R. L. Stine

Stopy hrůzy 10

Haló, tady Fantom!

Prolog

Intrikování. To se mu v životě dařilo ze všeho nejlíp. Vymýšlet, jak krok za krokem dosáhnout toho, co si předsevzal.

To se ví, spousta toho nevyšla. Občas měl smůlu, občas se mu do plánů zapletli lidi, se kterými nepočítal, a to pak selžou i ty nejdokonalejší plány.

To se ale tentokrát nestane.

Tenhle plán je totiž ze všech nejlepší. Tenhle selhat nemůže a taky nedovolí nikomu, aby mu ho překazil.

Jak seděl ve tmě a znova a znova svůj plán probíral, posměšně se ušklíbl: Bude to pěkná levárna. Přitom ne, že by někomu chtěl ublížit…

Ale cožpak mu zbývá jiná možnost? Musí se přece o sebe

postarat. Nikdo jiný to za něj neudělá. Tohle ho odedávna učili všichni, jeho rodiči počínaje.

Věděl, že teď je čas jednat – a ne si lámat hlavu s tím, co se mu přihodilo dřív. Není to přece jeho chyba, že má pořád nějaké potíže.

Ale to se teď změní. Odteď poběží všechno tak, jak to chce on.

Vymyslel to perfektně. Navenek to vypadá, že se nic neděje – ale někdo se bude zatraceně divit.

Někdo se vyděsí k smrti.

Chce to jen trpělivost, čekat trpělivě, až přijde ta pravá chvíle a pak jednat…

4

I.

První zářijový týden.

Zelený gel, řinoucí se z tuby, připomínal produkt rozkládajícího se bahna, a jak ho přibývalo, uveleboval se v umyvadle, přitom se natřásal a vypadal, jako by hledal cestu k úniku nebo k moci.

Deena Martinsonová strčila ruku do porcelánového umyvadla, sevřela ji v pěst a pozorovala, jak jí rosolovitá hmota protéká mezi prsty.

„Fuj tajbl!“ řekla. „Doopravdy si to chceš dát na vlasy?“

„Začni,“ odpověděla její kamarádka Jade Smithová. Seděla v koupelně na dřevěné stoličce před zrcadlem, přes ramena ručník, a vlhké lokny čerstvě umytých rudohnědých vlasů jí visely přes ramena.

„Já vím, že tvá máma je kadeřnice,“ řekla Deena, „ale tohle vypadá jako ten sajrajt, co sežral Cincinnati*. A to ti raději ani neříkám, jaký to je na omak.“

„Dělej,“ trvala na svém Jade. „Máma si to dává na vlasy v jednom kuse a vypadá to skvěle. Má pak vlasy lesklý a těžký.“

„Víš to jistě, že z toho nemá spíš těžkou hlavu?“ zavtipkovala Deena a začala nanášet gel na kamarádčiny vlasy. Za chvíli byly dlouhé lokny pokryté rosolovitou hmotou a slabě voněly.

„Co teď?“ zeptala se, když skončila.

„Teď počkáme, až to uschne,“ řekla Jade. „A pak budu oslňovat…

* Narážka na sci-fi T. L. Thomase a K. Wilhelmové: „Zelená smrt“ (Pozn.

překl.)

5

Opravdu to nechceš zkusit? Mohly bychom ti udělal hřebíkovou…“

Deena si prohrábla své dětsky hebké vlasy. Byly nakrátko ostříhané, blonďaté a nepoddajné. Jediné, co se s nimi dalo dělat, bylo nosit je jen tak a doufat, že si jich nikdo nevšimne. Její matka jí říkala, že má vlásky jako andílek. Moc se jí to sice nezamlouvalo, ale vlasy jako hřebíky nezněly o nic lichotivěji. „Děkuji, nechci,“ řekla.

„Mám s nima dost problémů i bez téhle tajuplné matlaniny.“

„Šlapeš si po štěstí,“ řekla Jade, ale nenaléhala. Vypadalo to, že je jí to venkoncem jedno. Vlastně to vypadalo, že se prostě nudí –

podobně jako se nudila i Deena. Ta si povzdechla:

„Takhle trávit sobotu večer!“

„Stydím se to přiznat,“ řekla Jade, „ale já se snad fakt těším, že v pondělí začíná škola. Bude to docela fajn, až se zase všichni sejdeme, začneme chodit tancovat a hrát hry…“

„Asi jo,“ řekla Deena.

„Nesmíš to s tím nadšením tak přehánět,“ řekla Jade.

„Když já nevím, co bude,“ povzdechla si Deena. „Všechno bude jiný…“

„Jak to myslíš?“

„Právě jsem se dozvěděla, že s náma bude bydlet můj brácha Chuck.“

„Tvůj brácha? Vždyť žádnýho nemáš!“

„Je můj nevlastní. Syn mýho otce z prvního manželství. Vlastně jsem ho zatím viděla jen párkrát. Bude tady, v Shadyside, chodit do posledního ročníku.“

„Fakt?“ Jade teď byla jedno velké ucho, jako ostatně vždycky, když šlo o kluky.

„Uklidni se,“ řekla Deena. „S Chuckem jsou jenom potíže.

Vlastně proto sem jde. Měl končit loni v Central City, jenomže ho vyloučili, a tak se jeho máma a můj táta rozhodli, že mu prospěje malý město, jako je Shadyside.“

„Oni ho vyloučili?“ řekla Jade. „A proč?“

„Ani pořádně nevím,“ řekla Deena. „Mělo to co dělat s partou, se kterou to táhl. Jednou ho i zavřeli. Má průšvihy už od malička.“

„Vypadá jako zajímavej kluk,“ řekla Jade s uličnickým úsměvem.

6

„Tobě by připadal zajímávej i Freddy Krueger*,“ zažertovala Deena a zamířila do své ložnice.

„Když ti naši kluci tady v Shadyside jsou tak normální,“ řekla Jade a šla za ní, „a když říkám normální – myslím tím N-U-D-N-Í.“

Sundala si ručník z ramen, zatřásla hlavou, aby se jí vlhké vlasy uvolnily, načež udělala piruetu před velkým zrcadlem u Deenina toaletního stolku a přitom obdivovala vlastní postavu. Měla na sobě kombinézu s růžovými a bílými kostkami a krátkými rukávy. Deena slyšela, že rudovlásky by neměly nosit růžovou ale Jade vypadala dobře ve všech barvách, co jich má duha – a taky to věděla. Po pravdě řečeno byla velmi marnivá. Na druhé straně musela Deena uznat, že měla být proč marnivá.

„Co dělají tvoje vlasy?“ zeptala se Deena, aby změnila téma.

„Ještě schnou,“ řekla Jade a potlačila zívnutí. Pak se posadila na Deeninu postel a začala si brousit pečlivě upravené nehty pilníčkem.

Když vzhlédla, upoutal její pozornost jasně modrý předmět na nočním stolku.

„Co to je?“ zeptala se.

„Můj nový telefon,“ řekla Deena. „K d y ž t aťku povýšili na viceprezidenta telefonní společnosti, dali nám poslední modely.“

Jade se natáhla pro telefon a poznamenala: „Vypadá skoro jako palubní deska v letadle nebo něco takovýho. K čemu tam jsou všechny ty tlačítka?“

„Můžeš s nimi naprogramovat telefonní čísla,“ řekla Deena. „Pak jedno zmáčkneš a číslo se vytočí samo. A tímhle můžeš nechat volajícího čekat… A tenhle přepínač,“ ukázala na páčku na sluchátku, ten z toho udělá mluvící telefon. Pak můžou všichni v místnosti slyšet, s kým mluvíš.“

„Fakt?“ řekla Jade. „Vypadá to jako pěkná hračka. Vlastně jsem dostala nápad. Čí čísla tam máš?“

„Moc jsem toho ještě nenaprogramovala,“ řekla Deena. „Mám tam jenom číslo na babičku, na paní Wellerovou – to je sousedka – a pak ovšem tvoje.“

„Moje? Fakt? A jak ho vyvolám?“

„Prostě zmáčkneš číslo tři.“

* Postava z filmu „Noční můra z Elm Street“. (Pozn. překl.).

7

„Dávej bacha. Moje sestřička Kathy hlídá dneska večer nějaká děcka.“ Zmáčkla trojku a se záhadným úsměvem přepnula přepínač do polohy reproduktoru.

„Haló,“ řekla s nosem skřípnutým mezi prsty, takže mluvila rýmovým hlasem. „Slečnu Kathy Smithovou prosím!“

„U telefonu,“ řekl hlas na druhém konci. Z reproduktoru zněl dutě a vzdáleně, jako by přicházel ze dna studny.

„Volám ze Sdružení nákupních středisek,“ pokračovala Jade nepouštějíc nos. „Slečno Smithová, bohužel vás musím informovat, že jste byla vybrána za nejhůře oblečeného kupce tohoto měsíce.“

„Co???“ vykřikla na druhém konci Kathy. „Vždyť jsem dneska u vás ani nakupovat nebyla.“„Byla jste pozitivně identifikována více než tuctem kupujících,“ řekla Jade. „Máte přesně jednu hodinu na to, abyste si vyzdvihla cenu. Je to tucet zvadlých kopretin.“

„Tucet čeho?“ zakvílela Kathy. Pak řekla podezřívavě. „Tak momentíček… Já už vím, kdo volá… To není žádný nákupní

středisko. Jade, poznala jsem tě…“

„Nevím o čem mluvíte,“ řekla Jade a stiskla si nos ještě důkladněji. „Tady je…“

„Mě neoblafneš,“ pokračovala Kathy. „Příště si vyber někoho, kdo je tak pitomej jako ty!“ Místností se rozlehlo klapnutí, jak zavěsila telefon.

„Zatraceně!“ řekla Jade. „Měla jsem to zkusit s někým, kdo nezná tak dobře můj hlas. S někým, kdo by nikdy nečekal… Už to mám!

Deeno, najdi číslo Henryho Ravena.“

„Henryho Ravena?“ opakovala Deena. „Vždyť je to takovej ťulpas. Jediný, na čem mu záleží, je ten jeho počítač. Proč bysme s ním měly mluvit?“

„Uvidíš,“ řekla Jade. „Lépe řečeno uslyšíš!“ Vzala od Deeny telefonní seznam a vyťukala na přístroji sedm číslic. Místností se rozeznělo zvonění telefonu, cvaknutí a pak se ozval nezaměnitelný hlas Henryho Ravena.

„Haló?“

„Haló, je to Henry?“ Jade mluvila tak potichu, že téměř šeptala a Deeně její hlas připadal záhadný a sexy.

„U telefonu,“ řekl Henry. „Kdo je to?“

8

„Ty mě neznáš, Henry,“ šeptala Jade, „ale já mám už dlouho oči jen pro tebe.“ Jade vyslovila slovo

„dlouho“ tak, že znělo

„dlooouho“, a dala si záležet, aby měla zastřený a svádivý hlas.

„ Kdo je to? “

„Někdo… kdo by tě moc rád poznal blíž. Líbí se mi všechno, co děláš, Henry…“

„Tohle má bejt nějakej vtip nebo co?“

„Ne, to není vtip,“ řekla Jade. „V životě jsem nebyla vážnější. Ty jseš přesně ten typ kluka, kterýho zbožňujou holky jako jsem já…“

Na druhém konci nastalo dlouhé ticho, pak Henry vyprskl: „Najdi si někoho jinýho. Na tohle já nemám čas!“ A s prásknutím zavěsil.

Obě děvčata se s hysterickým smíchem svalila na postel.

„Slyšela jsi to?“ hihňala se Deena. „On prý nemá čas!“

„Vyšlo to dokonce líp, než jsem čekala,“ řekla Jade, když se přestala smát. „Teď jsi na řadě ty.“

„Já že jsem na řadě?“ opakovala Deena.

„Samo. Slyšela jsi dobře. Prostě vybereme…“

„Jade, já ne!“ bránila se Deena. „Vždyť já nevím co říct, ani když s lidma mluvím osobně!“

„V tom je právě ten vtip,“ řekla Jade. „Když zůstaneš anonymní, je to mnohem jednodušší. No, tak se na to podíváme,“ pokračovala a listovala v telefonním seznamu. „Co takhle Rob Morell?“

„Rob Morell?“ vykřikla Deena. „Vždyť to je jeden z

nejznámějších kluků z celý školy!“

„No a co?“ řekla Jade. „Líbí se ti, ne?“

„No, to jo,“ přiznala Deena. „Ale když jsem s ním loni chodila na geometrii, nikdy mě nenapadlo nic, co bych mu řekla.“

„Tak vidíš, teď budeš mít příležitost!“ řekla Jade.

„Ale co když na to přijde, že to jsem já?“

„Stačí, když budeš šeptat jako já prve a nemůže tě poznat.“ Jade ignorovala další protesty, vyťukala číslo a hodila Deeně sluchátko.

„Ale co mám říct?“ křičela Deena vyděšeně.

„Cokoliv tě napadne,“ řekla Jade. „Jen když to bude sexy.“

„Haló?“ vymáčkla ze sebe Deena. Pak se zhluboka nadechla a snížila hlas k šepotu.

„Mohla bych, prosím, mluvil s Robem

Morellem?“

9

Výborně! artikulovala bezhlase Jade. Za chvilku se z reproduktoru ozval ospalý chlapecký hlas: „Haló?“

„Haló, Robe, jsi to ty?“ šeptala Deena hlasem co možná

nejsvůdnějším. „Co dělá takový pěkný kluk jako ty v sobotu večer sám doma?“

„Půjčil jsem si pár filmů,“ řekl Rob. „Kdo volá?“

„Tvoje tajná obdivovatelka,“ řekla Deena první věc, co ji napadla.

„Moje kdo? Jak se jmenuješ?“

„To ti říct nemůžu, když jsem tajná.“ Deena se sama sobě obdivovala; až dosud ji věty napadaly tak lehce, jako by je četla z nějakého scénáře.

„No dobře, když mi nechceš říct, jak se jmenuješ, tak mi pověz jak vypadáš,“ řekl Rob. Teď už se mu ospalost z hlasu vytratila.

Dokonce to vypadalo, že ho to začíná zajímat.

Deena se pohodlně posadila na posteli, opřela si záda a zavřela oči. „Jak vypadám?“ opakovala. „No jsem asi 165 centimetrů vysoká, mám asi čtyřicet osm kilo… Mám zelený oči a světlý vlasy až do pasu. Říkají, že vypadám jako Kim Basingerová.“

„Heleď, třeba bychom se mohli někdy sejít,“ řekl Rob.

„To bych ráda,“ řekla Deena. „Moc se mi líbíš. Brzy ti zase zavolám. Takhle večer.“

„A co třeba dneska?“ řekl Rob. „Nebo zítra? Nedáš mi svoje číslo?“

„Musím už končit,“ řekla Deena. „Nezapomeň, zavolám ti.“

Natáhla se, aby zavěsila telefon a chvíli se dívala mlčky na Jade.

Pak obě vybuchly smíchem a svalily se na postel. „Zbaštil to!“

křičela Deena. „Já tomu prostě nemůžu věřit. Byl ze mě úplně vedle!“

„Byla jsi úžasná!“ řekla Jade. „Máš fakt talent. Bude teď asi měsíc sedět doma a hlídat telefon!“

„Měla jsi pravdu,“ řekla Deena. „Bylo to docela snadný. Mnohem snadnější, než když člověk s někým mluví jen tak.“

„Jako bych ti to neříkala,“ řekla Jade. „Takže komu bychom zavolaly teď? Co bys říkala takhle…“

„Dneska už ne,“ řekla Deena při pohledu na hodinky. „Už je pozdě a naši se vrátí každou chvíli.“

10

„A co zítra?“ navrhla Jade.

Deena zavrtěla hlavou. „Zítra večer jedu s tátou na letiště pro Chucka.“

„Nezapomeň ho ode mě pozdravovat.“

„Vždyť tě ani nezná.“

Jade vyloudila na tváři svůj úsměv číslo jedna. „Zatím ještě ne,“

řekla, „ale mám takový tušení…, že se brzy seznámíme.“

11

II.

Cestou na letiště byla Deena nervózní a rozčilená. Přesto, že se celkem vzato začala docela těšit, že bude bydlet se svým dlouho neviděným bratrem pod jednou střechou. Koneckonců, uvědomila si, mohlo by to mít i jisté, ne zcela bezvýznamné výhody – například by ji mohl seznámit se svými kamarády. Jenomže pak si vzpomněla na všechny Chuckovy průšvihy, o nichž slyšela, a vzápětí pocítila ten zvláštní tlak v žaludku, varující, že to asi všechno nepůjde tak hladce.

Také její otec vypadal nervózně, dokonce ještě nervózněji než ona sama. „Deeno, buď k němu přátelská,“ řekl jí, „a musíš s ním mít trpělivost. Víš, že vyrostl ve velkém městě a není zvyklý na naše poměry, kde se všichni známe.“

„To víš, že jo,“ řekla Deena a pomyslela si, že je Chuck bude nejspíš všechny považovat za venkovské balíky.

První dojem z Chucka byl příznivý: Deena ho naposledy viděla, když mu bylo deset – a od té doby povyrostl. Teď před ní stál vysoký kluk, jemuž se pod těsnými džínami a tričkem rýsovaly atletické svaly. Nad podivuhodně modrýma očima byly pískově žluté husté vlasy. Jade by řekla, napadlo Deenu, že Chuck je třída. Ale když se podívala podrobněji uvědomila si, že je tu něco, co nezapadá do tohohle obrazu amerického ideálu dobře vypadajícího chlapíka.

V prvé řadě to byl výraz jeho obličeje: Deena si nebyla jistá, co jí na něm vadí. Připadalo jí, že se trochu kaboní a trochu se tváří posměšně.

Když Deenin otec podával Chuckovi ruku na pozdrav, Chuck předstíral, že ji nevidí. Pan Martinson vypadal trochu zmateně a 12

nejistě se usmál.

„Chucku, pamatuješ se na svou sestru Deenu!“

Chuck se na ni podíval, jako by byla ropucha nebo nějaká podobná nižší forma života, a řekl: „Ahoj, bejby.“

Bejby? Teď Deena věděla, že ten rok bude děsný. Vzápětí se ale Chuck na ni legračně uculil a rázem vypadal jako úplně jiný člověk.

Nervózně úsměv opětovala a uvažovala, jak se asi bude situace vyvíjet dál.

Cesta domů nebyla o nic povzbudivější. Deena seděla vzadu a poslouchala, co si táta a Chuck povídají.

Většinu mluvení však obstaral otec: Chuck jen brblal. Jednou řekl:

„Tohle je přece, člověče, taková blbost. Nechápu, proč se nemůžu vrátit zpátky do školy v Central City.“

„Protože tě nazpátek nevezmou,“ řekl pan Martinson. „Dobře víš, že jak já, tak matka, jsme s nimi o tom mnohokrát jednali.“ Poprvé zazněla z hlasu Deenina otce beznaděj, a možná dokonce zlost.

Deena doufala, že se teď dozví něco víc o tom, proč byl Chuck vyloučen ze školy. „Chtěl bych, aby ti bylo jasno…“, začal tatínek, ale skřípění brzd a ječení pneumatik ho přerušilo.

Ozvala se rána, jak do sebe auta narazila, a Deena vykřikla.

Slyšela zvuk tříštícího se skla. Pak další srážku.

Ozvalo se houkání klaksonu, pak další. Kdosi vykřikl.

Znovu zaječely pneumatiky a Deena si rukama zakryla uši.

Pan Martinson s vyděšeným výrazem dupl na brzdu, jeho BMW

klouzalo smykem ke klubku aut a zastavilo se jen pár centimetrů před posledním z nich. Za nimi slyšela Deena smýkání a ječení dalších aut. „Vystupte,“ poručil jim pan Martinson. „Venku to bude bezpečnější!“

Deena a Chuck rychle vylezli ven na travnatou krajnici, pryč od shluku aut. Nahoře nad nimi zářily na nebi miliony hvězd. Chuck se rozeběhl dopředu ke hloučku lidí, kde skrumáž aut začínala. Deena ho zvědavě následovala.

„Haló – vraťte se,“ křičel za nimi otec, ale Chuck si toho nevšímal a běžel dál. Deena zaváhala, ohlédla se směrem k otci, ale pak běžela za Chuckem.

V čele chumlu aut byl červený plymouth. Byl zmačkaný nárazem 13

na betonové svodidlo rozdělující vozovku a z motoru se mu kouřilo.

Zatímco si ho Deena s Chuckem prohlíželi, dole se objevily plameny a začaly ošlehávat dveře.

„Podívej t e s e , “ vykřikl kdosi. „Začíná hořet!“ Zástup začal ustupovat a Deena vyděšeně pozorovala, jak se plameny rozrůstají.

Ustoupila po krajnici zpátky, aby byla od hořícího auta co nejdále.

Najednou si uvědomila, že Chuck už s ní není: stál v první řadě hloučku a jako hypnotizovaný pozoroval oheň.

Najednou se z hloučku ozval srdceryvný výkřik. „Tuffy tam zůstal!“ Deena se otočila, aby viděla, kdo volá: byl to malý chlapec, který si držel na čele zakrvácený ručník. „Tuffy!“ volal. „Zachraňte Tuffyho!“

„V tom autě je pes!“ vykřikl někdo a Deena skutečně za zadním okénkem plymouthu uviděla hlavu černobílého pejska. Pes

poskakoval nahoru dolů a hystericky štěkal.

Plameny šlehaly výš a výš.

Náhle se jakási postava oddělila od zástupu a rozeběhla se k hořícímu plymouthu.

„Zpátky,“ zakřičel mužský hlas ze zástupu. „Vybouchne to!“

Ale postava běžela dál, pak zmizela v hustém dýmu. Náhle si Deena s úděsem uvědomila, že to byl Chuck.

„Chucku! Chucku! Vrať se!“ křičela.

Ale bylo příliš pozdě.

Auto explodovalo a změnilo se v ohňostroj červených a žlutých plamenů.

14

III.

Ačkoliv se dostali domů až po půlnoci, a ačkoliv druhý den začínala škola, nemohla Deena usnout. Převalovala se v posteli a vybavovala si, co všechno se v noci seběhlo.

Poté, co auto explodovalo, nastalo mrtvé ticho a všichni se vyděšeně dívali do ohně. Pak z kouře a plamenů vyběhl Chuck. V té chvíli dorazil i pan Martinson. „Co se tu děje?“ vyzvídal.

Ale nikdo neodpovídal. Všichni zírali na Chucka v rozervané košili a s obličejem a rukama zčernalýma explozí.

„Tuffy! Tuffy!“ křičel chlapeček.

„Chucku!“ křičel pan Martinson. „Co to vyvádíš?“

Chuck si však nikoho nevšímal. Mazlil se s malým pejskem, začerněným obličejem se skoro dotýkal jeho čumáku a chlácholivě k němu hovořil. Po chvíli se narovnal a předal pejska jeho majiteli.

„Tady ho máš, chlapečku.“

Chlapcova matka s velkým škrábancem na tváři Chucka v návalu radosti objala. „Děkuju ti,“ řekla, „ani nevíš, co ten pes pro našeho Timmyho znamená. Jseš hrdina, víš to?!“

„Ale ne,“ řekl Chuck rozpačitě. „Já jsem měl taky psa.“

Deena hleděla na svého nevlastního bratra s nově získaným respektem. Stál tam, uculoval se jako obvykle, a ani se nezranil, ačkoliv vlezl do hořícího auta.

Teď, když o tom v posteli přemýšlela, vybavilo se Deeně, co ta žena řekla. Pro všechny, kdo tam na místě neštěstí stáli, byl Chuck hrdina. Asi je doopravdy statečný, pomyslela si. Anebo je blázen.

Ráno u snídaně napadlo Deenu, že by měla dát Chuckovi znát, že 15

je u nich vítán a že je na něj hrdá. Otec byl tou dobou už pryč a matka, jako obvykle, doháněla zpoždění.

Na něco složitějšího nebylo dost času, tak alespoň připravila dvě misky vloček, umyla hrst borůvek a nasypala je navrch. Když dojídala svou porci, objevil se rozespalý a zívající Chuck.

„Ahoj Chucku,“ řekla dychtivě. „Udělala jsem ti snídani. A když si pospíšíme, můžeme být ve škole trochu dřív. Takže kdybys chtěl, představila bych tě ostatním.“

Chuck na ni chvíli jen tak zíral a pak řekl: „Na to zapomeň, bejby.

Dovedu se o sebe postarat sám.“

„Chtěla jsem ti jenom…“, odmlčela se a tváře ji pálily, jako by jí dal políček. Chuck si naléval mléko na vločky, přitom ho bryndal po stole a zřejmě mu to bylo srdečně jedno.

Za chvilku na to přiběhla Deenina matka do kuchyně. Upravovala si náušnice a přitom říkala: „Hoďte sebou, děcka, vezmu vás do školy cestou do kanceláře.“

Chuck beze slova vstal a vylil svoji snídani do výlevky. Deena na něj jen zírala: Co je mu? dumala. Není fakt cvok?

Když Deena v poledne přišla do jídelny, na potíže s Chuckem už téměř nemyslela. Docela prima být zase ve škole, pomyslela si. Dala si oběd na tác a našla volné místo u stolu. Vzápětí dovnitř vpadl houf kluků z atletického oddílu v čele s Robem Morellem, který si dával záležet, aby – jako vždycky – vypadal, že je nad věcí.

