce a tu a tam pohlédl na řeku, jako by ho ten pohled těšil.

Opatrně překračoval obtížná místa. Prkna, na něž šlápl, se ani nezlomila, ani nezapraskala. Na okamžik Makasha zaváhal jen před velkou zející dírou, kde chyběla prkna. Dlouhýma a silnýma rukama se přidržoval postraních provazů a překračoval prázdný prostor rukama. Jakmile opět dosáhl na prkna, snadno se přitáhl. Blížil se ke konce mostu, mával rukama a chystal se něco říct, když se náhle jeho pravá noha propadla! Zděšeně se zapřel levou nohou, aby se udržel na mostě. Udělal to však příliš prudce, takže prorazil prkno.

Začal padat, ale Andy a Elizabeth přiskočili, chytili ho za roztažené ruce a vytáhli na břeh.

„Viděl jsi nás, když jsme přecházeli,“ vyčetl mu Andy. „Proč jsi nebyl opatrnější?“

„Nebýt třeba,“ odpověděl Makasha s potutelným úsměvem.

„Makasha znát most jako své boty.“

„Ty už jsi přes něj někdy šel?“ ptal se Andy.

„Nejen to, před osmdesáti tisící let ho postavit.“ Ohlédl se k mostu. „Před sedmdesáti pěti tisíci let být most v mnohem lepším stavu než teď. V posledních pěti tisících letech na něm být příliš velký provoz. Most poškodit.“

„Když ten most znáš tak dobře, proč jsi nešel první a neukázal nám, jak na to?“ trpce se zeptal Andy.

„Nedat Makashovi příležitost. My mluvit, potom ty běžet jako blázen. Pak to udělat Elizabeth. Makasha si často myslet, že vy dva patřit do svěrací kazajka.“

„Dobrá, možná že máš pravdu,“ připustil Andy.

„My raději jít, když chtít najít Strážce Mlhy.“

Při zmínce o Strážci Elizabeth instinktivně pohlédla na řeku.

Překvapilo ji, jak málo je nad ní mlhy a že si toho nevšimla už dříve.

Jistě, vítr často mlhu odvál. Ano, to je ten důvod, uvažovala.

Nepřestávala však myslet na to, že necítí žádný vánek. Nestačila si odpovědět. Když se totiž podívala na řeku, viděla velkou dřevěnou desku, na níž někdo ležel, svíral ji rukou a druhou na ně zoufale mával. Znamenalo to jedné – pomoc.

7

II.

Elizabeth ukázala na řeku a vykřikla: „Je tam nějaká dívenka.“

„Příšery ji dostat,“ nevzrušeně konstatoval Makasha, „podívat se za ní. Vidět, jak ji dohánět?“

Měl pravdu. Nejméně šest stvůr, odsouzených k věčnému potápění v řece, se divoce řítilo za děvčátkem a každá z nich se snažila udržet nad hladinou, aby se ho zmocnila.

Hrozilo nebezpečí, že za necelé dvě minuty zanese rychlý proud dítě doprostřed mostu. Času bylo málo.

„Jdu pro ni,“ oznámil Andy a vydal se k mostu. Zezadu ho však za tričko uchopila velká, silná, chlupatá ruka a přimáčkla k zemi.

„Znát most lépe,“ řekl Makasha. „Já jít.“

„Ne, půjdu já,“ naléhala Elizabeth a chystala se vyrazit.

Zadržela ji druhá velká, silná, chlupatá ruka.

„Pěkné od vás,“ řekl Makasha, odstrčil Elizabeth a Andyho zpět, pak je pustil a rozběhl se k mostu. Opatrně přeskakoval nebezpečná místa, až doběhl doprostřed mostu. Protože děvčátko plulo téměř přímo pod ním, musel jednat rychle. Rychlostí blesku zahákl nohu za provaz a naklonil se tak, že visel hlavou dolů s rukama roztaženýma nad vodou. Když ho dívenka spatřila, vyšplhala se na plovoucí prkno, kterého se již předtím přidržovala, a postavila se na všechny čtyři. Potom se stočila do klubíčka jako hodinové pero.

„Říct ti, až ty skočit!“ vykřikl na ni Makasha, pod nímž se most povážlivě prohýbal.

Dívenka byla pět yardů daleko. Dívala se na něho prosebnýma očima.

„Ještě ne.“

8

Od Makashy ji dělily tři yardy. Ohlédla se. Říční démoni ji doháněli. Chtěla skočit.

„Čekat,“ varoval ji Makasha.

Vzdálenost již byla na pouhý yard.

„Teď,“ zavelel Makasha.

Vymrštila nohy a odrazila se od desky do Makashových rukou…

Jako akrobat na létající hrazdě v cirkuse ji zachytil za ruce a držel.

Tím však celá akce neskončila. Děvčátko bezmocně viselo pod ním, nohy se mu kývaly těsně nad hladinou.

Navíc váha dítěte přetížila most. Byl napjatý jako struna.

Makasha, držící dívku v rukou, se snažil vymrštit na most.

„Rychle,“ vykřikla Elizabeth.

Jeskynní muž přesně věděl, co po něm Elizabeth chce. Příšery, brázdící hladinu, se rychle blížily.

Byly ještě zdivočelejší než předtím, protože místo jedné oběti mohly teď mít dvě.

Makasha se snažil dostat znovu na most a proto se prohnul v pase jako kapesní nůž. Chtěl dostat děvče bezpečně na most a zároveň dosáhnout na provaz u svých nohou, zbavit se ho a znovu se na most vytáhnout.

Možná, že by se to povedlo, kdyby síla jeho pohybů ještě víc nezatížila již tak dost špatný most.

Náhle se totiž ozval hlasitý praskot. Poutací lano na vzdálenějším břehu se přetrhlo! Kostra mostu se začala hroutit. Bylo slyšet další prasknutí a následovala katastrofa. Most se zřítil. Spolu s ním padali do hlubin Makasha s děvčetem, zamotaní do provazů a rozštípaných prken. Za radostných skřeků říčních démonů se potopili.

Vzdálenější konec mostu visel nad řekou. Druhý byl ještě na břehu, kde byli Andy s Elizabeth.

„Kde jsou?“ zeptala se rozčileně Elizabeth a pátravě se rozhlížela po řece.

„Podívej, támhle, „ ukazoval Andy na místo, kde plul zborcený most. Makasha s holčičkou se vynořili z vody a oba vypadali vyděšeně.

Makasha se marně snažil vyprostit.

„Makasha uvázl,“ vykřikl Andy. „Nemůže se dostat z provazů.“

9

„Musíme je oba vytáhnout,“ řekla Elizabeth.

„Chyť provazy a táhni.“ Bylo jen otázkou času, kdy se příšery zmocní Makashy i s děvčátkem.

„Tahej!“ vykřikla Elizabeth.

Říční stvůry se již sápaly po svých obětech slizkými prsty, když náhle pocítily, že potopený most, na němž stály, jim klouže pod nohama. Makasha a dívenka se prodírali vodou ke břehu.

Démoni se však nevzdali. Opět je doháněli. Jejich oběti jim unikaly před nosem. Zuřivost příšer rostla. Strašlivě skučely a vyly.

„Tahej dál,“ křičela Elizabeth.

„Držte se,“ volal Andy na svého přítele a dívenku.

„Nemít naději,“ vykřikl Makasha a neobratně hrabal nohama stále zamotanýma do provazů.

Andy a Elizabeth přitáhli Makashu s dívenkou na mělčinu, kde se mohli oba postavit. Jeskynní muž nakonec dívenku pustit, aby se zbavil provazů. Náhle se vynořil říční démon, který se plížil mělčinou, chytil dívku za vlasy a snažil se ji stáhnout do hlubin.

Vykřikla hrůzou a Makasha se otočil. Přiskočil k démonovi a udeřil ho obrovskou pravačkou. Úder zasáhl příšeru do hlavy. Dívku pustila a svalila se jako špalek.

Andy a Elizabeth mezitím doběhli k mělčině a pomohli Makashovi a děvčátku na břeh. Dítě plakalo a Makasha zuřil.

„Příšery zasloužit něco horšího, než potápět v řece,“ prohlásil, a setřásl ze sebe vodu.

Dívenka seděla na zemi a prohlížela si své tři zachránce kulatýma, tmavýma očima. Byla skrz naskrz promočená. Dlouhé, hnědé, hnědé vlasy měla přilepené na čele a na zádech. Oblečená byla v džínsech a červeném tričku.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Elizabeth.

„Nesmím mluvit s cizími lidmi,“ odpověděla a mokrým rukávem si otřela tvář. Makasha zavrčel a přistoupil k ní.

Andy řekl: „Dej pozor, ať ji nevyděsíš.“

To se ale spletl. Dívenka jako na povel vyskočila a rozběhla se k Makashovi, objala mu koleno a ukryla se za jeho svalnatou nohu.

„On mne zachránil, je to můj přítel.“

Makasha se začervenal.

10

„Měli bychom se představit,“ poznamenala Elizabeth.

„Jmenovat se Makasha,“ řekl jemně a vzal dívčinu ruku do své tlapy.

„Jak ti říkat?“

„Helena.“

„Hezká dívka mít hezké jméno.“

Zachichotala se.

„To být moji přátelé, Elizabeth a Andy,“ vysvětloval Makasha.

„Andy však nebýt jako my. Nebýt mrtvý. My se snažit dostat ho zpátky do světa živých a Strážce nám pomoct.“

Helena silně zatahala Makashu za ruku.

„Co chceš?“

„Strážce!“ vykřikla rozčileně. „Toho jsme hledali, když náš člun narazil na skálu a potopil se.“

„S tebou ještě někdo byl?“ zeptala se Elizabeth. Helena se k ní obrátila, trochu zaražená, ale zřejmě rozhodnutá nepokládat už Elizabeth za cizinku. „Byla nás spousta, než jsme všichni spadli do vody.“

„Co se stalo s těmi ostatními?“ zeptala se Elizabeth, pozorujíc řeku.

Dívenka potřásla hlavou: „Dostali je říční lidé.“

Pak dlouho nikdo nepromluvil. Přemítali o hrůzách, jimiž tito lidé museli projít, nebo ještě procházejí, pokud se jim nepodařilo uniknout, nebo najít věčný mír.

Nakonec ticho porušil Andy a zeptal se: „Proč jsi vlastně se svými lidmi hledala Strážce?“

„Ani nevím. Jedna stará žena, paní Bedfordová, která na mě dohlížela, mi řekla, že to bylo kvůli něčemu špatnému, co se teď jde.

Zneklidňovalo ji, že Strážce může být nemocný nebo mrtvý, či co.“

Andy se kousl do rtu. To, co slyšel, se mu nelíbilo. „Proč si to o Strážci mysleli?“

„Paní Bedfordová říkala, že něco není v pořádku. Někteří lidé mysleli, že to je její hlava, ale já nevím. Byla docela milá a proto jsem s ní šla.“

„Co myslela tím, že něco není v pořádku?“ zeptal se Andy.

Než však stačila Helena odpovědět, začalo se kolem nich náhle 11

všechno chvět. Šest pásů země se z ničeho nic hned zvedalo a hned zase klesalo. Vypadalo to, jako kdyby někdo nebo něco se přímo k n i m v šestistupu provrtávalo v podivném a záhadném útoku.

Přitisknuti k okraji břehu neměli kam uniknout…

12

III.

Makasha hodil svou sekeru Andymu, ten ji obratně chytil z a topůrko a přitom těžce polkl. Rád by byl věděl, k čemu mu bude dobrá sekera, když nepřítele nezná. Svůj druhý nůž dal Makasha Elizabeth. Držela ho ostřím navrch, jak ji to vždy učil.

Helena zatahala Makashu za ruku.

„Co je?“ zeptal se.

„Dej mi taky jeden.“

Makasha odmítavě potřásl hlavou. „Už mi zbýt jen jeden. Mít pro sebe.“

„To není fér,“ prohlásila dívenka a dupla nohou. „Jak to, že oni mají čím bojovat, a já ne?“

Makasha zvedl kámen a podal jí ho. „Vzít ho, být dobrá zbraň,“

řekl.

Usmála se a vzala si kámen spokojená s tím, že se od ní očekává pomoc v boji.

„Připravte se!“ vykřikl Andy. „Už jdou.“

Dvacet yardů od nich se šest pruhů opět spojilo v jednu velkou brázdu, širokou jako dálnice. Přibližovalo se to k nim úžasnou rychlostí.

Obránci zdvihli nože, sekeru a kámen a připravili se. Ale na co?

Země se otřásla, zemina se ve vzduchu rozlétla do všech stran a třesoucí se čtveřice ustoupila jak nejdále mohla, aby nespadla do řeky. Ať už to, co vrtalo v zemi a směřovalo k nim, bylo cokoli, nebylo to už daleko.

Pak se to náhle zastavilo!

Ze země se vynořilo šest lidských hlav. Jedna z nich si setřásla 13

hlínu z obličeje a z vlasů a rozhněvaně zavrčela. „Co je to s vámi?

Nevidíte, že nám stojíte v cestě?“

Zatímco hlava hovořila, Helena napřáhla pravou ruku a hodila po ni kamenem. Ten se zabořil do země těsně před hlavou muže, který se zjevně vylekal.

„Hej! Co to děláš, dítě?“ ptal se zlostně.

„Nemyslela tím nic špatného,“ řekla smířlivě Elizabeth, která stále ještě pevně svírala jílec nože. „Vyděsil jste ji.“

„Tak aby bylo jasno, ona vyděsila mne a tak jsme si kvit.“

„Co chcete?“ zeptal se Andy a přistoupil blíž k Elizabeth a k Heleně ve snaze chránit je, kdyby došlo k boji.

„Jste snad padlí na hlavu?“ řekl vůdce skupiny. „Řekl jsem vám, že nám překážíte v cestě. Musíme se dostat na druhou stranu řeky.“

„No dobrá,“ zakoktal Andy nervózně.

„Opravdu litujeme, co se stalo s mostem. Byla to fakticky nehoda.“

„Jaký most?“

„No, ten provazový,“ vysvětlovala Elizabeth a ukázala na jeho trosky.

„To nám nic neříká,“ odpověděl vůdce skupiny pohrdavě.

„Cestujeme výhradně pod zemí.“

„Proč?“ zeptal se Andy.

„Protože musíme.“

Elizabeth okamžitě sklonila zbraň a poklepala Andymu na rameno. Zašeptala: „Vím, kdo to je. To je v pořádku.“

Také Makasha odložil nůž.

Předák tunelářů si toho všiml a pokýval hlavou. „Tak jste o nás už slyšeli, co?“

„Obávám se, že ano,“ připustila Elizabeth.

Andy nechápal, o co jde.

„Kdo to je?“ zeptal se.

Elizabeth se nejistě odmlčela.

„Pokračuj, řekni mu to. Zdá se, že nás zná každý. Ať to ví taky on.“

„Jsou to lidé, kteří vždycky nechají ostatní na holičkách.“ Řekla jemně. „Prostě něco slíbí a nikdy to nesplní.“

14

„Pořád nechápu,“ řekl zmatený Andy.

„V našem světě vládne tvrdá spravedlnost,“ vysvětlovala Elizabeth. „Když byli tito lidé naživu nechali své bližní bez pomoci.

Proto musí ve světě duchů žít dole, tedy pod zemí. Tak to je.“

„Je to špinavá práce, jenže někdo ji dělat musí,“ řekl předák sarkasticky. „Co kdybyste teď zvedly kotvy?“

„Je to velká řeka,“ prohlásila Helena nechápavě. „Proč bychom měli vypadnout? Proč nekopete cestu jinde?“

„Kdo to tak moudře promluvil?“ vyštěkl vůdce tunelářů.

Helena se zachvěla.

„Mluví za všechny,“ odsekl Andy ostře.

Děvčátko se na něj podívalo a okamžitě opět nabylo odvahy.

„Proč vy tunelovat tak rychle?“ otázal se Makasha a předstoupil.

„Poslyšte, na řeči nemáme celý den. Vysvětlím vám to. Země, na které stojíte, je nejméně kamenitá ze všech území kolem řeky. Proto musíme vrtat tady, abychom se dostali na druhou stranu.“

„Ale proč to děláte? Co je na druhé straně?“ zeptal se Andy.

„To my nevíme, ale tady zůstat nemůžeme. Tam, odkud jsme přišli, se děje něco špatného a proto chceme vypadnout, dokud to jde.“

„Co myslíte tím špatným?“ ptala se Elizabeth.

„Je možné, že bytosti žijící na zemi to ještě nevědí, ale tam, odkud jdeme, se něco děje. Když žijete pod zemí, tak to poznáte na půdě.

Země se přesunuje, mění, provádí něco ďábelského. My jsme zvyklí na pohyby země a na otřesy způsobené horami, ale tohle je něco zcela jiného. V zemi dochází ke strašným věcem. Je to mnohem horší než zničující zemětřesení. Máme pocit, že se země rozpadá. Poslyšte, můžeme se mýlit, ale máme pocit, že se odehrává něco velkého. A my nechceme být přitom, až k tomu dojde, chápete?“

„Kdo to asi způsobuje?“ zeptala se Elizabeth.

„Nikdo neví.“

„Strážce vědět,“ řekl s vnitřním přesvědčením Makasha.

„To je další důvod, pro ho musíme rychle najít,“ řekla Elizabeth.

„Jestliže se tady má stát něco zlého, musíme okamžitě dostat Andyho domů.“

Tentokrát se zatvářil zmateně tunelář. „O čem to mluví?“ hlesl.

15

„Já totiž nejsem duch,“ vysvětloval Andy. „Jsem živý. Dalo by se říct, že jsem tady jako turista. Ale musím se vrátit. Poslyšte, neviděli jste Strážce? Slíbil, že mi pomůže. Nevíte, kde ho najít?“

„Je nahoře u řeky,“ ukazoval tunelář. „Myslím že za těchto okolností bychom mohli sejít ze své cesty a vzít vás k němu. Co tomu říkáte?“ Otázal se svých pěti společníků. Tiše souhlasili. „Tak dobrá, jestli chcete, vezmeme vás s sebou.“

Andy nemohl uvěřit svému štěstí.

„To je prima,“ vykřikl.

„Vydejme se na cestu.“

16

IV.

„Stačí, když nám uděláte místo,“ řekl předák, „a pak nás budete následovat.“

„To oceňuji,“ řekl Andy vřele.

Elizabeth chtěla něco podotknout, ale Andy ji zarazil příkazem, aby Makasha a Helena šli v závěsu za tuneláři.

Za chvíli se všech šest podzemních razičů opět zavrtalo do svých děr.

„I když jim nebudeme stačit, bude snadné je sledovat, protože uvidíme brázdy, které dělají.“ Vzal Elizabeth za ruku. „Nemohu tomu věřit. Ještě před chvílí jsem si myslel, že se už nikdy nedostanu domů. Když nás však zavedou ke Strážci, mohl bych být zanedlouho doma. Když jen si pomyslím, že jsme s nimi chtěli bojovat.“

„Vím, že jsi získal naději, ale…“ řekla Elizabeth.

„Chápu,“ přerušil ji Andy.

„Může trvat ještě dlouho, než se

dostaneme ke Strážci. Nečekám, že ho najdeme za nejbližším rohem.

Teď však alespoň víme, kde je.“

Makasha pečlivě ukryl svůj nůž a konstatoval: „Elizabeth se jen snažit…“

„Už začali, pojďme,“ zvolal Andy.

Rychle vykročil, ale znenadání se zastavil. „Hej, vy tam!“ křikl na tuneláře, „jdete špatným směrem.“

Tuneláři skutečně narazili brázdu směrem k hornímu ústí řeky.

Místo toho pokračovali v započatém směru, který chvíli předtím opustili, a jehož cílem byl říční břeh. Před jeho dosažením se prokopli dolů a mimo dosah svých hostů a hloubili cestu přímo pod řekou.