Dříve si Deena myslela, že Rob je opravdu tak nad věcí, jak si sám myslí: konec konců je chytrý, dobře vypadá a je atletická hvězda

– prostě typ kluka, se kterým nikdy nevěděla, jak se bavit. Ale teď už to bylo jiné. Musela se usmát, když si vzpomněla na sobotní telefonický rozhovor, jak se s ní chtěl Rob mermomocí setkat. Ta vzpomínka jí dodávala sílu, pocit, že zvládne všechno, čeho se jí zachce.

S úsměvem se dívala na Roba a přitom jí bylo jedno, jestli ji vidí nebo ne. Můžeš si myslet, že jsi v Shadyside jednička, říkala si v duchu, a přece nemáš ponětí, že já jsem to děvče, o kterém sníš. Ano, já! Plachá a tichounká Deena!

„Haló! Jde někdo domů?“

16

Deena vzhlédla, vyrušena ze svého poledního snění o tom, jak je paní Robova srdce. Za ní stála Jade s tácem v ruce. Měla na sobě letní šaty s bílými a žlutými pruhy a dlouhé, měděné vlasy měla vzadu svázané bílou stuhou. Vypadala úžasně. Však taky na ni obdivně civěli všichni kluci v jídelně.

„Tak co? Půjdeš se mnou domů? Nebo tady prosníš celé

odpoledne?“

„To víš, že jo, Jade,“ řekla Deena, „posaď se.“

Jade odložila tác a přisedla si ke kamarádce.

„Myslela jsem, že budeš obědvat se svým novým bratrem,“ řekla.

Deena pokrčila rameny. „Dal mi pěkně jasně na srozuměnou, že o sbližování se sestřičkou nemá zájem,“ řekla a přitom si dávala záležet, aby to vyznělo, jako že jí je jedno, jestli to dopadne tak nebo onak.

„Aha,“ řekla zklamaně Jade, ale rychle se vzpamatovala a začala se rozhlížet po naplněné jídelně. „Alespoň mi řekni, jak vypadá. Kde vlastně je?“

„Je…,“ Deena kroutila hlavou na všechny strany, ale po Chuckovi nebylo ani stopy. „Nevím, kde je,“ zamračila se a náhle znervózněla.

Proč není Chuck na obědě? divila se, protože věděla, že mají s Chuckem polední pauzu ve stejnou dobu.

„Seznámím se s ním někdy jindy,“ řekla Jade. Pak se naklonila dopředu a dodala: „Hádej, který je nejčerstvější páreček měsíce?“

„Který?“ zeptala se Deena.

„Bruce Kipness a Sherry Murdochová.“

„Fakt?“ řekla Deena. Bruce a Sherry byly dvě nejobéznější děti z celé školy.

„Chodí se mnou oba dva na zeměpis a když dneska přišli do školy, drželi se za ruce,“ referovala Jade.

„Myslím, že to je fajn,“ řekla Deena.

„Vsadím se, že na celé škole by se nenašel nikdo jiný, kdo by šel s jedním z nich na rande,“ řekla Deena. „Jo, a taky ti musím říct, co měla na sobě paní Overtonová. Víš, že se nechala ostříhat nakrátko –

skoro na kluka…“

„Cože?“ řekla Deena.

„Říkala jsem ti, že paní Overtonová…, heleď co je to s tebou?“

17

řekla Jade podrážděně.

„Já nevím,“ řekla Deena. „Myslím, že jsem trochu nervózní kvůli Chuckovi. Mám takový dojem, že…“

Dveře jídelny se rozletěly s prásknutím, v němž unikl zbytek věty.

Deena se ohlédla, ale jediné, co mohla rozeznat, bylo klubko dvou těl, které letělo do stojanu s použitými tácy nedaleko dveří.

„Rvačka!“ vykřikl někdo a místnost naplnil hluk odsouvaných židlí a řinčení nádobí a příborů na stolech.

To už ale byli všichni na nohou a kolem dveří se vytvářel hlouček.

Deena si stoupla na špičky, aby viděla, o koho jde.

„Je to Bobby McCorey,“ překřičela Jade rozčilené hlasy ostatních dětí. „Pere se s nějakým neznámým klukem.“

No nazdar, pomyslela si Deena. Vylezla na židli, aby lépe viděla.

„Já to tušila,“ zaúpěla. „Chuck.“

„Pozor,“ zakřičelo děvče vedle ní. „Ten nový kluk má nůž!“

18

IV.

Dobře, dobře.

I když nešlo všechno hladce, nakonec to zvládl.

Hraje o hodně.

Zatím všechno vychází, přesně podle plánu. Zatím nikdo nemá nejmenší podezření.

Už jenom jeden týden. Už jenom jeden týden a bude moct

vykonat poslední plánovaný krok.

Už jenom jeden týden a bude po problémech.

Teď už ho nemůže nic zastavit. Nic a nikdo.

A kdyby to někdo zkusil, měl by zatracenou smůlu.

19

V.

Druhý zářijový týden.

Tenhle školní rok bude pohroma, tím si byla Deena docela jistá.

Bylo sobotní odpoledne, takový ten pozdní letní den, který vám připomíná, že podzim už je na krku. Deena stála na kruhové příjezdové cestě před domkem, v němž bydlela, na sobě staré plavky a přes ně natažené šortky a umývala maminčinu stříbrnou Hondu Civic.

Ale hondu ani nevnímala, v duchu probírala všechny ty hrozné věci, které se seběhly minulý týden.

V první řadě to byly předměty, které si zapsala – všechny teď vypadaly těžší, než si myslela. Proč se vlastně rozhodla, že bude chodit na trigonometrii? Měla pocit, že tu se nenaučí ani za milion let.

Pak tady byl její společenský život. Vypadalo to, že se bude opakovat loňský rok, kdy dostávala pozvání na mejdany jedině proto, že Jade je její kamarádka. Připadalo jí, že má jazyk ještě svázanější než loni, i když loni si myslela, že to horší už být nemůže.

A p a k – poslední v pořadí, ale rozhodně ne poslední co se důležitosti týče – tu byl problém největší: její bratr Chuck.

Pořád jí nešlo na rozum, jak mohl být tak hloupý a pustit se do rvačky hned první den ve škole. A co je ještě horší, měl u sebe nůž.

Museli přijít tři kantoři, aby je od sebe odtrhli. Jakou to má Chuck povahu?! Nevyhodili ho zase ze školy jen díky tomu, že tatínek šel za ředitelem a zaručil se, že se nic takového nebude opakovat.

Deena zaslechla, jak táta na Chucka křičel ten večer, co se to 20

stalo. „A ještě si pamatuj!“ burácel pan Martinson tak, jak ho Deena slyšela jen jednou nebo dvakrát v životě. „Jestli ještě jednou šlápneš vedle – i kdyby tě jenom chytli, že jsi bez propustky na koleji – tak tě vyrazím! Rozumíš?“

Deena neslyšela, co na to Chuck odpověděl – ale dovedla si představit, jak se asi tvářil. Ostatně se tvářil pořád stejně nabubřele.

Měl domácí vězení, ale místo toho, aby se snažil být pohromadě s ostatními a sekat dobrotu, zmizel okamžitě po návratu ze školy ve svém suterénním pokojíku a zůstával tam celé odpoledne. Objevil se jedině k večeři, beze slova ji snědl a zase zmizel.

Člověk skoro zapomněl, že tady je. To by Deeně tak nevadilo, kdyby se zároveň nezměnila celá atmosféra v domě. Každý byl podrážděný. Deenin otec, se kterým vyjít byla normálně ta nejjednodušší věc na světě, byl najednou popudlivý a utrhoval se na Deenu a na její matku kvůli hloupostem. A Deenina matka, která měla odjakživa nervy našponované ze své funkce vedoucí

administrativy Agentury sociálních služeb v Shadyside byla teď ještě nervóznější.

Deena si povzdechla. Kdopak to řekl, že středoškolská léta jsou nejkrásnější léta života? napadlo ji. Dívala se, jak saponátová pěna stéká po 1esklých bocích hondy, pak pustila vodu a začala hadicí auto oplachovat.

„Ahoj, Deeno!“ Deena vzhlédla a uviděla Jade, jak se blíží dlážděným chodníčkem k příjezdové cestě.

„Ahoj, Jade,“ řekla Deena. „Co děláš?“

Jade pokrčila rameny. Měla na sobě zelené šortky a přiléhavou, pletenou bílou košili bez rukávů. Vlasy jí v pozdně odpoledním slunci zářily jako roztavená měď.

„Měla jsem na večer sjednaný rande s Mikem Kamiskeyem,“

řekla, „ale před chvílí mi volal, že nemůže. Má hroznou rýmu –

alespoň to tvrdí – tak jsem si řekla, že za tebou zajdu a podívám se, co máš na programu ty.“

„Chceš říct, že jsi věděla, že já mít rande nebudu,“ řekla Deena.

„Prosím tě, co se hned durdíš?“ řekla Jade. „Prostě mě napadlo, že se tu zastavím. To je všechno.“

Deena zavřela kohoutek k hadici a kriticky si auto prohlížela.

21

„Myslím, že vypadá dobře,“ řekla po chvíli. „Máma s tátou jeli do města na koncert. Nechali mi tu peníze, abych si koupila pizzu a půjčila si pár filmů. Jestli se chceš přidat, tak jseš vítaná.“

„To zní lákavě,“ řekla Jade a se svým uličnickým úsměvem se zeptala. „A co dělá Chuck?“

„Toho vynech,“ řekla Deena. „Hraje si na osamělýho vlka.

Vychází z pokoje jenom se najíst.“

„Vsadím se, že bych ho z toho vyléčila,“ řekla Jade.

„Řekla jsem ti, abys na něj zapomněla.“

„Dobře, dobře,“ souhlasila Jade. „Každopádně je takovýho pěknýho kluka škoda.“

„Hlavně, že jsem to auto umyla!“ řekla Deena při pohledu z okna: venku už alespoň hodinu lilo.

„Moje máma tvrdí, že tohle nikdy neselže,“ řekla Jade. „Mytí auta může vyvolat déšť, i když není na obloze ani mráček.“

„Ještě kousek pizzy?“ zeptala se po chvíli Deena a postrčila velkou krabici přes konferenční stolek ke kamarádce.

„Už jsem přecpaná,“ řekla Jade. „Možná bychom se mohly zeptat Chucka, jestli nechce kousek.“

„Dáš už s ním pokoj?“ řekla Deena. „Nejspíš zrovna ve svým pokoji plánuje, jak udělá převrat ve škole. Pojď, dáme tam další kazetu.“

„Mám lepší nápad,“ řekla Jade. „Myslím, že je na čase, aby se Rob Morell dočkal dalšího zavolání – od své tajné obdivovatelky.“

„Počkej, Jade, já fakt nevím,“ bránila se Deena. Z nějakého neznámého důvodu jí srdce začalo bušit, jako by právě absolvovala běžecký závod.

„No tak, Deeno,“ přemlouvala ji Jade, „ať se tvoje druhé já trochu odváže!“

„No, vlastně o nic nejde, je to jen taková legrace,“ řekla Deena.

„Přesně tak,“ řekla Jade a otevřela telefonní seznam. „O nic nejde a je to legrace,“ potvrdila a už mačkala tlačítka telefonu, na okamžik přiložila sluchátko k uchu a pak ho strčila Deeně do ruky. „Honem!“

volala rozčileně.

Proběhlo to snad ještě lépe než minulý týden. Jakmile začala 22

mluvit, spadla z Deeny všechna nervozita. Jestli byl vůbec někdo nervózní, tak jedině Rob! Jeho jazyk se zadrhával každou chvíli.

„A nemohli bychom zajít do kovárny?“ navrhl, když se chvíli bavili.

„Myslím, Robe, že jsi chtěl říct do kavárny,“ opravila ho Deena svým erotickým šepotem. „Strašně ráda bych s tebou šla. Ale nejdřív musím mít jistotu…“

„Jakou jistotu?“

„Jistotu o tom, jaký jsi ty, a o dalších věcech.“ Přemýšlela co by ještě dodala, když se v telefonu ozvalo zřetelné, duté klapnutí.

„Haló?“ řekl Rob. „Jsi tam ještě?“ Vypadalo to, jako by se bál, že zavěsila.

„Asi nějaká porucha na lince. Nezlob se, Robe, ale já už musím končit. Zavolám brzy, zase takhle večer,“ řekla Deena a s nádherným pocitem vítězství zavěsila.

„Byla jsi skvělá,“ řekla Jade, „ale co bylo to cvaknutí?“

„Nevím,“ řekla Deena, „třeba se něco stalo s tím telefonem.“

„Doufám, že ne,“ řekla Jade. „Podej mi ho, teď jsem na řadě já.“

„Komu chceš volat?“

„Myslela jsem, že bych zavolala Mikovi Kamiskeyovi,“ řekla Jade. „Abych zjistila, jestli má opravdu rýmu.“ Začala vyťukávat jeho číslo, ale než byla u konce, ozvalo se trojí důrazné zaklepání a dveře se otevřely dokořán. V nich stál Chuck, na sobě měl ustřižené džíny a hnědé tričko a šklebil se jako obvykle. „Ahoj, holky,“

pozdravil.

„Chucku, jestlipak jsi někdy slyšel, co to je soukromí!“ řekla Deena.

„No tak jsme přece jedna rodina, ne?“ odrazil útok Chuck a otočil se k Jade. „A jak se jmenuješ ty?“

Deena mrkla na Jade. Ta hleděla na Chucka jako by byl pěveckou hvězdou světově nejproslulejší rockové kapely. Deena si povzdechla.

„Chucku,“ řekla, „to je…“

„Já jsem Jade Smithová,“ přerušila ji Jade a vyloudila na tváři ten nejúžasnější úsměv z reklamy na pastu na zuby.

„Já jsem Chuck,“ řekl Chuck a oplatil jí úsměv.

A já jsem z vás zralá na psychiatra, pomyslela si Deena.

23

Chuck se posadil na starožitné křesílko, které měla Deena před toaletním stolkem. Jak tam seděl, rozložitý a svalnatý, vypadalo křesílko jako nábytek pro panenky.

„Co tady děláš?“ ptala Deena.

„Poflakuju se,“ odpověděl Chuck. „Zato já se nepotřebuju ptát, co tu děláte vy, dámy. Nebo bych měl spíš říct – k čemu se chystáte.“

„Jak to myslíš?“ řekla Deena.

„Tady je tvoje tajná obdivovatelka, Robe,“ imitoval Chuck sexy šeptání své sestry. „Šíleně ráda bych si s tebou někdy vyrazila.“

„Tak ty jsi nás fízloval,“ řekla Deena a cítila, jak se červená až po kořínky vlasů.

„Tím je taky vysvětleno to cvaknutí,“ poznamenala Jade.

„Nefízloval jsem vás,“ bránil se Chuck. „Prostě jsem náhodou zvedl sluchátko. Tátu by určitě zajímalo, čím se tady bavíte.“

„Ne, Chucku, že to nepovíš,“ naléhala Deena. „Táta by mi ten telefon sebral!“

„No a co?“ řekl Chuck. „Žádnej nepotřebuješ, když se nezmůžeš na nic lepšího než na pitomoučký volání pár přitroublým

spolužákům. Chci říct, když už si chceš s telefonem hrát, tak alespoň s trochou fantazie.“

„Ty víš samozřejmě něco chytřejšího, co?“

„Možná jo,“ připustil Chuck.

„Přestaňte se hádat, vy dva,“ řekla Jade, které se celá ta aféra viditelně nedotkla. Významně se na Chucka usmála a navrhla:

„Tak nám ukaž, jak bys to dělal ty?“

„Moment,“ řekla Deena. „Co kdybychom se na to prostě

vykašlali. Myslím…“

„No tak, Deeno,“ řekla Jade. „Vždyť o nic nejde a je to legrace.

Sama jsi to řekla. Co je na tom špatnýho, když se k nám Chuck přidá?“

To mi tak chybělo, pomyslela si Deena. Chuckovy nápady

zaručeně skončí nějakým průšvihem. Ale co můžu dělat? Kdyby to na mě Chuck píchnul, měla bych po telefonu, a možná by to odnesl celý můj společenský život. A koneckonců Chuck vypadá

momentálně docela přátelsky. Třeba se jen cítí osamělý.

„Dobře,“ souhlasil Chuck. „Ale nebude to žádný! ‘Ach, Robe, ty 24

jsi takový švarný’. Zavoláme někomu, aby to stálo za to!“

„Například komu?“ ptala se Jade.

„Půjč mi ten telefonní seznam,“ řekl Chuck. Chvíli listoval stránkami telefonních účastníků městečka Shadyside a pak zamumlal: „Takovejhle balíkov!“ A po chvíli dodal: „Co tady děláte, když se chcete zabavit?“

„Spoustu věcí,“ řekla Deena a v duchu zuřila. „Pravděpodobně to samé, co vy ve městě. Chodíme do kina, tancovat, hrajeme minigolf a kuželky…“

„Kuželky, to je dobrý nápad,“ řekl Chuck a listoval zlatými stránkami. „Tady jsou – Shadyside Lanes.“ Vyťukal číslo a za chvilku se z telefonu ozval ženský hlas.

„Dobrý večer, Shadyside Lanes.“

„Řeknu vám jenom jedno,“ Chuck začal šeptat a do jeho hlasu se vloudil varovný tón. „Máte tam bombu. Je načasovaná na desátou.“

„Kdo volá?“ dožadovala se žena a její hlas zněl vystrašeně.

„Máte patnáct minut na evakuaci,“ řekl Chuck a zavěsil.

„Chucku!“ vykřikla Deena šokovaně a s odporem. „Jak jsi to mohl udělat? Vyhrožovat bombou není žádná legrace!“

„Ale jdi, vsadím se, že to bude jediný vzrušení, který jste tu zažili během posledních měsíců,“ řekl Chuck. Zasmál se a začal znovu listovat telefonním seznamem.

„Je to docela srandovní představa,“ řekla Jade. „Myslím, jak všichni ty lidi v botách na kuželky stojí venku na dešti.“

„Jade!“ okřikla ji Deena. „Pro kristapána, vždyť na vyhrožování bombou jsou paragrafy!“

„Máš pravdu, Deeno,“ ř e k l a J a d e . „Chucku,“ pokračovala sladkým hlasem, „volaly jsme jenom známým ze školy. Chci říct, nechceme se dostat do žádnýho maléru.“

„Dobře, dobře, dobře,“ řekl Chuck. Pak luskl prsty. „Počkejte moment, dostal jsem nápad. Jak se jmenuje to místo, co je údajně tak strašidelný?“

„Myslíš Fear Street?“

„Jasně, to je ono.“ Chuck se zase zasmál. „To teda je jméno!“

„Podle jednoho podivína, který tam bydlel. Jmenoval se Simon Fear,“ řekla Deena a dodala: „Raději si z toho nedělej legraci. Na 25

Fear Street se staly hrozný věci, fakt.“

„Jako třeba co?“ šklebil se Chuck.

„Ztratili se tam lidi,“ řekla Jade. „A došlo tam k řadě vražd, které nebyly objasněný. A pozdě v noci jsou slyšel z lesíku ve Fear Street divný výkřiky.“

Chuck na ni hleděl s ironickým úsměvem. „Nebuď pověrčivá,“

řekl. „Nevíš, že každý malý město má nějaký místo jako je ta vaše Fear Street? Je to všechno hromada nesmyslů! Má jenom udělat nudný místo trochu zajímavější.“

„Fear Street není žádná pověra,“ řekla Deena.

„A nic, z čeho by si člověk měl dělat blázny,“ dodala Jade a Deena si všimla, že to řekla smrtelně vážně; alespoň na okamžik přestala flirtovat.

„Pověra nebo ne,“ řekl Chuck, „já z Fear Street strach nemám…

Takže vy chcete volat děckám ze školy, je to tak?“ pokračoval a přitom listoval telefonním seznamem. „Jak se jmenuje ten kluk, co mě tenkrát vyprovokoval k tý rvačce?“

„Bobby McCorey,“ odpověděla Jade bez váhání. „On a jeho kámošové si o sobě myslí bůhvíco. V jednom kuse pošťuchují slabší kluky.“

„Prima, tak zkusíme pro změnu pošťouchnout jeho,“ řekl Chuck.

„Uvidíme, jestli je opravdu takovej hrdina!“ A dřív než mu to Deena mohla rozmluvit, Chuck vytočil Bobbyho číslo.

„Můžu mluvit s Bobbym McCoreyem?“

řekl záhadným,

chraplavým hlasem, až Deenu zamrazilo v zádech. Po chvíli se ozval Bobbyho hlas.

„Tady Bobby,“ řekl.

„Tady Fantom z Fear Street,“ řekl Chuck. „Já tě vidím!“

„Fantom z – kdo jste?“ řekl Bobby.

„Já tě vidím,“ chraplavě opakoval Chuck.

„Co tím chcete říct?“ Zčistajasna se z Bobbova hlasu vytratilo sebevědomí.

„To, co jsem řekl. Mé oko démona tě vidí,“ řekl Chuck. „Radši zavři okna, zamkni, dveře. Dnes v noci. Zítra v noci. A odteď už každou noc.“

„Heleďte, kdo jste?“ opakoval Bob roztřeseným hlasem. Deena už 26

už chtěla Chuckovi vytrhnout telefon z ruky, když se Chuck zasmál šíleným smíchem a zavěsil.

„Máš pravdu, Jade,“ řekl Chuck. „Volat děckám ze školy je daleko větší sranda.“

„Tohle je špatnej sen,“ křičela Deena. „Bobby McCorey je skutečnej mizera. Co když tě poznal po hlase?“

„Neber si to tak,“ řekl Chuck. „Vždyť o nic nejde a je to sranda.

Anebo se snad taky bojíš Fantoma z Fear Street?“ Zasmál se, doběhl k oknu a otevřel ho. Venku teď pršelo víc než předtím a nebe křižovaly blesky.

„Duchové Fear Street,“ křičel Chuck ze všech sil. „Slyšíte mě?

Čekám na vás! Tady jsem! Přijďte si pro mě!“

Je to cvok, pomyslela si Deena. Najednou dostane ten divoký výraz v obličeji a celá jeho osobnost se změní. Jako by v něm byly dvě bytosti a ta, co miluje nebezpečí, může mít kdykoliv navrch.

Náhle se strašlivě zablesklo a zároveň zaburácel hrom. Vzápětí zhasla světla a úplnou tmu pronikl jen výkřik, při němž tuhla krev.

Pak se s blikáním rozsvítilo a obě dívky na sebe hleděly vyvalenýma očima.

„Ten blesk byl ale blízko!“ řekla Deena roztřeseným hlasem.

„Možná, že dokonce zasáhl…“

„Deeno,“ vykřikla Jade naléhavě. „Kde je Chuck?“

Deena se rozhlížela po místnosti – ale Chuck zmizel! Pak se od okna ozvalo zaúpění.

„Tamhle naproti,“ řekla Jade. „Rychle!“

Děvčata běžela k oknu, které bylo stále ještě dokořán. Šikmý vítr jím teď hnal déšť do pokoje a další blesk ozářil Chucka: jeho bezvládné tělo leželo zkroucené na podlaze.

27

VI.

Malou chvíli se Deena nezmohla na nic jiného, než že jen zírala na nehybné tělo svého bratra, pak vykřikla: „Chucku! Chucku!“

„To není možný,“ křičela chvějícím se hlasem Jade a sklonila se nad ležící tělo. „Myslíš, že je… že je…“

„Bu bu bu,“ vykřiklo ležící tělo a Chuck se posadil, zatímco Jade a Deena vyděšeně uskočily. Vzápětí se Chuck znova svalil na podlahu a smál se tak, až se začal dusit.

„Že jste mi ale naletěly,“ vypravil ze sebe mezi střídavými záchvaty smíchu a kašle. „Holky, mám dojem, že takzvaní duchové Fear Street vás vyděsili k smrti!“

V životě Deena nevystřídala tolik stavů mysli během tak krátké chvíle: nejdříve to byla hrůza – čistá hrůza, pak šok a úleva, když zjistila, že Chuck je v pořádku. Ale to, co cítila nejsilněji teď, byl vztek. Zlost jí cloumala tak, až myslela, že vybuchne jako přetopený parní kotel.

„Ty jseš přece pitomej!“ křičela. „Tohle byl vrchol. Ty nevíš, že si člověk nemá hrát s věcma, kterým nerozumí?“

„Tak se ne-ne-zlob,“ koktal Chuck, jak kvůli smíchu lapal po dechu a nevypadalo to, že by něčeho litoval. „Ale… prostě jsem neodolal.“

Teď, když všechno předchozí vzrušení opadlo, Jade přistoupila k oknu a vyhlížela ven. „Přestává pršet,“ zjistila. „Myslím, že půjdu domů.“

„Jestli ti to nebude vadit, tak tě doprovodím,“ řekl Chuck. „Jak víme, v noci se venku dějí divné věci.“ Přihlouple se uculil na Jade a znova se rozesmál. Zatím co z Deeny zuřivost ještě nevyprchala, 28

Jade vypadala, jako by žádné výhrady k Chuckovi neměla. Dokonce to vypadalo tak, jako by ji bylo srdečně jedno, i kdyby Chuck opravdu byl Fantomem z Fear Street.

Druhého dne se Chuck Deeně omluvil a n abídl jí, že ji pomůže s domácím úkolem z matematiky. Jako kdyby tu byli dva Chuckové, napadlo ji, jeden – ten, co se uculuje – je laskavý, statečný a srandista. Druhý je zlomyslný a puberťácký. Na tom prvním Chuckovi jí začínalo opravdu záležet. Potřebovala jenom přijít na to, jak to první já v Chuckovi povzbuzovat.

Problémem dvou Chucků se zaobírala i druhý den ve škole a cestou na frančtinu málem na chodbě vrazila do Roba Morella.

„Promiň,“ řekla.

„Ty promiň,“ řekl. „Jak se máš, Deeno?“ Zeširoka se na ni přátelsky usmál, a jak vykoktávala odpověď, cítila, že se jí rozbušilo srdce.

Vzpomněla si, jak jí minulý týden stouplo sebevědomí, když poprvé anonymně Robovi zavolala. Ale po tom, co se stalo v sobotu, ji zase všechno sebevědomí opustilo. Připadalo jí n ajednou, že to hraní s telefonem bylo trochu unfair a trochu se za to i styděla.

Nevěděla přesně, co se změnilo – věděla ale, že to, jak Chuck zneužil telefonu, bylo podlé. A mohlo by být i nebezpečné. Hraní s telefonem už zkrátka přestala být legrace.

A taky že s tím končí, rozhodla se. Promluví s Jade a s Chuckem a přesvědčí je, aby toho nechali.

Později dopoledne měla příležitost v jídelně. Právě se chystala zakousnout do sendviče, když si naproti ní položila svůj tác Jade.

„Deeno, viděla jsi dnešní noviny?“ ptala se a oči jí vzrušeně jiskřily.

„Ne,“ řekla Deena. „Poslyš, Jade, musím ti něco říct…“

„Dobře, ale nejdřív si přečti tohle!“ Hodila před Deenu místní Morning Press a málem novinami překotila krabici s mlékem, stojící před Deenou. Na titulní straně byl článek zatržený červenou tužkou.

Deena začala číst a přitom cítila, jak se li zmocňuje nevolnost.

ČASOVANÁ BOMBA JEN VTIP

Včera v 21.45 byla policie v Shadyside požádána, aby vyšetřila varování, že v Shadyside Lanes je umístěna bomba. Celá

29

budova byla evakuována, ale policie žádnou stopu po

výbušnině nenalezla.

Louis Cameronová, vedoucí nočního provozu v Shadyside

Lanes, uvedla, že byla varována telefonicky mužem s

ochraptělým hlasem. „Podle hlasu to vypadalo, že to myslí zatraceně vážně,“ uvedla.

Cory Brooks, student střední školy, byl jedním ze třiceti pravidelných návštěvníků, kteří čekali v dešti venku, až bude budova prohlídnuta. „Nikdo nezpanikařil,“ prohlásil. „Jenom mě mrzí, že jsem nemohl dokončit hru. Byl jsem v životní formě.“

Vyšetřování pokračuje, přestože mluvčí policie, por. Evan Frazier, připouští, že policie nemá žádné vodítko. „Možná, že to prostě byl nějaký cvok,“ prohlásil tisku. „Ale nelze vyloučit ani terorismus a proto takovéhle hrozby bereme vždy velice vážně.“

Když dočetla článek, zmocnily se Deeny výčitky svědomí, až se jí udělalo slabo. Podívala se na Jade v domnění, že musí mít stejné pocity, ale místo toho viděla, jak jí září oči a tváře vzrušeně hoří. „Co tomu říkáš?“ vyhrkla Jade. „Píšou o nás na první stránce!“

Na okamžik na ni Deena nevěřícně zírala. „Zbláznila ses?“ řekla.

„Tohle není žádná legrace. Píšou, že to policie pořád vyšetřuje.“

„Neblázni, přece nás nemůžou najít,“ řekla Jade.

„Jak to myslíš ‘nás’!?“ pokračovala Deena. „Byl to přece Chuck, kdo jim vyhrožoval bombou.“

„Tak si to tak neber,“ uklidňovala ji Jade. „Vždyť se nikomu nic nestalo.“

„Nestalo,“ souhlasila Deena. „Ale mohlo se stát. Co kdyby někdo zpanikařil v kuželkový dráze? A co ten druhý telefon – ten, ve kterým se Chuck vydával za Fantoma z Fear Street?“

Na okamžik se Jade přestala tvářit bezstarostně a Deena si všimla, že jí v očích kmitl záblesk strachu. „Co by s ním bylo?“ řekla konečně.

„Taky nebyl tak nevinný,“ pokračovala Deena. „Šel z toho doopravdy strach. Chuck chtěl Bobbyho McCoreye doopravdy 30

vyděsit.“

Jade se zamračila. „Dobře – uznávám, že by do toho Chuck neměl plíst Fear Street. Ale to telefonování se mi líbí. A tobě, Deeno, taky.

Jen to nezapírej!“

„Dobře, když jsme volaly známým ze školy, byla to legrace,“

řekla Deena. „Ale Chuck už má takhle průšvihů víc než dost, a já mu nevěřím. A vůbec, v zásadě to s tím telefonováním není v pořádku.

Musíme toho nechat.“

„Nepovídej?“ odsekla Jade. „Odkdy mluvíš za nás za všechny?

Mám takový pocit, že v tom jedeme tři. Třeba Chuck a já bychom se k tomu taky chtěli vyjádřit…“

„Je to můj telefon,“ řekla Deena.

„Když je to tak,“ prohlásila Jade, „třeba bych měla říct Robovi Morellovi, jak se z toho tvýho telefonu volá.“ Odmlčela se a cynicky se usmála, když uviděla, jak se Deena vyděšeně zatvářila. „Anebo,“

pokračovala Jade, „počkáme do soboty do večera a všichni tři to spolu probereme.“

V sobotu už byla Deena přesvědčena víc než kdy před tím, že se rozhodla správně. To telefonování nebylo v pořádku a musí ho zarazit, ať se děje co se děje. Krom toho došla k závěru, že Chuck jejímu otci nepoví, co s Jade vyváděly. Koneckonců byl do toho teď namočen taky. A Jade to Robovi Morellovi přece taky nemůže prozradit. Prostě to trošku přehnala v rozčilení a to je všechno.

Minulá sobota měla ale i lepší stránku: Deena teď vycházela s Chuckem mnohem lépe. Během týdne ji dvakrát pomohl s domácím úkolem z trigonometrie a jednou večer dokonce narovnal nádobí do myčky. Třeba měla Jade pravdu a jenom se cítil osamělý. Třeba si konečně zvykl na život v Shadyside.

Tak, jak to v sobotu večer obvykle dělávali, odjeli Deeniny rodiče i tentokrát navštívit přátele. Deena usoudila, že rožnění by mohlo být nejlepším tahem, jak uvést Jade a Chucka do smířlivé nálady pro výměnu názorů. Večer byl pro rožnění venku jako stvořený.

Připravila placičky ze sekaného masa plněné sýrem a speciální bramborový salát s cibulí, rajčaty a plátky černých oliv.

Zatímco Chuck připravoval oheň, Deena venku prostřela dřevěný 31

stolek. Pak někdo zaklepal na branku a objevila se Jade s velkou termoskou plnou zmrzliny.

„Voní to skvěle,“ řekla Jade. Měla na sobě jednu ze svých kombinéz, tentokrát z vybledlé džínsoviny, posetou pestrobarevnými, falešnými záplatami. Deena si všimla, jak se na ni Chuck uznale zadíval, než se vrátil k opékání.

Hamburgery byly výborné: zvenku vypečené, uvnitř šťavnaté, a jak Chuck, tak Jade si nechali salát dvakrát přidat. Když bylo po jídle, vypadal Chuck – poprvé, co se v Shadyside objevil – spokojeně a uvolněně.

Třeba to nakonec všechno proběhne hladce, dumala Deena.

Všichni tři teď seděli v lenoškách na zápraží, pojídali broskvovou zmrzlinu a poslouchali přenosný magnetofon. Jak se blížila noc, obloha ztmavla a zbarvila se do purpurova a Deena se zakloněnou hlavou pozorovala, jak se jedna po druhé objevují hvězdy.

„Ta večeře se ti povedla, Deeno,“ řekl Chuck a Deena se usmála: bylo to vlastně poprvé, co ji oslovil jménem.

„Strašně mi chutnal ten salát,“ řekla Jade. „Všechno to bylo skvělý.“

Výborně, řekla si Deena v duchu, teď je ta nejlepší chvíle.

„Poslouchejte, lidi,“ řekla. „Musíme si vážně promluvit. Myslím, že bychom s tím telefonováním měli skončit.“

„Souhlas,“ řekl Chuck.

„Jasně,“ řekla Jade.

„Fakt,“ pokračovala Deena, „myslím, že…,“ zarazila se. „Co jste to řekli?“ zeptala se.

„Souhlasíme,“ řekla Jade. „Už jsme o tom s Chuckem mluvili.“

„No jo,“ řekl Chuck. „Jade mě přesvědčila, že to je blbost takhle riskovat. Zvlášť, když náš táta pracuje pro telefonní společnost.“

Deena jen zírala na bratra a na kamarádku: Jade že ho

přesvědčila? Kdy to spolu mluvili? Vypadalo to, že Jade na něj bude mít dobrý vliv, ať už se mu to líbí nebo ne!

„O čem sis ještě chtěla promluvit?“ zeptala se Jade.

„O ničem – vlastně,“ řekla Deena. Nikdy jí nenapadlo, že zvítězí tak snadno.

Byla už skoro tma, ale Deena zahlédla, jak se Chuckova paže 32

pohybuje mezerou mezi jeho křeslem a křeslem, v němž seděla Jade, a jak ji bere za ruku. Na okamžik pocítila osten žárlivosti a vzpomněla si na Roba Morella, ale celkem byla rádi a přála jim to: vypadalo to, že by mohli mít jeden na druhého dobrý vliv.

Venku bylo tak hezky a mírumilovně, až Deenu napadlo, že by tu takhle vydržela snad věčně: jen sedět, pojídat zmrzlinu a nic nedělat.

Poslední písnička od skupiny Dire Straits dozněla a Deena vstala, aby vyměnila kazetu. Právě ji vyndávala, když se jí cosi tmavého a třepetajícího otřelo o tvář. Vyjekla a uskočila.

„Co se děje?“ vykřikl Chuck.

„Je tady je – tu netopýr!“ ječela vyděšeně Deena. Se sklopenou hlavou se vrhla k domu a proběhla skleněnými dveřmi do pokoje.

Venku kolem světla nad zápražím bláznivě kmital netopýr.

„Netopýr?!“ vykřikla teď i Jade, vyskočila a běžela za Deenou dovnitř.

„No tak, holky,“ volal Chuck. „Vzpamatujte se. Myslíte, že na vás vytáhne kudlu nebo co?“

„To je sranda,“ volala Deena zevnitř. „Z n etopýrů mi naskakuje husí kůže.“

„A mně taky,“ přidala se Jade. „Chucku, pojď sem dovnitř!“

„To víš, že jo,“ řekl. Otevřel dveře a chvilku postával na prahu.

„Zavři,“ křičely dvouhlasně Jade i Deena. „Zavři! Nebo vletí dovnitř!“

„Netopýre, netopýre, tady!“ volal Chuck, ale pak zavřel dveře a zabořil se do kožené lenošky vedle krbu. „Co to je s váma dvěma?

Copak se holky na malým městě všeho bojí?“

„Většina lidí, která má všech pět pohromadě, se bojí netopýrů,“

řekla Deena. „Kromě toho mohou přenášet vzteklinu.“

„Jenže kvůli tomuhle se jich nebojíte,“ řekl Chuck. „Vy jste prostě pověrčivý! Zrovna tak, jako když jde o ty nesmysly o Fear Street!“

„Fear Street není nesmysl,“ řekla Jade. Usadila se na opěradle křesla, v němž seděl Chuck, a Deeně připadalo, že v tlumeném světle vypadá krásně. A také trochu ustrašeně.

„Copak to nevidíte?“ řekl Chuck. „Všechny ty příhody, které se údajně staly na Fear Street – buď jsou zveličený nebo vycucaný z prstu. Je to jako povídání o upírech: lidi si o nich vykládají, aby 33

jeden druhýmu nahnali strach.“

„Tak abys věděl,“ řekla Deena, „v lesíku nad Fear Street není jediný pták. A žádný vědec z celých Států nebyl schopen zjistit proč.“

Chuck se zasmál.

„Není tam jedinej pták – tak tomu říkám

hrůzostrašný okolnosti!“

„Zmizeli lam lidi,“ řekla Jade „a domy tam záhadně vyhořely.“

„No ne, domy,“ vykřikl Chuck. „Chceš říct, že tam dokonce bydlí lidé?“

„No jo, bydlí,“ připustila Deena.

„Kdo to je?“ divil se Chuck.

„Příšery, strašidla, čarodějnice,

Drakula?“

„Nemám ponětí,“ řekla Deena. Z téhle konverzace byla víc a víc nervózní. „Neznám nikoho, kdo tam bydlí.“

„A jsme u toho,“ řekl Chuck. „Ale já vám teď dokážu, že na Fear Street není nic, čeho byste se měly bát. Předvedu vám, že tam žijí docela obyčejný lidi.“ Rozsvítil stojací lampu a natáhl se pro telefonní seznam.

„Chucku, co chceš dělat?“ vykřikla Deena. „Slíbil jsi přece…“

„Slíbil jsem ti, že nebudu telefonovat, abych si z někoho dělal srandu,“ řekl Chuck, „ale tohle je něco jiného. Chystám se vám navždycky usnadnit život. Odteďka se přestanete pořád bát!“

Zastavil se prstem u jednoho z čísel a vzal do ruky telefon.

„Koho to voláš?“ zeptala se dychtivě Jade a vyzařovalo z ní stejné vzrušení jako před týdnem.

„Nemám ponětí,“ řekl Chuck. „Je to prostě první jméno, které uvádí adresu na Fear Street.“ Zapnul reproduktor telefonu a začal vyťukávat čísla. Vzápětí se místností rozlehlo vyzvánění telefonu na Fear Street. „Teď vám oběma dokážu, že se nemáte čeho bát!“

Telefon nepřetržitě vyzváněl, Deena napočítala patnáct zazvonění, než Chuck konečně řekl: „Vypadá to, že nikdo není doma. Budu muset najít nějaký…“

Když telefon zvonil po šestnácté, ozvalo se cvaknutí a po něm se někdo přerývavě nadechl. Načež ten nejvyděšenější hlas, jaký kdy Deena slyšela, vykřikl: „Prosím vás… Prosím vás přijďte rychle!

Chce mě zabít!“

34

VII.

„Kdo je to?“ snažil se zjistit Chuck.

„Prosím vás,“ naléhala žena. „Ať jste kdokoliv, jste moje jediná naděje! Může každou chvíli…“ V té chvíli se ženský hlas odmlčel a vystřídal ho zuřivý mužský hlas a pak se z reproduktoru ozývaly jen vyděšené výkřiky a zvuk tříštícího se skla.

„Haló? Haló?“ opakoval Chuck do telefonu.

Pak se opět ozvala žena. „Prosím vás, přijďte!“ žadonila znovu.

„Pomozte mi! Jste moje jediná…“ Ozval se zvuk úderu a pak hrubý mužský hlas řekl.

„Kdo je tam?“

„Co se to tam u vás děje?“ zaútočil Chuck.

„Do toho ti nic není,“ zavrčel muž. „Máš špatný číslo, chápeš?“

„Ale slyšel jsem…“, začal Chuck.

„Máš špatný číslo,“ opakoval muž a položil sluchátko.

Deena, Chuck a Jade se dívali jeden na druhého. Konečně Jade přerušila ticho a slabým, vystrašeným hlasem se otočila k Chuckovi:

„Viď, že to zase na nás hraješ?“

To samé napadlo i Deenu a doufala, že Jade má pravdu – ale když, viděla, jak je Chuck bledý, pochopila, že tohle žádná legrace nebyla.

„Tohle bylo doopravdy,“ řekl Chuck. „Leda, že by to někdo hrál na mě.“ Vypadal vážně a rozčileně.

„Panebože,“ řekla Deena a najednou se jí podlomily nohy. „Co budeme dělat?“

„Musíme zavolat policii,“ řekla Jade a vzala do ruky telefon.

„Počkej,“ řekl Chuck a chytil ji za ruku. „Jak jim chceš vysvětlit, 35

že jsem tam volal? A proč by nám měli věřit? Budou si myslet, že voláme lidem ze srandy!“

„Jako když někdo volal o té bombě,“ zašeptala Jade.

„No právě,“ řekl Chudl.

„Ale někomu bychom to měli říct,“ naléhala Deena. „Podle hlasu musí být ta žena v hrozným nebezpečí. Řekla, že on ji… že on ji chce zabít!“

„Možná, že to je jenom nějaká hra na večírku,“ řekla Jade, ale její hlas zněl tak, jako by tomu sama nevěřila.

„To žádná hra nebyla,“ řekla Deena a vstala. „Jestli to neudělá žádný z vás, já jim zavolám…“

Dříve než to mohla udělat, Chuck chňapnul po telefonu a přitáhl ho k sobě. „Nechceš se uklidnit?“ řekl jí a rozevřel telefonní seznam.

„Policie má devět-jedna-jedna,“ řekla Deena.

„Nehledám policii,“ ř e k l C h u c k . „Hledám tu adresu.“ Zavřel seznam a vstal.

„Chceš snad říct, že tam chceš jet,“ řekla vyděšeně Deena.

„Musím,“ řekl Chuck. „Musím zjistit, co se tam děje.“

„Ať to zjistí policie,“ namítla Deena. „Co když tam fakt řádí nějaký šílenec?“

„Pak ho musím zastavit,“ řekl Chuck. „Slyšela jsi, co řekla. Jsem její jediná naděje.“

„Jdu s tebou,“ řekla Jade a začala si oblékat flanelovou bundu.

„Nemůžeš tam jít sám, Chucku.“

Deena si vzdychla. „Myslím, že jste se oba zbláznili,“ řekla. „A já asi taky. Budu řídit. Chuck se tady v Shadyside ještě moc nevyzná.“

Sebrala v kuchyni rezervní klíčky od matčina auta a běžela za ostatními ven.

Byla jasná a chladná noc s velkým srpkem měsíce. Deena

vklouzla za volant, Chuck se posadil dopředu vedle ní a Jade dozadu.

„Kde bydlí?“ zeptala se Deena, když vyjížděli z příjezdové cesty.

„Fear Street, číslo osm set osmdesát čtyři,“ řekl Chuck. „Jmenují se Farbersonovi.“

„Osm set osmdesát čtyři,“ řekla Jade, „to musí být na konci města, poblíž hřbitova.“

Deena se zachvěla. Nikdy ještě nebyla ve Fear Street v noci a –

36

jako většina lidí z Shadyside – snažila se vyhnout Fear Street i ve dne. Zatočila na Division Street, která dělila Shadyside na severní a jižní část, a pak na jih na Mill Road, odkud byla Fear Street už jen malý kousek. Pouliční lampy osvětlovaly silnici a stromy na obou stranách, ale Deena měla pořád pocit, že ve stínech kolem se cosi podezřele pohybuje.

Chuck a Jade měli asi pocity podobné, protože dokud nezahnula na Fear Street, nikdo nepromluvil ani slovo.

Na prvý pohled by to mohla být kterákoliv jiná ulice: staré domy a prázdné zahrádky. Ale při bližším zkoumáni se Fear Street přece jen odlišovala.

Za prvé tu byly trosky sídla starého Simona Feara. Velký dům kdysi dávno vyhořel – a dodnes se říká, že lam strašilo.

Druhou věcí byly stíny – byly temnější a neprůhlednější než kdekoliv jinde ve městě. Ale nejsilnější byl pocit všudypřítomné smrti, pocit, že tu chybí jakýkoliv projev života. Trávníky byly spíše hnědé než zelené a řídce se vyskytující stromy měly na sobě jen pár prožraných listů. A ačkoliv tu a tam bylo vidět světlo za okny domů po obou stranách Fear Street, člověk neměl pocit, že za těmi záclonami je lidské teplo a spokojený rodinný život.

„Řekni mi ještě jednou to číslo!“ požádala Deena a doufala, že její hlas nezní tak vystrašeně, jako se cítila.

„Osm-osmdesát čtyři,“ řekl Chuck.

„Tři sta padesát, čtyři sta dvacet dva,“ četla Jade čísla na schránkách domů. „Jeď dál.“

Maličká honda zajížděla hlouběji a hlouběji do Fear Street. Deena tohle matčino auto ráda řídila, ale teď si v duchu říkala, že by dala přednost něčemu většímu a silnějšímu – třeba tanku.

Ze tmy před nimi se vynořily obrysy lesíku na Fear Street a několik posledních domů. Deena začala doufat, že se Chuck spletl a dal jí špatnou adresu. Že to nemá být 884 Fear Street, nebo nejlépe, že to vůbec není Fear Street, ale třeba Hawthrone nebo Mill Road nebo Canyon Drive nebo…“

„Tamhle, to je ono!“ ukazoval Chuck.

Přímo před nimi, stranou od ostatních, stál dvouposchoďový viktoriánský dům, s rozbitými šindeli a strakatým trávníkem. Za ním 37

už nebylo nic – jen hřbitov.

Reflektory auta ozářily číslo „884“ na rezavé schránce na dopisy.

Deena zaparkovala před domem a vypnula světla.

Všichni tři chvíli pozorovali dům. Byl úplně tmavý, fakticky vypadal, jako kdyby byl už léta opuštěný.

„Tam nikdo není, Chucku,“ řekla Deena. „Musel jsi tu adresu špatně opsat.“

„Možná,“ řekl Chuck nejistě. „Ale musím se přesvědčit.“

„Myslím, že Deena má pravdu,“ řekla Jade velice nervózně.

„Určitě jsme na špatný adrese.“

„Trochu to obhlídnu,“ řekl Chuck. „Holky, vy tady počkejte.“

Otevřel dveře auta a vylezl ven.

Deena si vzpomněla, jak se neohroženě rozeběhl do hořícího auta, aby z něj zachránil psa. Věděla, že by se jí nepodařilo mu rozmluvit jeho plán, a tak jen řekla: „V přihrádce je baterka.“

„Dík,“ řekl a vyndal baterku; ve světle stropní svítilny zahlédly, jak se na rozloučenou ještě uculil, načež zabouchl dveře a vyrazil rozdrolenou cestou k domu.

Deena s Jade tiše seděly ve tmě. Deenu napadlo, jestli by neměla zamknout všechny čtyři dveře auta, ale pak to zavrhla, pro případ, že by Chuck přiběhl ve spěchu zpátky.

Přes silnici stěží rozeznávala tmavé siluety stromů lesa kolem Fear Street. Za domem, ve světle slabého, tajuplného měsíčního světla, se rýsovala kamenná zeď lemující hřbitov.

„Nevím jak ty.“ řekla Jade, „ale já už to tady dýl nevydržím. Jdu za Chuckem.“

„Počkej na mě,“ řekla Deena. Obě děvčata se vyškrábala z auta a vydala se příjezdovou cestou k domu. Drobný štěrk skřípal Deeně pod nohama, ale jí to najednou připadalo, jako by pod podrážkami drtila kosti a celá se při té představě roztřásla.

Chucka našly, jak stojí na zápraží s uchem přiloženým ke dveřím.

„Zvonil jsem,“ řekl, „ale zevnitř není nic slyšet.“ Zaklepal na dveře, nejprve jen slabě, pak silněji.

„Všechny záclony jsou zatažené,“ řekl. „Obejdeme to a podíváme se, jak to vypadá vzadu.“

Opustili zápraží a všichni tři se vydali kolem domu. Cosi 38

měkkého a lepkavého se otřelo Deeně o tvář a ta jen stěží potlačila výkřik. Přejela rukou po tváři a zjistila, že to byla jen pavučina –

takže alespoň dumala, co to asi bylo za pavouka, že utkal tak ohromnou pavučinu.

Po celé délce domu byly okenice zavřené, ale když se dostali až k zadnímu vchodu, Chuck náhle varovně vztyčil ruku: „Koukejte!“

zašeptal.

Horní část skleněné výplně dveří byla rozbitá a dveře samy byly nepatrně pootevřené. Chuck namířil baterku dírou ve skle do vnitřku domu a Jade s Deenou mu zvědavě nakukovaly přes rameno. Baterka osvítila staromódní kuchyň, uprostřed ležel stůl převrácený na bok a všude kolem se válely střepy z rozbitých talířů. Chuck pohnul baterkou a v jejím kuželu se objevil pult pokrytý rozbitými nádobami a převrženými plechovkami; na pultu a po zemi byl vysypán jejich obsah: mouka, cukr, koření.

Chuck tiše hvízdl. „Tady to někdo důkladně pročesal,“ řekl. „Jdu se kouknout dovnitř.“ Když otevíral dveře dokořán, sténaly v pantech jako umírající bytost.

Deeně se rozbušilo srdce tak silně, až měla pocit, že ho musí ostatní slyšet. Se zatajeným dechem následovala Chucka a Jade do kuchyně. Chuck svítil baterkou přímo před sebe a pomalu se sunul vpřed. Náhle se zastavil, až do něj Deena s Jade málem narazily.