17

Andy byl otřesen.

„Lhali nám,“ pronesl zlomeným hlasem.

„Vyloženě nám lhali.“

„Snažili jsme se tě varovat. Ti lidé neplní sliby. Nemohou si pomoci,“ řekla Elizabeth. Andy těžce polkl a sklopil oči, aby nikdo –

zejména děvčátko - nevidělo ponížení na jeho tváři. Nuceně se zasmál a prohlásil: „Ani ve snu mne nenapadne abych na to podruhé někomu skočil.“

„Nesmíš se cítit ukřivděně,“ uklidňovala ho Elizabeth. „Každý se nechá ošidit, ať je to v lidském životě, nebo tady.“

„Já nejsem každý,“ řekl se zaťatými zuby Andy. Úmyslně se vzdálil od ostatních a začal se procházet po břehu. Ostatní šli za ním, ale respektovali jeho soukromí.

Andy vykročil svižně a rychle. Potřeboval se odreagovat. Špatně snášel, že si z něho tuneláři udělali blázna. Ještě horší bylo, že ho v hlavě pálila jedna Elizabethina věta.

Nesnášel totiž, když někdo o něm prohlásil, že dělá stejné chyby jako ostatní. Uvědomoval si sice, že to bylo jistě dobře myšleno a ž ať jde o cokoli, neudělal žádnou mimořádnou chybu. Jenže on nechtěl, aby vypadal jako každý. Chtěl být jiný. Přál si, aby jeho chyby byly zvláštní, jedinečné, a zároveň, aby jeho vlastní úspěch patřil jen jemu.

Matka mu kdysi řekla, že by měl dělat to, co se mu líbí, nebo co chce dělat. Jeho jediným přáním však bylo nebýt jako ostatní.

Vždycky se tím řídil, protože chtěl být zvláštní, prostě jiný.

Dobrá, pomyslel si s hořkostí. Jedna věc je jistá: skončit jako živá bytost ve světě duchů je něco jiného. Není to chyba, které se kdy dopustil kdokoli živý. Zatvářil se kysele. „Jedna nula pro mne,“

zamumlal.

„Říkáš něco?“ zeptala se Elizabeth.

„Ne, mluvím si pro sebe,“ odpověděl. Bez dechu a zpocený začal zpomalovat. Myslel si, že se k němu Elizabeth připojí, ale neudělala to. Byla zabraná do hovoru s Helenou.

„Až budeme na té louce před námi, upletu ti z květin věneček,“

slíbila Elizabeth dívence.

„Ty pak být jako královna světa duchů,“ zašklebil se Makasha.

„Když najdeme jezero, půjdeme se vykoupat?“ zjišťovala 18

Elizabeth.

„Bojím se koupat v řece, ale v jezeře by se mi to líbilo. Zaplaveš si se mou, Elizabeth?“

„Samozřejmě.“

„A co ty Makasho? Přidáš se k nám?“

Andy zpomalil a připojil se k ostatním. „A co já?“ udeřil na Helenu. „Nemohli byste mne vzít s sebou?“

„Ne,“ odpověděla Helena se zarputilostí malého dítěte. „Chci, aby se mnou šla jen Elizabeth a Makasha.“

„Dobrá,“ prohodil Andy a nechal je projít. Překvapilo ho, že ani Elizabeth, ani Makasha se to nesnažili dítěti rozmluvit. Mrzutě je následoval.

Zatímco Andy byl smutný a klopil oči, Elizabeth a Makasha se naopak udiveně dívali na oblohu. To byl důvod, proč se nezastali Andyho, ani proč se nesnažili odmítnout Helenin nápad.

„Mně nelíbit,“ řekl Makasha tiše k Elizabeth, aby nevyplašil děvčátko, které bezstarostně skotačilo nedle něj.

„Nic podobného jsem ještě nikdy neviděla,“ souhlasila s ním Elizabeth, „alespoň ne v předešlém životě.“

„Makasha žít před tak dlouhou dobou, už si ani nevzpomínat,“

prohodil zamyšleně.

„Co to podle tebe znamená?“

Makasha pokrčil rameny, avšak výraz z jeho tváři svědčil o velkých obavách.

Elizabeth se ohlédla. „Raději bychom to měli Andymu říct,“ řekla tiše. „Myslím, že si toho ještě nevšiml.“

Makasha pokýval hlavou.

„Říct mu to. Věnovat se Heleně.“

Elizabeth s očima upřenýma na oblohu zvolala: „Pojď, budeme závodit. Kdo doběhne první na okraj lesa? Poběž, Heleno.“

Obě se rozběhly k blízkému lesíku. Makasha za nimi rozčileně vykřikl: „Neběhat daleko!“

„Co se děje?“ zeptal se Andy, když uslyšel Makashovo varování oběma děvčatům.

„Podívat se na oblohu.“

Andy se rozhlédl a potřásl hlavou. „Co má být? Je zataženo a vypadá to, že bude slejvák. No, a co?“

19

„Dívat se na to očima živého tvora. N\ní se podívat očima mrtvých.“

Andy se opět podíval nahoru. Jeho zmatek ustoupil hrůze. „To žluté nebe zmizelo.“

„Ano.“

„Ani si nepamatuji, že bych někdy předtím viděl bouřkové mraky.“

Makasha pokýval hlavou. „být zde tisíce let a nikdy nevidět bouřková mračna.“

„Opravdu ne?“

„Nikdy.“

„Bylo by na tom něco zvláštního, kdyby začalo pršet?“ zeptal se Andy zamyšleně. „Myslím to tak

– jestliže předtím ještě nikdy

nepršelo, znamená to, že teď by to bylo špatné?“

Makasha narážku hned pochopil. „Mohlo být dobře,“ odpověděl s rozvahou. „Makasha tomu rozhodně věřit.“

„Co si o tom myslí Elizabeth?“

„Vyděšená, jako já. Ale my nic neříct Helena. Nechtít ji vylekat.“

„Snad to ani nebude zapotřebí. Možná, že to neznamená nic jiného, než že z několika černých mraků trochu sprchne.“

„Možná mít pravdu. Pojď, my přivést Elizabeth a Helenu.“

Děvčata byla nedaleko a oni se k nim rozběhli. Do tváří jim vál chladný vánek. „Ten vzduch má sílu,“ liboval si v běhu Andy.

„Makashovi se také líbit.“

Při běhu Andy ucítil, že ho něco zalechtalo ve vlasech.

Bezmyšlenkovitě to smetl. Pak to ale pocítil znovu. Podíval se na Makashu a viděl, že i on se drbe na hlavě. Na prstech jeskynního muže byla krev! Co to m á znamenat? Vždyť přece ve světě duchů nikdo nekrvácí! Tak si to alespoň Andy představoval.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Všechno dobré, proč se ptát?“

Než však mohl odpovědět, dopadla mu na čelo obrovská kapka.

Další dopadla na tvář, třetí na nos. Utřel si je hřbetem ruky. Když se na ruku podíval, viděl, že je celá červená.

„Makasho!“ vykřikl Andy zoufale.

20

V.

Andyho výkřik odneslo ohlušující dunění hromu. Potom se spustil takový liják, jaký ještě nezažil ani živý, ani mrtvý.

Z nebe se lila krev!

Teplé, rudé kapky padala z oblohy, pokryté tmavými, purpurově zbarvenými oblaky. Nikdo z nich neviděl na krok, vítr bičoval jejich tváře rudým lijákem, skučel a vyl jako moučná duše. Zvuky byly tak strašné, až jim v žilách tuhla krev.

V tom běsnění živlů pobíhali Andy a Makasha a snažili se nalézt obě dívky. Zakrátko je našli ležet na zem, Elizabeth vlastním tělem chránila Helenu.

„Musíme najít nějaký úkryt,“ překřikoval běsnící živly Andy.

Téměř se přitom dusil.

„Muset jít rychle do lesa! Stromy zadržovat vítr. Rychle!“

Chytili se za ruce, vytvořili řetěz a Makasha je táhl do lesa.

Měl pravdu, v lese už tak nefoukalo. Přesto však bylo slyšet poryvy větru ve větvích. Stromy se prohýbaly pod jeho nárazy a hrozilo nebezpečí, že se zlomí.

Z ničeho nic se na obloze objevila jakási duha. Nad stromy zářila obrovská masa světlých barev. Kam oko dohlédlo, táhly se pruhy modré, žluté a oranžové. Po několika sekundách otřásla světem duchů ohlušující rána.

„Blesk a hrom,“ zamumlal Andy, ale nikdo ho neslyšel. Všichni byli hromovou ránou ohlušeni.

Na obloze se objevil další mnohobarevný elektrický výboj.

Tentokrát se však ve tmě nezablesklo. Zelená vidlice smrtících voltů zasáhla vysoký strom v lese. Jeho vrcholek se znenadání vypařil a 21

zmizel. Zbývající část stromu hořela. Plameny rozdmýchávané větrem přeskakovaly na okolní porost a potom na další stromy. Zdálo se, že požár zničí celý les a spolu s nimi čtyři bytosti ukrývající se v jeho středu. Plameny byly stejně jasné, jako blesky, které burácely na obloze.

Vypadalo to, jako by se čtyři uprchlíci ocitli uprostřed válečného pásma, kde kolem nich vybuchují rakety a bomby. Všechno hořelo.

Vzduch byl rozžhavený do běla od hořícího popela a jiskry divoce přeskakovaly ze stromu na strom.

Helena zoufale křičela. Makasha ji konejšil.

Elizabeth, která kdysi zahynula při požáru, byla přesvědčená, že historie se bude opakovat, a že při požáru nyní ztratí Andyho.

Andy si dobře uvědomoval, že jeho přátelé nemohou sice podruhé zemřít, ale mohou být přeneseni tisíce mil odtud na území u řeky. Na nových a nepřátelských územích by museli trpět bez přátel, ponecháni jen svému osudu.

Čtveřice se krčila v malém kruhu a čekala na konec. Vítr se proháněl po lese, jako by byl popoháněn kovářským měchem. Přitom rozdmýchával žhavý popel v plameny a ty pak přeměňoval v hořící peklo. Jejich konec ozařovaly krásně zbarvené blesky, které celé atmosféře dodávaly slavnostní a zároveň bizarní zabarvení. Ještě že jejich konec s výkřiky děsu v plamenech milosrdně ztlumí dunění hromu.

Najednou se z ničeho nic spustil prudký liják! Zkrápěl hořící větve a syčel na horkém povrchu. Tento živel, který vypadal jako gigantický vodopád, zanedlouho oheň uhasil.

Ačkoli se Andy dusil kouřem a kašlal, jasně si uvědomoval, že bude-li pršet dlouho a vytrvale, přece jen se jim podaří přežít a uniknout z lesa. To, že se schovali do lesa, nebyl dobrý nápad.

Najednou Andy uviděl v hroutící se přehradě plamenů možnou únikovou cestu. Z plných plic vykřikl: „Tudy!“ Udělal krok, uklouzl v krvavé blátivé kaluži a upadl. Měl však štěstí. Země byla tak prosáklá blátem, že si při pádu vůbec neublížil.

„Jsi v pořádku?“ zakřičela mu Elizabeth do ucha a pomáhala mu vstát.

„Jsem. Musíme se plazit, řekni ostatním, ať mne následují!“

22

křičel.

Andy si klekl na všechny čtyři a razil cestu vrstvou bláta, silnou téměř stopu. Déšť se mezitím změnil v silný tropický liják a bláta přibývalo. Všude kolem nich to doutnalo a syčelo, pro rudý déšť a silnou vrstvu bláta bylo jen stěží vidět. Jen chvílemi ozařovaly cestu jasné, klikaté blesky.

Ozařovaly však ještě něco jiného. Na kraji lesa při záblesku spatřili, jak se řeka valí z břehů. Tam, kde byl kdysi břeh, byl teď jen mohutný proud krvavé řeky.

„Potopa!“ vykřikla Elizabeth, když viděla, jak rychle voda stoupá.

Už nemohli postupovat po čtyřek. Při dalším záblesku se Makasha rozhlédl, aby vyhledal vyvýšené místo. Asi padesát yardů před nimi uviděl pahorkovitý skalní výstupek.

Všichni se zvedli a pod jeho vedením se prodírali blátem a neustále stoupající vodou. Protože nic neviděli, klopýtali a padali.

Postupovali tak příliš pomalu a rozběsněný živel je už začínal dohánět. Stěží ušli deset yardů, ale to již voda dosahovala Makashovi po pás. Na ramenou držel Helenu. I pro Elizabeth a Andyho byla voda už příliš vysoká. Velice obtížně šli vpřed.

Vtom něco udeřilo Andyho do hlavy a ve stejném okamžiku ozářil pestrobarevný blesk oblohu. Andy s otočil: za sebou viděl říční příšeru, kterou vyplavila voda. Démon byl překvapen stejně jako Andy. Napřáhl pařát, aby Andyho chytil a stáhl do vody. Neměl však šanci. Andy se vyřítil vpřed a příšeru odkopl.

Znovu se zablesklo. Tentokrát uviděl Andy celou tlupu příšer, které přílivové vlny vynesly z řeky a které se prodíraly mělčinou.

Voda stále stoupala.

„Chyť se mne,“ volala Elizabeth a přitiskla Andyho k sobě,

„vzneseme se.“ Andy si vzpomněl, že duchové mohou létat nad jakýmkoli prostorem. Už několikrát viděl, jak to Elizabeth udělala.

Snad se nakonec neutopí, ani nebude smeten do řeky. Pln naděje ji objal kolem krku. V mžiku se vztyčila a začala se vznášet nízko nad řekou. Totéž udělal Makasha s Helenou.

„Vyjde to,“ křikl Andy s úlevou. Zmýlil se však. Po několika chvílích ho poryv větru i s Elizabeth srazil do vody. Snažila se opět vzlétnout. Pokus skončil neúspěchem. Než to mohli zkusit potřetí, 23

vítr strhl Helenu z Makashových ramen. Andy se ji snažil zachytit, než ji silný proud odnese. Uchopil ji za kotník a přitáhl k sobě. Vítr div neporazil i samotného Makashu. Helena natahovala ruce k Makashovi, jeskynní muž ji přitáhl k sobě a prodíral se krvavým slizem.

„Musíme plavat k nějaké vyvýšenině!“ volala Elizabeth. Byla to jejich jediná naděje. Elizabeth si vzpomněla na Helenino přání jít si zaplavat. Tehdy ji jistě ani nenapadlo, že budou plavat v potocích krve a bláta.

Ačkoli plavali usilovně, k žádnému pahorku se nepřibližovali, přílivové vlny je totiž strhávaly na druhou stranu, k lesu.

Na rozdíl od ostatních, kteří nebyli ani unaveni, ani nelapali po dechu, Andy už nestačil. Byl zcela vyčerpán. Začal se topit –

Elizabeth a Makasha ho vzali každý z jedné strany za ruce a drželi ho nad vodou.

Andyho zachránili, ale proč? Proud je neustále strhával a vzdaloval od kýženého cíle. Stále víc se přibližovali k prudce rostoucímu počtu příšer, které řeka vyplavovala.

Vítr skučel a z tmavého, otevřeného nebe se lila krev. Vypadalo to, jako by na ně padala krev všech zemřelých a snažila se je utopit.

Situace už snad nemohla být beznadějnější.

Ukázalo se však, že může být ještě hůře. Klikatý blesk zasáhl vrcholek stromu na kraji lesa. Ten se zachvěl a zřítil se. Zbytek stromu se pod nárazem zakymácel a začal padat přímo na ně!

24

VI.

Andy sledoval, jak se strom řítí. Byl přesvědčen, že rozdrtí všechno i s nimi. Prudký náraz větru však změnil směr pádu a strom spadl necelých pět stop od nich. Do vzduchu vytryskl obrovský gejzír krve, vody a bláta.

Způsobilo to další katastrofu. Čtveřice byla rozdělena a v bouřlivém přílivu byl ponechán každý svému osudu.

Andyho spláchla obrovská vlna. Sotva se pod její tíhou začal zvedat, přišla další vlna a znovu ho přitiskla ke dnu. Šel na to špatně!

Točil se kolem dokola, využil měkkého bahna jako odrazového můstku a doslova se ode dna vymrštil na povrch. Divoce kopal a mlátil kolem sebe, až se mu, jako lososům táhnoucím proti proudu řeky, podařilo vyplavat.

Přistál u stromu, který způsobil všechny jejich nesnáze. Chytil se větve, použil jí jako páky a vytáhl se z vody. Seděl teď na plovoucím kmeni a ze svého výhodného místa spatřil Makashu, jak prohledává temně rudou vodu a hledá Helenu. Jeskynní muž dívenku vidět nemohl, ale Andy ulomil dlouhou větev a podával ji Heleně.

Uchopila ji a šplhala nahoru. Andy Helenu vyzdvihl, aby Makasha viděl, že je zachráněná. Jeskynní muž jim s úlevou okamžitě vyplul v ústrety.

Kde však byla Elizabeth? Andy zkoumavě obhlížel hladinu, ale pro hustý krvavý déšť neviděl dál než na několik yardů. Z plných plic křičel, běsnící vítr však jeho slova odnášel. Bez ohledu na vlastní nebezpečí se chystal vrhnout do řeky, ale Makasha mu poklepal na rameno.

„Co je?“

25

Ukázal na zadní část stromu. Andy se otočil. Přes neustále padající krev a běsnící vítr zahlédl Elizabeth, jak sedí na vzdáleném konci kmene a divoce na něj mává. Mávl rukou tak silně, že ztratil rovnováhu a sklouzl do vody. Makasha natáhl svou mohutnou paži a vytáhl ho zpět.

Nejdříve kmen plaval ve vodě pomalu, poněvadž půda pod přílivovými vlnami byla hladká. Brzy se však začal přibližovat ke konci jakéhosi údolí a naráz se všechno změnilo.

Voda se začala prudce řítit dolů. Jejich strom skákal po temně rudé vodě jako v zábavním vodním parku, jenže neměl ani sedačky, ani bezpečnostní pásy, které by je držely. Nebylo také jasné, kde tato jízda skončí a jak se z nebezpečné situace dostanou. Strom narážel na jiné překážky, odrážel se od nich a razil si cestu po svahu, zatímco na ně stříkala voda, oslepovala je a znemožňovala jim zjistit, kam vlastně směřují. Pokud vůbec mohli v tomto případě mluvit o štěstí, pak bylo v tom, že strom měl po obou stranách větve, které zabraňovaly jeho převrácení. Strom se dostal do hustě zalesněné oblasti a stal se z něj i s posádkou lidský hrací automat se vším všudy

– s nárazy, zvukovými efekty i s výkřiky hráčů.

Proplouvali mezi dvěma velkými duby, pak se na poslední chvíli vyhnuli starému smrku, odrazili se od javoru, zavadili o břízu a smýkali se kolem dalšího stromu, který ve světě živých už neexistoval. Čtveřice se zuby nehty držela větví, neboť každou chvíli hrozilo, že budou přimáčknuti na některý z dalších vyvrácených stromů kolem. Každý náraz je mohl srazit do vody.

Jako zázrakem se bez úhony dostali na konec lesa. Když už mysleli, že vyvázli, jejich plavidlo narazilo na velký balvan, který se ze tří čtvrtin skrýval pod vodou.

Přední část kmene narazila na balvan, ale místo, aby se celý odrazil, jeho špička projela těsně nad ním. Tak se strom i s posádkou nadzvedl a jako šíp vystřelil do vzduchu.

Déšť ustal a Andy viděl, kam strom míří. Byl to úsek obrovských balvanů, jejichž vrcholky čněly z vody. Hlavou mu blesklo, že pokud zůstanou na kmeni, určitě se poraní. Vykřikl: „Seskočte!“ Makasha hodil Helenu do chladné vody a skočil za ní. Elizabeth, která byla na konci kmene, skočila stejným směrem. Jakmile to Andy uviděl, vrhl 26

se za ní. Nechtěl ji znovu ztratit.

Když kmen narazil na další balvan a potopil se, byli již všichni v dostatečné vzdálenosti. I vítr se utišil a oni se ve vodě brzy shledali.

Mraky se začaly protrhávat a opět se objevilo žluté nebe. Potřebovali někam doplavat a Elizabeth to místo objevila.

„Podívejte se,“

vykřikla, „támhle na tom kopci je město.“

Zbytek cesty se jim plavalo dobře a zanedlouho se bez potíží dostali k úpatí kopce.

„Myslíte, že nás tam odtud vidí?“ zeptala se Elizabeth.

„Na tom nezáleží, v každém případě tam musíme jít,“ konstatoval Andy.

„Proč?“ ptala se Elizabeth.

„Vy sice nemusíte jíst ani pít, ale já ano,“ vysvětloval Andy.

„V tom městě musí mít pitnou vodu a jídlo i když sami třeba nejedí, ani nepijí. A pak je tu ještě jeden důvod, proč tam musíme jít,“ dodal a pohlédl na Elizabeth a Makashu.

„Musíme najít

bezpečné místo pro Helenu.“

„Cože, chcete mne opustit?“ vypískla Helena.

„Chceme ti jen najít dobrý domov. Potřebuješ někoho, kdo by se o tebe staral.“ Řekl Andy.

„Nikam nejdu,“ prohlásila rozhodně. „Zůstanu s Makashou a s Elizabeth. Ty se můžeš vrátit do svého světa, ale já zůstanu s nimi!“

Makasha a Elizabeth se na sebe podívali. Elizabeth si vzpomněla na svou matku a na to, jak řešila podobné problémy: „Uvidíme, zatím se tím netrap.“

„To je zvláštní,“ pomyslel si Andy, „musím vypadat jako špatný člověk.“ Od začátku nebyl Heleně sympatický, a teď se to ještě zhorší.

Makasha moudře změnil téma.

„Muset vyšplhat do města.

Odpočinout si. Jakmile možné, Andy najít něco k jídlu. Příliš vyhublý, muset poohlédnout po něčem sladkém. Před cestou domů muset ztloustnout, jinak si rodiče myslet, že my se o tebe dobře nestarat.“

„Jo, vidím to takhle: ahoj, mami, právě jsem se vrátil ze světa duchů. Jak sis jistě všimla, zhubl jsem o několik liber, co? Dobrá, můj přítel Makasha, který je mrtvý již sto tisíc let, se snažil, abych 27

jedl, ale víš, jak to chodí, mami. Když z nebe prší krev a vůbec se dějou podobné věci, nemáš chuť k jídlu,“ zasmál se Andy.

„Jasně, klidně vtipkovat, udělat to tak, ztloustnout,“ zabručel Makasha.

„Opravdu jsi hubený, možná, že by ses tam nahoře mohl poohlédnout po čokoládovníku,“ usmívala se Elizabeth.

Všichni tři pokračovali ve škádlení, když Helena spustila: „Až se tam dostaneme, neměla bych se zeptat, jestli je Strážce ještě naživu?“

Události ve světě duchů Strážcovu smrt nevylučovaly. Kdyby to byla pravda, Andy by se již nikdy nemusel vrátit domů.

28

VII.

„Vypadáte, jako kdybyste se vrátili z války,“ prohodil mladík, který měl na sobě šedou, roztrhanou uniformu jižanských vojsk z dob občanské války ve Spojených státech.

„Ať to bylo, co to bylo, přežili jsme to,“ pronesla jménem všech čtyř Elizabeth.

„Pojďte dál,“ vybídl je voják a otevřel čtyřem zkrvaveným a zabláceným postavám městskou bránu.

„Město se jmenuje

Hometown, a jste v něm vítáni.“

„Příjemná změna,“ zašeptal Andy Makashovi. Ten souhlasně kývl.

„Jsem zvědav, co jste venku viděli,“ řekl voják. „To budou ostatně tady všichni. Jakmile se umyjete, zavolám radu starších a můžete jim o tom vyprávět. Souhlasíte?“

„Řekneme vám všechno, co víme. A možná, že zase vy řeknete to, co zajímá nás,“ uzavřela Elizabeth.

Voják se představil jako Billy. Zavedl je do lázní, kde si vyprali oděv a umyli se. Elizabeth, Makasha ani Helena necítili zimu a proto jim nevadilo, že na sobě mají mokré oblečení. Zato Andy byl prokřehlý až do morku kosti a zabalil se do ručníku.

„Běžte si promluvit s radou starších, já se zatím pořádně osuším a podívám se po nějakém jídle. Jděte, přijdu za vámi.“

„Víš, Andy, kde se máš s námi sejít?“ zeptala se Elizabeth.

„Dva bloky odtud, v té velké budově vpravo, říkal Billy. Najdu vás tam.“

Rada starších se sešla ve velké místnosti, kde bylo namačkáno přes šedesát osob. Bylo plno. Elizabeth spatřila ruského kozáka, 29

středověkého mnicha, bojovníka kmene Zulu a jihoamerického vaquera. Všichni byli zabráni do hovoru. Seděli tu vedle sebe ve zřejmém souladu.

Billy je zavedl do čela místnosti a představil je starostovi Charlesu D. Francisovi. Byl to bývalý středoškolský učitel tělocviku, měl na sobě tepláky a kolem krku mu na provázku visela píšťalka. Zapískal a hovor v místnosti ustal.

„Tak začneme,“ prohlásil pan Francis. „Tady Makasha, Elizabeth a Helena nám řeknou, co viděli za branami Hometownu. Kdo se bude chtít potom na něco zeptat, zvedne ruku.“

Když svoje vyprávění skončili, téměř každý měl otázku. „Když jste byli tam venku,“ začala Indiánka, „co podle vás způsobilo krvavý déšť?“

Elizabeth přiznala, že neví.

Pak se zeptal lékař. „Je pravda, když někteří říkají, že něco není v pořádku s přírodním řádem? Viděli jste ještě některé další podivné jevy?“

Makasha jim vykládal o tunelářích.

Helena vyprávěla o paní Bedfordové a o jejím přesvědčení, že Strážce je buď mrtev, nebo umírá.

Poslední zmínka vyvolala značný rozruch.

„Taky jsem to slyšel,“ řekl pan Francis a vstal ze své židle.

„Jestliže je to pravda, pak by to vysvětlovalo všechny ty podivné věci, které se dějí.“

„Ne,“

protestoval chraplavým hlasem zavalitý muž ve

farmářském. „Takové řeži jen vyvolávají neklid a paniku. Strážce je stále mezi námi a vždycky bude. Už předtím byly ve světě duchů různé problémy a vždycky se vyřešily. Bude tomu tak i teď.“

Zavalitý farmář sklidil potlesk.

„Ti lidé se mi líbí,“ zašeptala Elizabeth Makashovi. „Vypadají dobře a slušně. Možná, že bychom mohli Helenu u nich nechat.“

Jeskynní muž pohlédl na dívenku, která vypadala, jako by byla všemi těmi lidmi očarovaná.

„Možná, uvidět,“ tiše odpověděl

Makasha. Nechtěl dát svůj souhlas najevo předčasně.

Elizabeth ho poplácala po rameni. „V pořádku, promluvíme si o tom později,“ řekla.

30

Právě hovořila starší žena v černém: „Musíme zjistit, co je v našem světě nyní jiné, co se změnilo. Jen tak přijdeme na příčinu těchto podivných událostí. Slyšela jsem například zvěsti o živém tvoru v našem společenství, jemuž tluče srdce, který dýchá, jí a pije.

Možná, že právě jeho příchod porušil přírodní rovnováhu. Třeba právě on způsobuje naše nesnáze,“ pokračovala.

Makasha a Elizabeth na sebe s obavami v očích pohlédli. Oba věděli, že Helena nemá Andyho ráda a nemohli předvídat reakci osmileté dívenky. Makasha rychle položil ruku na Helenino rameno.

Zvedla k němu zrak. Zavrtěl odmítavě hlavou, aby nic neříkala.

Doufal, že pochopí.

Tělocvikář zapískal, aby utišil dav. „Také jsem o tom živém tvoru slyšel. Může na tom něco být,“ souhlasil.

Další z rady starších s francouzským přízvukem prohlásil: „Slyšel jsem, že tato živá bytost nás prakticky zachránila, když odstranila toxickou díru, která ohrozila náš svět z druhé strany.“

„Směšné,“ vykřikl další. „Každý ví, že před tímto nebezpečím nás zachránil strážce. Mohla to být naopak ona živá bytost, která způsobila vytvoření toxické díry.“

Ostatní souhlasně přikyvovali.

„Je-li pravda, že se v našem světě někdo podobný pohybuje, pak jeho přítomnost je zcela

nepřirozená. Možná, že příčinou

mimořádných jevů v našem světě je právě on. Jestli je to tak, musíme něco podniknout,“ uzavřel debatu pan Francis.

Obrátil se k návštěvníkům, kteří seděli vedle něho. „Slyšeli jste při svých toulkách o někom takovém?“

Elizabeth těžce polkla. Neuměla dobře lhát a tak se snažila, aby to, co řekne, vyznělo pravdivě. „Je tady taková osoba,“ začala. Než však mohla pokračovat, šedesát hlasů začalo křičet jeden přes druhého.

Když se dav uklidnil, pan Francis se opět obrátil k Elizabeth a důrazně se ptal: „Viděla jste toho živého tvora? Jestliže ano, musíte nám říct, kde ho najdeme.“

„Poslyšte, pane Francisi i všichni ostatní,“ začala Elizabeth s rostoucími obavami v hlase. „Vím, že jste všichni tou podivnou bouří znepokojeni, ale nemyslete…“

31

Vtom se prudce rozlétly dveře, dovnitř vešel Andy a přátelsky se na všechny usmíval. Když kráčel ke svým třem přátelům na druhou stranu místnosti, pokyvoval hlavou na pozdrav. V pravé ruce držel jablko.

Právě se chystal do něj kousnout, když zahlédl na tváři Elizabeth děs. Podíval se na jablko, aby zjistil, co je na něm špatného, zjistil, že nic a tak ukousl velký kus.

„On jí!“

„To je ten živý.“

„Chyťte ho!“

32

VIII.

Někdo podrazil Andymu nohy. Upadl a dva nebo tři lidé do něho začali bušit pěstmi.

„Přestaňte, přestaňte, prosím,“ křičelo několik dalších.

„Chceme ho vyslechnout, a ne mu ublížit. Prosím, pane Francisi, zadržte je.“

Duchové cítili bolest a vinu a byli zděšeni tím, čeho jsou někteří z nich schopni.

Andy se svinul do klubíčka a snažil se chránit si hlavu před zuřivými údery. Hlavou mu vířily bláznivé myšlenky. Jaké to bude, až už nikdy nepocítí teplo ani chlad? Objeví se jako mrtvola opět ve světě živých? Kde bude pohřben? Kdo navštíví jeho hrob? Pokoušel se soustředit, bolest ho otupovala, ale vztek rostl. Z plných plic zavolal: „Elizabeth!“

Byla tam. Spolu s ním stáli Makasha a někteří další, kteří se bez ohledu na sebe snažili Andyho chránit. Skupina, která ho tloukla, však zanedlouho napadla i je. Nastala rvačka.

Ozvala se píšťalka: „To stačí. Zajali jste ho. Jsme zástupci stovky různých společenství, která se řídila lidskými zákony. Budeme postupovat podle zákona. Budeme tohoto živého tvora soudit, abychom zjistili, zda to nebyl on, kdo porušil zdejší přírodní rovnováhu,“ prohlásil. „Také jeho přátelé musí být souzeni jako spoluviníci. Odveďte je.“

Rada starších udělala, co nařídil, jako lidé dbalí zákona.

„Ale co s tou malou,“ zeptala se žena v černém.

Helena se hrdě vypjala a vysunula bradičku. Všechno jí říkalo, že by měla vzít nohy na ramena a utíkat pryč z toho domu, ale ona 33

odmítla.

Makasha a Elizabeth již byli v poutech a v ústech měli roubík. Už nemohli udělat nic na její záchranu. Andy, který ještě nebyl spoután, zamumlal: „Nechte ji.“

„Co jste to řekl?“ ptal se Francis.

„Řekl jsem, dejte jí pokoj,“ řekl Andy, pak nabral dech a dodal:

„Našli jsme ji nedávno krátce před bouří. No tak, vždyť je to ještě dítě,“ prosil.

Vůdce starších pohlédl na osmiletou dívenku a zjihl. „Potřebuje domov, zůstane s námi,“ řekl nakonec.

Helena se na Andyho vděčně podívala.

Ocitli se v prázdné čtvercové místnosti osvětlené pouze úzkým žlutým paprskem světla, které pronikalo jediným oknem vysoko u stropu. Dveře byly zamčené. Andy, Elizabeth a Makasha seděli na podlaze a opírali se o zeď. V ústech měli roubíky, ale jejich oči mluvily.

Elizabeth a Makasha pociťovali s Andym soucit. Nevěděli, jak skončí, ale protože mu už tak dlouho pomáhali dostat se zpátky domů, k živým, špatně snášeli pomyšlení, že o jeho dalším osudu budou rozhodovat jiní.

Andy měl strach. Byl smutný, že už nikdy neuvidí své rodiče, svého nejlepšího přítele Steva, sestru a kluky z kapely, Makashu a Elizabeth.

Při soudním přelíčení nemohl na svou obhajobu uvést v podstatě nic. Docela dobře mohl být příčinou podivných událostí ve světě duchů. Kdyby prohlásil, že je vinen, a že zemře, mohl by skončit na kterémkoli místě u řeky světa duchů tekoucí do nekonečna. Vyhlídky na to, že by se tam mohl setkat se svými dvěma přáteli byly pranepatrné.

Pokoušel se zakašlat. Nešlo to. Těžce se mu dýchalo. Roubík mu zatlačoval jazyk do krku a Andy se dusil. Zakašlal, a pak ještě jednou. Nemohl přestat, roubík ho dusil stále víc. Nakonec z nedostatku vzduchu začal modrat.

Převrátil se, svíjel se na zemi a snažil se zbavit dusivého hadru.

Byl však bezmocný. Zemře.

Elizabeth a Makasha nemohli udělat nic na jeho záchranu. Viděli 34

však, jak trpí. Teprve když se Andymu podařilo převalit se k nohám Elizabeth a hlavou se dotýkal jejích sandálů, přišla na to, jak mu pomoci. Nejdřív však musela Andyho přimět, aby sebou přestal házet. Udělala to následovně: vymrštila nohy a sevřela mu jimi hlavu jako do kleští. Jenže už to nebylo zapotřebí – nedostatek kyslíku ho dostatečně ochromil.

Elizabeth musela jednat rychle. Opatrně zachytila okraj Andyho roubíku palci u nohou, potom nohy jemně zvedla, jak se Andy prudce nadechl. Za několik minut se jeho dech zklidnil. Roubík byl venku a on neměl ani ponětí, jak se to stalo. Převrátil se a snažil se zvednout. Nešlo to. Ruce měl stále ještě svázané za zády.

Elizabeth se tak dlouho posouvala podél zdi, až se k němu dostala.

Andy se také obrátil, takže k sobě byli oba tváří v tvář. Naklonila se těsně k němu, jejich ústa byla od sebe nepatrně vzdálena. Zamumlala cosi nesrozumitelného a přitom přiložila svá ústa s roubíkem na Andyho rty.

V tu chvíli si Andy moc přál, aby to bylo kvůli něčemu jinému.

Nicméně se zeptal: „Chceš, abych ti roubík zuby vytáhl?“ Přikývla.

Lepší něco než nic.

Když se jejich ústa setkala, Andy se snažil zakousnout do cípu látky a vytáhnout ho. Dlouhé, vlnité vlasy Elizabeth ho přitom lechtaly na tváři a krásně voněly. Vůně vlasů způsobila, že prudce zadržel dech a ucukl. Nepamatoval si totiž, kdy si naposledy čistil zuby.

Naléhavě něco zamumlala.

Podíval se na Makashu, který se navzdory roubíku v ústech usmíval. „Jestli si myslíš, že totéž udělám i pro tebe, tak na to zapomeň!“ zavolal Andy vítězoslavně. Makasha roztáhl tvář k úsměvu.

V rozpacích se Andy vrátil ke svému úkolu. Nakonec se mu podařilo řezáky zachytit okraj hadru a zatáhnout. Látka Elizabeth sklouzla na krk jako náhrdelník. Vyčerpání námahou, opřeli se o sebe čelem. Aniž by cokoli řekli, oba v té chvíli mysleli na totéž.

Plaše a zkoumavě se naklonila, aby ho políbila.

V tom okamžiku Makasha začal kopat nohama a něco zachrčel.

Zřejmě se pokoušel říci: „A co můj roubík?“

35

Příjemná chvíle pro Andyho a Elizabeth pominula. Odtrhli se od sebe a obrátili se k Makashovi.

„Slyšelas, co jsem mu řekl, je to na tobě.“

Elizabeth se zasmála, překulila se k Makashovi a za chvilku mu roubík vytáhla.

Zatímco Makasha odkašlával, Andy se zvědavě zeptal: „Jak jsi to tak rychle dokázala?“

„Mám obrovskou praxi z mejdanových soutěží o co nejrychlejší uchopení jablka ústy. Vždycky jsem vyhrála,“ pochlubila se.

„Být dobře, že mít takový talent,“ pronesl Makasha chraplavě.

N i k d o s e nezasmál. Nikdo nic neřekl. Když nyní opět mohli mluvit, ukázalo se, že se jim nechce.

Andy civěl na podlahu a na své nohy.

„Já… chtěl jsem jen říct.“ Koktal Andy.

„Ano?“ zeptala se Elizabeth.

Chtěl jí říct, jak moc pro něho znamená, jak moc ji bude postrádat, až vynesou rozsudek, jak ji bude hledat, bude-li muset zemřít. Neřekl však nic, neboť u dveří se ozvaly nějaké zvuky. V

zámku zarachotil klíč. Pak se dveře rozlétly…

36

IX.

„To jsem já,“ řekla tenkým hláskem Helena.

„Jít pryč, radovat se z nového života. Zapomenout na nás,“ radil jí Makasha.

„Nech ji, ať se rozloučí, bude se pak cítit lépe,“ řekla Elizabeth.

Makasha odvrátil oči, bylo toho na něj moc.

„Nepřišla jsem vám říct sbohem,“ sdělovala Helena s potutelným úsměvem. „Přišla jsem vás totiž osvobodit.“ Na důkaz vytáhla z kapsy džínsů nůž, otevřela ho a radostně se rozběhla k Makashovi.

„Co strážný?“ zeptal se Andy a snažil se vyhlédnout ze dveří.

Helena se zachichotala. „Řekla jsem mu, že s ním chce mluvit pan Francis. Hned vyskočil a upaloval.“

„Nemáme moc času, každou chvíli se může vrátit,“ řekla Elizabeth.

Helena začala Makashovi přeřezávat pouta. Byla však dost zesláblá a trvalo jí to dlouho. Konečně se to podařilo, osvobozený Makasha vzal nůž a zbavil pout Elizabeth i Andyho.

Rychle přeběhli do přední místnosti, už už chtěli vyběhnout ze dveří, když se z ničeho nic objevil strážný. Byl s ním Charles Francis.

Makasha srazil pravým hákem strážného k zemi Andy zápasil s panem Francisem, strhl ho na zem a klekl si na něj. S učitelem tělocviku tak ještě nikdy nezacházel. Elizabeth zakryla panu Francisovi ústa, aby nemohl volat o pomoc.

„Pokud jde o Andyho, tak jste se zmýlili, ráda bych vám to dokázala, ale nemohu. Strážce Mlhy chce Andymu pomoci k návratu na zem. Snažíme se ho najít.“ Kousl ji do ruky.