Těsně za otevřenými dveřmi do obývacího pokoje, v kruhu

světelného pole baterky, ležela natažená ruka. Vedle ruky bylo telefonní sluchátko. Rudé kapky krve se na koberci slévaly v tmavou, rozšiřující se kaluž.

39

VIII.

Chvíli všichni stáli zcela bez hnutí.

„Vy zůstaňte, kde jste,“ varoval Chuck děvčata a pomalu vykročil do pokoje k místu, kde se tragédie odehrála. Ve světle jeho baterky bylo vidět, jak se sehnul a pak zase rychle vztyčil.

„Je to nějaká žena,“ řekl roztřeseně. „Někdo ji bodnul… nožem.“

„Vražda?“ vyjekla Deena.

„Vraťte se do auta,“ řekl Chuck. „Asi překvapila toho chlapa, co se sem vloupal. Pořád tady ještě může být.“

Takhle vyděšená Deena ještě nikdy nebyla. Nohy ji odmítaly nést, jako by místo nich měla uvařené špagety.

„Pojďme,“ šeptala.

„Jade… Chucku… vypadněme odsud!“

„Vy dvě běžte,“ souhlasil Chuck. „Já ještě musím najít telefon.“

„Zavoláme odjinud,“ naléhala Deena.

„To už by mohlo být pozdě,“ řekl Chuck. „Ta žena potřebuje ambulanci!“ Natáhl ruku ke zdi a otočil vypínačem. Záplava světla byla tak náhlá, že Deena musela několikrát přivřít oslněné oči.

Váhavě postoupila spolu s Jade do obývacího pokoje a náhle se jí udělalo špatně: uprostřed kaluže krve tam ležela na břiše žena a vedle ní velký, zakrvácený řeznický nůž.

„Panebože,“ řekla chabě Jade a instinktivně chytila Deenu za ruku.

Deena rychle odvrátila pohled od ležící postavy a rozhlédla se po pokoji – vypadal, jako by se jím přehnala bouře. Na podlaze se válely střepy lamp a popelníků. Pohovka byla rozpáraná a náplň matrací vyhřezávala ven. I obrazy byly strženy ze zdí a neunikly zkáze.

40

Chuck byl skloněný nad jedním z mála stolků, který ještě stál, a telefonoval. „Haló,“ říkal, „chtěl bych hlásit…“

Než stačil dokončil větu, zaslechl, jak kdosi ztěžka sestupuje po schodech z prvního patra.

„Někdo tu je!“ vykřikla Jade.

Vysoký, statný chlap v zelenem plášti a s černou maskou přes obličej se objevil dole na schodišti. V ruce držel železnou tyč. „Co tu děláte?“ zavrčel hlubokým, dutým hlasem.

„To jste udělal vy!“ řekl Chuck, „Vloupal jste se dovnitř. A pak jste na ni vzal ten nůž! Ale to vám neprojde!“

„Polož ten telefon,“ řekl muž hrozivě. Rychle seběhl posledních pár kroků, železnou tyč zdviženou k úderu, a Jade s Deenou s hrůzou sledovaly, jak se blíží k Chuckovi.

„Chucku,“ vykřikla Deena. „Pozor!“

Chuck uskočil stranou a železná tyč těsně minula jeho hlavu.

Rozhlížel se zoufale po místnosti po nějaké zbrani, nakonec se jeho pohled zastavil vedle ležícího těla. Skočil dopředu, muž za ním, ale Chuck ještě stihl sebrat ze země zakrvácený nůž a výhružně ho držel před sebou.

„Ustup, šéfe,“ řekl.

Vetřelec se zarazil, pak zavrtěl hlavou. „Raděj ho nech ležet,“

řekl. „Stejně ho nepoužiješ.“

„Holky, utíkejte,“ křičel Chuck.

Deena a Jade neváhaly, proběhly kolem maskovaného muže k přednímu vchodu a pak ven, zatímco Chuck stále mířil nožem proti útočníkovi.

„Polož ten nůž,“ opakoval muž hlubokým hlasem. „Stejně ho nepoužiješ.“ Natáhl ruku s rukavicí, jako by čekal, že mu Chuck nůž vydá.

Chuck ustupoval k dveřím hlavního vchodu, a když se k němu doslal, mrštil nožem po útočníkovi: nůž proletěl mužovi nad hlavou a spadl na zem.

Chuck vyrazil ven a všichni tři běželi jako o život.

„Rychle, vlezte dovnitř!“ křičel Chuck. Usadil děvčata na zadní sedadla, pak oběhl vůz a skočil za volant.

„Deeno, klíče,“ křičel.

41

Deena začala zběsile prohledávat kapsy své bundy. Ve světle měsíce viděli, jak maskovaný muž klopýtá po příjezdové cestě přímo k nim. „Jsou v zapalování,“ vzpomněla si v poslední chvíli. Chuck nastartoval a sešlápl plynový pedál k podlaze. Auto se s ječením odlepilo od chodníku a vystřelilo vpřed – tam, kde slepá ulice končila.

„Chucku!“ křičela Jade. „Leze do auta! Dělej!“

Deena se otočila a uviděla, jak muž na příjezdové cestě k domu nastupuje do starého sedanu. „Držte se,“ vykřikl Chuck, zařadil zpátečku a hnal se pozadu touž cestou, kterou přijeli. Neznámý právě vyjížděl na hlavní silnici a zamířil za nimi.

S pedálem až u podlahy řítil se Chuck pozpátku kolem tmavých domů Fear Street až k ústí do Mill Road. Příliš pozdě si Deena všimla reflektorů velkého náklaďáku, který se z jihu valil přímo na ně. „Pozor!“ vykřikla.

Chuck prudce zatočil volantem a honda v poslední chvíli uhnula na krajnici. Náklaďák je se zuřivým houkáním jen tak tak minul, ale honda klouzala dál.

„Pozor, jedeme do příkopu,“ ječela Deena.

Nakonec se Chuckovi přece jen nějak podařilo vůz ukormidlovat.

S hlasitým vydechnutím otočil auto a vyrazil po Mill Road na sever.

„Pořád je za náma,“ vykřikla Jade. „Jeď rychleji!“

„Kudy?“ zařval Chuck.

„Zaboč doleva!“ křičela Deena. S nesouhlasným zaječením auto zabočilo do Canyon Road. Reflektory muže s maskou pořád za nimi.

„Tady doprava!“ křičela Deena. „A doleva!“

Malá honda zatáčela tak prudce, že se Deena bála, aby se neroztrhla v půli. Když přejížděli díru ve vozovce, nadskočila, až narazila hlavou do stropu, ale než se vzpamatovala, Chuck znova prudce zabočil a pak ještě jednou, až skončili na úzké, zaprášené cestě.

„Je pryč?“ chabě se zeptala Jade.

„Myslím, že jo,“ řekl Chuck s pohledem upřeným do zpětného zrcátka.

„Tak jeďme domů,“ navrhla Deena unaveně. „Tam budeme v

bezpečí.“

42

Chuck zabočil na Park Drive a nakonec do čtvrti North Hills, kde Martinsonovi bydleli.

Všichni tři si zhluboka oddechli, když uviděli známý kruhový příjezd a Chuck vypnul motor. Hezkou chvíli jen tak seděli v autě a vychutnávali pocit bezpečí.

Pak náhle zaslechli skřípání brzd a hluk auta ženoucího se do kopce směrem k domu. S pocitem, že jí ledová ruka přejíždí po páteři, sledovala Deena, jak se k nim po silnici blíží dvojice světel.

„To není možný,“ vykřikl Chuck. „To je on!“

43

IX.

„Dovnitř,“ zavelel Chuck. „Tam budeme v bezpečí!“ Vylezli z auta a rozeběhli se ke dveřím, ale než se jim podařilo dostat se dovnitř, auto se přiřítilo příjezdovou cestou, jeho kola rozstřikovala štěrk na obě strany a dvojice reflektorů zářila ve tmě jako oči zákeřného zvířete.

Ale místo aby zastavilo, minulo auto dům a rychle se vzdalovalo po Pine Road směrem k městu.

„Je pryč,“ řekla nevěřícně Jade chvějícím se hlasem.

„Pojďme dovnitř,“ opakoval Chuck. „Už jsme z toho venku.“

Deena vešla poslední. Doufala, že rodiče už jsou doma. Ale ze všeho nejvíc si přála, aby se jí přestaly klepat ruce.

Chuck už byl u telefonu a vyťukával číslo 911. „Haló,“ řekl.

„Pošlete ambulanci na adresu 884 Fear Street. Je tam pobodaná žena.

Jak se jmenuju? Řekněme, že jsem… že jsem Fantom z Fear Street.“

„Chucku,“ řekla otřeseně Deena. „Zase začínáš?“

„Nemůžu jim říct pravý jméno,“ bránil se Chuck. „Mám i bez tohohle dost malérů. Chtěli by vědět, co jsme tam dělali. Co bych jim asi řek?“

„Ale je tady ten chlap!“ protestovala Deena. „Neměli bychom ho taky ohlásit?“

„Neviděli jsme mu do obličeje,“ namítl Chuck. „Ani bysme ho nemohli identifikovat – ale zato on ví, kde bydlíme my. Musíme prostě doufat, že ho policie dostane.“

Deeně se moc nezdálo, že by nemohli nic víc udělat, ale pak usoudila, že Chuck má nejspíš pravdu. Zívla a zároveň si uvědomila, jak ji noční dobrodružství vyčerpalo. Chuck se přesunul na pohovku 44

vedle Jade a jemně jí hladil vlasy. Deena si s údivem všimla, že Jade má na tvářích zaschlé slzy.

„Tohle byla ta nejhorší noc mého života,“ řekla Jade. „Doufám, že se za chvíli probudím a zjistím, že to byl jen zlý sen.“

„Sen to nebyl,“ řekl Chuck. „Ale máme to za sebou.“

Deena si všimla, jak se Jade po těch chlácholivých slovech uklidnila, ale v duchu si nebyla vůbec jistá, že má Chuck pravdu.

Bylo to opravdu za nimi?

Pozdě v noci probudilo Deenu z hlubokého spánku skřípání pneumatik. Srdce se jí rozbušilo, ale pak usoudila, že ji jen ve snu začaly strašit včerejší události a uklidnila se.

Napadlo ji, zda Chuck a Jade mají také noční můru. Těsně před půlnocí zavezli s Chuckem Jade domů. Když se vrátili, rodiče ještě pořád nebyli doma. Deena si vlezla do postele a okamžitě usnula.

Jenže teď to zaslechla znova.

Pneumatiky nějakého vozu drtily kamínky vyštěrkované

příjezdové cesty.

Pak bouchla dvířka auta a někdo šel ke dveřím.

Jen ať to není ten muž v masce, modlila se v duchu Deena, jen to ne, prosím…

Zvonek u dveří se rozezněl. Potom kdosi začal klepat na dveře.

Deena ležela v posteli ochromena strachem. Pak zaslechla otcův ospalý hlas: „Moment!“ a jeho kroky, jak sestupoval po schodech dolů. „Moment, už jdu!“

„Tati, ne, neotevírej!“ Deena vyskočila z postele a běžela dolů do haly, ale bylo pozdě. Její otec už uvolnil řetízek na dveřích a otevíral je.

V zoufalství se Deena rozhlédla po nějaké zbrani. Jediné, co našla, byla velká zelená váza stojící na podstavci nahoře na schodišti.

Třesoucíma rukama ji uchopila a pak se tiše plížila po schodech dolů.

Když se dveře rozevřely dokořán, očekávala Deena, že na prahu uvidí muže v masce. Místo toho tam však stáli dva muži v pomačkaných oblecích. Jeden byl vysoký a kostnatý, druhý malý a podsaditý. Vypadali jako klauni z nějakého legračního výstupu.

„Pan Albert Martinson?“ zeptal se vysoký.

45

„To jsem já,“ přisvědčil Deenin otec.

„Jsem detektiv Frazier ze shadysidské policie,“ pokračoval vysoký muž, „a tohle je můj kolega, detektiv Monroe. Omlouváme se, že vás vyrušujeme touhle dobou, ale je to velice důležité. Bydlí tady tři studenti – chlapec a dvě děvčata?“

„Jenom dva,“ řekl pan Martinson. „Chlapec a děvče. O co vlastně jde?“

„Mohli bychom s nimi mluvit?“ pokračoval vysoký policista.

„Víte, kolik je hodin?“ řekl pan Martinson. „Spí. Proč prostě…“

„Potřebujeme jim jen položit pár otázek,“ řekl Frazier. „Prosím.

Neradi bychom vás museli nutit…“

„Dobře, dobře,“ zamumlal pan Martinson.

Deena viděla, že ustoupil, aby oba muži mohli vejít. Nejdřív přijala s úlevou, že na zápraží stáli detektivové místo muže s maskou, ale pocit úlevy rychle vystřídaly nové obavy.

Nevěděla sice pořádně oč jde, ale tušila, že nastávají potíže.

Postavila vázu zpátky na stojan a sešla dolů do haly.

„Tati?“ zavolala.

Pan Martinson ji vzal kolem ramen, jako by ji chtěl chránit. „Tihle dva pánové jsou od policie,“ vysvětlil jí, „chtějí se tebe a Chucka na něco zeptat.“

Teď už byla vzhůru i paní Martinsonová a sešla dolů. Ve

stříbrném županu, na němž se vlnily její husté zlaté vlasy, připadala Deeně jako filmová hvězda.

„Alberte, co se děje?“ ptala se.

„Tihle pánové od policie si chtějí promluvit s Deenou a Chuckem,“ vysvětlil pan Martinson.

„Teď ve dvě ráno?“ protestovala paní Martinsonová.

„Říkají, že to je důležité,“ odpověděl její manžel.

„Tak pojďte do kuchyně,“ povzdechla si Deenina matka. „Udělám kávu.“

Deenin otec poodešel ke dveřím do suterénu a zavolal na Chucka:

„Máš tady návštěvu!“

Po chvíli bylo slyšet kroky na schodech a do kuchyně vešel Chuck. Natáhl si na sebe staré džíny a zelené tričko a protíral si oči, aby viděl na cestu. Když spatřil detektivy, objevily se mu v očích 46

obavy. Ale vzápětí, všimla si Deena, je vystřídal výraz odhodlání – a pohrdání.

Deenina matka připravila kávu. „Posaďte se,“ vyzvala policisty.

„Děkujeme, paní,“ řekl Monroe. „Až po vás.“ Ale oba policisté zůstali stát nedaleko dveří.

Deenina matka si sedla k velkému kuchyňskému stolu vedle Deeny. Oba rodiče vypadali ustaraně, zato z tváří policistů se nedalo vyčíst vůbec nic.

O co jde? lámala si Deena hlavu. Nepochybně to bylo ve spojitosti s tím, co se stalo včera večer ve Fear Street. Možná, že je policie potřebuje jako svědky. Ale jak zjistili jejich adresu?

Zatímco detektiv Frazier zapisoval, jeho kolega zjišťoval, jak se Deena a Chuck jmenují, kolik jim je let a kam chodí do školy. Pak se zatvářil velice vážně. „Kde jste byli včera večer mezi půl desátou a jedenáctou?“ zeptal se.

Než Deena stačila otevřít ústa, ozval se Chuck. „Byli jsme tady,“

řekl. „Grilovali jsme si hamburgery, pak jsme se tady bavili a koukali na televizi.“

Deena se na Chucka tázavě podívala, ale ten se jejímu pohledu vyhnul. Pak si uvědomila, proč Chuck lhal: kdyby se otec dozvěděl, co se včera večer dělo, měl by z toho Chuck pěkný průšvih. Jenomže měla pocit, že průšvih už má stejně.

Detektiv se otočil k ní. „Je to pravda, slečno?“ ptal se. „Byli jste tady?“

Deena ztěžka polkla. „Ano, byli,“ zašeptala sotva slyšitelně.

„Říkala jste něco?“ zeptal se detektiv Monroe. „Pěkně nahlas.“

„Ano,“ opakovala Deena.

„Byl tady někdo s vámi?“ ptal se Frazier.

„Ano,“ řekla Deena.

„Ne,“ řekl Chuck.

„Takže co?“ řekl detektiv. „Co platí? Ano nebo ne?“

„Ne,“ zamumlala Deena. „Jen my dva.“

Oba policisté se odmlčeli. Pak se na sebe podívali a konečně se ozval Frazier: „Zná někdo z vás manžele Farbersonovy z Fear Street číslo 884?“

„Ne,“ řekl Chuck. Deena se na něj zoufale podívala, začínalo jí 47

být špatně od žaludku: lží bylo čím dál víc. Policie měla něco za lubem – ale co?

„Telefonoval někdo z vás s paní Farbersonovou nebo jejím manželem?“ zněla další otázka.

„Ne,“ řekl Chuck.

„Nebo je navštívil v jejich domě?“

„Ne,“ vybuchl Chuck. „Řekli jsme vám, že žádné Farbersonovy neznáme! Kolikrát vám to ještě máme povídat?“ Deena se podívala na Chucka. Vypadal rozhněvaně, ale něco v jeho výrazu se jí nezdálo. Pak si najednou uvědomila, co to je – Chuck měl strach, bál se stejně jako ona.

Pan Martinson vstal.

„Pánové, to by mohlo stačit,“ řekl

rozhněvaně. „Slyšeli jste, co říkají a moje děti nejsou žádní lháři.“

Policisté se znova po sobě podívali.

„Máme svědka, který říká něco jiného,“ řekl Monroe. „Nechcete si svou výpověď ještě rozmyslet?“

„Řekli jsme vám pravdu,“ trval na svém Chuck. Díval se přímo před sebe a Deena viděla, jak mu cuká tvář. Její otec stál vedle výlevky, ruce zaťaté v pěst, zatímco matka seděla a nervózními prsty muchlala papírový ubrousek.

Kdo může být tím svědkem? dumala Deena. Bylo by možné, že to je Jade? Ale kdyby to byla ona, pak má průšvih taky. Možná, že něco zahlédli sousedi. Ale žádné sousedy přece neviděli. A taky jsme nic špatného neudělali, uvědomila si. Ať už to je jakkoliv, jsme nevinni.

Detektiv Frazier si p o v z d e c h l . „Naším svědkem je pan Farberson,“ řekl. „Podle něj jste se vy dva, spolu s další dívkou, vloupali do jeho domu a vykradli ho. A když se jeho paní neočekávaně vrátila domů, zavraždili jste ji.“

Deena šokovaně vydechla: „Cože?“

„Nesmysl,“ řekl Chuck. „Za prvý jsme nebyli nikde poblíž Fear Street a za druhý nemáme žádný důvod… Ani něco krást, ani někoho zabíjet.“

„Tvrdí, že vás viděl,“ řekl detektiv Frazier. „Dal nám poznávací značku vašeho auta – a ta souhlasí.“

„Ale co ten lupič…“ vyhrkla Deena.

„Deeno, buď zticha!“ zarazil ji Chuck.

48

„Tak moment, pane Frazier,“ vykřikl Deenin otec. Ačkoliv měl na sobě starý ošoupaný župan, Deeně se zdálo, že vypadá odhodlaně a nebezpečně. „Obviňujete moje děti z nějakého trestného činu?“

„Jestli je obviňuju?“ opakoval detektiv. „Teď ne, ale…“

„To stačí,“ přerušil ho pan Martinson. „Deeno,“ řekl, „udělala jsi něco z toho, co říká ten… Farberson?“

„Samozřejmě, že ne,“ řekla. „Ve skutečnosti to bylo…“

Její otec zavrtěl hlavou, aby ji zarazil a obrátil se k Chuckovi.

„Chucku, udělal jsi něco z toho?“

„Ne,“ řekl Chuck se zarputilým výrazem. „Nic o tom nevím.“

Deena se s obavami podívala na Chucka. Její otce přistoupil k detektivovi. „Nevím, co se včera večer stalo,“ řekl, „ale zato znám své děti. Nic takového by neudělaly a taky by mi nelhaly. Vím, že děláte jenom svou práci, ale už vám bez advokáta nic neřeknou.“

Detektiv přikývl, jako by to očekával. „Budu je muset vzít k nám,“ řekl.

„Proč?“ vybuchl pan Martinson. „Protože nějaký cvok si myslí, že je někde viděl? Nemáte žádný důkaz…“

„Máme jich dost, abychom je zadrželi pro další šetření,“ řekl Frazier. „Prohlídli jsme si vaše auto. Na předním nárazníku a na pneumatikách je zelená písčitá hlína, která se vyskytuje jenom na konci Fear Street, kde Farbersonovi bydlí. Je ještě vlhká. Váš vůz tam nedávno byl.“ Detektiv se trochu odmlčel a podíval se přímo na Deenu a Chucka. „Nedělejte mi to těžší, než už to je,“ řekl trochu smutně. „Pojeďte se mnou na stanici dobrovolně. Když nepůjdete, budu se muset vrátit – se zatykači!“

49

X.

Jde to dobře.

Podařilo se mu uskutečnit plán ještě lépe, než doufal. Alespoň jednou stálo štěstí při něm a události se vyvíjejí příznivě.

Teď už zbývá jenom týden počkat.

Čekat a o nic se nepokoušet – pokud se nikdo nebude snažit mu překážet. A kdyby k tomu došlo – co se dá dělat, jedna vražda navíc zase není takový problém. Nejspíš by byla snazší než ta první.

50

XI.

Třetí zářijový týden.

V neděli se Deena probudila ve dvě hodiny odpoledne.

Chvíli jen tak ležela, v hlavě zmatek, ale pak se jí začaly vybavovat události předchozí noci jako zlý sen.

Policisté upozornili Deeninu matku, že její honda je zadržená jako předmět doličný, pak ji spolu s Chuckem usadili na zadním sedadle jejich civilního auta a odvezli je na stanici. Její rodiče jeli za nimi v BMW.

Těsně předtím, než se rozjeli, zašeptal Chuck Deeně důrazně do ucha: „Nic neříkej. Jsme nevinní. Všechno, co řekneš, nám přitíží.“

Na stanici všechno vypadalo přesně jako ve filmech. Byl tam mrzutý šedovlasý seržant a otlučené plechové stoly, pokryté papíry.

Ačkoliv bylo tak pozdě, uniformovaný policista vyplňoval hlášení a telefonoval.

Deena měla jen chvilku na to, aby se rozhlédla, protože hned po příjezdu ji od Chucka oddělili a zavedli ji do malé místnosti bez oken. Posadili ji k otlučenému stolu s deskou pokrytou poškrábaným linoleem a znova ji vyslýchali. Pořád chtěli vědět, kdo bylo to děvče, které s nimi bylo.

Deena už už chtěla říct pravdu, ale pak si vzpomněla na Chuckovo varování a kromě toho nechtěla přivést Jade do maléru. Hned nato se objevil Sidney Roberts, tatínkův právník.

Začal se s policisty bavit o právních záležitostech a za chvíli ji odvedl z místnosti ven. Tou dobou už byla tak unavená, že jí bylo téměř jedno, co se stane. Byla zvědavá, jestli ji zavřou do cely.

51

Alespoň si tam budu moct lehnout, napadlo ji.

Pak najednou cítila, jak jí táta třese ramenem. Usnula, hlavu na složených rukách na desce stolu. „Vstávej, miláčku,“ řekla jí matka,

„už můžeme jít domů.“

Deena se se zívnutím postavila na zdřevěnělé nohy. „Co se děje?“

„Zatím můžeš jít,“ řekl detektiv Monroe ode dveří. „Ale později s tebou budeme potřebovat mluvit. Neodjížděj z města.“

Deena se málem dala do smíchu. To je nápad, pomyslela si, kam bych asi tak odjížděla. A pak – jak se dá utéci před zlými sny?

Prošla s rodiči kancelářemi a chodbami budovy, ven do studeného nočního vzduchu. Na východě začínalo svítat. V životě ještě takhle dlouho neponocovala. Teprve na parkovišti si uvědomila: „Chuck!

Kde je Chuck?“

„Zatkli ho,“ řekl pochmurně její otec.

„Cože?“ Deena byla náhle úplně vzhůru.

„Není to poprvé, co má potíže s policií,“ konstatoval její otec unaveně a smutně. „Loni ho chytli v Central City, jak se s kamarády projíždí v ukradeném autě.“

„To ale přece nemá nic společnýho s tím, co se stalo včera v noci,“ protestovala Deena.

Její otec jako by najednou zestárl, když unaveně řekl: „Mají jeho otisky prstů. Zdá se, že souhlasí s otisky na tom noži, kterým byla zavražděna paní Farbersonová.“

52

XII.

Cestou domů Deena mlčky hleděla do tmy ještě pořádně neprobuzeného rána, ale ač se snažila sebevíc, před očima pořád viděla hrůzostrašnou scénu z domu Farbersonových. Znova a znova se jí vybavoval pohled na zpustošený obývací pokoj, bezvládné ženské tělo na zemi, vedle něj nůž – a kolem krev. Chtěla se rodičům se vším svěřit, možná, že až to nahlas vypoví, přestane se jí ten obraz znova a znova vybavovat. Ale jak by jim to všechno měla vysvětlit?

Kde by měla začít?

Její otec promluvil první.

„Prostě tomu vůbec nerozumím,“

přiznal, „když ani ty, ani Chuck, o tom nic nevíte, jak se mohly jeho otisky dostat na ten nůž?“

„Já… totiž…“ Deena cítila, jak se v ní hrůza z toho všeho, co se stalo, zvětšuje jako balón, který každou chvíli musí prasknout.