37

Elizabeth ucukla, potlačujíc výkřik.

Pak Francis se snažil volat o pomoc, ale Helena byla rychlejší.

Vrazila mu roubík do úst.

„Dobrá práce,“ pochválil ji Andy.

„Díky,“ usmála se na něho.

„Jsme přátelé?“

„Jasně.“

Našli dlouhý kus provazu a svázali strážného a starostu Francise.

Zbytek vzal Makasha s sebou. „My jít, ale ne dveře. Okno,“ zavelel Makasha.

Aby nikdo z nich nespadl a nezranil se na cestě po kluzákem kopcovitém, svahu, použili Makashova provazu a jistili se. Vraceli se stejnou cestou, odkud přišli. Už byli skoro dole, když zaslechli, že v Hometownu vyhlásili poplach.

„Vypadat to, jako by na něco přijít,“ žertoval Makasha.

„Byl bych raději, kdyby ten povyk spustili až mnohem později,“

postěžoval si Andy, který na Makashově poznámce neviděl nic humorného. „Nemáme prakticky žádný náskok.“

„Třeba nás ještě nějakou chvíli neuvidí,“ prohodila Elizabeth, ani ne tak s přesvědčením, jako s nadějí v hlase.

Záplava opadla, ale v celém údolí stále ještě bylo množství hlubokých kaluží. Kdež dosáhli úpatí kopce, rozvázali se a klopýtali blátem a vodou. Šlo jim to nesmírně pomalu. Příliš pomalu.

Z dálky k nim doléhaly slabé výkřiky. Andy se podíval na město a viděl malé skupinky lidí, z nichž někteří ukazovali jejich směrem.

Zoufale vzdychl. Obyvatelé Hometownu slézali po úbočí, aby je dohnali. Andy i Elizabeth viděli, že je vede pan Francis.

„Teď musí být přesvědčen, že jsi příčinou všech potíží ve světě duchů,“ řekla Elizabeth Andymu, když odbočili ostře doleva, aby se vyhnuli velké kaluži vody. „Jistě si vzali do hlavy, že zachrání své město, a snad i celý svět duchů, když tě chytne. Nemůže to vzdát.“

„Pane jo, to je skvělé, když tě někdo chce dostat,“ řekl Andy sarkasticky. Ohlížel se za svými pronásledovateli a nedíval se, kam šlape. To byla chyba. Při dalším kroku už nikam nedošlápl. Padal přímo dolů, zmizel ostatním z očí, ztratil se.

Nikdo jeho pád neviděl, ale všichni slyšeli jeho výkřik. Elizabeth 38

přiběhla k zejícímu otvoru a snažila se do něj nahlédnout. Byla tam však příliš velká tma, takže nic neviděla. Zavolala dolů, ale nikdo neodpovídal. Obrátila se k Makashovi. „Co budeme dělat?“

„Makasha použít provaz,“ řekl jeskynní muž. „Spustit tě do díry, ty rozhlédnout se, potom tě vytáhnout a ty říct Makasha, co vidět.“

„Ano?“ přikývla.

„Mohu to udělat já, nech jít mne,“ protestovala Helena.

„Nic takového,“ řekla Elizabeth pevně, zatímco jí Makasha uvazoval pevně kolem pasu provaz.

„Ale Andy je můj přítel, chci mu pomoci.“

„Už jsi nás zachránila jednou. Teď je řada na mně, abych dokázala, co umím. Uznáváš to?“ řekla s úsměvem Elizabeth.

„Nu dobrá, ale buď opatrná.“ Odpověděla Helena a snažila se, aby to znělo jako od dospělého.

„Dám pozor, počkej tu s Makashou,“ řekla a objala Helenu.

„Souhlasíš s tím, abych Makashovi pomohla, až tě bude spouštět dolů?“

„Naprosto.“

„Makasha ti nechat ještě jeden kus provazu aby ty přivázat Andyho,“ vysvětloval Elizabeth „Zatahat za provaz dvakrát. To být pro Makasha znamení, že vytáhnout vás oba.“

Makasha se naučit vázat uzle od jednoho holandského námořníka z osmnáctého století. Zachytil Elizabeth v podpaží dvojitou smyčkou, která byla sice napjatá, ale neškrtila. Další konec provazu uvázal a trojitý uzel kolem svého pasu. Byl tak pevný, že nemohl povolit jinak, než kdyby se přeřízl.

Pomalu a opatrně ji spouštěl do díry. Helena držela provaz spolu s ním a předstírala, že mu pomáhá. Všechno zatím vypadalo jako velké dobrodružství, dokud Elizabeth zcela nezmizela z dohledu. Tehdy si dívenka začala dělat starosti.

„Rychleji, stále nic nevidím,“ křičela Elizabeth.

Makasha popustil další kus provazu.

Za sebou zaslechl výkřiky. Ani se nemusel obracet, protože dobře věděl, že je to pan Francis a jeho lidé, kteří se blíží k úpatí kopce.

Jestliže Andyho brzy nevytáhne, nikdy se odtud nedostanou.

Makasha popouštěl další kus provazu a doufal, že mu Elizabeth dá 39

znamení, aby ji s Andym vytáhl.

Náhle ucítil silné škubnutí. Makasha, stojící v blátě, téměř ztratil rovnováhu, ale neupadl. Provaz však sebou znovu škubl, začal mu prokluzovat v dlaních a rozdírat je. Kdyby Elizabeth jen padala, Makasha byl dost silný, aby ji udržel. Ale nyní nemohl. Zcela jasně ji někdo proti její vůli stahoval dolů a Makasha tomu nemohl zabránit!

Moc provazu už nebývalo. Makasha se zapřel patami, připraven na další škubnutí. Byl přesvědčen, že když je provaz napjatý, nemůže Elizabeth spadnout hluboko. Podaří se mu ji tedy zachránit.

Přepočítal se. Napjatý provaz způsobil, že uklouzl.

„Makasho,“ vykřikla Helena, když viděla, jak její přítel upadl, a po zádech je vtahován do díry. Makasha byl na pokraji díry.

Bleskově e rozhodla přiskočit k němu, a i když nevěděla, co ji dole čeká, nechtěla být ve svém světě bez Makashy Elizabeth a Andyho.

Makasha jednou rukou objal vyděšené děvčátko, přitiskl si ji k hrudi a oba se řítili do tmavého neznáma.

40

X.

Zpočátku Makasha a Helena padali nekonečně dlouho tmou. Po chvíli zjistili, že je přitom doprovází ohlušující hudba, světelné efekty a hlasitý povyk. Světem oslepený Makasha stále nerozeznával, co je dole. Rozhodně však očekával, že se oba v příštích okamžicích rozplácnou na dně.

V době se nezmýlil, ale pokud jde o povrch, ano. Nenarazili na zem, ale na něco měkkého. Vypadalo to jako napjatá přikrývka nebo prostěradlo. Makasha a Helena se odráželi, létali do vzduchu a potom opět dopadali na měkký povrch. Uslyšeli hlasitý křik. Vzápětí byli jemně spuštěni na hladkou kamennou podlahu.

Makasha ležel na zádech, potřásal hlavou a snažil se vzpamatovat.

Někdo mu položil ruku na rameno. „Makasho, Heleno,“ zařval mu nějaký hlas do ucha. „Jste v pořádku?“

Byl to Andy. Makasha s úlevou vydechl. „Makasha mít závrať,“

pronesl slabým hlasem.

Helena povyskočila. „To vám byla legrace. Pojďme ještě jednou!“

Makasha zachroptěl a přitáhl ji k sobě. Velkou pravačkou zacpal dívce ústa. „Kde být Elizabeth?“ „Jsem tady, jsem v pořádku,“

vykřikla Elizabeth.

„Kde my být?“ zeptal se Makasha, mnul si oči a snažil se odrazit oslňující světlo, ohlušující zvuky a zorientovat se.

„Člověče, to je večírek,“ zval se zbrusu nový hlas druhé strany.

Jeskynní muž se obrátil, aby zjistil, kdo to mluví.

Několikrát zamžikal a potom spatřil nějakou postavu oblečenou do směšného kostýmu kuřete.

„Makasha mít halucinace.“

41

„Jsi v pořádku,“ řekla Elizabeth.

„Jsi víc než v pořádku,“ pronesl ženský hlas v kostýmu kuřete.

„Jsi něco extra, jsi nejlepší maska jeskynního člověka, jakou jsem kdy viděla. A ke všemu máš svaly! Dobrá práce, chlapče.“

Makasha beze slov zíral na ženu v kostýmu kuřete.

„Pořádají permanentní mejdany,“ vysvětloval Andy.

„Mejdany mám ráda,“ pronesla Helena a vymanila se z

Makashova sevření. „Hrajete také nějaké hry?“

Andy se zasmál.

„Hrají zřejmě mnoho her, přitom stále hraje

hudba a pořád se tančí.“

Makashovi se vrátila paměť. „To být noční lidé?“ zeptal se.

„To jsme my!“ přiznala se žena-kuře. „Snášíme jen umělé světlo.

Když jsme žili, pořádali jsme večírky, teď už nemůžeme přestat.

Chceš si zatrsat, hromotluku?“

„Možná později,“ zdvořile odmítl Makasha.

„Prima, stavím se pro tebe, chlapče.“ Kroutila se v rytmu a nakonec zmizela v davu ostatních.

„Makasha být zmaten.“

„Je to tak. Když jsem padal do díry ve stropě této jeskyně, mnoho z těchto lidí na večírku mne vidělo a chytili mne do prostěradla.

Mysleli si že patřím k show, stejně jako zvláštní efekty k rockovému koncertu.“

„Když spatřili mne, jak se spouštím po provaze,“ navázala Elizabeth, „hodili na mne laso a stáhli dolů a se mnou i tebe a Helenu. Dopadla jsem do prostěradla a po mně i vy dva. Pro ně to byla hrozná legrace. Slyšeli si, jak nám provolávali slávu?“

Makasha kývl hlavou na souhlas a rozhlížel se. Prostorem duněla hudba kapely, která hrála melodii, v níž převládaly bubny. Iluzi světelné show vytvářela zrcátka, která téměř každý držel v ruce, a jež odrážela zář hořící hranice uprostřed jeskyně.

V tom k nim přistoupil kdosi s bílým prostěradlem přes hlavu, s otvory pro oči, a stěžoval si.

„Tohle je maškarní večírek. Ten, co se převlékl za jeskynního muže, je bezvadný, ale vám třem,“ řekl a ukázal na Andyho, Elizabeth a Helenu „něco chybí.“

„To je tím, že jsme se sem dostali čirou náhodou,“ suše řekl 42

Andy. „Ale když už mluvíme o převlecích, nemyslíte si, že ta kápě z prostěradla je starý fór?“

Muž v kostýmu duchů se zasmál. „Zdá se, že jste z dvacátého století. Byl byste překvapen, kolik služebně starších duchů ten žertík ještě nepochopilo.“

„Poslyšte,“ překřikovala Elizabeth randál. „Na večírcích si lidé rádi popovídají. Sdělují si novinky. Slyšel jste někdy o Strážci?

Snažíme se najít ho.“

„Ne,“ odvětil. „Ale něco vám řeknu: Strážce Mlhy nemá teď dost mlhy, aby ji mohl hlídat. Alespoň ne nad zemí.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se znepokojeně Andy.

„Dříve jsme pořádali večírky v podzemí nahoře u řeky. Pak ti lidé na zemi začali s mlhou něco provádět, nevím co, ale proudilo to do našich jeskyní a tunelů. Něco, co vypadalo jako mlha, ale nebyla to mlha – bylo to něco chemického. Dlouho jsme to nevydrželi. Proto jsme si našli tohle místo, je dobré, že?“

„Prvotřídní,“ souhlasil Andy.

„Poptám se po Strážci,“ nabídl se muž převlečený za ducha.

„Mezitím bychom se spolu mohli utancovat k smrti,“ obrátil se na Elizabeth.

„Pojďme,“ řekla. Oba odtančili do davu, zatímco zamyšlený Andy byl lhostejný k tomu, co se kolem něho děje.

Za chvilku ho zatahala za ruku Helena. Lekl se a podíval se na dívenku.

„Co je?“

„Nikdo se mnou nechce tancovat,“ špulila rty.

„To není pravda.“

„Není?“

„Ne, protože si s tebou zatancuji já.“ Zvedl ji do náručí a začal se točit jako divoký derviš.

Všichni mohli tančit nepřetržitě, nikdy se neunavili, nikdy neměli žízeň, nepotili se. Andy byl za pět minut vyřízen. Musel Helenu postavit na zem a opřít se o zeď, aby si odpočinul. Zatímco prudce oddechoval, viděl, jak Makasha divoce tančí se ženou-kuřetem.

Jeskynní muž rock rozhodně uměl. O něco dál Elizabeth předváděla nějaký tanec ze šedesátých let. Andy si vzpomněl, jak totéž dělala při 43

jednom večírku v jejich domě matka. Říkali tomu twist. Elizabeth to však šlo lépe.

Při vzpomínce na matku pocítil depresi. Jak se teď dostane domů, když nemůže najít Strážce Mlhy? Prudce se vztyčil. Počkat, pomyslel si. Ten muž s kápí řekl něco, co si ani neuvědomil. Chytil Helenu za ruku.

„Chceš ještě tancovat?“

„Ne,“ řekl naléhavě. „Musíme jít.“

„Už? Vždyť jsme teprve přišli!“

„Je mi líto, pojďme.“

S Helenou v závěsu se Andy prodral mezi tanečníky k Makashovi.

„Myslím, že vím, kde najdeme Srážce. Pojď, musíme jít,“ řekl.

Našli Elizabeth, ale ta nechtěla odejít, dokud si s ní Andy nezatancuje. Poté zase nechtěl odejít Andy, dokud si Elizabeth nezatančí s ním. Makasha i Helena však byli čekáním unaveni a vytáhli je z jeskyně. Dostali se k tunelu, který, jak jim řekli, ústí na povrch řeky.

Tunel byl plný kamenů, dlouhý a tmavý a při stoupání se jim šlo čím dál hůř. Čím výše vystupovali, tím bahnitější byla cesta.

Neustále klopýtali.

Konečně spatřili v dálce slabounké světlo, které signalizovalo, že se blíží k východu.

„Právě v čas,“ prohlásil Andy, kterého hrozně bolely nohy.

Nevěděl, jestli je to od tance, nebo od výstupu.

Čím více se přibližovali, tím bylo světlo větší a jasnější.

Když se dostali na konec tunelu, mhouřili oči. Dlouhý pobyt v tmavém tunelu způsobil, že je světlo oslepovalo a oči pálily.

Intenzita žlutého denního světla byla tak velká, že si při výstupu museli oči zakrýt.

Proto také žádný z nich neviděl stín, který se mihl u vchodu.

44

XI.

U východu z tunelu na ně kdosi čekal. Byl zticha a zkušeným okem vraha pozoroval, jak k němu klopýtají.

Muž byl celý v černém. Vždycky byl tak oblečen, i když ještě žil.

Byl vycvičen k zabíjení. Jediné, co znal, bylo vraždit. V Japonsku 14. století to nikdo neuměl lépe než on.

Byl to nindža.

Za živa chladnokrevný zabiják nemohl přestat ani po smrti. Byl odsouzen k útoku, boji a likvidaci každého, kdo mu přišel do cesty.

Byl to jeho osud, jeho poslání a jeho úděl.

Jak se jeho oběti přibližovaly, viděl, že jsou čtyři. Hlavně ten velký muž vypadal mimořádně hrozivě. Ostatní se nemohli s nindžovými zkušenostmi vůbec měřit. Naučili ho, že musí zabít jako prvního toho, kdo vypadá nejnebezpečněji, teprve pak se vypořádat s ostatními. Skončí to velice rychle.

Jediný pohyb, který si nindža dovolil, byl lehounký úsměv.

Čtyři přátelé ho neviděli, ani neslyšeli. Přicházeli ke konci tunelu a o nindžově přítomnosti neměli ani tušení. Jediná jejich myšlenka byla přivyknout oslepujícímu světlu.

Nebyli od něho více než deset stop. Makasha je vedl. Stínil si oči oběma rukama. „Už být skoro venku,“ řekl.

„Budu první,“ prohlásila Helena a rozběhla se.

„Ne, nebudeš,“ přijal Andy její výzvu a vyrazil vpřed, aby ji chytil.

„Dejte pozor,“ křikla Elizabeth, protože v celém tunelu byly rozházené kameny. Měla strach, aby Helena neupadla.

Helena a Andy se přehnali kolem Makashy, který už byl skoro u 45

východu.

Nindža okamžitě změnil plán. Jeho první oběť teď musí být Andy.

Skočil do otevřeného prostoru, připraven s taseným nožem začít svou krvavou práci.

Andy Elizabethina varování neposlechl. Slepě běžel za Helenou, zakrývaje si oči před světlem. V okamžiku, kdy doběhl k východu z tunelu, něco náhle přerušilo světelné paprsky. Andy zakopl o kámen a uklouzl na blátě. Náraz jím mrštil před a Andy narazil hlavou jako beranidlem do nindžova břicha. Byl-li nindža překvapen, ještě víc byl šokován Andy. Neměl ani tušení, že by tam někdo mohl být.

Protože byl jako chlapec ze středních vrstev dobře vychovaný, začal se chlapíkovi, kterého porazil, a s kterým ležel na zemi, omlouvat.

Když spadli do bláta, Andy ucítil, že ho něco silně škráblo do pravé ruky. Instinktivně se podíval a viděl tenkou sečnou ránu, z níž tekla krev. Nejprve si myslel, že se při pádu říznul o ostrý kámen, ale pak spatřil záblesk dlouhého, ostrého nože.

„Co…“

Nůž byl namířen na Andyho hruď.

Bez jakéhokoli varování přistála na nindžově tváři veliká hrouda bláta a zasáhla ho do otevřených úst a očí.

To hodila Helena. „Nesahejte na mého přítele!“ vykřikla ostře a utírala si ruce od bláta do kalhot.

Nindža, dočasně oslepený blátem, byl na okamžik vyřazen z boje, takže se Andymu podařilo po čtyřech uniknout.

„Máme potíže!“ vykřikl na Makashu a Elizabeth.

„Rychle

odveďte Helenu!“ křičel.

Nindža, který se již zbavil bláta, vyskočil.

Elizabeth popadla Helenu a obě pádily k řece.

Mezitím se Makasha dostal k Andymu, aby mu pomohl. Jeho jedinou zbraní však byl kapesní nůž, který mu dala Helena. To nebylo nic ve srovnání s velkým ostřím, kterým mával nindža. Muž v černém se s uspokojením přibližoval k Andymu a Makashovi, aby dokončil svůj úkol. Vyskočil, udělal ve vzduchu tříčtvrteční salto, každou z obou obětí zasáhl nohou do prsou a srazil ji na zem.

Makasha, ležící na zemi, cítil bodavou bolest na prsou a mezi žebry. Andy, který ležel vedle něho, se sám sebe ptal, zda se mu 46

nějakým způsobem nepodařilo dostat se ze světa duchů do kina na filmy kung-fu.

Nindža se třikrát rychle rozmáchl rukama a přistál mezi Makashou a Andym. Kopl Andyho do hlavy a omráčil ho. Potom poklekl, aby prořízl Makashovi hrdlo.

47

XII.

Nindžovo koleno tisklo Makashovu pravou ruku pevně k zemi.

Když se Makasha snažil volnou levačkou odvrátit směr přibližujícího se nože, nindža ji bez nesnází odrazil.

Makasha se sám osvobodit nemohl. Stačilo jediné bodnutí nožem a okamžitě bude odtud odstraněn do nějakého nového a

nepřátelského prostředí u řeky. Když už byl úplně zoufalý, ozval se z nenadání ve vzduchu jakýsi zvuk. Lidský hlas to však nebyl. Byl to svist letícího šípu, který se zabodl do nindžova ramene!

Vrah v černém vykřikl… Byl to první zvuk, jaký od začátku zápasu vydal. Upustil nůž. Ostří se zabořilo do země u Makashova levého ucha.

Rozzuřený nindža vstal a viděl, jak se k němu hrne dav lidí.

Makasha to viděl také. Byl to pan Francis a jeho sousedé z Hometownu. Pronásledování se tedy nevzdali. Někteří z nich nesli luky a toulce na šípy.

Nindža nyní musel bojovat s mnohem nebezpečnějším nepřítelem.

Neztrácel čas s Makashou a Andym. Vytáhl si šíp z ramene a z opaku vytáhl další nůž, kterým hodlal zaútočit na nového nepřítele.

Nindžovým živlem byl boj bez ohledu na to zda vyhraje, nebo ne.

Okamžitě se rozmáchl rukama, přistál uprostřed mezi starostou Francisem a jeho skupinou a pln zuřivosti do nich začal bodat a řezat.

Jakmile se nindža pustil do ostatních, Makasha uchopil nůž, který trčel ze země a převalil se k Andymu. Andy byl stále v bezvědomí.

Makasha neztrácel čas. Zvedl ho a přehodil přes rameno. Běžel co nejrychleji směrem, kterým předtím uprchla Elizabeth s Helenou.

Ani se neohlédl.

48

„Jak ti je?“ ptala se Elizabeth, která navlhčila bouli na Andyho hlavě studenou vodou z řeky.

„Dobře, už jednou jsem se cítil hůř,“ odpověděl nejistě.

„kdy to bylo?“

„Když mne máma nutila jíst růžičkovou kapustu.“

„No tak, jak je ti doopravdy?“ zeptala se.

Opřel se tváří o její rameno, aby se osušil. Pro oba to byl uklidňující pocit.

„S hlavou to není tak špatné, ale ruka mne bolí. Ten chlapík mne pěkně říznul,“ řekl.

„Makashova bylinná mast přiložená na ránu tě rychle vyléčí.

Možná, že ti překáží obvaz, není moc utažený?“ naklonila se k němu, aby ho povolila.

„Ne, to je v pořádku,“ řekl popravdě, ale v tom okamžiku by se byl nejraději neviděl, protože si od něho odsedla a tak přišel o možnost cítit nádhernou vůni jejích vlasů.

„Měla bych jít a vystřídat Makashu,“ prohlásila Elizabeth váhavě, neboť ho také nechtěla opustit.

„Znervózňuje ho, že nás bude hledat nindža nebo pan Francis, co?“

Přikývla.

„Je s ním Helena?“

Elizabeth se otočila.

„To jsem si myslel,“ prohodil s úsměvem.

„Počkej, vracejí se!“

„Koukat, ty vstát, připraven jít,“ konstatoval Makasha potěšeně.

„Jsem připraven,“ odpověděl Andy a v duchu si říkal, že ho snad Makasha neodnesl příliš daleko od místa, kde se střetli s nindžou a s lidmi z Hometownu.

„Dobře, kam jít?“ ptal se Makasha. „Ty říkat, že vědět kde být strážce.“

„Půjdeme nahoru k řece.“

„Ty jistý?“

„Ne, je to jen dohad, ale jeden z těch nočních lidí řekl, že nahoře u řeky se děje něco podivného s mlhou,“ konstatoval.

„Opravdu?“

49

„Kdybych já byl Strážce Mlhy, dělal bych svou práci pořádně –

hlídal bych mlhu.“

„On nedělat dobrá práce,“ zašeptal Makasha s obavou, aby ho náhodou někdo neslyšel. „Podívat,“ ukázal na řeku, „tam nebýt moc mlha, to trvat již dlouhá doba.“

„Možná, že Strážce je skutečně mrtvý.“

Když hovořili, to málo mlhy, co zbývalo, se jim náhle zformovalo do velmi úzkého obláčku, který jim plul nad hlavami. Dolehl k nim slabounký hlas, který si nejdříve spletli se šuměním větru ve větvích stromů na břehu. Andymu však ten zvuk zvonil v uších. Pohlédl na ostatní, kteří vypadali stejně, jako on. „Slyšeli jste něco?“

„Ano,“ řekla Elizabeth.

„Já jsem to také slyšela,“ rozčileně řekla Helena.

„To být Strážce, on ne nahoře u řeky, on zde,“ pronesl Makasha.

Silným hlasem vykřikl: „Litovat, co říct! Vy dělat skvělá práce!

Nikdo jiný mlha tak dobře nehlídat!“

„Je-li to Strážce, proč se nám neukáže, a proč nerozumím, co říká?“ divila se hlasitě Elizabeth.

„Je asi skutečně zesláblý,“ uvažoval Andy. „Prosím, mluvte hlasitěji.“

Všichni se soustředili, aby lépe slyšeli.

Vtom Elizabeth rozčileně prohlásila: „Slyšela jsem ho. Řekl: Makasha má pravdu. Na vlastní uši jsem to slyšela.“

„No ne, skutečně?“ zazářil Makasha. „Hmm, pravdu v čem?“

„Počkej,“ pozorně naslouchala a svraštila čelo. „Pravdu o tom, že to nedělá dobře.“

„Ne,“ nevěřil Makasha.

„Říkám ti, že mi to teď zašeptal do ucha.“

„Okamžik, také jsem to zaslechla,“ vydechla Helena. „Řekl: Poslechněte Andyho a jděte nahoru k řece, řekl…“ a najednou se jí začaly koulet po tváři slzy jako hrachy.

„Co je, cos e děje?“ ozval se Andy.

Dívenka se zadívala na své přátele, kteří na ni dychtivě zírali.

„Dodal, že umírá.“

„Když půjdeme nahoru k řece, co tam máme udělat?“ zvolal Andy zoufale do hustého oblaku mlhy.

50

Do ucha mu pronikaly nějaké zvuky, ale ani on, ani ostatní ničemu nerozuměli.

„Dejte nám další znamení,“ prosil Andy. „Řekněte nám, jak bychom vám mohli pomoci.“

Hlas mlhy jim odpověděl, ale ne slovy. Poutal jejich pozornost tím, že oblak se točil stále dokola jako raněný bílý králík, a potom se náhle vydal směrem k ostrovu uprostřed řeky a směřoval jejich pohledy ke skupině vysokých stromů. Pak se mlha na jasném žlutém nebi rozpustila.

„Pojďte, podíváme se na ten ostrov,“ pronesl Andy, ale sotva udělal dva kroky, skoro upadl. Elizabeth a Makasha ho však včas podepřeli.

„My jít, ale pomalu.“

Makasha nasadil volné tempo, aby mu Andy stačil. Když se dostali přímo proti ostrovu, prohlíželi si ho přes peřeje plné velkých skalisek. Na jedné straně ostrova byla malá zátoka nebo záliv obrostlý stromy. Elizabeth měla pocit, že ve větru se zatřepetalo něco bílého.

„Andy jít po kamenech, táhnout nás, když my se vznést,“

přikazoval Makasha.

„A přitom mne zachráníte před pádem do vody souhlasil Andy.

„Správně,“ řekl Makasha.

„A co já?“ zeptala se Helena.

„Ty budeš pozorovatel, posadíš se Makashovi na ramena a budeš hlásit, co vidíš.“

Když byli v polovině cesty, a přibližovali se ke skryté zátoce, Helena vykřikla: „Myslím, že vidím loď, velkou loď,“

Bylo to pravda. V zátoce nalezli dřevěnou plachetnici s jedním stěžněm, která zřejmě narazila na skály u břehu. Nakláněla se na jednu stranu ale držela nad vodou. Když přišli blíž, viděli, že má v trupu díru.

„Pravděpodobně narazila v bouři na skaliska,“ domýšlel se Andy.

„Proč myslíš, že Strážce chtěl, abychom ji našli?“ zeptala se Elizabeth. „Myslíš, že je na palubě někdo, kdo něco ví?“

„To zjistíme.“

„Ty být opatrná,“ nařídil Makasha Heleně, neboť ji chtěl udržet 51

mimo nebezpečí.

Ostatní tři se vyšplhali na otlučenou loď a hledali trosečníky.

Žádného nenašli.

„Je možné, že je to spíš něco, a ne někdo, koho máme podle Strážce hledat,“ napadlo Elizabeth.

„Například co?“

„Nevím,“

„Být lepší, když Helena teď s námi, loď bezpečnější,“ prohlásil Makasha.

„jsem pro,“ řekl Andy.

„Já taky,“ souhlasila Elizabeth, „jdi pro ni.“

Makasha ji přivedl na palubu a řekl jí, že hledají něco, co Strážce chce, aby našli. Snad nějaký předmět. Dodal, že k tomu potřebují její pomoc.

„Ve hře na schovávanou jsem dobrá. Vsadím se, že to najdu,“

řekla.

Nebyla to však pravda. Hledali všude, ale nic, co viděli, nemělo zvláštní význam.

Elizabeth seděla u stěžně, na němž schlíple visela plachta.

Nechtěla mluvit, ale musela. „Možná, že se mýlíme. Možná, že se mlha rozpustila tímto směrem jen proto, že tudy vál vítr. Víte, co si myslím? Že jsme tu loď našli pouze náhodou. Třeba Strážce ani nechtěl, abychom ji našli.“

„To je možné,“ řekl nejistě Andy.

„My všechno prohledat, od Strážce tu nic nebýt,“ pokrčil rameny Makasha.

Andy, který se cítil jako podvedený, se zlostně zamračil a řekl:

„Zbytečně jsme ztratili drahocenný čas, ne? Raději…“

Zbytek jeho slov zanikl v ohlušujícím výbuchu. Výbuch a nárazy náhlé katastrofy otřásaly zemí, uvolnily loď z mělčiny. Nikdo z pasažérů naštěstí přitom nespadl přes palubu. Zdálo se, že alespoň jednou měli štěstí.

Účinek výbuchu na řeku byl ještě hrozivější. Hladina vody stoupala téměř tak rychle, jako při přílivu, zdvihla plavidlo, jako by bylo z papíru a vyvrhla je ze zátoky přímo do středu běsnícího živlu.

Otlučená loď, kymácející se na rozbouřených vlnách, začala dírou 52

nabírat vodu. Rychle se potápěla a vyděšenou posádku stahovala do hlubin.

53

XIII.

„Musíme něco udělat,“ křičela Elizabeth. Přes zábradlí se na ni valil obrovský vodní příval, který ji div nesrazil do zpěněných vod.

Zachytila se stěžně a spolu s Helenou se ho pevně držela.

„Umíš řídit loď?“ vykřikl Andy na Makashu, snaže se překřičet hukot řeky.

Makasha zavrtěl hlavou. „Já být suchozemský tvor,“ řekl.

Andy ukázal na kormidlo, které se divoce otáčelo za Makashou a zvolal: „tím se řídí loď!“

To byla pro Makashu úplná novinka, ale líbila se mu. Chopil se dřevěného kormidla a snažil se je ovládnout. Bylo to marné.

„Půjde to jedině tehdy, polujeme-li rychleji než nás nese proud,“

řekl Andy a podíval se na svinutou plachtu na stěžni. To bylo ono!

„Elizabeth, musíš vyšplhat nahoru a rozvinout plachtu, abychom nabrali vítr!“

„Já?“

„Já to se svou rukou nezvládnu.“

„A co Makasha?“

„Musí držet kormidlo. Jediný z nás je natolik silný, že ho udrží.“

„Pusťte mne! Vyšplhám se tam!“ nabídla se Helena.

„Nic takového,“ řekla Elizabeth. Věděla, že to musí udělat sama.

Začala šplhat na stěžeň, jak to kdysi dělávala v tělocviku na laně.

Tentokrát však byl jejím nepřítelem silný vítr a potápějící se loď.

Všichni ji sledovali a měli o ni strach. Stejně tak se bála i ona sama.

Vyšplhala se do tří čtvrtin stěžně, když se loď prudce naklonila.

Elizabeth sklouzly nohy a začala sjíždět po drsném dřevě stožáru 54

dolů. Zoufale se snažila udržet, ale ruce už měla rozedřené do krve.

Vtom se přes loď převalila další vysoká vlna a Elizabeth se opět podařilo zaklesnout nohy. Byla téměř v polovině stěžně. Kůži na rukou měla sedřenou, ale snažila se dostat znovu nahoru.

Celé tělo ji nesmírně bolelo, ale přesto znovu šplhala vzhůru, až téměř dosáhla vrcholu. Od bílé plachty ji dělily necelé dvě stopy.

Jednou rukou se pustila stěžně a druhou se snažila zachytit plachtu.

Vítr ji však plachtu rval z ruky. V panice opět hmátla po stěžni.

Plachta vlála těsně vedle ní.

Celá udýchaná se znovu pokusila o nemožné. Pustila se stěžně a doufala, že konečně plachtu chytí. Podařilo se! Svírala ji pevně v ruce.

V tom okamžiku se rozlehl světlem duchů druhý výbuch, stejně silný jako první. Jeho síla téměř převrátila loď na bok.

Andyho smetl z paluby ke schodům do kajuty a mrštil jím na dveře kapitánovy kajuty. Makashu odhodil výbuch od kormidla a mrštil jím o zábradlí. Pevně se ho zachytil, protože jedině tak měl naději, že nebude smeten přes palubu.

A Elizabeth….

Padala z výšky téměř třiceti stop! Na poslední chvíli se prudce zachytila plachty. Visela za jednu ruku, zmítala se ve větru, až se jí nakonec podařilo zachytit se lanoví i druhu rukou.

Přátelé dole na palubě pro ni nemohli udělat nic. Měli sami co dělat se sebou.

Elizabeth se rozhoupal jako na houpačce a snažila se využít švihu k zachycení stěžně. Jednou, dvakrát, třikrát a počtvrté se jí to povedlo! Jednou, rukou objala stěžeň, přičemž se stále přidržovala plachty. Tím se nejen zachránila, ale dosáhla přesně toho, co měla původně v úmyslu.

Oběma nohama obemkla stěžeň, pak se pomalu spustila a přitom se držela plachty.

Než ji úplně rozvinula, přiskočil Andy, aby jí pomohl. Vytrhl jí plachtu z rukou a rychle ji uvázal. Okamžitě se napjala a nabrala vítr, jenže loď se náhle naklonila na bok a bylo jen otázkou času, kdy se potopí. Museli rychle ucpat díru v trupu. Rozhodli se proto kormidlovat ke břehu, kde by mohli loď opravit.

55

Makasha se mimoděk podíval na břeh a oči se mu rozšířily.

Okamžitě strhl kormidlo na druhou stranu. Obrat byl tak prudký, že se loď div nepřevrátila.

„Co to děláš?“ zaječel Andy.

„Dívat se!“

Andy se podíval. Po břehu, podél lodi, běželi pan Francis a jeho lidé z Hometownu.

„To je naše loď!“ křičel pan Francis, „bouře ji smetla z kotviště.

Vraťte ji!“

„Dělá si legraci?“ zeptala se Elizabeth.

„Ukradli jste nám loď!“ volal učitel tělocviku.

„Jen jsme si ji vypůjčili,“ odpověděl Andy. Pro sebe dodal:

„Ovšem jen do té doby, než se potopí.“

„Otočit k druhému břehu,“ ohlásil Makasha, „muset se snažit tam dostat, než být pozdě.“

Směřovali ke vzdálenějšímu břehu. Překvapovalo je, že za celou tu dobu loď neklesla ke dnu. Elizabeth se naklonila přes příď, protože ji zajímalo, zda něco neucpalo díru v trupu. Ke svému překvapení zjistila, že prudký pohyb vpřed nedovolil, aby do otvoru natekla voda. Znamenalo to, že když pluli rychle, nemohli se potopit.

„Zapomeň na přistání,“ řekla Elizabeth Makashovi, „vezmi to přímo nahoru po řece.“

Andy, fascinovaný pohledem na pana Francise a jeho lidi, kteří je neúnavně pronásledovali, pozoroval břeh. Pronásledovatelé zaostávali, ale on byl přesvědčen, že to nevzdají. Věděl také, že to nedělají jen proto, aby dostali zpátky svou loď. Chtějí jeho! Byli si jisti, že právě on je příčinou všeho zla, které se nyní odehrává ve světě duchů.

Zvedl oči k obloze a spatřil černý spirálovitý pruh kouře, který způsobily záhadné výbuchy za horizontem. Byla to další nepřirozená událost ve světě duchů. Také to mu starosta Francis jistě klade za vinu.

Tato myšlenka se mu stále vracela a děsila ho.

Co když mají pravdu? Co když jsem opravdu příčinou všeho, co se nyní děje ve světě duchů?

„Když pomyslíme na to, čím vším jsme právě prošli, měl by ses 56

tvářit veseleji,“ řekla Elizabeth a posadila se vedle Andyho.

Hleděl na rychle proudící vodu. „Možná,“ řekl mrzutě.

„Co se děje?“

„Dobře víš, že jsem vždy chtěl být jiný. Pro mě je důležité nebýt jako ostatní, Elizabeth. Jsem jiný, ale zároveň jsem svým způsobem monstrem, které ničí celý svět.“

„Jsi cvok.“

„Cvok, co je to?“

„Tak jsme v šedesátých letech říkali každému, kdo se choval nevšedně, podivně, bláznivě. Asi jako ty.“

„Nejsem cvok,“ protestoval.

„Když myslíš, že má pan Francis pravdu, tak jsi.“

„A jak víš, že nemá pravdu?“ zaútočil Andy.

„Protože Strážce chce, abys mu pomohl, potřebuje tě.“

„Připustíš, že bychom se mohli mýlit? Když k nám Strážce promlouval, bylo ho sotva slyšet! Možná, že jsme mu dobře nerozuměli. A pak, ta mlha, která nás zavedla k lodi. Nic jsme nezjistili. Možná, že jsme to ani nepochopili.“

Elizabeth se náhle zasmála.

„Co je na tom směšného?“

„Vůbec nemáš ponětí, co po nás Strážce chtěl, abychom našli?“

„Co myslíš ty?“

„Zatím hledáme jehlu v kupce sena, a přitom ta kupka je tím hlavním problémem.“

„Začínáš mluvit jako Makasha! Co chceš vlastně říct?“

„Podle mne jsme totiž neměli najít na lodi ani někoho, ani něco, prostě nás chtěl dovést k lodi. Strážce prostě chtěl, abychom postupovali rychleji vzhůru po řece, a proto měl zájem na tom, abychom ji našli.“

„Myslíš?“

„Ano. Dovol, abych ti řekla ještě něco, Andy Mosere! Jsi jiný!

Proto Strážce žádá tvoji pomoc. Tak je to. Makasha, Helena i já jsme zde jako každý jiný. Ale ty ne. Jen si vzpomeň, jak se ti podařilo ucpat tu toxickou díru mezi tvým a naším světem! Bylo to proto, že se ti u nás podařilo splnit tvé sny. Možná, že ovládáš nějakou sílu, o níž ještě ani nevíš, která se zkrátka ještě neprojevila. Musíš na to 57

přijít. Když budeš mít štěstí, třeba nám pomůžeš.“

Andy si uvědomil, že Elizabeth může mít pravdu, a to ho vyděsilo ještě víc. Neměl ani sebemenší ponětí, jak by mohl Strážci pomoci.

V obavě, že by vítr mohl ustat, se Andy, Elizabeth a Helena usilovně snažili ucpat díru v trupu lodi. Makasha stále kormidloval.

Když se jim to konečně podařilo, všichni tři vzali kbelíky a začali vylévat vodu. Byli přesvědčeni, že čím lehčí je loď, tím rychleji popluje. A čím rychleji to bude, tím spíše uniknou svým pronásledovatelům, nehledě na to, že rychleji dostihnou Strážce.

Naštěstí vítr neustával, takže, jak měli v úmyslu.