„Totiž co?“ řekl netrpělivě otec.

Déle už to Deena nevydržela. „Samozřejmě, že jeho otisky na tom noži jsou!“ vykřikla. „Ale nezabil ji! Byla už mrtvá! Musíš mi to věřit! Prostě musíš!“

Pak se rozbrečela a nemohla přestat.

„No tak, nesmíš si to tak brát,“ řekla jí matka tiše. „Doma si o tom promluvíme.“

Její otec nepohnutě sledoval silnici před sebou a neříkal nic, jen jeho tvář ve zpětném zrcátku byla tvrdá a odhodlaná.

Bez ohledu na časnou hodinu, v níž jí Deena volala, Jade hned přišla. „Snad se nám to podaří mým rodičům vysvětlit, když na to budeme dvě,“ řekla Deena, když jí otvírala dveře. „Ale sama t o 53

nesvedu.“

Tentokrát Jade vypadala děsně: oči měla celé červené a byla bledá jako křída. Starý svetr, který na sebe ve spěchu hodila, měl na rukávu díru a skvrnu. „Chucka opravdu zavřeli?“ zašeptala, když ji Deena vedla do kuchyně za rodiči.

„Zavřeli,“ kývla hlavou Deena. „Letos mu bylo osmnáct. Může jít před soud jako dospělý.“

„Ale vždyť nic neudělal!“ vykřikla Jade. „A co kauce? Nemohl by ho táta dostat ven na kauci?“

„Kauce neplatí pro lidi, co jsou obviněný z vraždy,“ odpověděla Deena. Z vraždy. Ani nechtěla věřit, že něco takového vyslovila.

„Musíš mi pomoct,“ stiskla Jade ruku.

„Musíš mi pomoct

přesvědčit mý rodiče.“

Vešly do jasně osvětlené kuchyně. Pan a paní Martinsonovi Jade přivítali, ale bez obvyklého úsměvu. Paní Martinsonová jí nalila kávu.

„Dobře, teď jste tady obě,“ řekl pan Martinson vážně, „vezměte to od začátku.“

Jak Deena, tak Jade stěží zadržovaly pláč. Držely v třesoucích rukou hrnek s kávou a vykládaly, jak se to všechno seběhlo. Začaly tím, jak z legrace telefonovaly kamarádům a skončily návštěvou ve Fear Street a děsivou honičkou, když ujížděli před maskovaným mužem.

Když skončily, Deeniny rodiče hezkou chvíli mlčeli. Dívali se do země a kroutili hlavou.

„Chcete opravdu tvrdit, že to všechno začalo těmi legráckami po telefonu?“ řekl konečně pan Martinson.

„A skončilo to vraždou,“ dodala potichounku smutně Jade.

„Ale ty dvě věci spolu nemají nic společného!“ povzdechla si utrápeně Deena. Ani se jí nechtělo věřit, že ty hloupoučké rozhovory s Bobem Morellem a dalšími začaly teprve před dvěma týdny.

Připadalo jí to spíš jako dva roky.

„Nechtěly jsme nikomu ublížit, paní Martinsonová,“ řekla Jade.

„Jen jsme tak hlouply – chtěly jsme si vystřelit z pár kluků ze školy.“

„Já jenom nechápu, jak se pak do toho mohl zamíchat Chuck?“

zeptala se Deenina matka.

54

„Náhodou zvedl sluchátko, zrovna když jsme telefonovaly,“ řekla Jade. „A pak… no… pak taky zavolal z legrace pár lidem. Ale to stejně nebyl ten důvod, proč volal Farbersonům!“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se pan Martinson.

„No… za to může ten netopýr,“ řekla Deena.

„Netopýr?“ vykřikla zoufale její matka. „Deeno, nemohla bys to laskavě vykládat tak, aby to dávalo smysl?“

Deena si povzdechla. Byla si vědoma toho, že celá záležitost zní krajně nevěrohodně. A když jí nevěřili ani vlastní rodiče, jak může doufat, že jí bude věřit policie?

„Je to jasný, snaží se pomoct svýmu bratrovi,“ zašeptal detektiv Monroe svému kolegovi dost nahlas na to, aby ho Deena slyšela.

Byla neděle pozdě odpoledne. Deena a Jade právě znova

převyprávěly, jak se to všechno od začátku seběhlo. Ale z toho, jak se detektivové tvářili, bylo zřejmé, že věří jenom těm částem, které svědčily proti Chuckovi.

„Tak si to projděme ještě jednou,“ řekl detektiv Frazier. „Kdy Chuck začal vyhrožovat lidem po telefonu – předtím nebo potom, co volal kvůli té bombě?“

„Tak, jak vy to říkáte, to zní hrozně!“ řekla Deena a vší silou se ovládala, aby se znova nerozbrečela. „Ale vždyť to byla jenom legrace. A tolikrát zase nevolal.“

„Vyhrožovat bombou je vážná věc, i kdyby to bylo jen jednou,“

upozornil ji detektiv Frazier. „Tak podle tebe se představil jako

‘Fantom z Fear Street’?“

„Jednou nebo dvakrát,“ řekla Deena.

„Někdo nám pod tímhle jménem volal na devět-jedna-jedna, těsně po tý vloupačce k Farbersonům,“ řekl Frazier.

„To byl Chuck,“ řekla Jade.

„Proč nám řekl tohle jméno,“ ptal se Frazier. „Když nic špatnýho neudělal, proč neřekl, kdo je?“

„Protože – vždyť jsme vám to už říkaly!“ Deena už byla tak zoufalá, že málem začala křičet. „I bez tohohle měl průšvihů nad hlavu. Vyloučili ho z bývalé školy, zapletl se do tý hloupý rvačky v jídelně…“

55

„Zkrátka – je to vzorný občan,“ řekl Frazier ironicky.

„Přejděme teď k tý noci vraždy,“ řekl detektiv Monroe. „Podle vás Chuck vybral Farbersonovo číslo z telefonního seznamu prostě náhodou!“

„Náhodou,“ přikývly Jade a Deena.

„A udělal to, protože jste se vy, slečny, bály netopýra?“ Detektiv se zatvářil nedůvěřivě.

Deena přikývla. Nedivila se, že jí policisté nevěří. Dokonce i jí samotné to znělo bláznivě. A přece to byla pravda.

„Načež jste se rozhodli, že zajedete do Fear Street – vy sami?“

„Uvažovali jsme, že bysme zavolali policii,“ řekla Jade. „Ale Chuck si myslel, že byste nám nevěřili. A měl pravdu. Nevěříte nám!“

„No, no,“ řekl detektiv Monroe, „takže jste tam přijeli a vloupali se dovnitř zadním vchodem…“

„Ne,“ zavrtěla Deena hlavou, „někdo se tam vloupal už před náma.“

„Dobře,“ řekl Monroe, „a pak jste našli tělo paní Farbersonové.“

„Nevěděli jsme, kdo to je,“ řekla Deena.

„Chuck si myslel, že může být ještě živá,“ dodala Jade.

„Dokonce začal volat ambulanci,“ řekla Deena.

„Načež se objevil ten váš maskovaný muž,“ řekl detektiv Frazier,

„jako ve filmu.“

„Opravdu jsme ho viděli,“ řekla Deena. „To on se vloupal dovnitř a vykradl dům. A bodnul paní Farbersonovou! Když jsme tam přišli, byl ještě uvnitř. Místo toho, abyste zavírali Chucka, měli byste hledat jeho.“

„Pan Farberson dnes odpoledne Chucka identifikoval,“ řekl Monroe nevzrušeně.

„Na vražedné zbrani byly Chuckovy otisky. Jeho a nikoho

jiného,“ řekl Frazier.

„Ale to jsme vám přece vysvětlily,“ řekla Deena. „Když ten muž v masce… tohle nemá cenu!“ Setřela si slzy a koukla po Jade: ta na tom byla na chlup stejně jako ona sama. Měla nazelenalou barvu a vypadala, že se jí každou chvíli začne obracet žaludek.

Nějakou chvíli oba policisté mlčeli. Pak se ozval znova Monroe.

56

„Může mi alespoň jedna z vás vysvětlit, proč by lupič – nemluvě o tom, že by to byl vrah – zůstával uvnitř, když slyší přicházet tři lidi?“

„Nemá to ani hlavu ani patu,“ řekl Frazier. „Proč by se vám ukazoval? Proč by nezůstal schovaný, než zase odejdete? Nebo se nesnažil nepozorovaně zmizet?“

„Proč by vás chtěl pronásledovat,“ řekl Monroe, „kdyby opravdu udělal ty věci, o kterých vy, děvčata, mluvíte? Neměl žádný zájem vás honit autem a pak prostě zase odejet.“

„Nevíme, proč to dělal!“ křičela Deena. „Ale všechno, co jsme vám řekly, je pravda.“

Detektiv Monroe si povzdechl. „Jade, Deeno, něco vám povím.

Kamarádství je skvělá vlastnost. Já sám k němu vedu svoje děti. Ale kamarádství přestává být v pořádku, když kvůli němu lžete a pomáháte něčemu špatnýmu. Víme, že chcete Chuckovi pomoct, ale tahle bláznivá historka mu rozhodně nepomůže.“

„Možná je bláznivá,“ řekla Deena, „ale je pravdivá.“

„No tak, děvčata,“ řekl Frazier. „Je to pro vás těžký, ale nejvíc byste Chuckovi pomohly, kdybyste nám řekly pravdu. Dobře si to rozmyslete a pak nám přijďte říct, co se vlastně stalo.“

57

XIII.

V neděli večer nemohla Deena usnout. Sobotní a nedělní události se jí honily hlavou. Jako by nestačilo, že detektivově neuvěřili ani slovo z toho, co jim s Jade říkaly; teď bude muset do školy a potkávat známé a všichni budou vědět, že ona, Jade a Chuck jsou zapleteni do vraždy.

V pondělí ráno se sešla s Jade na parkovišti před školou. Jade měla na sobě modrý svetr a přes něj růžové sáčko. Oblečení jako za starých časů. Ale neusmívala se uličnicky jako obvykle – tvářila se pochmurně.

„Viděla jsi tohle?“ podávala Deeně ranní noviny.

Deena je otevřela. Ocitli se rovnou na první stránce nahoře –

tučný černý titulek zněl:

STUDENT OBVINĚN Z VRAŽDY

Pod tím, menším písmem, byl podtitulek:

Telefonické vyhrožování bombou dílem

181etého studenta

S tlukoucím srdcem začala Deena číst.

Charles A. Martinson, syn viceprezidenta místní telefonní společnosti, byl v neděli ráno zatčen ve svém domě a obviněn, že v sobotu večer bodnutím zavraždil pětačtyřicetiletou Ednu Lemley Farbersonovou. Paní Farbersonová, která se do

58

Shadyside přistěhovala teprve před šesti měsíci, byla nalezena svým šestačtyřicetiletým manželem Stanleyem v jejich

vyloupeném domě na Fear Street 884.

Podle policie překvapila paní Farbersonová podezřelého, když loupil v jejím domě. Při potyčce, která následovala, byla paní Farbersonová zabita pětadvacet centimetrů dlouhým

nožem, o němž její manžel prohlásil, že pochází z jejich kuchyně. Pan Farberson řekl policii, že přijel domů, právě když se podezřelý snažil zmizet. „Měsíc stál přímo nad domem, a tak jsem dobře viděl jeho, i značku jeho auta,“ řekl Farberson.

Farberson nepronásledoval útočníka, ale místo toho běžel dovnitř, aby zjistil, jestli je jeho žena v pořádku.

Farberson přišel domů z populární italské restaurace

Alberga III, kterou sám vlastní a provozuje, dříve než obvykle.

„Obyčejně přicházím domů až po půlnoci,“ řekl Farberson našemu zpravodaji. „Ale Edna nebrala telefon, a tak jsem začal mít obavy. Napadlo mě, jestli se jí něco nestalo.“

Mladý Martinson je ve vazbě a očekává další vyšetřování.

Zatčeny byly i dvě mladistvé, které byly později svěřeny dozoru svých rodičů. Policie tvrdí, že všichni tři jsou zapleteni do řady výhružných telefonátů, které byly zaznamenány v

posledních týdnech v Shadyside, včetně výhrůžky pumovým

atentátem v Shadyside Lanes minulou sobotu v noci.

Podle stejného zdroje se Charles Martinson během těchto

telefonátů představoval jako Fantom z Fear Street, zatímco dívky dělaly anonymně návrhy místním chlapcům.

Deena dočetla článek, pak ho přečetla ještě jednou, jako by doufala, že podruhé v něm najde něco jiného. Deprimovaně vrátila noviny Jade. „Já snad do tý školy nepůjdu!“ řekla, ale hned si uvědomila, že by se tím stejně nic nevyřešilo.

„Ten článek je děsnej, co?“ řekla Jade. „Myslíš, že budou vědět, že jsme to my?“

„Kdo jiný by to byl?“ řekla Deena. „Chuck je můj bratr a každý ví, že my dvě jsme neustále spolu. Pořád nemůžu přijít na to, jak Farberson mohl Chucka vidět. My jsme ho přece neviděly!“

59

„Deeno, nevíš už, jak jsme letěly? Vždyť nám šlo o život!“

odpověděla Jade. Pak znovu nahlédla do novin. „Píšou, že jsme byly obě zatčený,“ řekla Jade, „ale přitom já jsem tam vůbec nebyla.“

„To máš jedno,“ řekla Deena. „Napsali to tak, aby to všechno vypadalo co nejhůř. Lidi vždycky věří jen tomu nejhoršímu.“

„Jako policie,“ řekla Jade.

„Přesně tak,“ souhlasila Deena s povzdechem.

Jak se Deena s Jade oprávněně domnívaly, ve škole byl toho dne jediný námět hovoru: Chuck a vražda. Jelikož Chuck chodil v Shadyside do školy teprve dva týdny, jen málokdo ho znal. Ale už o druhé přestávce všichni věděli, že Chuck je bratr Deeny a že ona a Jade s ním byly tu noc, co se vražda stala.

Ale kupodivu nikdo děvčata z ničeho nevinil. Dokonce jim řada spolužáků vyjadřovala své sympatie. Během dopoledního vyučování překvapil Deenu lístek, který jí poslala Kathy Naridová: „Neboj se,“

stálo na lístku. „Chodím s Chuckem na zeměpis a jsem si jistá, že nic neudělal!“

Hlavně byli zvědaví. Všichni chtěli vědět, co se stalo. Deena nevěděla, jak to řeší Jade, ale ona sama se snažila říct co nejméně, aniž by se přitom přestala chovat přátelsky. Tvrdším oříškem bylo, když ji mezi druhou a třetí přestávkou vyhledala Lise Blumeová, zástupkyně šéfredaktora školního časopisu.

„Slyšela jsem, co se stalo tvému bratrovi,“ řekla Deeně, „musí to být pro tebe těžké.“

„To teda jo,“ řekla Deena, „díky.“

„Přesto si myslím, že je v tom nevinně,“ pokračovala Lise.

„Samozřejmě,“ řekla Deena. Chtěla projít kolem Lise do třídy na další hodinu, ale ta ji chytila za rameno.

„Mimochodem,“ řekla, „každý tvrdí, že ty a Jade jste byly s Chuckem, když se to stalo. Náš Spectator by o tom strašně rád napsal.“

„Bohužel,“ řekla Deena, „ale policie nám nařídila, abychom o tom nemluvily.“

„Copak nechceš, aby se lidi dozvěděli, že tvůj bratr je nevinný?“

řekla Lise.

60

„Samozřejmě, že chci,“ řekla Deena. „Jenomže vždycky, když se mu snažím pomoct, je to nakonec všechno ještě horší. Tak mě, prosím tě, nenuť.“

„Promiň,“ řekla Lise, „já ti rozumím. Ale třeba bys mně mohla něco říct o té druhé věci, která s vraždou nemá nic společného.“

„O čem mluvíš?“ zeptala se Deena.

„No přece o tom telefonování,“ řekla Lise.

Deena ztuhla. „To byla jen taková legrace. Vlastně to s tou vraždou nemá co dělat.“

„Můžeš mně říct jména lidí, kterým jste volali?“

„Ne!“ řekla Deena. Pak se usmála, aby to nevyznělo tak příkře.

„Čestný slovo, policie mi nařídila, že nesmím nic říkat. Opravdu o nic nešlo. A teď promiň, ale musím do třídy.“

„Já taky,“ řekla Lise. „Ale až bude po všem, doufám, že mně dáš exkluzivní interview.“

„Určitě,“ slíbila Deena. Jestli někdy bude po všem, napadlo ji.

Při trigonometrii byla Deena duchem nepřítomná. Zatímco pan Spencer vykládal o sinech, kosinech a tangentách, nemohla Deena přemýšlet o ničem jiném než o tom, co se stalo v sobotu v noci, a v jakém děsném maléru byl Chuck. Znova a znova se v myšlenkách vracela k hromotlukovi v masce.

Lupič. Pravý vrah.

Kdyby se jí nějak podařilo ho najít, třeba by pak policie Chucka propustila. Jak by ho tak mohla najít? Kde by měla začít?

Bylo už dávno po hodině. Deena šla zamyšleně po chodbě a stále ještě přemítala o muži s maskou. Náhle do ní kdosi na chodbě prudce vrazil. Polekaně a namíchnutě zdvihla oči a před ní se tyčil Bobby McCorey.

„Promiň,“ zamumlala, ačkoliv to byl on, kdo do ní vrazil. Když ho chtěla obejít, zahradil jí cestu. Teď si také všimla, že jeho dva kámoši Eddy Mixon a Ralph Terry stojí hned za ním.

Stále víc podrážděná vzhlédla na Bobbyho. Oč mu jde? Skoro se neznali. Pravděpodobně spolu nepromluvili za celý život víc než tři slova.

Ale pak si vzpomněla.

61

Bobby byl přece ten kluk, se kterým se Chuck porval hned první den ve škole. A co bylo ještě horšího, byl první, komu Chuck zavolal a představil se jako Fantom z Fear Street.

„Necháš mě projít?“ řekla Deena a snažila se, aby to znělo zdvořile, ale odhodlaně.

„To víš, že jo,“ řekl Bobby. „Ale až ti něco povím.“

„Dobře,“ řekla Deena chladně, „poslouchám.“

„Chtěl bych, abys svýmu bráchovi něco vyřídila,“ řekl Bobby.

„Řekni Fantomovi z Fear Street, že jestli se vůbec někdy dostane z basy, čeká ho další průšvih. Jasný?“

Deena neodpověděla. „Jen mu to vyřiď,“ opakoval Bobby.

„Jenomže on se ven nejspíš nikdy nedostane. Protože,“ dodal zlomyslně, „podle novin to udělal. A kouká z toho doživotí.“

Deeně vyhrkly slzy a všechno se rozmazalo, takže si ani nevšimla, že se Bobby otočil a se smíchem odcházel po chodbě, následován svými dvěma kumpány.

Jako ve snu doklopýtala do jídelny a postavila se do fronty.

Obvykle bývala v jídelně jedna z prvních. Chtěla mít oběd co nejdříve za sebou, aby když je hezky – mohla být venku anebo –

když byla zima či pršelo – mohla jít do knihovny. Ale tentokrát byla na samém konci fronty. Ukázala bez přemýšlení na pár věcí na jídelním pultě a odnesla naplněný tác ke stolu, kde o samotě seděla Jade.

„Už jsem si myslela, že jsi zahájila hladovku,“ řekla Jade. „Už jsem skoro po obědě.“

„Jestli máš ještě hlad, tak si můžeš vzít i můj,“ řekla Deena.

„Dneska nejsem zrovna moc při chuti.“

„Já vím,“ řekla Jade. „Dneska nikoho nezajímá nic jinýho než ta vražda.“

„A to telefonování,“ souhlasila Deena. Strčila si něco zeleného a něco hnědého z tácu do úst a spolkla to, aniž vůbec věděla, co jí.

„Což mi připomíná,“ řekla Jade, „že jsem potkala ráno Roba Morella. Ptal se mě, jestli něco nevím o tom, kdo mu telefonoval a bavil se s ním o sexu…“

„No nazdar,“ řekla Deena. „Doufám, že jsi mu neřekla…“

„Řekla jsem mu jenom, že já jsem mu nevolala,“ prohlásila Jade.

62

„Ale podle těch novin jsme to byly my dvě, kdo…“

„Mám dojem, že by si o tom s tebou rád promluvil,“ řekla Jade.

„Koukni, tamhle zrovna jde.“

Deena uviděla Roba Morella, jak se k nim s přátelským úsměvem blíží s tácem v ruce. Zmocnila se jí panika, vyskočila, odhodlána zmizet.

„Jen seď,“ řekla Jade. „Vždyť jsi nic nesnědla.“ Odsunula židli a vstala: „Omluvte mě, že vám utíkám, ale musím jít vrátit knížku do knihovny!“

„Jade, vrať se,“ volala Deena, ale bylo pozdě. S uličnickým úsměvem se Jade otočila a odcházela. Vzápětí se Rob Morell usadil na uvolněném místě.

„Ahoj, Deeno,“ řekl.

„Ahoj,“ zamumlala. Kradmo se na něj podívala. Nevypadalo to, že by se zlobil nebo byl rozčilený, tvářil se jen přátelsky a nijak jinak.

„Slyšel jsem o tvým bráchovi,“ řekl. „Držím ti palce.“

„Nic neudělal,“ řekla Deena.

„Určitě ne,“ řekl Rob. „Já ho sice moc neznám, ale vypadá jako prima kluk.“

Deena mlčela. Jako obvykle, když byla s nějakým klukem, ji nic nenapadalo.

„Víš,“ pokračoval Rob. „Chci s tebou už dávno mluvit. Od tý doby, co jsme spolu loni chodili na geometrii. Nechtěla by ses někdy se mnou sejít?“

„Docela jo,“ řekla Deena nevěřící svým uším.

„Teď máš asi spoustu starostí, než se to vyjasní s bráchou,“ řekl Rob. „Ale jestli ti to nevadí, tak zavolám.“

„Tak jo,“ řekla Deena.

„Prima,“ řekl Rob. „Mám takovej pocit, že se po telefonu dobře pobavíme.“

Později večer se Deena marně snažila soustředit na domácí úkol z trigonometrie. Ať se snažila sebevíc, nakonec vždycky skončila v myšlenkách buď u Roba Morella nebo u Chucka.

Setkání s Robem Morellem bylo vlastně jedinou věcí, na kterou 63

mohla myslet, kromě průšvihu s Chuckem. Co tím chtěl říct, že se s ní po telefonu dobře pobaví?

Ví, že to byla ona, kdo mu volal? Myslí si, že má o něj zájem?

Nebo se mu Deena prostě líbí? Vlastně řekl, že s ní chtěl mluvit od té doby, co spolu chodili na geometrii. Teď si i vzpomněla, že se na ni loni během toho kursu několikrát usmíval.

Deena zívla, zavřela učebnici a chystala se do postele. Zazvonil telefon a Deena sebou nervózně trhla.

„Haló?“ řekla a zadoufala, že to je Rob.

Ale byla to Jade, hlas se jí chvěl vzrušením a naléhavostí. „Deeno, pusť televizi. Sedmý kanál! Honem!“ Načež zavěsila.

Deena zvědavě zapnula malou televizi, kterou měla na psacím stole. V televizi bylo místní zpravodajství a reportér právě interviewoval statného muže s přeraženým nosem. Něco na tom muži připadalo Deeně povědomé. Byla si jista, že ho nezná, ale zároveň měla pocit, že ho někde potkala.

„Jaké chováte pocity k podezřelému?“

„Doufám, že dostane maximum!“ řekl muž hlubokým a

chraplavým hlasem, který jí byl kupodivu povědomý. „Já vím, že by člověk měl ‘nastavit i druhou tvář’ – ale někomu, kdo spáchal takovejhle strašnej zločin – tomu odpustit nemůžu.“

„Tím končíme náš rozhovor,“ říkal reportér. „Děkuji vám, pane Farbersone… A teď přepojujeme do studia.“

Deena zírala na televizor.

Pan Farberson?

Teď už věděla, kde ho před tím viděla.

Teď už ten hlas poznala.

Pan Farberson byl muž s maskou!

64

XIV.

Deena okamžitě zavolala Jade.

„Je to ten chlap, co si myslím?“ řekla, sotva její kamarádka zdvihla sluchátko.

„Tutově je to on,“ řekla Jade. „ Tenhle hlas nezapomenu nikdy.“

„Já taky ne,“ přitakala Deena. „Měly bysme to říct policii.“

„To víš, že jo,“ řekla Jade trpce. „Nevěřili nám ani slovo. A když nám nevěřili předtím, proč si myslíš, že nám budou věřit teď? Budou si myslet, že to děláme ze zoufalství, což je taky pravda.“

„Ale Jade, byl to on!“ řekla Deena. „Hned ráno zavolám tomu Frazierovi!“

„Hodně štěstí,“ řekla Jade. „Budeš ho potřebovat, protože podle nich žádnej maskovanej muž vůbec neexistuje.“

„Dobře, ale my jsme ho viděly,“ řekla Deena. „A když to je Farberson, pak to znamená, že se vloupal do vlastního domu.“

„A zavraždil svou ženu,“ dodala Jade potichu.

„Ale proč by něco takovýho dělal?“ řekla Deena.