Zdálo se, že nekonečné hodiny rychle ubíhaly. Snad to byly dny.

Ve světě duchů to nemohl nikdo odhadnout, protože tam nikdy nebyla noc, jen nekonečné žluté dny. Nakonec se však objevil sna obou stranách řeky břeh, který vypadal jako sežehnutý, ale ještě ne zcela spálený. Na stromech byly dosud listy, i když zčernalé.

Tam, kde byl kdysi horizont černý od kouře, bylo nyní nad jejich hlavami citrónově žluté nebe plné černých mraků z kouře a popele.

Samotná řeka nyní vypadala jako mastná voda. Vzduch byl mimořádně chladný. To bylo podezřelé, protože svět duchů měl stálou a trvalou teplotu. Teď to však neplatilo. Alespoň zde ne.

Seděli všichni na palubě vedle Makashy, který stále kormidloval, a dohadovali se, co to všechno asi znamená. Náhle spadlo několik velkých černých sněhových vloček. Jejich zmatek opět narůstal.

Jedna z nich se usadila Makashovi na nose. Vyskočil, pustil kormidlo a pln radosti se rozběhl po palubě. Byl jako malé dítě, které poprvé vidí sníh.

„Proč to Makasha dělá?“ zeptala se Helena.

„Možná je cvok,“ řekl s úsměvem na tváři Andy.

Ze zataženého nebe se sypaly další černé sněhové vločky.

Makasha se konečně vrátil na záď lodi, ukazoval na padající sníh a ptal se: „Jak tomu říkat? Nepamatovat si.“

„To je sníh,“ odvětila Helena.

„A tak,“ řekl s uspokojením. „Sníh, ten Makasha nevidět už sto tisíc let.“ Sníh však nepřestal padat a tak Makasha se znepokojeným výrazem na tváři pronesl: „Být Makasha blázen, nebo mít sníh špatná barva?“

58

„Makasha je blázen, ale má pravdu. Měl by být bílý,“ žertoval Andy.

„Andy jistý? Ne červený?“

„Každý, kdo si pamatuje, že sníh je bílý, ať zvedne ruku.“

Okamžitě se zvedly ruce všech tří.

„No dobrá, když to přátelé říkat,“ prohodil Makasha a znovu se chopil kormidla.

Obrovské černé vločky padaly stále hustěji. Byly neuvěřitelně lepkavé a těžké. Ve studeném vzduchu netály.

„Z toho by mohly být potíže,“ řekl Andy a natáhl všem přes hlavu velkou přikrývku, kterou objevil v kapitánově kajutě.

„Vidět větší problémy,“ řekl Makasha a máchl rukou směrem k ústí řeky.

Ačkoli černá sněhová bouře neustávala, spatřili velké množství vorů a kánoí, které se k nim rychle přibližovaly.

59

XIV.

Lidé na těchto plavidlech však neměli v úmyslu na loď zaútočit.

Volali o pomoc! Jakmile si to čtyřčlenná posádka uvědomila, začala házet příchozím lano, aby se mohli vyšplhat na palubu.

Pro silné sněžení téměř nebylo vidět. Sotva bylo možno odhadnout, kolik vorů a kánoí na vodě je.

Nakonec všechny lidi bezpečně dostali na loď a starý muž v obleku, v jakém se chodí do zaměstnání, přistoupil ke čtyřem členům posádky, kteří postávali u kormidla. „Vezměte nás dolů k řece,“

nařídil. Byl zřejmě mluvčím skupiny vesničanů.

„Nemůžeme,“ řekl Andy. „Strážce nám řekl, abychom pluli po řece nahoru.“

„To je vyloučené!“

„Poslyšte, je nám líto, ale loď otočit nemůžeme,“ podpořila Andyho Elizabeth.

„Co nemůžete? Nevidíte, že prcháme z horního konce řeky?

Vybuchla tam sopka a všechno proměnila v oheň, kouř a popel. Žijí tam ďábelští lidé. Je to zlé. Obraťte loď!“

„Chápu, že nechcete zpátky, proto vás vysadíme na břeh. Co vy na to?“ nabídl se Andy.

„Nebezpečí je příliš blízko. Musíte okamžitě změnit směr.“

„Poslyšte, opravdu lituji. Pomohli jsme vám, a teď pomozte vy nám. Strážce…“ řekl upřímně Andy.

„Takže vy směr nezměníte?“ přerušil ho starý muž.

„Ne.“

„Řekl jsem vám, že se nevrátíme,“ prohlásil vůdce vesničanů.

„Nedáváte nám na vybranou. Jsme mírumilovní lidé, ale co máme 60

dělat?“ Zvedl ruku nad hlavu a dal ostatním znamení, aby se zmocnili lodě.

Andy dostal ránu do vazu a kopanec do břicha. Upadl, ale jen na okamžik. Několik rukou ho zvedlo a shodilo přes palubu.

Cítil, jak ho pohlcuje studená temnota, klesal stále hlouběji do nevlídných vod.

Elizabeth shodili do vln ve stejné chvíli jako Andyho. Makasha se bál o Helenu a jakmile se Andy a Elizabeth ocitli ve vodě, uchopil ji a dal se na zběsilý útěk. Bez rozmýšlení skočil do řeky.

Plavali v oslepující sněhové vánici a neustále na sebe volali.

Podařilo se jim doplavat k jednomu z vorů, opuštěných vesničany.

Byl lepkavý od hustého černého sněhu, ale všichni čtyři se na něj vyšplhali.

„To jsme dopadli,“ řekl znechuceně Andy. „Snažili jsme se něco dokázat a podívejte, kam jsme se dostali.“

Nikdo neodpověděl. Tiše seděli, zmáčení od obrovských vloček sněhu a pozorovali, jak jejich loď po prudké obrátce směřuje po řece dolů. Zatímco pozorovali loď, začal sníh padat tak hustě, že hrozilo přetížení voru.

„Měli bychom přistát, nebo budeme závodit v plavání s démony,“

řekla Elizabeth.

Říčních lidí se však obávat nemuseli. Ti již oblast opustili.

Pádlovali rukama a pomalu se na kymácejícím voru přibližovali ke břehu. Když se z něj vypotáceli, byl již částečně pod vodou.

Posledních několik stop ke břehu proto museli přebrodit mělčinou.

Pro Elizabeth, Makashu a Helenu to nebyl problém, pro Andyho však byla kombinace sněhu, vody a zimy katastrofou. Byl promrzlý na kost. Jejich první myšlenkou bylo proto najít teplý úkryt, jinak Andymu hrozila smrt.

Černý sníh však neustále padal, lepil se na ně a tížil je. Přitom si však všichni uvědomovali, že v nebezpečí není jen Andy. Kdyby se ze sněhové vánice nedostali, tíha sněhu by je nakonec zničila.

„Jít tudy,“ ukázal Makasha. Nebylo to, že by věděl, kudy mají jít, ale proto, že někam dojít museli. S Helenou na ramenou je vedl po břehu směrem k ústí řeky. Sněhu bylo po kolena a nejhorší bylo, že se lepil na nohy, takže každý krok byl pro ně stejným utrpením, jako 61

kdyby navíc nesli padesát liber. To, a obrovská vrstva sněhu, která jim ulpěla na těle, způsobilo, že vypadali jako nemohoucí starci.

Andy se již na oblohu ani nepodíval. Když to naposledy udělal, viděl, že má na nose i na čele sníh. Vločky byly tak velké, že i na teplé tváři tály velice pomalu.

To je zvláštní způsob smrti, pomyslel si, drkotaje přitom zuby.

Budu zde pohřben zaživa, rozdrcen sněhovými vločkami, a to ke všemu na místě, kde jsem jedinou živou bytostí. Jaký je v tom však rozdíl?

Rozdíl. Náhle si vzpomněl na Elizabethina slova na lodi. Kdyby měl nadpřirozené vlastnosti, pak by byl teď nejvyšší čas, aby to zjistil. Podle jeho názoru jedinou mocí, kterou kdy na světě vládl bylo, že se mu zatím podařilo uskutečnit to, co si vysnil. Bohužel to byla nepředvídatelná síla. Nikdy totiž dopředu nevěděl, co si bude přát, či zda si to vůbec bude přát. Musel přemýšlet. Možná, že je v tom něco jiného.

Rozdíl. Musel si to promyslet. Musel zjistit, co je na jeho postavení jedinečné. To by pak mohl být zdrojem jakékoli moci ve světě duchů.

Rozdíl. Snažil se soustředit. Je fakt, že mrzl a ostatní ne. Měl hlad a druzí ne. Vyčerpán byl jenom on. Všichni byli skuteční, ale oni byli mrtví. Za chvíli bude mrtvý i on, pomyslel si s hořkostí.

Pak Andy zakopl. Upadl tváří do sněhu. Ostatní přiběhli, aby mu pomohli. Než se však k němu dostali, Andy ležel bez hnutí, zmožený zimou. Cítil pouze tlukot svého srdce a bušení v hlavě.

Rozdíl. Byl to právě tlukot srdce, který ho odlišoval od ostatních!

Jak to však mohlo pomoci?

Vůbec necítil ruce, které ho zvedly ze sněhu. Hlavou se mu honily myšlenky, snažil se vzpomenout na něco ze své minulosti, na nějaké slova, větu. Co to jen mohlo být?

Jakmile se mu vrátila paměť, znenadání se usmál. Vždyť to přece byla maminka, která mu říkala, že když se bude dostatečně snažit, může mít, co si jeho srdce přeje.

Tak dobrá, moje srdce si přeje, aby přestalo sněžit a abych se opět zahřál, pomyslel si. Samozřejmě, jeho srdce si to přálo už dlouhou dobu, ale nic se nestalo.

62

Možná, že své přání neumím přeměnit v sílu, uvědomil si. Musím se však snažit. Přinutil se soustředit a získat energii. Žádnou však neměl. Omdlel.

63

XV.

Když Andy otevřel oči, uviděl, jak se nad ním sklání Helena.

„Už se probral,“ vykřikla.

Hned se u něj objevili Elizabeth a Makasha. „Jak se máš, Šípková Růženko?“

Pokynul hlavou a najednou si uvědomil, že už mu vůbec není zima. Vzpomněl si, co se mu honilo hlavou, než se všechno proměnilo v téměř věčnou tmu. Jeho srdce toužilo, aby přestal padat sníh a aby se opět oteplilo. Sevřel ruku Elizabeth a s rostoucí nadějí v hlase se zeptal: „Co se stalo? Kam zmizel sníh? Jak to, že je mi opět teplo? Musím to vědět!“

„Zlomíš mi ruku,“ řekla Elizabeth.

„Promiň, musím to vědět,“ pustil ji ruku.

„V pořádku. Byl jsi dlouho v bezvědomí a teď jsou trochu zmatený. Všechno ti řekneme, ale moc toho není.“

„Když jsi omdlel, trochu jsme tě poponesli, a pak se něco přihodilo.“

„Co?“ zeptal se dychtivě. Doufal, že uslyší, že způsobil zázrak.

„Helena si všimnout ten velký balvan,“ vysvětloval Makasha a máchl pravačkou. „Způsob, jak ležet na cesta, dělat skvělé malé odpočívadlo. Zbavit nás sněhu.“

„Jak to?“

„No, najít tu množství starého suchého křoví a Makasha proto zapálit oheň a to pomocí zahřát. Přinejmenším to zbavit zimy a vysušit šaty. Potom sníh rychle tát. Udělat se teplo. Sníh před dlouhá doba přestat padat.“

Andy zklamaně zavřel oči.

64

„Ty spát dlouhá doba,“ pokračoval Makasha. „Teď už ne, nebýt čas.“

„Co se děje?“ zeptal se Andy.

„Být lepší, když nebe vypadat černá, ne jako co vidět teď.“

Andy se vztyčil a vzhlédl k obloze.

Nad hlavami jim dosud táhla kouřová oblaka, ale dole u řeky už byla obloha jasná a ne úplně žlutá.

„Co to znamená?“ chtěl vědět Andy.

„Svět duchů se hroutit, nebe se rozpadat, brzy nastat konec světa duchů.“

„A to všechno jsem prospal? Právě když toho musíme tolik udělat?“

„Na tom nezáleží,“ řekla Elizabeth konejšivě. „Nemohli jsme nic dělat, když jsi spal. Teprve před několika hodinami se oteplilo a sníh roztál. Do té doby byla zem promrzlá.“

Andy se opět podíval na oblohu. Skutečně se zdálo, jako by se mraky protrhávaly. Rád by věděl, co si všichni obyvatelé světa duchů myslí, když vidí, že jejich existence je ohrožena. Jestliže se nebudou moci odebrat do míst věčného spánku, kam se vlastně obyvatelé světa duchů podějí, bude-li jejich svět zničen? Upa d n o u v zapomnění?

Andy se při tom pomyšlení otřásl. Nedbal teď na to, zda se vůbec někdy dostane domů. Měl na mysli pouze záchranu Elizabeth, Makashy a Heleny. Pokud šlo o něho, byl to také jeho svět.

„Pojďme,“ řekl a podal ruku Elizabeth a Makashovi.

„Myslíš, že to zvládneš?“ zeptala se Elizabeth znepokojeně.

„Po takovém spánku. Určitě. Pomozte mi na nohy. Bude to dobré.“

Zvedli ho a Andy se trochu zapotácel. Ospalost ho úplně přešla.

Zhluboka se nadechl a sáhl si na čelo. Bylo zpocené. „Buď mám horečku, nebo jste si skutečně nedělali legraci a je tu vedro.“

Dotkl se Heleniny tváře a zjistil, že je také horká, ačkoli ona to necítila. Horké bylo všechno, kameny, země, samotný vzduch.

Všechno jako by sálo prudkým žárem.

„Vypadněme,“ ozval se Andy.

Právě to chtěli udělat, ale vtom se za jejich kamenným úkrytem 65

něco pohnulo. Nikdo z nich ani nehlesl. Makasha vytáhl dlouhý, tenký nůž, který zabavil nindžovi. „Čekat,“ zašeptal. Než se stačili pohnout, uslyšeli další zvuk, jakési zapraskání a potom další, jako by se něco sunulo po zemi. Zvuky stále sílily.

„Musí jich tam být mnoho a vůbec jim nezáleží na tom, že jsou slyšet,“ zašeptal Andy. Tričko měl propocené a pot mu stékal po tváři. Měli bychom utéci!“

„Poběžíme k řece,“ řekla Elizabeth, „jakmile napočítám do tří.

Jedna, dvě…“

Na vrcholek jejich kamenného úkrytu cosi dopadlo. Když to spadlo na zem, syčelo to a hustě se z toho kouřilo.

Elizabeth stála jako zkamenělá.

Velký kus něčeho šedého následoval první kapku. Byla to rozžhavená tekoucí láva. Zdálo se, že všechno hoří. Za okamžik mohli být spáleni na troud.

„Tři,“ vykřikla Elizabeth.

Vyřítili se ven jako torpéda vystřelená z ponorky. Stačili se ještě ohlédnout a viděli, jak se přímo za nimi valí hořící vodopád lávy. Za okamžik pohltil jejich kamenný útulek.

Upalovali od pomalu tekoucího přívalu lávy, který vydával neuvěřitelný žár. Nebylo divu, že sníh tál a že bylo takové horko.

Láva tekla pomalu, takže před ní stačili utíkat. Přestali se ohlížet a dívali se na řeku. Nyní, když ji nepadal černý sníh, viděli v dálce sopku, ze které láva vytékala. Těsně za vulkánem viděli městečko a prostranství plné strojů, kterými dominovala velká cisterna. Andy si vzpomněl, co vykládal jeden z hostů na večírku: že někdo dělá něco s mlhou. Tohle by mohlo být ono. Pokud se Andy nemýlil, blížili se k cíli svého putování.

„Tam musíme dojít,“ řekl a ukázal na město na vzdálenější straně sopky. „Když obejdeme lávu, budeme tam za chvíli.“

Pokusili se předběhnout přední okraj proudu lávy. To se jim však nepodařilo. Helena to uviděla první a objala Makashu silnou nohu.

Zabořila mu tvář do stehna a třásla se strachem. Nikdy předtím ještě nic podobného neviděla, dokonce ani v nejhorších snech ne.

„Co je s tebou,“ zeptal se Andy.

A pak to najednou spatřil také. Viděli to všichni, a nemohli věřit 66

svým očím.

67

XVI.

Ze skály rozžhavené do dvou tisíc stupňů se vynořila obrovská postava. Nebyl to duch. Nebyl to sen. Bylo to monstrum z doby před milióny let, kdy neexistoval ani život, ani smrt, kdy nebyla ani země, voda, ani vzduch. Přišlo to z dob, kdy existovala jen tekoucí rozžhavená masa, která nakonec ztuhla a uchovala život i smrt.

Monstrum, které se před nimi náhle vynořilo, bylo z dávné minulosti, pocházelo z hořícího kamene, poněvadž svět duchů byl na pokraji zkázy a vracel se ke svému tekoucímu jádru, které ve světě živých bylo stále rozžhavené do běla.

Tyčilo se jako hrozba osudu. Byl to žhnoucí, lávu vypouštějící ohnivý démon, vysoký více než padesát stop. Měl jedno ucho, místo očí a nosu černé díry, a z jazyka, pysků a zubů mu šlehal oheň. Tělo ruce a nohy se pohybovaly jako lidské, jenže nic lidského na něm nebylo.

Prošel lávou, jako by to byla neškodná vodní kaluž. Kráčel přímo ke čtyřem obětem, které hrůzou div nezkameněly.

„Mys… myslíte, že je t…to nebezpečné?“ zašeptala chvějícím se hlasem Elizabeth. „M… myslíte, že to chce s námi mluvit?“

Lávové monstrum se naklonilo a napřáhlo ruku, zřejmě je chtělo zvednout. Vše, čeho se však dotklo, okamžitě vzplálo.

Instinktivně uskočili a padli do trsu křovin. Když je ruka míjela, žhavé prsty křoviny okamžitě zapálily. Taktak se jim podařilo ohni uniknout.

Dotaz Elizabeth ani zodpovídat nemuseli. Lávové monstrum dalo samo pádnou odpověď. Bylo nebezpečné a vůbec nemělo v úmyslu o něčem s nimi vyjednávat. Chtělo je zkrátka upálit zaživa.

68

„S tím já nebojovat,“ mumlal Makasha.

„Souhlasím s tebou, zmizme,“ dodala Elizabeth.

Nebylo to však tak jednoduché.

Lávové monstrum přistoupilo blíž, sklonil hlavu, aby je sežehlo.

Všichni čtyři ustoupili co nejdál, zatímco Makasha hodil monstru do tváře nůž. Střenka se rozžhavila do běla, roztavila se a stala se součástí roztékající se postavy. Monstrum ještě více sklonilo hlavu.

Horko bylo nesnesitelné. Andy si představoval, jak mu šaty hoří plamenem. Doklopýtali k nejbližšímu okraji břehu a vrhli se do vody. Andy sepjal ruce a v rostoucí hrůze skočil do řeky.

Voda vystříkla a zasáhla monstrum do tváře. Pára stvůru překvapila.

„Cákejte na něj vodu,“ křičel Andy z plných plic.

Všichni čtyři ze všech sil polévali monstrum vodou. Syčící pára se odrážela od jeho očí, nosu a brady. Stvůra zmateně ustoupila.

„Běžte vodo u břeh!“ zvolal Makasha. „Pryč od démon!“

Monstrum, stojící v potoce lávy, pozorovalo, jak utíkají. Vědělo, kam směřují.

„Ještě nás pozoruje?“ zeptala se Elizabeth, která se bála otočit.

„Ne, taje v potocích lávy,“ hlásil Andy.

„Teď moci z voda,“ řekl Makasha.

„Určitě?“ zeptala se Helena.

„Být v bezpečí, maličká,“ ujišťoval ji Makasha.

Vylezli z vody a vydali se po vyprahlé, zničené zemi k městečku, které leželo hned za sopkou.