„To nevím,“ řekla Jade. „Nějakej důvod mít musel.“

Chvíli Deena přemýšlela, co vůbec může někoho vést ke spáchání takového hrozného činu. „Třeba se Farbersonovi strašně pohádali,“

navrhla nakonec.

„Možná,“ souhlasila Jade. „Možná ji zabil během tý hádky. Ale proč by se vloupal do vlastního domu? Nedává to žádný smysl!“

„Moment!“ vykřikla Deena. „Třeba to udělal právě kvůli tomu!“

„Cože?“ řekla Jade. „Co tím chceš říct?“

„Co když se do toho domu vloupal, aby to vypadalo, že tam řádili lupiči. Co když to všechno patřilo do plánu jak zabít vlastní ženu?!“

65

Jade chvíli mlčela, pak řekla: „Já ti rozumím. Ale proč ji chtěl zabít?“

„To nevím,“ připustila Deena. „Ale policie to určitě může zjistit.

A pak budou muset Chucka pustit.“

„Snad jo,“ řekla Jade pochybovačně.

„Tutově! Uvidíš! A pak se budeme moct vykašlat na celou tuhle záležitost a začít zase žít jako normální lidi.“ Jestli mě policie uvěří, pomyslela si, ale tím si najednou nebyla zdaleka tak jistá.

„Tak abychom si to ujasnili,“ řekl detektiv Frazier. Bylo brzy ráno, původně Deena chtěla nechat detektivovi jen vzkaz, ale když volala, byl už v kanceláři. Když teď slyšela jeho skeptický hlas, skoro si přála, aby tam byl nebyl. „Tak ty a tvoje kamarádka tvrdíte, že maskovaný muž, kterého jste údajně viděly ve Farbersonově domě, je ve skutečnosti pan Farberson sám?“ pokračoval Frazier.

„Jsme si tím úplně jistý,“ řekla Deena. „Když jsme ho včera večer viděly v televizi, obě jsme ho hned poznaly – podle hlasu. Tutově.“

„Podle hlasu,“ opakoval suše Frazier.

„A jelikož to je on,“ ignorovala Deena nedostatek nadšení v detektivově hlase, „znamená to, že pachatelem je on – vloupal se do domu a zabil svou ženu.“

„Plyne z vaší hlasové analýzy taky proč pan Farberson, údajně, spáchal ten zločin?“ ptal se Frazier.

„To nevíme,“ ř e k l a D e e n a . „Třeba měla jeho žena velkou pojistku. Nebo se prostě pohádali. To přece vy můžete snadno zjistit…“

Detektiv chvíli mlčel a pak si povzdechl. „Tahle vaše pohádka je moc pěkně vymyšlená. Ale nic víc než pohádka to není. Pro tvou informaci: pan Farberson je vážený místní podnikatel. Chápu tvůj zájem na tom, abys odvrátila podezření od svýho bratra. Ale tvoje pohádky nás nezajímají.“

Deena položila sluchátko a bylo jí na nic. Jade měla pravdu –

policie jim nevěří. To znamená, že to je na nich dvou, aby dokázaly, že pan Farberson je muž s maskou. Ale jak?

Rezignovaně si připravila věci do školy a pak zavolala Jade. „Co budeme dělat?“ povzdychla si, když jí vylíčila svůj rozhovor s 66

detektivem.

„Těžko říct,“ odpověděla Jade. „Sejdeme se před obědem u mý skřínky. Možná, že mám nápad.“

Těsně před obědem zastihla Deena Jade, jak se, skloněná před svou skřínkou, snaží nacpat dovnitř dvě velké krabice.

„Ahoj,“ vzhlédla Jade. „Rozhodně bychom měly začít bojovat za větší skřínky!“

„Co to, prosím tě, máš v těch krabicích?“ zeptala se Deena.

„Rekvizity,“ řekla Jade.

„Rekvizity?“

Jade se konečně podařilo zavřít dvířka skřínky a zajistit je zámkem. Pak se podívala na Deenu s obvyklým uličnickým

úsměvem. Jade má nějaký nápad, uvědomila se Deena. Ale jaký?

Jade byla na sebe viditelně hrdá a vzrušeně začala Deeně vykládat, na co přišla: „Hned po tom, co jsme spolu mluvily,“ řekla,

„jsem si přečetla znova ten článek v Shadyside Press.“

„Už ho v životě nechci vidět,“ ř e k l a D e e n a . „Je to ten nejodpornější článek, který jsem v životě četla.“

„Ale je v něm plno informací o těch Farbersonových,“ namítla Jade. „Například tam píšou, že on vlastní a vede Alberga Tři.“

„No a co z toho?“ řekla Deena.

„Takže,“ řekla Jade, „když se chceme dozvědět víc o panu Farbersonovi, kam bude nejlepší zajít? Tam, kde pracuje!“

„Chceš říct, že bysme měly jít do Albergy a mluvit s ním?“ řekla Deena. „Zbláznila ses?“

„Ještě ne úplně,“ řekla Jade. „Koukej, fór je v tomhle: on je vlastník a vedoucí. Podle toho článku se tu sobotní noc vrátil neobvykle brzy. Když tam teda normálně trčí po nocích, znamená to, že přes den v podniku nejspíš není!“

„Začínám ti rozumět,“ řekla Deena.

„Výborně,“ řekla Jade. „Zajedeme tam hned, jak vypadneme ze školy. Táta je dneska na služební cestě, takže mám jeho corvettu.

Porozhlídneme se tam a třeba něco najdem!“

„Já nevím,“ řekla Deena. „Připadá mi to trochu riskantní. Co když se tam objeví dřív? Nezapomeň, že nás zná!“

67

„To je pravda,“ řekla Jade. „Ale myslí si, že já jsem zrzavá a dlouhovlasá a ty jsi blond.“

„To taky jsme,“ řekla Deena nechápavě.

„Ale odpoledne nebudeme,“ ukázala Jade k zamčené skřínce.

„Zastavila jsem se cestou do školy u mámy v salónu krásy a půjčila jsem si dvě paruky. Řekla jsem jí, že je potřebujeme na představení dramaťáku,“ zasmála se pobaveně. „Vsaď se, že by nás nepoznali ani naši doma – natož Farberson!“

Deena se sešla s Jade po vyučování v místnosti dramatického kroužku. Domů vzkázala, že musí jít do studovny.

Před jasně osvětleným zrcadlem pro herce se děvčata nalíčila, a když byla hotova, připadalo Deeně, že obě vypadají úžasně. Z Jade se stala blondýna plná kudrlinek, se zelenými stíny pod očima, kdežto Deena měla vlnité kaštanové vlasy. Nakonec Jade Deeně ještě udělala tužkou na obočí znaménko krásy na tváři.

„Vypadáme obě alespoň na osmnáct,“ libovala si Deena. „Bude to hračka, jdeme na to.“

Restaurace Alberga III byla v Old Village, několik kilometrů daleko. Jade uvnitř nikdy nebyla, ale vzpomněla si, že tam párkrát večeřeli její rodiče. Když Jade zabočila na parkoviště přímo před Albergou, ani přestrojení Deeně nepomohlo, aby nezačala cítit nervózní tlak v žaludku.

„Tak nevím, Jade,“ řekla. „Nevím, jestli to je chytrý…“

„Tak poslouchej,“ řekla Jade. „Nemáme na vybranou. Nikdo nám nevěří. Musíme Chucka dostat z bryndy… Nech to na mně!“

Jelikož Alberga III byla přes poledne zavřená, jídelna byla skoro prázdná. Místnost s velkými boxy a slavnostními salónky, čalouněná tmavým sametem, působila tmavě a studeně. Na jedné stěně byla nástěnná malba italské krajiny a na každém stole hořela svíčka ve skleněném svícnu.

„Objednáme si každá jednu pizzu s feferony a vypadneme,“

zažertovala Deena, aby si dodala odvahu.

„Nech toho,“ řekla Jade. „Hlavně si pamatuj – buď zticha, mluvit budu já!“

Za malou chvíli k nim přišla vysoká tmavovlasá žena. Měla na 68

sobě bílou hedvábnou blůzu a zelenou sukni do půli lýtek

–

elegantní, jako ostatně celý restaurant.

„Přejete si?“

„Přišly jsme se ucházet o místo,“ řekla Jade.

Žena se na dívky zadívala s neskrývaným překvapením. „Poslali vás z agentury?“

„No, z agentury,“ přikývla Jade.

„Ale máme jen jedno volné místo,“ namítla žena. „Pan Farberson potřebuje jenom jednoho zástupce.“

„Já se ucházím o místo,“ řekla Jade. „Moje kamarádka šla se mnou jen tak.“

„Myslela jsem, že jste říkala… – no dobře,“ řekla vysoká žena.

„Vypadáte sice trochu mladě, ale někoho už nutně potřebujeme místo slečny Morrisonové, která minulý týden odešla. Doufám, že rozumíte účetnictví a píšete na stroji?“

„Samozřejmě,“ řekla Jade.

„Tak pojďte se mnou do kanceláře,“ řekla žena. „Musíte vyplnit pár formulářů.“

Jade se otočila a mrkla na Deenu, načež obě děvčata následovala ženu přes restaurační kuchyň do malé chodby. Žena zaklepala na jedny z dveří a zeptala se: „Pane Farbersone?“

„Myslela jsem, že chodí do práce až večer,“ řekla Jade vylekaně.

„Musí být v práci brzy,“ řekla žena. „To je vlastně jeden z důvodů, proč sháníme na večer zástup!“ Zaklepala ještě jednou.

Deena a Jade se na sebe podívaly. Deena byla připravena se otočit a utéci, ale než mohla doopravdy něco udělat, dveře se otevřely.

Stál v nich muž s přeraženým nosem. Muž, kterého v televizi představili jako pana Farbersona. Muž, kterého Jade a Deena znaly jako muže s maskou.

„Ano?“ řekl svým hlubokým hlasem.

„Jedna z těchto dívek se chce ucházet o Lindino místo,“ řekla žena. „Poslali ji z agentury.“

„Aha!“ řekl Farberson. Pozorně si prohlížel nejdřív Jade a pak i Deenu. Deena měla pocit, že se jí zastavilo srdce.

Farberson nepospíchal a prohlédl si obě dívky od hlavy až k patě.

„Kolik vám je let, děvčata?“ řekl.

69

„Mně devatenáct,“ řekla Jade. „Studovala jsem obchodní školu.

„Aha!“ řekl Farberson. Deeně začala jít jeho omezená slovní zásoba na nervy. „Tak si můžete vyplnit přihlášku!“ řekl.

Deena si oddechla.

„A posaďte se,“ ukázal na dvě otlučené skládací židle a hodil před Jade formulář. „Tohle mi vyplňte,“ řekl a otočil se k vysoké ženě.

„Pojďte, Katie, uděláme zatím inventuru vína, než přijde Ernie.“ Ve dveřích se otočil k Jade a dodal: „Vrátím se za chvíli.“

Farberson a vysoká žena odešli a zavřeli za sebou dveře. Deena a Jade se na sebe významně podívaly.

„To je sen,“ řekla Deena.

„Tak se probuď,“ řekla Jade. „A dělej, nemáme moc času.“

Rychle vklouzla za Farbersonův velký dřevěný stůl plný krámů.

„Co hledáme?“ řekla Deena a následovala ji.

„To nevím,“ řekla Jade. „Cokoliv. Cokoliv, co nám prozradí víc o panu Farbersonovi.

„To je ale binec,“ řekla Deena při pohledu na změť papírů.

Náhodně jeden vytáhla. „Tady je, kdy pracuje,“ řekla.

Jade se otočila, aby se podívala. „Podle tohohle by Farberson pracoval v sobotu v noci jen ob týden,“ řekla. „To znamená, že minulou sobotu měl volno!“

„To je sice zajímavý, ale důkaz to žádný není,“ řekla Deena.

„Jade, nemá to cenu, co si myslíš, že my…“

„Psst!“ řekla Jade. „Hledej dál!“

Obě dívky pokračovaly v prohlíženi papírů, přičemž si dávaly pozor, aby je ukládaly nazpět co možná nejpřesněji tam, odkud je vzaly. Ale nic z toho, co našly, nemělo něco společné h o s Farbersonovou ženou. Deena mrkla na hodinky: už uplynulo téměř deset minut. Jade se zamračila a začala jednu po druhé otevírat zásuvky.

„Dělej,“ řekla Deena, „může se vrátit každou chvíli.“

„Já vím,“ řekla Jade. „Chtěla bych najít… Moment! Mám nápad.“

„Hlavně si s ním pospěš,“ řekla Deena.

„Když má máma chce něco opravdu schovat jako třeba rezervní klíče od auta – přilepí to zespodu na dno šuplete…“ Začala znova otevírat zásuvky a ohmatávala je ze spodní strany.

70

„Dělej!“ šeptala Deena a v duchu uvažovala, jak starý musí být člověk na to, aby dostal infarkt.

Jade už zbývala poslední zásuvka.

Deena zaslechla z chodby zvuky a pak zastřený Farbersonův hlas volající cosi na někoho jménem Ernie.

„Jade!!“

„Aha,“ řekla Jade s rukou pod zásuvkou. „Počkej, myslím, že jsem něco našla!“ Její vítězný výraz se však rychle rozplynul. „Je to jenom zbytek žvejkačky.“

Smutně vrtěla hlavou a začala zavírat zásuvku, když jí padl zrak na zalepenou obálku. Byla z místní cestovní kanceláře. Vzala ji do ruky, aby si ji prohlédla, když se dveře začaly otevírat.

Jade zastrčila obálku do kapsy a přeběhla přes flekatý koberec ke své židli právě v okamžiku, kdy pan Farberson vstoupil do místnosti.

Deena se násilím přinutila podívat se mu do obličeje. A zamrazilo ji.

„Tak dobře,“ zavrčel Farberson s obličejem sešklebeným hněvem.

„Necháme toho divadla. Bylo mi to jasný, hned jak jsem vás uviděl.“

71

XV.

„Slyšely jste?“ opakoval Farberson. „Říkám vám, že jsem vás prokouk!“

Jade se vzpamatovala první. „Nevím, o čem mluvíte,“ řekla.

„Jen to na mě nehraj,“ zavrčel Farberson a Deena měla pocit, že v životě neviděla nikoho s tak podlým výrazem. Raději se ani nesnažila si představit, co s nimi provede – teď, když ví, kdo jsou.

K jejímu překvapení se jenom posadil za psací stůl. Vypadal rozzlobeně, ale nevypadal nebezpečně. Dokonce si hlasitě vzdechl.

„No tak, děvčata, já vím, že z žádné agentury nejste! Pochybuju, že vám je opravdu osmnáct. Tak o co vám jde?“

V životě si Deena tak neoddechla. Snažila se, aby na ní nebylo nic poznat a nenápadně mrkla na Jade.

Jade hleděla panu Farbersonovi zpříma do očí a s povýšeně nadzdviženým obočím říkala: „Jak jste na to přišel, že nás neposílá agentura?“ Ta by mohla jít z fleku k divadlu, ocenila její výkon Deena.

„Nejsem žádný začátečník,“ řekl Farberson. „A Katie, moje hosteska, taky ne. Něco se jí na vás, dámy, nezdálo a brnkla agentuře. Nikoho nám dneska neposílali…“

„Dobře, tak já vám teda povím, jak to je,“ uvolila se milostivé Jade. „Vlastně jsem se o tomhle místě dozvěděla od svý sestřenice.

Kamarádí se s vaší bývalou zástupkyní, Lindou Morrisonovou.

Sestřenice mi řekla, že Linda už u vás nedělá. A já hledám práci…

Že vám někoho shání agentura, jsem se dozvěděla až tady…“

Farberson se teď díval na Jade téměř s obdivem.

„Musím uznat, že máte kuráž,“ řekl Farberson. „Jsem skoro v 72

pokušení to s váma zkusit.“

„To je od vás moc hezký,“ řekla Jade, „ale už o to místo nemám zájem. Nikdy bych nemohla s chutí pracovat pro někoho, kdo je tak podezřívavej.“

„No tak, no tak,“ bránil se Farberson.

„Musím být opatrný.

Nevěřila byste, kolik lidí vás chce napálit.“

„Ale jo, věřila,“ řekla Jade ledovým hlasem. „Jdeme, Sally,“

obrátila se k Deeně. „Podíváme se po nějakým místě, kde jsou trochu přívětivější.“

S těmi slovy Jade vstala, sebrala se stolu napůl vyplněnou přihlášku a zamířila ke dveřím. Deena ji následovala s mírně roztřesenými koleny a obě dívky prošly zpátky chodbou a restaurací na parkoviště. Žádná z nich nepromluvila ani slovo, dokud neseděly v autě a Alberga III nezůstala vzadu za nimi: pak teprve Deena ze sebe vyrazila vítězný pokřik.

„Jade, jseš jednička!“ křičela Deena.

„Pořád se z toho nemůžu vzpamatovat,“ rozesmála se konečně i Jade. „Když řek, že mu to je jasný a že nás prokouk, myslela jsem si, že…“

„Vždyť já taky,“ přiznala se Deena. „Byla jsem vyděšená jako králík. Ale ty jsi nehnula ani brvou.“

„Šílíš?“ řekla Jade. „Myslela jsem si, že to je můj konec. Ale věděla jsem, že nesmím přestat mluvit.“

„Ale kde jsi sebrala jméno jeho bývalý zástupkyně?“ nechápala Deena.

„Ta hosteska nám ho řekla,“ vysvětlila Jade. „Nejdřív mluvila o slečně Morrisonové a pak o Lindě.“

„Teda,“ řekla obdivně Deena.

„Já se tak bála, že jsem ani

neposlouchala, co kdo říká. Podle mě si zasloužíš Oskara.“ Znova se rozesmála. „Nikdy bych nemohla s chutí pracovat pro někoho, kdo je tak podezřívavej,“ opičila se po Jade. „To jsi zaválela. A s jakým klidem jsi mu prošacovala psací stůl…“

„Což mi něco připomíná,“ řekla Jade a prudce zabrzdila. Sáhla do kabelky a vyndala obálku, kterou sebrala ze stolu. Opatrně ji otevřela a vyjmula z ní složený list papíru.

„Co to je?“ řekla Deena.

73

Jade přehlédla papír. „Rezervace letenky,“ řekla.

„ Rezervace letenky? “ opakovala Deena.

„Přesně tak,“ potvrdila Jade. „Letenka do Buenos Aires, Argentina.“

„No ne,“ řekla Deena. „Takže pan Farberson se chystá na výlet.“

„A neplánuje se vrátit!“ zdůraznila Jade. „Letenka je na sobotu ráno a není zpáteční.“

„Tuhle sobotu!“ vykřikla Deena. „Vždyť už je úterý! Jade, s tímhle přece musíme na policii!“

„Počkej, moment,“ Jade se nevěřícně dívala na papír.

„Ta

rezervace je pro dvě osoby!“

„Cože?“ Deena jí vzala papír z ruky a zkoumala ho sama. „Co to má znamenat?“

„Nevím. Vypadá to, jako by chtěl odletět se svou ženou.“

„Do Argentiny? Bez zpáteční letenky?“

„Třeba se chtěl vrátit lodí, nebo co já vím,“ řekla Jade. Položila Deeně ruku na rameno. „Je mi líto, kámo, ale tenhle papír, co jsem šlohla, nám moc nepomůže. Není to žádný důkaz… Vybouchly jsme.

Kdybysme s tímhle šly na policii, vysmějou se nám.“

„Ale musíme přeci říct policii, že Farberson chce za tři dny odejet ze země,“ trvala na svém Deena.

„A jak jim vysvětlíme, že jsme se to dozvěděly?“ zeptala se Jade.

„Zapomnělas, že on je vážený obchodník a my jsme dvě prolhaný holky, který mu zrovna pročesaly kancelář.“

Deena civěla na potvrzení o rezervaci letenek ve své ruce.

„Ale až Farberson zmizí z města, pak už nikdy nedokážeme, že je Chuck nevinný,“ zaúpěla Deena. „Co budeme dělat?“

Jade o tom dlouze přemýšlela. „Musíme se o tom Farbersonovi dozvědět víc,“ řekla konečně. „Možná by nám mohla pomoct ta Linda Morrisonová.“

„Kdo?“

„Jeho bývalá zástupkyně,“ řekla Jade. „Copak si vůbec nic nepamatuješ? To je ta ženská, po který jsem měla u Farbersona nastoupit.“

„No jo,“ vzpomněla si Deena. „Já už vím. Ale jak by nám mohla pomoct? Vždyť ji ani neznáme.“

74

„Můžeš obstarat na zítra auto?“ zeptala se Jade místo odpovědi.

Už se zase usmívala a Deena věděla, že má v hlavě nový plán.

„To nevím,“ řekla Deena. „Naši ještě nepřestali šílet kvůli tomu telefonování. A mámino auto má ještě pořád policie.“

„Koukni, zítra na to máme celej den – kantoři mají konferenci!

Ale můj táta se zítra vrací domů, takže já jsem nepojízdná. Musíš to auto sehnat ty! Nabídni se tátovi, že ho odvezeš do práce… Řekni rodičům, že děláš na ročníkový práci, kvůli který musíš do hlavní knihovny ve Waynesbridge.“

„O jaký práci to mluvíš?“

„Možná, že z toho ročníková práce nebude,“ řekla Jade, „ale pro Chucka to může být ta nejdůležitější práce, kterou kdy uděláš.“

„Raděj na to ani nemyslím, do čeho se zase pouštíme,“ řekla Deena. Bylo jedenáct hodin dopoledne, seděla za volantem BMW

svého otce a byla tak nervózní, že se jen s největším úsilím dokázala soustředit na řízení. Obvykle řídila oba vozy svých rodičů ráda – ale při pomyšlení na to, k čemu se s Jade chystají a na to, co prožila během posledních týdnů, měla žaludek jako na vodě.

„Laskavě se uklidni a soustřeď se na řízení,“ řekla Jade.

„Morrisonová řekla, že máme zahnout na Lakewood.“

„Cos jí napovídala?“ zeptala se Deena. „Jak ses jí vnutila na tu návštěvu?“

„Řekla jsem jí, že provádíme anketu,“ řekla Jade ctihodně. „A že bude nejlépe, když s ní budeme moct mluvit osobně.“

„To je výborný,“ řekla Deena. „Nejdřív hledáme zaměstnání, teď děláme anketu. Už je mi z toho nanic, předstírat, že jsem někdo, kdo nejsem!“

„Je to jediná možnost jak můžeme Chuckovi pomoct,“ řekla Jade.

„A kromě toho jí můžeme klidně říct pravý jména. A že se chceme zeptat na pár věcí, je taky pravda.“

„Jak jsi ji vůbec našla?“

„Ani to moc nebolelo,“ řekla Jade. „V celým telefonním seznamu jsou dvě L. Morrisonové a naše byla hned ta první.“

Deena odevzdaně pokrčila rameny. Jade měla pravdu, že tohle je asi jediná možnost, jak Chuckovi pomoct. Ale současně měla 75

podezření, že pro Jade je tohle všechno i dobrodružná hra, příležitost se vytáhnout a předvést, jak to umí na lidi zahrát.

„Tady zahni,“ řekla Jade. „Mělo by to být tamhle nahoře.“

Deena zaparkovala u chodníku před domem L. Morrisonové. Byl to malý, dřevěný, jednoposchoďový dům s přívětivě působící vázou s květinami za oknem.

„Hlavně si pamatuj,“ přikazovala Jade, „že mluvení máš nechat na mně.“

„Neboj,“ řekla Deena. Vzala do ruky poznámkový blok a šla za Jade k domovním dveřím. Otevřít jim přišla menší, přitažlivá blondýna s milým úsměvem.

„Dobrý den, slečno Morrisonová,“ řekla Jade. „Já jsem Jade Smithová z Agentury ABC. Telefonovala jsem vám včera odpoledne.

A tohle je moje kolegyně Deena Martinsonová.“

Ta Jade je fakt dobrá, pomyslela si Deena. Dokonce používá taková slova jako „kolegyně“.

„Pojďte dál,“ pozvala je slečna Morrisonová a dodala: „Vypadáte obě hrozně mladě!“

„Jsme studentky,“ řekla Jade. „Pomáháme s anketami, abysme si přivydělaly.“

Slečna Morrisonová zavedla obě dívky do malého obýváku s béžovými a rezavě hnědými tapetami. Jade se usadila v lenošce, vyndala tužku a zatvářila se profesionálně. Deena se snažila napodobit, co Jade dělá i jak se při tom tváří, ale připadala si jako idiot.

„Naše agentura provádí anketu o restauračních zařízeních v Shadyside,“ řekla Jade slečně Morrisonové. „Soustředili jsme se na vztah mezi zaměstnavateli a zaměstnanci. Podle našich informací jste byla ještě nedávno zaměstnaná v restauraci Alberga III?“

„Máte pravdu,“ řekla slečna Morrisonová, „ale jak jste se to, prosím vás, dozvěděly?“

„Mluvily jsme už s vaším bývalým zaměstnavatelem… panem

Stanley Farbersonem,“ řekla Jade. „Povězte nám, jaký byl jako šéf?“

Deena si všimla, že výraz obličeje slečny Morrisonové se změnil, připadalo jí, jako by temný mráček přelétl přes její hezké rysy.

„Docela dobrý,“ řekla stručně. „Nebyl to špatný šéf.“

76

Jade předstírala, že si něco zapisuje do bloku. „Nemohla byste to trošku rozvíst?“

Slečna Morrisonová viditelně znervóznila. „S každým… vycházel dobře. Prostě – docela dobrý šéf.“

„Aha.“ Jade si udělala další poznámku. Vypadala tak vážně a tvářila se tak zodpovědně, že jí málem uvěřila i Deena. „Další věc: znala jste jeho manželku?“

„Cože?“ Slečna Morrisonová celá zčervenala.

„Jeho manželku. Znala jste jeho paní?“

„Promiňte… Ano… Musíte mě omluvit, jsem trochu nervózní.

Dneska už jsem si užila svoje – a to ještě není ani poledne!“

„Za chvilku jsme hotovy,“ řekla Jade. „Takže jeho paní jste znala?!“

„Občas přišla do restaurace,“ řekla slečna Morrisonová s pohledem upřeným na vázu v okně.

„Jak spolu Farbersonovi vycházeli?“ pokračovala Jade.

Místo odpovědi se Morrisonová na Jade podezřívavě zadívala.

No nazdar, teď to Jade přehnala, pomyslela si Deena.

„Co má tohle společné s restaurací nebo se vztahem k

zaměstnancům?“ zeptala se slečna Morrisonová. Chtěla ještě něco dodat, ale vyrušilo ji zvonění telefonu, na vedlejším stolku.

Rychle zdvihla sluchátko. „Haló? Díky bohu, že voláš, miláčku.

To dnešní ráno bylo k zešílení. Já… počkej moment!“ Náhle si vzpomněla na své návštěvnice. Podala sluchátko Jade a řekla:

„Vezmu si to vedle na druhém aparátu. Až to tam zvednu, tak, prosím vás, zavěste. Bude to jenom chvilinka…“

„Samozřejmě,“ souhlasila Jade. Držela před sebou sluchátko a čekala, až slečna Morrisonová přejde k druhému přístroji.

„Jseš tam?“ ptal se muž na druhém konci.

Jade ztuhla.

Bezpečně ten hlas poznávala.

Dala si sluchátko k uchu, a když se slečna Morrisonová ozvala odvedle, cvakla vidlicí, ale nezavěsila.

„Co to děláš?“ žasla Deena.

„Pssst!“ Jade si dala význame prst před ústa.

„Miláčku, úplně jsem se z toho zhroutila,“ vykládala vzrušeně 77

slečna Morrisonová. „Musíš sem přijet a… odstranit to.“

„Ale jsem zrovna na cestě do restaurace,“ řekl muž.

Teď Jade věděla, že se nemýlila. Na druhém konci mluvil

Farberson. Přitiskla si sluchátko k uchu.

„Už to dýl v domě nesnesu. Musíš přijet a dát to pryč. Prosím tě, Stanley, moc prosím! Přijeď a vem si to s sebou!“

„Tak dobře,“ zamručel Farberson. „Za pět minut jsem u tebe.“

Za pět minut!

Jade tiše položila sluchátko. „Deeno, musíme odsud vypadnout!“

„Cože? Ale jak…“

Slečna Morrisonová se vrátila, vypadala trochu v rozpacích.

„Promiňte, tak kde jsme skončily?“

Jade a Deena svorně vyskočily a Jade se omlouvala s nervózním pohledem upřeným k oknu: „Omlouváme se, ale my už musíme běžet.“

„A co ta vaše anketa?“

„No – víte, trochu jsme to popletly,“ řekla Jade. „Vlastně máme teď být někde jinde,“ podívala se do bloku, jako by se utvrzovala ve svém omylu. „Budeme to muset dodělat někdy jindy.“

„Mohly bychom ty vaše body jen tak rychle projít,“ navrhovala slečna Morrisonová. „Určitě bychom to zvládly tak za pět minut! A vám to ušetří cestu.“

„Vážně to nejde,“ trvala na svém Jade a vyděšeně se dívala oknem na ulici. „Hoď sebou, Deeno, musíme letět. Moc se omlouváme a děkujeme vám za spolupráci.“

Sledována zmateným pohledem slečny Morrisonové, Deena

následovala Jade ven. „Co blázníš – kam ten spěch?“ křičela za Jade, která běžela k autu a rychle vklouzla na sedadlo vedle řidiče.

„Farberson tady bude každou chvíli,“ vyhrkla ze sebe Jade.

Víc Deena slyšet nepotřebovala. Skočila za volant, nastartovala a couvala na hlavní silnici.

„Objeď to příští ulicí, musíme se vrátit!“

„Cože?“

„Zaparkuj asi o půl ulice zpátky. Potřebujeme zjistit, co tu Farberson bude dělat, o co těm dvěma jde!“

„Jim dvěma?“ opakovala Deena. „Co ses z toho telefonu vlastně 78

dozvěděla?“

„Říká Farbersonovi ‘miláčku’, řekla Jade a přitom kroutila hlavou na všechny strany, jak vyhlížela Farbersonovo auto.

„Miláčku? Chceš říct…“

„Chci říct, že to vypadá, jako by spolu měli poměr. Prosila ho, aby přijel a něco odvezl. Říkala, že už to v domě nesnese. Bručel, ale je na cestě sem.“

„Co to k čertu může být?“ ptala se Deena. Objela blok vilek a zaparkovala o pár domků pod slečnou Morrisonovou.

Jen pár vteřin nato se objevilo Farbersonovo staré auto a odbočilo na krátkou příjezdovou cestu k domku slečny Morrisonové. „Skrč se, skrč se,“ volala Jade, nebo nás uvidí.“

Když vykoukly přes

přístrojovou desku čelním sklem, uviděly

Farbersona, jak kráčí bez rozhlížení rovnou ke dveřím, kde už na něj čekala slečna Morrisonová. Objali se a dlouze políbili, pak ho vtáhla dovnitř a zavřela dveře.

„Teda!“ vydechla Deena.

„No tohle!“ potvrdila Jade. „Ty dva… ty jsou ale případ.“

„Myslíš, že kvůli té Morrisonové zabil svou ženu?“ zeptala se Deena.

„To nevím!“ Jade dál zírala na zavřené dveře domku slečny Morrisonové, jako by na nich byla napsána odpověď na Deeniny otázky. „Na něco jsem si vzpomněla,“ řekla konečně, „na ty rezervace do Argentiny!“

„A co s nima?“

„Třeba je ta druhá letenka pro slečnu Morrisonovou.“

„Chceš říct, že si naplánoval, že spolu odjedou ze Států? Máš pravdu, je to jasný!“ pokračovala Deena se vzrůstajícím vzrušením.

„Zabil svou ženu a teď chce upláchnout s tou Morrisonovou! S

tímhle už ale opravdu můžeme na policii!“

„Ne, nemůžeme,“ vrtěla hlavou Jade.

„Máme jenom spoustu

dohadů. Třeba má Farberson opravdu poměr s tou Morrisonovou.

Ale to nedokazuje, že zabil svou ženu. Ještě jsme mu nic nedokázaly, Deeno!“

„Tak si ten důkaz musíme opatřit. Proč vlastně sedíme v autě? Co takhle se jít nepozorovaně kouknout oknem dovnitř?“ navrhla Deena 79

a hned začala otevírat dveře auta.

„Seď, to nejde. Přijel jenom na skok. Říkal jí, že je na cestě do restaurace.“

Sotva to dořekla, dveře domu se otevřely a v nich se objevil Farberson. Otočil se dovnitř a zavolal „na shledanou“, načež za sebou zavřel dveře.

„Co to nese?“ ptala se Deena.

Farberson nesl v rukou balíček, vypadající jako papírový pytel převázaný motouzem. Nadzdvihl víko malé popelnice stojící vedle vchodu do domu a už už házel balíček dovnitř, když si to náhle rozmyslel. Vrátil víko nazpět a balíček odnesl do auta.

„To jsem blázen!“ prohlásila Deena a rychle se za volantem skrčila.

„Už to málem vyhodil a pak se rozhod to odvízt s sebou. Co to jenom může být?“

Pozorovaly, jak Farberson couvá na hlavní silnici.

„Sleduj ho, Deeno,“ rozhodla Jade. „Podíváme se, kam s tím balíčkem jede.“

Deena nastartovala jejich BMW, pomaloučku vyrazila za

Farbersonem a opatrně si nechávala půl bloku odstup. „Já vím, co v tom je,“ prohlásila najednou.

„Co povídáš?“

„Jade, já vím, co v tom balíčku je. Vsadím se, že to vím.“

„Dobře, tak to vyklop. Nenech se prosit.“

„Má tam tu

masku,“ řekla Deena s očima upřenýma n a

Farbersonovo auto. „Je v tom jeho maska a zakrvácená košile. Ta, co měl na sobě, když zabil svou ženu!“

80

XVI.

„Bacha, autobus!“

Deena strhla volant v poslední chvíli. Rozčilený řidič autobusu houkal na celé kolo. „Promiň,“ omlouvala se Deena Jade. „Zabrala jsem se do toho, abych neztratila Farbersona a vůbec jsem si nevšimla, že jsem přejela čáru.“

„Už jsme skoro u jeho restaurace,“ upozornila Jade.

„Určitě mám s tím balíčkem pravdu,“ řekla Deena, když zastavily na světlech. „Musel přece tu masku a tu zakrvácenou košili někde schovat, ne?“

„No jo,“ souhlasila Jade.

„A slečna Morrisonová byla ideální osoba.“

„Asi jo,“ řekla Jade. „Slyšela jsem ji, jak mu říká, že už nesnese mít to dýl doma… Děsně ho prosila, aby to odnes. Možná máš pravdu, Deeno. Možná, že v tom fakt je ta maska!“

„A jestli mám pravdu, tak už žádnej další důkaz nepotřebujeme,“

řekla Deena a po dlouhé době se usmála. „Policie bude muset uznat, že jsme mluvily pravdu. A Chucka pustí.“

„Bacha, pomalu!“

„Když já jsem tak děsně rozčilená, že…“

„Ale ne, myslím abys

zpomalila,“ ř e k l a J a d e . „J s m e u Farbersonovy restaurace, parkuje přímo před ní.“

Deena šlápla na brzdu. Naštěstí za ní nikdo nejel. Všimla si parkoviště na druhé straně ulice, nechala přejet dodávku, otočila se do protisměru a zaparkovala. Pak obě dívky vylezly z auta a přikrčily se za přístřeškem autobusové zastávky.

Farberson vystoupil z auta a zamkl ho. Hnědý balíček teď nesl v 81

podpaží a šel rovnou k popelnicím na kraji chodníku.

„Bezva,“ zašeptala Jade. „Jestli to hodí do některý z nich, tak počkáme, až zajde dovnitř – a pak to vytáhnem.“

Ale Farberson si to rozmyslel ještě jednou. Přendal si balíček do pravé ruky, sešel z chodníku a zamířil do úzké uličky vedoucí za jeho restauraci.

„Pojď – musíme ho sledovat,“ řekla Jade, rozhlídla se na obě strany a vyrazila přes ulici.

„Ale… ale vždyť nás uvidí!“ volala Deena a rozběhla se za ní.

„Drž se při zdi,“ varovala ji Jade.

Plížily se podél zdi za Farbersonem. Na rohu budovy se zastavily a sledovaly, jak Farberson vešel na malý betonový dvorek, uzavřený ze všech stran budovami; jednou z budov byla Farbersonova restaurace.

Uprostřed dvorku stála ohromná, žlutě natřená nádoba na

odpadky. Farberson se rozhlédl kolem, jakoby nechtěl, aby ho někdo viděl. Jade s Deenou se přitiskly ke špinavé cihlové zdi a zatajily dech. Farberson hodil balíček dovnitř a rychle zmizel v zadním vchodu do restaurace.

„Jdeme na to,“ zašeptala Deena. Třásla se vzrušením a srdce jí tak bušilo, že nemohla ani pořádně dýchat.

„Pssst! Počkej chvíli,“ stáhla Jade kamarádku zpátky. „Musíme mít jistotu, že se nevrátí!“

Následující minuty připadaly oběma dívkám nekonečně dlouhé.

Když už si byly jisté, že dvůr je prázdný, kývly na sebe a vyrazily ke korbě s odpadky.

Byly asi na půl cestě, když je zarazil hněvivý hlas: „Hej – tady nemáte co dělat!“

Deena strnula. Měla pocit, že se jí zastavilo srdce. Pak se otočila.

„Co to tady, holky, vyvádíte?“

Dveře vedoucí do kuchyně byly otevřené. Dva muži v bílých zástěrách krájeli u dlouhého pultu zeleninu. Jeden z nich – ten, co na ně volal – přešel ke dveřím.

„No, myslely jsme, že se k vám chodí tady zezadu,“ vysvětlovala s obvyklou duchapřítomností Jade.

Muž se šťáral párátkem v zubech a přitom si je podezřívavě 82

prohlížel. „Je zavřeno,“ řekl na konec a vyplivl párátko. „Obědy nevaříme.“

„Aha. Tak to se nedá nic dělat. Tak nashle!“ řekla Jade a spěchala za Deenou, která už utíkala pryč.

Utíkaly zpátky úzkou uličkou a ani jedna nepromluvila, dokud neseděly v bezpečí v autě a neujížděly domů k Deeně.

„Bylo to o fous,“ ulevila si konečně Jade , k terá se stále ještě nemohla vzpamatovat. „Ten kuchař nevypadal dvakrát přívětivě.“

„Ale co budeme dělat?“ zaúpěla Deena. „Ten balíček musíme mít.

Už jsme ho skoro měly! Kdyby ten…“

„Neboj, vrátíme se.“

„Ale ty dveře do kuchyně jsou otevřený a ten chlap nás nikdy nenechá, abysme…“

„No jo, teď tam jít nemůžem,“ potvrdila Deena a usilovně přemýšlela, jak se dostat k balíčku. „Vrátíme se tam večer. Až se setmí, budou mít kuchaři spoustu práce a nebudou mít čas koukat po dvou holkách, co se jim přehrabujou v odpadkách.“

Chvíli jely mlčky a pak se Jade zeptala: „Co tomu říkáš? Máme to risknout?“

Deena se zatvářila odhodlaně. „Nemáme na vybranou!“ řekla tiše.

„Zaparkuj, jak nejblíž to půjde,“ radila Jade pro případ, že bysme nazpátek musely běžet.“

Deena cítila, jak jí projela vlna strachu. „Myslíš, že nás někdo bude honit?“

Jade pokrčila rameny. „Člověk nikdy neví. Nemusíš se hned tak děsit! Za to, že se budeme hrabat v odpadkách, nám nikdo hlavu neutrhne.“

„Co když nás Farberson uvidí?“ Škubla volantem, aby se vyhnula cyklistce přejíždějící napříč ulicí. „Kdyby ty reflektory trochu víc svítily! Dneska je tma jak v pytli!“

„Nesvítí měsíc,“ podotkla Jade, když obhlédla okénkem auta noční nebe. „Je skoro devět hodin. Farberson má určitě spoustu práce.“

„Doufám, že se nepleteš,“ řekla Deena, která se nemohla zbavit pocitu nebezpečí.

83

Objevila se restaurace. „Mají nabito,“ konstatovala Deena, když pomalu popojížděla podle budovy a hledala místo na parkování. „Na týhle straně ulice nezaparkujeme, je to plný.“

„No dobře,“ řekla Jade zklamaně. „Zaparkuj na tom prázdným parkovišti přes ulici. Třeba budeme mít štěstí a jednou nám nepůjde o krk.“

„Jseš hrozně vtipná,“ řekla Deena. Zajela na parkoviště a zastavila co nejblíže k uličce ke dvorku. „Kam chodíš na tu dobrou náladu?“

„Žádnou nemám,“ řekla Jade vážně.

„Jsem jenom rozčílená.

Protože si myslím, že s tím balíčkem máš pravdu. A v tom případě, když tu masku teď najdem, dostaneme Chucka ven z vězení – a skutečného vraha do vězení!“

Deena zdvihla obě ruce s prsty ve znamení vítězného V a řekla odhodlaně: „Jdeme na to!“

Chvíli nato už procházely úzkou uličkou ke dvoru. Ulička se teď za tmy zdála mnohem delší a užší a taky strašidelnější. „Měly jsme si vzít baterky!“ vzpomněla si Deena, plížící se podél zdi za Jade.

„Baterky by nás prozradily,“ zašeptala Jade. „Neboj, až se dostaneme na dvůr, tak tam bude světla dost. Z okolních domů.“

Došly k zadnímu traktu restaurace. Dvůr byl slabě osvětlen žárovkou, svítící nade dveřmi do kuchyně a dívky s potěšením zpozorovaly, že dveře samy jsou zavřeny. „Máme kliku,“ zašeptala Deena.

„Teď se jen modli, ať je nikdo neotevře, až budeme v nejlepším,“

řekla Jade, najednou vykvikla a couvla, až málem spadla na Deenu.

„Co se stalo?“ vykřikla Deena vyděšeně.

„Něco… něco mi přeběhlo přes nohy.“

Deena se podívala na zem: velká šedá krysa přecupitala kolem a zmizela ve tmě.

„Tohle byl snad nejhorší pocit mýho života,“ přerývaně

oddychovala Jade.

„Musí jich tu být víc,“ prorokovala Deena třesoucím hlasem. „Asi se sem slejzají na ty odpadky.“

„No nazdar!“

Z nádoby na odpadky vyskočila další krysa. Při dopadu na beton zapištěla, načež se odebrala za svou předchůdkyní.

84

„Tak jdeme na to, Deeno. Kouknem se, jestli nám to ty krysy všechno nesežraly.“

Když se blížily k vysoké nádobě na odpadky, Deena se rozhlédla po budovách obklopujících dvůr. V některých oknech se svítilo.

Doufala, že je nikdo nezahlédne.

„Pohni sebou,“ naléhala Jade. „Ta popelnice je moc vysoká, abysme viděly až na dno. Musíme vlízt dovnitř.“

„Cože? Vlízt dovnitř?“ Deena se zhluboka nadechla a náhle byla plná zápachu shnilých potravin. „Fuuuj!“

„Na to si zvykneš,“ ujišťovala ji Jade se zacpaným nosem.

„Aspoň doufám. Pojď! Uděláš mi stoličku. Vlezu dovnitř a pak ti pomůžu nahoru.“

„Je to hnusný,“ naříkala Deena a začal se jí zvedat žaludek. „Já ten smrad fakt nevydržím.“

„Zapomeň na smrad, Deeno. Vykašli se na něj! Seberem ten balíček a padáme pryč… Teď mi udělej stoličku.“

Deena se namáhavě snažila zdvihnout Jade blíž k okraji

popelnice. Nakonec se Jade chytla okraje, přitáhla se za něj a seskočila dovnitř. „Jestli si myslíš, že to venku smrdí, tak počkej, až se dostaneš dovnitř!“

„Vidíš ten balíček?“ zeptala se Deena s nadějí v hlase.

„Vidím tu hlavně moře shnilýho zelí,“ odpověděla Jade. „Dneska museli udělat spoustu zelnýho salátu!“ Vyklonila se z nádoby a natáhla ruce k Deeně. „Pojď, pomůžu ti. Budeme to muset hledat obě dvě!“

„Máš tam krysy – tam vevnitř?“ zajímala se Deena a uchopila Jade za ruce.

„Jenom pár,“ konstatovala suše Jade. Zatáhla a za pár vteřin stála Deena vedle ní po kolena v odpadcích. „Tak do toho, hledáme dál!“

Začaly probírat mokvající shnilé odpadky. „To je ale odporná práce,“ stěžovala si Deena.

„Až budu doma, tak se šestkrát

osprchuju!“

„A šaty budeme muset asi zakopat,“ podotkla Jade. „Tak kde ten balík je? Musí být někde skoro u dna. Panebože, ze všeho nejhůř smrdějí ty zbytky ryb!“

Najednou zaslechly venku hluk. Rychle přestaly pátrat a přikrčily 85

se ke dnu.

Dveře kuchyně se otevřely.

Deena zatajila dech: někdo se blížil k nádobě s odpadky.

Nechoď sem, jdi pryč! nařizovala neznámému v duchu.

Najednou děvčatům přistály na hlavu dva velké černé pytle s odpadky. Jade ztratila rovnováhu a spadla. Deeně se podařilo zůstat stát. Ani jedna však nevydala ani hlásku.

Kroky se vzdalovaly, kuchyňské dveře se zabouchly.

„Jade – kde jsi?“ šeptala Deena a odstrkávala jeden z pytlů stranou.

„Můžeš hádat!“ odpovídala Jade přidušeným hlasem. „Panebože, mám to svinstvo všude. Proč nedávají všechny odpadky do pytlů?“

Začala vstávat, ale najednou se zarazila.

„Co se děje?“ ptala se Deena. Odpadky na druhé straně nádoby se začaly pohybovat. Uvědomila si, že tam někde vespod je hladová krysa.

„Něco jsem nahmatala,“ řekla Jade a sáhla ke dnu nádoby. „Mám to!“

„Rychle – otevři ho!“ křičela Deena rozčileně. „Je v tom ta maska?“

„Počkej, tady ne,“ řekla Jade. „Pojďme zpátky k autu.“

Deena rychle souhlasila. Seskočila z nádoby a pak pomohla slézt Jade. Vrhly pohled na dveře od kuchyně, ale ty zůstaly zavřené.

Utíkaly tmavou uličkou zpět k autu, ale pach odpadků je stále pronásledoval. Na chodníku se téměř srazily se starším párem, který vycházel z restaurace. „Dávejte pozor!“ křičel za nimi muž. Ale běžely dál a zastavily se až na parkovišti.

Pak se obě opřely o vůz a čekaly, až popadnou dech. „Dělej, otevři to!“ naléhala Deena. „Povedlo se nám to. Jade, máme důkaz.

Já to věděla, že Chucka dostaneme ven!“

Balík byl pečlivě převázán a Jade měla co dělat, aby provaz rozvázala. „Na masku je nějaký těžký,“ poznamenala.

„Protože tam musí být i ta košile,“ vysvětlila Deena a netrpělivě sledovala, jak Jade postupuje.

Konečně byl provaz dole a Jade roztrhla papír.

Pak obě děvčata vykřikla.

86

XVII.

Mrtvá kočka na ně zírala očima, teď už hluboko zapadlýma v hlavě.

Smrděla hůř než nádoba s odpadky.

Pak, stále ještě zabalená v balicím papíru, vypadla Jade z ochromených rukou na zem.

„To není možný,“ naříkala Deena. „Mrtvá kočka. Farberson vyhazoval mrtvou kočku!“

„Ta Morrisonová říkala, že se jí ráno něco nepříjemnýho stalo,“

vzpomněla si Jade. „Vypadá to, že jí ráno chcípla kočka. Neměla sílu ji odnýst sama, tak si na to pozvala Farbersona.“

„To není možný,“ opakovala Deena a vrtěla hlavou. Jen s velkým úsilím se nerozbrečela. „Já jsem tak zklamaná!“

„Vždyť já taky.“ Jade se opřela o kufr auta a zavřela oči. „Myslela jsem, že máš pravdu, že už tu masku máme a že… Ale to už je fuk!“

skončila hořce. Všimla si mrtvé kočky u svých nohou a ošklíbla se.

„Co teď?“ zeptala se Deena bezradně. „K čemu nám to všechno pátrání bylo?“

„Víme, že Farberson chce v sobotu odejet ze Států. Víme, že on a ta Morrisonová…“

„K ničemu,“ přerušila ji Deena trpce. „Nemáme v rukou nic.

Žádný důkaz. Nemůžeme dokázat, že je muž s maskou. Nemůžeme dokázat, že zabil svou ženu… Nemůžeme nic!“

„Třeba to ani neudělal,“ podotkla Jade zamyšleně.

„Cože?“ Deena se na Jade šokovaně zadívala.

„T ř e b a t o je všechno jinak a my jsme se daly svést tím, že Farberson má hlas jako ten maskovaný chlap. Ale fakt je, že proti Farbersonovi nemáme jediný důkaz. Přesně tak, jaks to řekla.“

87

„Ne, tenkrát v noci to byl Farberson,“ trvala na svém Deena.

„Dám na to krk.“

Jade se na ní zkoumavě zadívala. „Opravdu bys na to dala krk?“

Deena neodpověděla. Unaveně vzdychla. „Jedeme domů.“

Vlezly do auta a Deena začala po tmě šátrat po klíčkách. „Taky by tady na tom parkovišti mohli mít nějaký světlo! Je tady větší tma než v tý bedně na odpadky.“

Jade se otřásla. „Nemluv mi o ní!“

Konečně Deena našla klíčky a snažila se je zasunout do

zapalování.

„Dělej, ať už odsud vypadneme!“ řekla Jade nervózně.

„Dělám, co můžu!“ odsekla Deena.

Nastartovala motor a začala couvat.

Otočila se, aby se při couvání podívala zadním okénkem – a zároveň se ze zadního sedadla vynořila ruka a ohromnou silou jí sevřela rameno.

„Jade!“ vykřikla Deena a dupla na brzdu.

Jade se otočila, oči rozšířené hrůzou, a uviděla muže v masce.

Volnou rukou teď chytil za rameno i ji a bolestivě stiskl.

„Au, to bolí!“

Muž ještě zesílil svůj stisk. Jeho maskovaný obličej se teď téměř dotýkal dívek.

„Nechtějte, abych vás ještě jednou načapal,“ řekl tichým, hrozivým hlasem. „Já varuju jen jednou!“

Deena vnímala horkost jeho dechu a smrad česneku.