„Vidíte nějakou stopu po Strážci?“ zeptal se Andy ostatních.

Váhavě odpověděli, že ne.

„Doufám, že není příliš pozdě,“ prohodil Andy hlasem, kterým prozrazoval jeho obavu.

Všude kolem horního toku řeky, kde byla sopka, bylo po dvou explozích plno kamení a popela.

Město za ní se nezdálo být příliš poškozeno. Nebylo ani evakuováno. Dokonce i z dálky čtveřice viděla, že tam panuje čilý ruch.

„Tam prý bydlí ďábelští lidé,“ tak to alespoň vykládal člověk, kterému ukradli loď. To se musí posoudit, pomyslel si Andy, a dál 69

přemýšlel, zda lidé, které chtějí navštívit, skutečně vypadají jako ďábel.

Měl se o tom přesvědčit velice brzy.

Se sopkou po levici a řekou po pravici se přibližovali k městečku.

Ze sopky vytékaly dva proudy lávy. Jeden z nich vytvářel široké zatáčky a směřoval přímo na ně. Jelikož věděli, co se v lávě skrývá, snažili se jí co nejvíce vyhýbat. Mezi potokem lávy a řekou byl jen úzký koridor a tím bez úhony prošli.

Čím více se však k sopce blížili, tím hůř se jim ve vyvřelinách šlo.

Museli překonávat velké kusy vyvřené ze sopečného kráteru, z nichž se ještě kouřilo. Kolem dokola to vypadalo jako měsíční krajina po válce.

Blížili se k městu. Viděli nějaký stroj, který něco čerpal ze země a potom cosi, co vypadalo jako obrovský trychtýř a vysávalo to ze vzduchu malé chomáče mlhy. Nebylo pochyb, byli to lidé, kteří dělají něco s mlhou.

„Asi to zní hloupě, ale co budeme dělat v městě, až se do něho dostaneme?“ řekla nervózně Elizabeth.

„Nevím,“ přiznal Andy. „Doufal jsem, že nám to řekne Strážce.“

Na žlutém nebi se objevily další křížem krážem plující bílé pruhy.

Vypadalo to, jako by se žluť ztrácela. Ještě podivnější bylo, že bělost nepropouštěla světlo. Zdálo se, že ve světě duchů se stmívá a světlo pozvolna pohasíná.

Když se obloha pozvolna zešeřila, čtyři cestovatelé na zrádném terénu přidali do kroku. Málo jim teď záleželo na tom, že klopýtali a padali, když svět, ani oni sami nebudou dlouho existovat.

Byli již na úrovni sopky a překonali většinu překážek. Nedaleko od nich leželo městečko.

Když Andy zahýbal za velký balvan, ucítil, jak ho uchopila nějaká ruka a pevně stiskla. Podíval se dolů a vidě ostří nože namířené přímo na své břicho.

70

XVII.

„Tak vás konečně máme,“ zaburácel hlas pana Francise.

Elizabeth a Helenu drželi v šachu dva tělocvikářovi druzi.

Makasha byl pro ně těžším soustem. Srazit ho na zem a svázat dalo hodně práce třem mužům.

„Kdybych si nevšiml, jak naše loď pluje nahoru po řece, nikdy bych vás nechytil,“ připustil pan Francis.

„Jenže my jsme se

nevzdali,“ zvolal vítězoslavně. „Je to skvělé i proto, že podíváme-li se na tohle místo a na rozpadající se oblohu, chytili jsme vás právě včas.“

„Vím, že si myslíte, že jednáte správně, ale já nejsem příčinou vašich problémů, jsem naopak jejich součástí i řešením,“ zvolal Andy.

„Jak je potom možné, že kamkoli ve světě duchů přijdete, tak nastává hrozná nerovnováha?“

„Mýlíte se.“

Pan Francis ho ignoroval. „Nemohu dovolit, abyste zničil celý náš svět. Podle toho, jak to vypadá, nebudeme mít čas, abychom vás vzali zpátky a řádně soudili. Na řádný soud není čas. Je mi líto, Andy, ale musíte zemřít. Je zde příliš mnoho rizik. Nejlepší bude vyřídit to rychle,“ snažil se vysvětlovat, „alespoň se nebudete muset trápit čekáním. Jsem čestný muž a dovolím vám, abyste si vybral, jak chcete zemřít.“

„Prosím vás, poslyšte,“ začal Andy prudce vyrážet slova, takže to vypadalo, jako by lapal po dechu. „Poslal pro nás Strážce. Potřebuje naši pomoc. Ostatní vám to mohou potvrdit.“

Jenže ostatní měli v ústech roubík.

71

„Vyberte si, jak zemřete, nebo to budeme muset udělat za vás.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Andy a snažil se přijít na to, jak z kaše ven.

„Tak co?“

„Láva, hoďte mne do lávy,“ řekl a těžce polkl.

Pan Francis pozvedl obočí. „To myslíte vážně?“

Andy kývl hlavou. „Pusťte ale mé přátele. To je všechno, co od vás chci. Rozvažte je, a nechte je běžet. Slibuji vám, že nebudou do ničeho zasahovat.“

„A půjdete klidně?“

„Ano.“

Pan Francis se na okamžik zamyslel a učinil protinávrh. „Ty dívky pustím hned, ale jeskynní muž musí mít svázané ruce až do té doby, než bude po všem. Později ho mohou rozvázat. Také vy budete mít svázané ruce. Víc pro vás nemohu udělat.“

„Platí.“

„Tak to skončeme.“

Cestou k okraji potoka lávy měl pan Francis zřejmě výčitky svědomí, neboť neustále opakoval:

„Nechtěl jsem vám ublížit,

mladíku. Vím, že tady nejste o své vlastní vůli, jenže my musíme napravit to, co se pokazilo, synu, Doufám proto, že v tom nevidíte osobní zášť.“

„Nevadí-li vám to, pane, vlastní smrt beru velmi osobně, zejména proto, že děláte velikou chybu.“

„Nečekal jsem od vás nic jiného, synu. S tou lávou to myslíte skutečně vážně?“

„Když umřít, tak umřít,“ řekl Andy a v duchu doufal, že k tomu nedojde. Ohlédl se a spatřil Elizabeth a Helenu. Chápavě mu pokynuly. Věděly, co mají dělat.

Čím více se blížili k lávě, tím nesnesitelnější horko bylo. Andy je vedl k místu, kde proud lávy a řeka byly vedle sebe co nejblíže.

Potok z roztavených kamenů, který syčel a prskal kolem nich, byl přes dvacet yardů široký a deset stop hluboký.

„Alespoň to budete mít rychle za sebou,“ řekl pan Francis jemně.

Elizabeth a Helena se přiblížily k Makashovi co nejtěsněji a všichni tři se natočili tak, aby byli co nejblíže k řece. Jakmile se přiblíží šance, dají se do toho. Doufali jen, že se jim to povede.

72

Pan Francis pokynul dvěma silným mužům, kteří předstoupili a Andyho zvedli. „Proveďte to pořádně,“ řekl jim. „A´t nevyčnívá z lávy. Udělejte to rychle, ať netrpí.“

Oba muži přenesli Andyho blíž k lávě. Žár jim sálal do tváří a hrozil sežehnout vlasy.

Andy se potil. A nejen horkem. Kde je lávové monstrum?

„Máme ho tam hodit odtud?“ zeptal se jeden z nich druhého.

„Určitě, je to zatraceně blízko.“

„Ne!“ vykřikl Andy. „Přineste mne blíž. Musíte mne dát blíž!“

„Můžeme tě tam hodit už odtud, nedělej si starosti.“

„Počkejte!“

Ale nepočkali. Každý z nich ho chytil za jednu ruku a nohu, připraven hodit ho po hlavě do bublající rozžhavené lávy.

Makasha se odvrátil.

Helena si zakryla oči.

Elizabeth vykřikla: „Ne, prosím vás, ne!“

Andy s usilovně snažil přinutit své bušící srdce, aby zasáhlo.

Zoufale se nutil myslet na to, aby ho zachránilo před usmažením zaživa.

Muži Andyho naposled rozhoupali. Při zpátečním pohybu zavřel oči. Byl příliš vyděšený, než aby se mohl soustředit na cokoli jiného, kromě svého strachu.

Pak ho hodili.

Ale místo toho, aby letěl dopředu, do lávy, letěl nazpět.

Za okamžik si uvědomil, proč. Všude bylo plno křiku. Řvalo i lávové monstrum. Muži se vyděsili a pustili Andyho na zem.

Narazil na ni hrudníkem a dvakrát se udeřil do hlavy. S rukama svázanýma za zády nemohl dělat nic jiného, než tiše ležet. Nárazem byl zcela otřesen.

Elizabeth právě začala rozvazovat Makashova pouta, když lávové monstrum uchopilo svými tekoucími prsty jednoho z mužů, kteří se snažili hodit Andyho do hořící lávy. Muž vzplál jako pochodeň a zmizel.

Lávová stvůra si teď mohla vybrat mezi spoutanou obětí.

Mimořádně snadné však bylo dostat toho, který se nesnažil utéct a bez hnutí ležel na zemi.

73

Byl to Andy.

74

XVIII.

Monstrum právě napřahovalo pravou ruku, když se k příteli rozběhli Makasha a Elizabeth.

Doběhli k Andymu současně a uchopili ho za nohy. Kdyby se ohlédli, jistě by raději utekli. Ruka se po nich již již sápala. Oni se však neohlíželi. Byli příliš zaměstnáni tím, jak táhli Andyho po kamenité zemi.

Před Andyho obličejem se objevila příšerná ruka a z jejích prstů kapala tekoucí láva. Zem syčela a bublala. Nemohl nic dělat. Blížila se chvíle, kdy bude nadobro upálen.

Za okamžik hodili Makasha a Elizabeth Andyho do vody a skočili za ním. Helena mu okamžitě začala rozvazovat spoutaná zápěstí.

Pan Francis a jeho přátelé prchali v panice k městu za sopkou, aby se dostali co možná nejdál od lávového monstra.

„Bylo to o chlup,“ řekla Elizabeth, když pomáhala Andymu vstát v mělké vodě.

„O chlup? Teď už chápu, co znamená pořekadlo skočit z rozžhavené pánve do ohně.“

„Být ještě horší věci než oheň,“ pronesl Makasha, když je zaslechl. „Podívat se teď na obloha.“

Žlutá barva rychle mizela a nahrazovala ji obrovská, mdlá, bílá prázdnota. A ta byla čím dál tím tmavší.

„Co s námi bude?“ strachovala se Helena.

„Makasha nemoci říct.“

„Ať se stane cokoli, jdu s vámi, platí?“ řekla Helena.

Jeskynní muž ji vzal do náručí.

„To být dobré, maličká,“ znovu a znovu ji uklidňoval.

75

Čtveřice se brodila mělčinou. Kryl ji hustý porost břehu. Když se dostali k městečku, vystoupili z vody.

„Hezké domy,“ řekla Helena, když vystrčila hlavu z křoví.

Ve srovnání s obyčejnými chatrčemi a sruby, které Andy viděl ve světě duchů, byla to domy skutečně něčím zvláštním. Byly ze dřeva, kamene a cihel a vypadaly moderně a upraveně. Nebylo divu, že lidé, kteří uměli stavět takové domy, byli s to vyrábět stroje, které hlučely a lomozily po jejich pravici. „Tady musí žít velice chytří lidé,“

prohodil Andy.

„Jenže nebýt dobrá,“ chraplavě řekl Makasha. „Podívat se k bráně do město. Vidět, co dělat?“

Skupina obyvatel v bílých pláštích právě svazovala pana Francise a jeho společníky.

„Proč ho a jeho lidi svazují? Vždyť je ani neznají,“ zeptala se Elizabeth.

„Protože mají určitě co skrývat a my hned zjistíme, co to je.

Pojďme, pan Francis nám právě prokázal laskavost. Upoutal pozornost místních obyvatel, takže se můžeme směle vydat do městečka a prozkoumat ty stroje.“

Rychle se proplížili křovinami a pak se rozběhli k zadní části skupiny domů. Potřebovali se dostat k budově s velkým trychtýřem, který nasával mlhu. Když už se blížili k cíli, museli se na chvíli zastavit u zdi jakéhosi malého skladiště.

„Pozor! Jsou tam stráže a je jich moc. Nikdy je nepřemůžeme,“

vykřikl Andy.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Elizabeth.

„Tady zůstat

nemůžeme.“

Helena se zvědavě podívala za roh. Rychle se otočila k přátelům.

„Ách,“ řekla.

„Co je?“ zeptal se Andy.

„Vedou pana Francise a ostatní sem. Musíme se schovat.“

Spěšně hledali za zdí nějaký úkryt, až konečně našli dveře.

Byly zamčené.

Zřetelně slyšeli kroky příchozích. Začali propadat panice. I přes veliký hluk rozeznávali silný hlas, který velel: „Nezáleží na tom, co s nimi provedete. Zkrátka musí zmizet, neboť i tak svět zahyne.

76

Důležité je, aby u toho nebyli.“

„Uvidí nás,“ řekla Elizabeth naléhavě. „Jsou už skoro za rohem!“

„Vyraz dveře,“ požádal Andy Makashu.

Ten se opřel ramenem o těžké dveře a vší silou zatlačil.

Dveře nepovolily.

„Zbavte se těch vetřelců jakýmkoli způsobem,“ doléhal k nim zvýšený hlas.

„Udělejte cokoli, ale udělejte to rychle. Potom přijďte do laboratoře. Je nejvyšší čas.“

„Dveře!“ šeptal Andy zuřivě.

„Nejít otevřít.“

Helena stála těsně vedle Makashy. Netušila, oč běží. Přistoupila ke dveřím a dvakrát zaklepala.

Ostatní zmateně pohlédli jeden na druhého a potom na dveře. Ty se pootevřely. „Jste to vy, doktore Hamiltone?“

„Tady doktor Makasha,“ odpověděl jeskynní muž, naklonil se a rozkopl dveře. Rukou zacpal otevírajícímu ústa, aby nemohl vykřiknout. Ostatní rychle vstoupili za ním. Dveře za sebou okamžitě přibouchli. Ocitli se v relativní tmě, ale zato zjistili, že tam kromě osoby, kterou vtáhli dovnitř, nikdo jiný není.

Cítili se v bezpečí.

Alespoň si to mysleli. Vyděsilo je další zaklepání na dveře.

Nikdo se ani nehnul.

„Zdá se, že je to nějaké oblíbené místo,“ zamumlal Andy.

Klepání zesílilo.

„Snad odejdou,“ ozvala se Elizabeth.

Klepání se změnilo v silné bušení.

Makasha svázal zajatce jeho vlastní košilí. Do úst mu nacpal ponožku. Jelikož bušení nepřestávalo, Makasha vstal a prohlásil:

„Otevřít dveře.“

„Co když jich tam je víc?“ zeptala se Elizabeth vystrašeně.

„Pak prohrát,“ odpověděl jeskynní muž prostě.

Na jeho znamení Andy prudce otevřel dveře dokořán.

77

XIX.

Velká, chlupatá ruka zakryla ústa muže stojícího přede dveřmi.

Druhá ruka ho uchopila za bílý laboratorní plášť a srazila ho k zemi.

Nato ho Makasha vtáhl dovnitř.

Ten člověk byl sám.

Andy prudce zabouchl dveře.

„Podívejte, vypadá, jako by něco věděl,“ konstatovala Elizabeth.

„Položíme mu několik otázek.“

„Ty nevolat o pomoc,“ varoval Makasha vysokého štíhlého muže středních let. „Jinak toho litovat.“

Jejich vězeň hleděl do očí člověka, který vypadal jako primitivní násilník. Nervózně si olízl rty a přikývl.

Andy mu svázal ruce a Makasha odkryl ústa.

„Jak se jmenujete?“ zeptala se Elizabeth.

Zajatec se chvíli rozhlížel, aby si prohlédl i ostatní věznitele. Stěží skrýval pohrdání, když viděl, že jsou to pouze dva nezletilí a malé děvčátko. Vztyčil se a prohlásil: „Jsem doktor Jerrold Hamilton. Je-li vám život milý, měli byste mne rozvázat a pustit.“

„My vás pustíme, abyste vy nás mohl svázat, že? Tak to tedy ne,“

rozhodně řekl Andy.

„Proč jste chytili a svázali pana Francise a jeho přátele?“ otázala se Elizabeth.

„Oni… oni se snažili ukrást, co jsme vytvořili a vybudovali.“

„A co to je?“ nahnul se k němu se zájmem Andy.

„Jste blázni,“ vykřikl dr. Hamilton. „Nemusím vám odpovídat.

Kdo vlastně jste? Jakým právem jste vpadli do mé laboratoře, svázali mne, dáváte mi otázky a vyhrožujete mi?“

78

„To právo nám dal Strážce,“ pronesl Makasha.

Doktor se zasmál. „V tom případě máte smůlu, neboť pochybuju, že Strážce vůbec kdy existoval.“

„Proč?“ dotazoval se Andy.

„Protože jsme pro své potřeby použili téměř všechnu jeho mlhu.

Víte, odkud získává svou sílu? Nebo přinejmenším získával?“

„Proč to děláte?“ nedůvěřivě se zeptala Elizabeth. „Proč byste chtěli Strážce zabít a zničit náš svět? Podívali jste se na oblohu?

Nevíte, co se děje?“

„Víme přesně, co děláme,“ odpověděl dr. Hamilton samolibě.

„Pro nás je nejdůležitější práce. Nechtěli jsme zabít Strážce, ani zničit svět duchů, bylo to však, bohužel, vedlejší důsledek naší činnosti.“

„Co je to za práci, která vám za tohle všechno stojí?“ chtěl vědět Andy.

„Do toho vám nic není.“

„Bylo by lepší, kdybyste nás do toho zasvětil,“ odrazil jeho útok Andy. „Obávám se, že jinak se výsledků své práce nedožijete.

Probudíte se kdesi u řeky a ani nebudete vědět, jak jste se tam dostal.

Podíváme-li se na oblohu, nevím, nevím, kolik času vám zbývá, abyste to zjistil.“

Doktor Hamilton si olízl rty a jako na zkoušku řekl: „Poslyšte, nikomu z nás nezbývá příliš mnoho času. Co vlastně chcete?“

„Pro začátek nám řekněte, co tady provádíte:“

„To vám mohu říct. Stejně mi neuvěříte. Prostě, vědecky jsme si vypočítali, že musíme toto místo opustit a odejít do míst věčného odpočinku.“

„To je nemožné,“ rovnou řekla Elizabeth.

„Neříkal jsem, že mi nebudete věřit?“

„Pokračujte,“ vyzval ho Andy.

„Jak jsem vám již naznačil, veškerá Strážcova moc pocházela z mlhy. Odhadl jsem, že v té mlze musí být nějaká chemická složka, kterou bychom mohli vyloučit a použít jí pro své vlastní účely. Naše počáteční výzkumy ukázaly, že v mlze je jeden zvláštní a jen zřídka se vyskytující prvek, který by byl totožný se základní součástí bílého světla, jež by nás přeneslo do míst našeho věčného klidu. Tento 79

prvek jsme z mlhy extrahovali a nepotřebné zbytky načerpali do podzemí. Tento prvek jsme uložili a s jeho pomocí se každému z nás podaří uniknout na místo posledního odpočinku, a to ještě předtím, než svět duchů zanikne.“

„Co to znamená, každý z nás?“ zeptala se Elizabeth.

„Jak to, jde přece o všechny, kteří žijí v tomto městečku. Na nikoho jsme nezapomněli, třebaže se všichni

na výzkumu

nepodíleli.“

„To je velký projekt,“ prohodil sarkasticky Andy. „Ale co ti ostatní? Co například lidé, kteří uprchli dolů k řece, když nastal výbuch sopky? Co bude s panem Francisem a všemi obyvateli Hometownu a …“

„A co vy?“ přerušil ho doktor. „Nechcete vědět právě to? Ostatní lidé nás nezajímají. Vy přece také chcete dojít věčného zapomnění, stejně jako ostatní. Nemám pravdu?“

Andy neodpověděl. Věděl, že pokračovat by nemělo smysl. Musel to zarazit. V laboratoři to však udělat nemohl.

„Myslím, že jsem kápl na to pravé,“ řekl doktor Hamilton s ďábelským úsměvem.

Helena se zachichotala a začala: „Andy ani není…“

„Makasho,“ Andy ostře přerušil dívenku, „Můžeš se podívat, jestli má doktor Hamilton dobře svázané ruce?“

Jeskynní muž pomalu kývl a uvažoval, co asi Andy chystá.

„Dobře, Heleno, sedni si k Makashovi, ano?“

Dívenka se na něho pochybovačně podívala, ale udělala, co řekl.

„Co chceš, abych udělala já?“ otázala se Elizabeth, které došlo, že Andy má nějaký plán. Chtěla mu pomoci.

„Zůstaň u dveří.“

„Tak dobře, doktore,“ obrátil se vážně Andy na zajatce. „Máte pravdu. Chceme, abyste nás zavedl ke svému vynálezu. A to hned.“

Než stačil odpovědět, zacvakala klika na dveřích.

„Psst,“ varoval Andy.

V místnosti všechno ztichlo.

Za dveřmi zazněl hlas: „Jste tam, Hamiltone? Všichni už čekáme.

Jak to, že je zamčeno?“

Vědec si odkašlal: „Když se teď vzdáte, slibuji vám, že vám 80

potom pomohu,“ zašeptal.

„Nabídnu vám něco lepšího,“ odvážně řekl Andy. „Buď nás zavedete k vašemu vynálezu, nebo celé město vyhodíme do vzduchu.

Všude máme výbušniny. Tak si vyberte. Vezmete nás, kam chceme, nebo všechno vylítne do vzduchu.

„Jerry?“ ozval se hlas na druhé straně dveří s ještě větší naléhavostí. „Děje se něco?“

Doktor Hamilton se pevně a upřeně podíval na Andyho. „Nevěřím vám,“ řekl nakonec.

„To byste měl.“

„Opravdu? O jaký druh výbušnin jde?“

„Jaký druh? Normální.“

Vědec si povzdechl. „To nezní příliš přesvědčivě.“

„Tak zavedete nás ke svému vynálezu, nebo ne?“

„Blafujete.“

Andy se začal potit.

„Vyražte dveře,“ vykřikl hlas před dveřmi.

„S doktorem

Hamiltonem není něco v pořádku.“

Za okamžik něco těžkého prudce narazilo do dveří. Panty ulétly a dveře se rozlomily.

Dr. Hamilton se zazubil od ucha k uchu. Posměšně zahlaholil:

„Proč jste všechno nevyhodili do povětří? Na co jste čekali?“

81

XX.

V tom okamžiku se laboratoří rozlehla ohlušující exploze.

Výbuch urval část střechy a strhl zadní zeď. Země se prudce otřásla a bylo s podivem, že se budova nezřítila.

„Tak přece jste neblafovali,“ vykřikl doktor Hamilton.

Andy neodpověděl. Byl zaražený. Pomohla mu náhoda? Nebo jeho bušící srdce udělalo zázrak? Jestliže to byla pravda, nevěděl, jak se mu to podařilo.

Z oblohy padaly rozžhavené kusy kamenů a popele, což znamenalo, že sopka se opět probudila k životu. Rozdíl byl tentokrát v tom, že syčící potok lávy vytékal z té strany jícnu, kde bylo městečko.

„Jít,“ zatahal Makasha Andyho za ruku. „Muset pryč. Odejít tou stranou, kde být předtím zadní zeď.“ Jeskynní muž měl pravdu.

„Nejdřív ale musíme rozvázat doktora Hamiltona. Nebudeme tak zlí, jako on,“ řekl Andy.

Když Hamiltona zbavili pout, všichni čtyři se zničené laboratoře okamžitě rozběhli.

„Zadržte je,“ nařizoval doktor Hamilton.

Jeho hlas zanikl v nastalém zmatku. Lidé byli zraněni, budovy byly zničeny, ale co bylo nejhorší, jejich vědecký naplánovaná naděje dosáhnout místa věčného odpočinku byla nyní strašlivě ohrožena. Každý zdravý člověk ve městě utíkal k nádrži z průhledného skla, kde se uchovávala nejdůležitější složka mlhy světa duchů. Vedle ní byla druhá podobná nádrž a v ní byly další součásti, jejichž bylo zapotřebí k výrobě bílého světla. Obě nádrže byly spojeny trubkou se záklopkou, na níž teď svítil nápis vypnuto. Kdyby 82

se otevřela, mohli by všichni obyvatelé města odejít na místo věčného odpočinku.

Vyčkávali, až se v každé nádrži nashromáždí takové množství obou složek, že se budou moci smísit. Potřebovali jistotu, že toho bude tolik, aby mohli všichni odejít. Protože svět duchů se blížil ke svému konci, potřebovali své šance využít co nejrychleji. Zvláště teď, když sopka začala znovu soptit.

Doktor Hamilton a jeho přátelé se nyní ze všeho nejvíce obávali potoku lávy, který se valil na městečko. Když zasáhl domky na periférii, budovy začaly hořet a oheň se šířil všemi směry. Kdyby láva zasáhla jednu z obou nádrží předtím, než se dr. Hamiltonovi a ostatním podaří uniknout na místo věčného odpočinku, přestane existovat nejen svět duchů, ale také oni sami. Jejich sobecký pokus by se jim vymstil.

Pan Francis a čtyři jeho krajané z Hometownu leželi se svázanýma rukama a nohama v budově, která hrozila každou chvíli zřícením. Jedna zeď se již sesula a další tři byly silně poškozeny.

Nad pěticí se nebezpečně kývala utržená střecha, která mohla každým okamžikem spadnout a rozdrtit je na kaši.

Andy zaslechl výkřiky a mezi nimi poznal hlas pana Francise.

„tudy!“ zavolal Andy a všichni hned utíkali k polozřícené budově, kde byli uvězněni obyvatelé Hometownu. Nikdo z nich ani na okamžik nezaváhal. Pracně se vyšplhali přímo do místnosti zavalené troskami. Andy poklekl vedle pana Francise, ale ten před ním ucukl.

„Přišel jste se pomstít,“ řekl tělocvikář unaveně. „Dobrá, dělejte, ať to máme za sebou.“

„Mlčte a nastavte ruce,“ nařídil Andy.

Pan Francis se nepohnul.

Andy uchopil jeho pevně svázané ruce a začal rozvazovat tlustý uzel. Rozvázal mu ruce a aniž čekal na díky, řekl jen: „Rozvážu vám i nohy.“ Potom přiskočil k jeho druhům a osvobodil je stejným způsobem.

Nikdo je nemusel pobízet, aby rychle zmizeli z budovy. Všech devět co nejrychleji vyběhlo a dole na ulici se setkali.

Pan Francis se potácel na podklesávajících nohou vedle Andyho.

Bývalý tělocvikář těžce oddychoval: „Proč jste nám pomohl?“

83

„Ze dvou důvodů. Za prvé proto, že určitě nejste špatný člověk, jsem přesvědčen, že jste to myslel dobře. Snažíte se zachránit svět duchů a to respektuji,“ prohlásil Andy a podíval se a oblohu. Byla pokrytá spirálami černého

kouře po nedávném výbuchu sopky.

Nemohl rozeznat, zda je na obloze vůbec ještě žlutá barva. „Druhým důvodem je, že potřebujeme vaši pomoc, abychom mohli zastavit posuny země a opravdu zachránili svět duchů, pokud už ovšem není příliš pozdě.“

„Jak to?“

„Znamená to, že jste s námi?“ zeptala se Elizabeth.

„Mám snad držet s ním?“ zvolal pan Francis a ukázal na Hamiltona. „Samozřejmě, že půjdu s vámi. Půjdeme všichni.

Souhlasíte?“

Ostatní z Hometownu přikývli. Bylo to jednomyslné.

V tom okamžiku se zřítila střecha budovy, z níž právě unikli.

„Co máme dělat?“ zeptal se pan Francis důrazně.

„Něco, co se vám možná bude zdát nemožné,“ přiznal Andy.

„Musíme nějak přelstít obyvatele městečka, abychom mohli vyhodit do vzduchu nádrž se základní složkou mlhy. Musíme se tam dostat dřív, než jejího obsahu použijí. Vidím to takhle: Musíme tu složku opět vypustit do vzduchu, aby se mohla vrátit zpět. Když se to povede, je tady naděje, že svět duchů bude zase v rovnováze.“

„Zní to zcela neproveditelně,“ řekl pan Francis. Na okamžik se zarazil a pohlédl na své spoluobčany z Hometownu.

„Nemáme však co ztratit, takž uvidíme, zda to zvládneme.

Pojďme,“ zvolal.

Elizabeth si musela přiznat, že se jako součást větší skupiny cítí lépe. Alespoň to tak vypadalo do chvíle, než spatřili stovky místních obyvatel, kteří se tlačili kolem obou nádrží a čekali na okamžik, až budou nejkratší cestou poslání na místo svého posledního odpočinku.

Z roztavených skalisek se náhle vynořilo lávové monstrum, chrlilo oheň a všechno zuřivě pustošilo. Syčící potok lávy však ještě k oběma nádržím nedosáhl. Směr, kterým tekl, nenasvědčoval tomu, že se k nim někdy dostane.

„Oheň nepomoci,“ řekl Makasha.

„Nic nám nepomůže,“ musela proti své vůli přiznat Elizabeth.

84

„Vzdáváte to?“ zeptala se nevidně Helena.

„To by udělal každý,“ promluvil pan Francis.

Jakmile to bývalý tělocvikář řekl, začalo Andymu v hrudi bušit srdce jako zvon. Odmítal se vzdát, odmítal být jako ostatní. Věděl, že někde uvnitř má obrovskou sílu svého tlukoucího srdce, která z něj dělá někoho výjimečného. Teď se musí pokusit využít ji, jinak při pokusu zahynou.

85

XXI.

Dr. Hamilton vyšplhal na jednu ze skleněných nádrží a zvedl do výše klíč.

Dav ztichl.

„Tento klíč odmyká záklopku mezi oběma nádržemi,“ oznámil.

„Zasunu klíč do záklopky a otočím jím na zapnuto. Pak se složky v nádržích smísí a radiace – bílé světlo – bude na nás vyzařovat z obou. A potom se všichni odebereme na místo věčného odpočinku.

Dav zajásal.

Rychle však ztichl, protože se doktor Hamilton sklonil nad záklopku, aby zasunul klíč.

Náhle se ve vzduchu ozvalo pronikavé zapískání. Shromáždění lidé se rozhlíželi na všechny strany a snažili se zvuk vypátrat.

Opět se ozvala píšťalka a všichni se obrátili za zvukem, který přicházel ze střechy budovy stojící přes ulici.

Na střeše byl Andy Moser.

„Všechny vás varuji!“ vykřikl co nejhlasitěji. „Odstupte od těch nádrží. Budou zničeny.“

„Cože, další prázdná hrozba?“ odpověděl mu posměšným výkřikem dr. Hamilton.

„Tentokrát ne.“

Vědec řval smíchy. „Zůstaňte na místě,“ řekl svým lidem.

„Na tento okamžik jsme čekali dlouhou dobu.“ Zasouval klíč do záklopky.

„Nedělejte to!“ varoval ho Andy.

Dr. Hamilton ho neuposlechl.

Na ulici pod ním potřásal Makasha hlavou. „Co Andy tam nahoře 86

dělat?“ zeptal se Elizabeth.

„Snaží se…“ to bylo všechno, co dokázal říci.

„Muset zničit ta skleněná nádrž, muset zaútočit,“ prohodil jeskynní muž.

Pan Francis si zhluboka povzdechl. „Chápete, že nás zmasakrují?“

„Makasha vědět.“

„A přesto to chcete udělat?“

„Sám nepůjdeš,“ prohlásila Elizabeth.

„Správně,“ dodala Helena.

„Hoši z Hometownu nezůstanou pozadu,“ doplnil pan Francis, ale stejně pochybovačně potřásl hlavou nad bláznovstvím akce, kterou chtěli podniknout.

„A co bude s Andym?“ zeptala se Helena a pozorovala střechu.

„Udělá, co může,“ odpověděla Elizabeth.

Když dr. Hamilton otočil klíčem v záklopce, neměl Andy jinou možnost. Hned teď musel zjistit moc svého tlukoucího srdce. Zavřel oči a soustředil se na jedinou myšlenku: musí nastat výbuch, který zničí nádrž, v níž je nepostradatelná složka mlhy.

V hlavě si neustále opakoval: Vyhodit nádrž do vzduchu. Vyhodit nádrž do vzduchu. Vyhodit nádrž do vzduchu.

Nepomáhalo to.

Místo toho uslyšel výkřiky a zvuky boje vycházející z hloubky pod ním. Když mu tedy soustředění nepomohlo, otevřel oči a podíval se, co se děje.

„Ne!“ vykřikl, když zjistil, co se dole odehrává.

Jeho přátelé ho však neslyšeli. Bojovali marný boj.

„Elizabeth!“ prosilo jeho srdce plné bolesti a touhy. „Ne! Nedělej to! Makasho! Heleno! Ne!“ Při té hrůzné podívané, kdy jeho přátelé byli obklíčeni rozvášněným davem, začalo Andyho srdce bít s děsivou vášní. Nemyslel na nic, ani neměl žádné přání. Nemohl myslet, řídil se pouze instinkty. V dálce viděl lávové monstrum a nařídil mu, aby vystoupilo z lávového potoka vrhlo se na lidi, kteří napadají jeho přátele. Jeho očistná emoce zasáhla lávové monstrum, aniž si to uvědomilo. Bylo to Andyho jediné přání – zachránit své přátele. Jako by ani nebyl při smyslech, neuvědomoval si, o čem přemýšlí. Vydával ze sebe všechno, co cítil. Bylo to přání jeho srdce!

87

Ztlučená Elizabeth bezvládně ležela na zemi. Ani Makasha na tom nebyl o mnoho lépe, ale stále se snažil svým tělem chránit Helenu.

Pan Francis a jeho přátelé byly vážně zraněni. Nikdo už nemohl zabránit davu dostat se na místo posledního odpočinku. Nikdo, až na lávovou stvůru!

Žár dvou tisíc stupňů, sálající z jejich tlamy, sežehl vzduch nad hlavami obyvatel. Andy to vyvolal a proto se to stalo. Z těla monstra kapal roztavený kámen a všeho, čeho se dotklo, začalo hořet.

Lávové monstrum se vynořilo za nádržemi, za zády davu. Dr.

Hamilton se náhodou otočil a na vlastní oči spatřil plameny šlehající z pradávné stvůry. Ta se ho snažila spolknout, ale jakmile se vědec dotkl jejich lávových pysků, shořel na popel. V Jediném ohnivém polibku smrti se vypařil.

Žhavé syčící a tekoucí prsty se sápaly na všechno. Čeho se dotkly, to zničily. Hořely budovy, plameny šlehaly všemi směry. Obyvatelé městečka prchali na všechny strany.

Andyho přátele však monstrum nechalo na pokoji.

Ačkoli se Andy cítil zcela vyčerpaný, slezl ze střechy, jak jen mohl nejrychleji, a snažil se pomoci zraněným přátelům.

Helena se vyprostila z Makashova sevření a oba se snažili přivést ho k vědomí. Potom vzal Andy do náručí Elizabeth, přenesl ji ke zdi jedné pevné budovy a opřel ji o ni hlavu. Pak se vrátil zpátky, aby přenesl do bezpečí pana Francise a jeho druhy.

Mezitím se v průhledných nádržích dr. Hamiltona začaly místi jednotlivé složky. Z míst, kde předtím stál dav, vyzařoval tenký proužek bílého světla. Ulice však byla prázdná. Až na lávové monstrum. Spatřilo bílé světlo a považovalo je za nepřítele. Přiblížilo se k nádržím a oběma mohutnými tekoucími pěstmi do nich udeřilo.

Sklo prasklo a žár zasáhl složky, které byly uvnitř. Ozval se výbuch srovnatelný s výbuchem sopky. Obloha byla ozářena širokou paletou barev vystřelovaných vysoko k obloze. Vypadalo to jako ohňostroj, jenže mnohem krásnější, než jaký kdy Andy předtím viděl nebo ještě někdy uvidí.

Síla výbuchu zbavila monstrum stability a prudce jím mrštila dozadu na břeh řeky. Dřív než spadlo do vody, stačilo ještě zapálit křoviny.

88

Když rozžhavená skála narazila na studenou vodu, z řeky se téměř okamžitě vyvalila neproniknutelná vrstva páry. Ta stoupala k obloze, smísila se s nekonečnými plujícími barvami a spolu vytvořily známou mlhu, která se opět rozprostřela nad světem duchů.

Andy, Elizabeth, Makasha, Helena, pan Francis i jeho přátelé byli unavení, a téměř všichni zranění. Přesto stáli a pozorovali to všechno s pocitem svědků zázraku.

89

XXII.

„Opravdu už musíte jít?“ otázal se Andy pana Francise.

„To je k nevíře,“ zasmála se Elizabeth, „nejdříve jsme se snažili uniknout co nejdál od nich a teď nechceme, aby odešli.“

Bývalý tělocvikář se rozpačitě usmál: „Kdybych vám byl věřil hned na začátku, nemuseli jsme všichni tolik riskovat.“

„Konec dobrá, všechno dobrá. To být vše, na čem záležet,“ řekl Makasha.

„Dobrý konec to je,“ řekl pan Francis. „Teď máme zase dostatek mlhy díky nápadu Elizabeth svést potok lávy do řeky.“

„Makasha ji naučit všechno, co ona teď umět.“

„Až na to vyjadřování,“ zachichotala se Helena a hned zabořila tvářičku do nohy jeskynního muže.

Všichni se rozesmáli, nejvíc Makasha.

„Skutečně musíme jít,“ opakoval váhavě pan Francis.

Při loučení si Andy s panem Francisem podali ruce. Když odcházeli, stalo se něco podivuhodného. Kolem pana Francise se začalo spirálovitě obtáčet průhledné bílé světlo. Rozšiřovalo se a obtáčelo i ostatní čtyři lidi z Hometownu. Pak se rozšířilo ještě víc a zasáhlo Helenu. Osmileté dítě bylo vyděšené.

„Makasho,“ vykřikla, „pojď se mnou.“

Jako kdyby odpovídalo na její prosbu, třpytivé bílé světlo objalo i jeskynního muže! Ten vzal děvčátko do náruče, v očích měl slzy dojetí. Konečně, po sto tisíci letech jeho čekání skončilo.

Elizabeth i Andy se radovali, i když jim nebylo lehko u srdce.

Helena a Makasha nemohli být šťastnější. Oni si však uvědomovali, jak velice jim budou chybět.

90

„Vzít ji také,“ prosil Makasha a ukazoval na Elizabeth.

„Nenechávejte ji tady!“ ozval se upřímně Andy.

Světlo zářilo a tančilo kolem Elizabeth. Vypadalo to, že ji chce obejmout. Víc se však nepřiblížilo. Místo toho třpytivě zjasnělo, až bylo zářivě bílé. Potom zmizelo a všechny zasažené odneslo na místo věčného odpočinku.

Andy nemohl uvěřit vlastním očím, že Elizabeth zůstala s ním.

Zasloužila si, aby konečně i ona našla v duši mír. Ani Elizabeth nemohla uvěřit, že Strážce, který byl opět plný síly a plný mlhy, ještě nevrátil Andyho do jeho domova.

Je to možná tím, že Strážce má s oběma další plány…