Prudce je odstrčil, vyskočil z auta a zmizel ve tmě. Zůstala po něm jen otevřená zadní dvířka.

88

XVIII.

Druhý den absolvovala Deena vyučování jen s největším přemáháním. Celé dopoledne znovu a znovu slyšela, jak jí maskovaný muž šeptá do ucha varování. Stále ještě cítila bolest v rameni, kde ji muž držel.

Proč nás nezabil? divila se.

A proč by to dělal? odpověděla si sama. V sobotu bude za horami a Chuck bude sedět za zločin, který spáchal on.

Těsně před obědem zašla ke své skřínce. Jak se ji snažila otevřít, vypadly jí z nervózních rukou učebnice, které přinesla. Když se shýbla, aby je posbírala, upadla jí kabelka a její obsah se vysypal na zem.

„Můžu ti pomoct?“ ozval se známý hlas.

Deena vzhlédla a nad ní stál Rob Morell a přátelsky se usmíval.

Byla však příliš unavená a nervózní, aby se zmohla na víc než na koktavé poděkování. Ale Robovi to zřejmě nevadilo. Klekl si a pomáhal jí posbírat její věci. Nakonec se jí zeptal, jestli by s ním po vyučování nezašla na kolu.

Deena se málem rozbrečela. „Díky, Robe, ale musím něco

zařídit.“

Rob vypadal zklamaně a pokrčil rameny: „Třeba teda někdy jindy,“ řekl a odkráčel chodbou pryč.

Deena se za ním dívala a bylo jí děsně: ale nemohla mu přece vykládat, co musí udělat! Nemohla mu přece říct, že jde navštívit bratra do vězení. Svého nešťastného bratra, který půjde před soud kvůli vraždě, kterou nespáchal.

Když vycházela ze školy, začala se Deena cítit provinile. Měla jít 89

Chucka navštívit už dávno – jenže se k tomu nějak nemohla přinutit.

Nechtěla ho vidět tam – na tom děsném místě. Měla pocit, že by nevěděla, co mu má říct.

Ale vyptává se na ni, a teď už se tomu nemůže vyhnout. Musí se vzchopit a všechno mu říct. Že jí policie neuvěřila ani slovo a že selhala i při pátrání na vlastní pěst.

Těžké kovové dveře se za Deenou zavřely s takovým bouchnutím, až sebou škubla. S bušícím srdcem sledovala dozorkyni dlouhou a tmavou chodbou. Dlažba chodby ztratila barvu a byla zjizvena tisíci údery nohou, které tudy kráčely cestou za mříže.

Chodba pokračovala skrz další dvoje kovové dveře a pak vyústila do velké, téměř prázdné místnosti s nepřímým osvětlením.

„Tady se posaďte,“ řekla dozorkyně. „Vašeho bratra přivedou za chvilku.“ Povzbudivě a přátelsky se na Deenu usmála a ta na ni zůstala nechápavě civět. Jak se někdo může chovat lidsky v místě, jako je tohle?

Dozorkyně odešla a Deena osaměla. Místnost byla podlouhlá a bez oken. Uprostřed byla rozdělena pultem pokrytým linoleem. Od pultu až ke stropu bylo nataženo drátěné pletivo, aby se vězňové a jejich návštěvy nemohly dotýkat.

Na nejvzdálenějším konci místnosti seděla mladá žena shrbená nad pultem a vzlykala do kapesníku. Deena neviděla, s kým mluví, ale slyšela tichý, monotónní zvuk mužského hlasu přicházející z druhé strany drátěné stěny.

S roztřesenými koleny se Deena usadila na otlučené dřevěné židli v návštěvnické části. V životě nebyla na tak deprimujícím místě a měla pocit, že ani netouží si to zopakovat.

Co to asi udělalo s Chuckem? přemýšlela. Bude vypadat jinak?

Bude se chovat jinak – třeba dospěleji? Byla tak nervózní, že by se ze všeho nejraději sebrala a utekla.

Po několika minutách, které jí připadaly nekonečně dlouhé, přivedl ozbrojený dozorce Chucka do druhé části místnosti za drátěnou stěnu. Měl na sobě světlemodrou bavlněnou košili a montérky. Deeně připadal bledý a vyhublý.

Nejdříve ji neviděl, ale pak se vytrhl strážnému a běžel k ní.

90

„Deeno…“

Vstala, aby se s ním pozdravila.

„Zůstaňte stát!“ vykřikl dozorce. „Víte, jaký jsou předpisy!“

Chuck se okamžitě zastavil pár centimetrů od dělící stěny a klesl na skládací dřevěnou židli pro vězně. „Teď už žádný rychlý pohyby, jasný?“ varoval dozorce a s rukama zkříženýma na prsou je bedlivě pozoroval.

„Ahoj Chucku,“ řekla stísněně Deena. Přemohla se a podívala se mu do zarudlých očí.

„Musíš mě odsud dostat,“ řekl polohlasně.

„Cože?“ Měla pocit, že špatně rozuměla.

„Už to tady nevydržím. Opravdu ne. Jde mi to tu na mozek!“

Zavřel oči a opřel čelo o drátěnou stěnu.

„Zpátky,“ zařval dozorce a vykročil k Chuckovi.

„Promiňte,“ zavolal Chuck hlasitě směrem k dozorci a posadil se zpříma.

„Ještě jednou a jdeš zpátky do cely,“ řekl dozorce.

„Je to tady strašný,“ řekl Chuck tiše. „Stokrát za den tě někdo ponižuje. Většina chlapů tady jsou zločinci. Opravdovský zločinci.

Lupiči a obchodníci s drogama. Je tady chlap, kterej se vytahuje, že zabil celou rodinu, která stanovala v národním parku.“

Deena jen zírala na Chucka a snažila se nerozbrečet. „To je hrozný,“ vypravila ze sebe konečně.

„Musím se odsud dostat! Musím! Pořád tomu nemůžu uvěřit, že se tohle stalo mně! To není spravedlivý!“

„Táta říká, že už tě odsud jeho advokát brzo dostane. Musí jenom zařídit, aby změnili obvinění z vraždy na ublížení na těle,“ řekla Deena, ale ani jí samotné to neznělo přesvědčivě.

„Tak dlouho to tu nevydržím,“ křičel Chuck. „Musím odsud vypadnout teď hned!“

„Snažíme se s Jade něco vymyslet,“ řekla Deena.

Poprvé se Chuckova tvář vyjasnila. „Jak se má Jade?“

„Má o tebe starost!“

„Tak to jsme dva,“ podotkl Chuck chmurně.

„Na něco jsme s Jade přišly,“ zašeptala Deena.

„Ještě dvě minuty,“ přerušil je dozorce s pohledem na velké 91

kulaté hodiny na zdi.

Deena rychle pověděla Chuckovi o Farbersonovi, o jeho rezervaci letenek a o návštěvě u slečny Morrisonové.

„Páni,“ řekl Chuck. „Vy jste ale riskovaly. Ani nemůžu uvěřit, že jste to dělaly kvůli mně.“

„Jseš přece můj bratr,“ namítla Deena. „A kromě toho jsme v tom taky namočený.“

„Jo, akorát, že nejste za mřížema,“ podotknul opět zatrpkle. „Páni, kdybych tak odsud moh vypadnout. Šel bych rovnou do

Farbersonova domu a tak dlouho bych ho prohledával, až bych našel důkaz, že jsem nevinnej.“

„Tak dobře,“ řekla Deena.

„Cože? Jak to myslíš?“ ptal se zmateně.

„Vezmu Jade a půjdeme tam.“

„Ne – počkej! Neříkal jsem, abyste tam šly vy! Řek jsem, že já bych tam šel – kdybych byl venku.“

„Dobře, jenomže ty venku nejseš – a my jo. Takže tam…“

„To nejde!“ křičel Chuck. „To nesmíte! Je to strašně nebezpečný!

Ten chlap je vrah! Nejde to! Zakazuju vám, abyste tam chodily!“

Vyskočil ze židle a opřel se rukama o drátěnou stěnu.

„Hej!“ zakřičel dozorce.

„Půjdeme tam a nemůžeš nás zastavit!“ prohlásila Deena. „Máme na to už jenom zítřek, abysme dokázaly, že to udělal.“

„Nesmíte! Zakazuju vám to!“ křičel Chuck. „Zakazuju!“

„Varoval jsem tě,“ řekl dozorce. Bleskurychle přiskočil k Chuckovi, oběma rukama ho chytil a táhl pryč.

„Pusťte mě,“ vyštěkl Chuck zlostně na dozorce a snažil se vyprostit. „Nechci, abyste chodily do Fear Street!“ křičel na Deenu.

Dozorce mu zkroutil ruku za záda a křičel: „Musí to jít po zlým, mladej?!“

„Pusťte mě!“ zuřil Chuck.

Déle už to Deena nevydržela. Vstala a otočila se k odchodu.

Zároveň se objevila dozorkyně, která ji před tím přivedla a ujala se jí.

Když se za nimi zavíraly dveře, stále ještě mohla slyšet, jak se Chuck pere s dozorcem.

„Deeno! Deeno! Rozumělas?!“ křičel za ní.

92

XIX.

Když Deena dorazila z věznice domů, bylo jí hrozně. Bolela ji hlava a bylo jí špatně od žaludku. Možná, že na mě leze chřipka, napadlo ji. Možná si prostě lehnu do postele, přetáhnu deku přes hlavu a budu mít od všeho pokoj.

Jenže věděla, že nebude.

Jedinou možností, jak získat ztracený klid, bylo jít na Fear Street a dokázat, že vrahem je Farberson.

Při večeři se v jídle jen tak ponimrala a jako obvykle si toho matka hned všimla. „Copak je s tebou, beruško?“ zeptala se. „Není ti dobře?“

„Nic mi není,“ řekla Deena a na důkaz si nabrala velké sousto bramborové kaše. Měla bramborovou kaši ráda, ale tenhle večer jí připadalo, že chutná jako piliny.

„Já vím, co ti je,“ řekla matka. „Máš strach o Chucka, že mám pravdu?“

Deena přikývla. Na žádný větší slovní projev se necítila.

„Všichni se o něho bojíme, Deeno,“ řekl otec. „Ale nezapomeň, že z velké části si to Chuck zavinil sám. Kdybyste si byli nezačali s tím hloupým telefonováním…“

„Chuck nikoho nezabil! A není žádný zločinec!“ vykřikla Deena, sama překvapena prudkostí své reakce. „Ale zavřeli ho, jako kdyby byl – a ty teď vykládáš, že si to zasluhuje!“

„Tak moment, moment, miláčku,“ řekl otec. „Nic takového jsem neřekl! Chtěl jsem jenom…“

Deena nečekala, až domluví. Vyskočila od stolu, vyběhla nahoru do svého pokoje a vrhla se s pláčem na postel. Za chvíli zaklepala na 93

dveře matka. „Smím dál?“ ptala se.

„Když chceš!“ zamumlala Deena.

Matka se posadila na okraj postele a pohladila ji po zádech.

„Nesmíš se na tatínka zlobit,“ řekla. „Cožpak nevíš, že to je pro něho hrozně těžké? Chuck je přece jeho jediný syn.“

„Promiň, mami. Ale už o tom nechci mluvit. Jsem děsně utahaná a ráda bych byla sama.“

Matka ji znovu pohladila a ustaraně vstala. „Dobře, ale kdyby sis o tom chtěla promluvit později,“ řekla, „budu dole.“

Za chvíli Deena přestala plakat, šla do koupelny a chrstla si trochu vody na obličej. Pak se posadila k domácímu úkolu z trigonometrie, ale nemohla se soustředit.

Nemělo to cenu. Ať se snažila myslet na cokoliv, její myšlenky nakonec stejně skončily u toho jediného: musí jít do Fear Street.

Zazvonil telefon a Deena sebou trhla. S bušícím srdcem zdvihla sluchátko: co když to byl on.

Ale byla to Jade.

„Tak co Chuck?“ zeptala se přímo.

„Vzteklý a zatrpklý,“ řekla Deena. „A já se mu nedivím.

Pozdravuje tě.“

„Jak vypadal?“

„Jako vězeň!“ řekla Deena podrážděně. „Co jsi čekala?“

„Děláš, jako by to byla moje vina,“ řekla Jade.

„Promiň,“ omlouvala se Deena.“ Už mi to všechno leze na mozek.“

„Mně taky,“ řekla Jade. „Co zkusíme teď?“

„Myslím, že budeme muset ještě jednou navštívit Fear Street,“

odpověděla Deena.

Jade to přijala mlčky.

Deena byla tak utahaná, že spala bez přestávky celou noc.

Probudila se jako znovuzrozená, plná energie – ale jen dokud si neuvědomila, co je za den a kam se večer s Jade musí vydat.

Třeba to nebude tak zlé, utěšovala se. Už kvůli tomu, že Farberson bude pravděpodobně v práci. Budou mít tolik času, kolik budou potřebovat, aby objevily něco, co ho usvědčí z vraždy.

94

Při obědě byla Jade dokonce veselá. „Jseš připravená na další výpravu?“ řekla, když si vedle ní pokládala tác.

Dobrá nálada se přenesla z Jade i na Deenu. A ještě se zlepšila, když na ni přes jídelnu zamával Rob Morell a přátelsky na ni mrkl.

K večeru Deena sice trochu znejistěla, ale celkem si věřila.

Vlastně jí vadilo jen to, že se venku začalo zatahovat. Ale cožpak mohlo záležet na nějakém dešti?

Když se Deena dostala ze školy domů, už hustě pršelo. Dům byl tmavý jako noc: Deenina matka pracovala v pátek vždy dlouho do večera a otec ještě nedorazil.

Deena odložila učebnice a právě si ohřívala v kuchyni polévku, když zazvonil telefon.

„Ahoj Deeno,“ ozval se otcův hlas.

„Ahoj, tati,“ řekla a snažila se, aby to znělo vesele.

„Děsný počasí, co?“ řekl. „Poslyš, máme tu v podniku nějaké potíže. Blesk zasáhl transformátor a v jižní části města nejdou telefony. Všichni tady musíme zůstat, dokud se to neopraví. Řekni mamince, ať na mě nečeká.“

„Dobře, tati,“ řekla. „Koukej, ať nezmokneš!“

Rychle spolykala talíř polévky a navlékla si tenké tepláky, teplou bundu a pláštěnku. Těsně před odchodem ještě napsala matce lístek, že se jde k Jade učit. Pak odešla na Division Street Mall, kde se měla setkat s Jade. Smůla, že musí být nepojízdná zrovna takovouhle noc!

Než se dostala na místo srazu, byla úplně promočená. Jade čekala před pizzerií, mela na sobě jasně žlutý plášť do deště a nějak se jí podařilo, že vypadala elegantně a přitom zůstala suchá.

„Připadám si jako utopená kachna,“ řekla Deena.

„Taky tak vypadáš,“ ujistila ji Jade. „Jedem?“

„Jedem,“ ř e k l a D e e n a . „Ale nejdřív bychom měly zavolat Farbersonovi, abychom měly jistotu, že není doma.“

Jade hodila minci do automatu, vytočila číslo a zase zamračeně zavěsila. „To je divný,“ řekla. „Je to hluchý – nezvoní to, není to obsazený – nic, úplně mrtvý!“

„Já zapomněla,“ řekla Deena. „Volal mi táta, že telefony v jižní části města nefungujou.“

„Zatraceně,“ zaklela Jade. „Co budeme dělat?“

95

„Musíme tam jet tak jako tak,“ řekla Deena. „Jinou možnost nemáme. Když tam uvidíme světlo, zkusíme něco vymyslet.“

Jade přikývla. „Tutově bude v restauraci,“ usoudila. „Poslední noc před odjezdem nebude dělat nic neobvyklýho. Nemám pravdu?“

„Máš!“ řekla Deena a doufala, že se nemýlí.

Dívky nasedly na autobus do Waynesbridge, přejely Division Street a pokračovaly na jih na Mill Road. V autobuse bylo teplo a příjemně a Deena se snažila nemyslet na to, kam jedou.

Pohoda skončila až příliš brzy tím, že do ní Jade šťouchla. „Je to příští stanice.“

Deena váhavě stiskla zvonek k řidiči a autobus zajel k zastávce.

Místo vypadalo zcela opuštěně, husté vysoké křoví a stromy se tlačily až k samé silnici. Voda kapala ze všeho kolem a ačkoliv nebylo příliš pozdě, silná vrstva bouřkových mraků vytvářela tmu jako o půlnoci. Nad hlavou se křižovaly blesky a hřmění bylo tak silné, že se dívkám zdálo, že se třese i země. Příkopem podél Mill Road se hnala voda.

„Okolí je bezva,“ zavtipkovala Jade.

„To je teda sranda,“ řekla Deena. Snažila se pohledem proniknout tmu a déšť. Konečně rozeznala pár metrů níž po silnici tabulky s označením ulic. „Tudy,“ řekla a obě se vydaly podél blátivé krajnice ke křižovatce.

Jedna směrovka hlásila svými zrezivělými písmeny „The Mill Road“, druhá, upevněná šikmo k ní, „Fear Street“.

Děvčata se na sebe podívala. Deena doufala, že nevypadá tak vystrašeně jako Jade.

„No tak, není to nic víc než ulice! Nemám pravdu?“ řekla Jade a pokusila se usmát.

„To se ví, že máš.“

96

XX.

Mokré a vystrašené vydaly se obě dívky po Fear Street na východ, směrem k Farbersonovu domu. Deena se celou cestu přesvědčovala, že jít po téhle ulici je to samé jako jít po kterékoliv jiné ulici ve městě a popravdě řečeno v tomhle lijáku to skutečně na Fear Street nevypadalo o nic pochmurněji než jinde.

Když minuly další křižovatku, déšť zesílil a s ním i skučící vítr.

Nad nimi se vesele blýskalo.

Náhle Jade vykřikla a chytla Deenu za ruku: „Co to bylo

–

tamhle!“

Deena se otočila a uviděla cosi – cosi tmavého a s lesklou srstí –

jak mizí naproti přes ulici v zahrádce. „Asi pes,“ řekla. „Každopádně to je pryč.“

Šly dál, nohy jim čvachtaly v blátě a máčely se ve vodě, která crčela po rozbitých chodnících. „Už bychom tam pomalu měly být,“

ozvala se Jade.

„Je to tamhleten dům,“ ukázala Deena.

Farbersonův dům byl úplně tmavý. Dívky popošly na zápraží a snažily se nahlédnout oknem dovnitř. Ale byla tam příliš velká tma, aby něco viděly.

„Zaplať pánbůh!“ řekla Jade. „Je v restauraci.“

Deena popošla k předním dveřím. Byl přes ně přelepený zbytek žluté pásky, kterou před týdnem policie označila vchod domu, kde došlo k vraždě. Vzala za kliku, ale dveře byly zamčené.

„Budeme muset rozbít okno, abysme se dostaly dovnitř,“ řekla Jade.

„Ale ne tady vepředu. Někdo by nás moh vidět. Pojď, obejdeme 97

to dozadu!“

Spěšně se vydaly kluzkým blátem kolem domu. Déšť teď trošku polevil, ale blesky jim stále ještě svítily na cestu, když dorazily k zadním dveřím.

Skleněná výplň ještě nebyla

zasklená: chybějící obdélník byl

překryt kusem papírové lepenky, která teď byla tak nasáklá vodou, že se prakticky rozpadla, když na ni Deena zatlačila.

Přitiskly uši k otvoru ve dveřích a naslouchaly.

Ale zevnitř k nim nedolehl sebemenší zvuk.

„Haló!“ zavolala dovnitř Deena, připravena vzít nohy na ramena, kdyby přece jen někdo odpověděl.

Ale jedinou odpovědí bylo hvízdání větru a ťukání dopadajících kapek.

Opatrně protáhla otvorem ruku, nahmatala kliku a odjistila západku zámku.

„A je to,“ řekla, když pomalu otevírala dveře. „Jdeme na to!“

Podívaly se ustrašeně jedna na druhou a pak vkročily do tmavého a prázdného domu.

První věc, kterou Deena zjistila, byla, že Farberson se nenamáhal od minulé soboty s uklízením. Kuchyňský stůl teď sice stál tou správnou stranou nahoru, ale podlaha a kuchyňský pult byly pořád ještě pokryty rozsypanou moukou a kořením. Ve světle baterky byly zřetelně vidět stopy myší ve vrstvě rozsypaných potravin.

„Fuj tajbl,“ řekla, „to je odporný!“

„Jestli ti kuchyň připadá odporná, pojď se podívat do obýváku!“

volala Jade. Deena se vydala za hlasem své kamarádky do míst sobotní tragédie. Tmavé skvrny stále ještě zdobily koberec a žlutá křída vymezovala obrys těla zavražděné paní Farbersonové. I podlaha byla stále ještě pokryta střepy rozbitých lamp a popelníků a Farberson se dokonce ani nenamáhal sbíráním polštářů rozházených po pokoji.

„To je ale binec,“ řekla Deena. „Ani nevím, kde bych měla začít.“

„Nevidíš někde něco jako psací stůl?“ ptala se Jade.

„Tam

bychom možná našly nějaký listiny – smlouvu o pojištění nebo zápisník – něco.“

Dívky svítily baterkami místností sem tam, ale nikde nebylo ani 98

památky po nějakém stole, natož po psacím.

„Koukej,“ namířila Jade světelný kužel vedle pohovky, kde ležel koš plný starých časopisů. „Posviť mi a já se na ně podívám!“ řekla.

Jade si klekla a rychle listovala časopisy. Bylo tam několik čísel časopisu pro lidi, kteří toužili zhubnout a cosi se jménem „Moderní domácnost“. Adresa na obálce zněla na paní Ednu Farbersonovou.

„No to jsme si pomohly,“ konstatovala Jade a snažila se utřít z rukou prach.

Deena přešla ke skřínce, na níž spočíval telefon a telefonní seznam. Snažila se vytáhnout zásuvku, ale něco vevnitř se vzpříčilo.

Znechuceně do skřínky bouchla a znova zatáhla vší silou: zásuvka vyletěla ven a telefon s třesknutím poskakoval po zemi. Jade vylekaně vyjekla. „Nemůžeš dávat pozor?!“ napomenula ji.

„Myslím, že jsem něco našla,“ řekla Deena vzrušeně, když uviděla malý bílý notes, který vypadl ze zásuvky. Zdvihla ho a začala ho prohlížet ve světle baterky. „Planý poplach,“ oznámila. „Je úplně prázdný.“

„Gratuluju,“ řekla Jade. „Pojď, zkusíme to nahoře!“

Když vyrazily po praskajících schodech nahoru, Deena zaslechla zvuky, při kterých ji opět začalo mrazit v zádech. „Slyšíš to?“

zašeptala.

Teď se zastavila i Jade. „To vrzání?“

„Vypadá to jako by se někdo houpal v houpacím křesle,“ řekla Deena. „Myslíš, že…“

„Kdo by to moh být?“ přemýšlela Jade. „Farberson je v práci, jeho žena je mrtvá…“

Panebože, co já tu vlastně pohledávám? panikařila v duchu Deena.

„Asi to nic není,“ prohlásila nakonec, aby si dodala odvahu.

Schody skončily a ocitly se v patře. „Vychází to tamhle z těch dveří,“

ukázala Deena. Se zatajeným dechem se přiměla, aby přešla po špičkách k podezřelým dveřím.

Natáhla ruku a strčila do nich.

Objevila se ložnice s velkou postelí a dvěma skříněmi. V protější stěně bylo otevřeno jedno křídlo okna a při každém poryvu větru se skřípavě pohybovalo sem a tam.

99

„Tenhle barák je na mě trochu moc strašidelnej,“ prohlásila Jade.

„S tímhle strašidlem rovnou skoncuju,“ řekla Deena. Vydala se k oknu, při čemž málem uklouzla v kaluži vody, která napršela dovnitř.

„Mám pro tebe dobrou zprávu,“ řekla k Jade. „Přestalo pršet.“

„A která je ta špatná zpráva?“ řekla Jade.

„Nemůžu to okno zavřít,“ prohlásila Deena. „Je v něm vzpříčená větev. Tady hned za oknem roste obrovský strom.“

„Počkej, pomůžu ti,“ nabídla se Jade. Popošla k oknu a opřela se o vzrostlou větev velkého javoru, zatím co Deena zavírala okno.

„Tohle jsme zvládly,“ konstatovala Deena. „Ten zvuk mě přiváděl k šílenství!“ Svítila baterkou po celé místnosti a zeptala se: „Myslíš, že tu něco najdeme?“

„V šatníku ne!“ hlásila přidušeným hlasem Jade. „Je tam jen pár dámských šatů a hlavně smrad z kuliček proti molům!“

Sousední pokoj byl menší, ale jakmile do něj vkročily, Deena věděla, že objevily zlatý důl. „Tohle musí být jeho pracovna!“ řekla a cítila jak v ní stoupá vzrušení.

„To je fantazie!“ prohlásila Jade, v níž se začal opět probouzet její temperament. Před oknem stál starý kovový psací stůl pokrytý papíry. V rohu byla skříňka na spisy se dvěma zásuvkami, ty byly vytažené a prázdné, zatímco haldy papíru pokrývaly pohovku naproti. Další stohy papíru byly nacpány do pytlů a krabic roztroušených nepořádně po místnosti.

„Vypadá to, že Farberson likviduje svoje lejstra,“ řekla spokojeně Jade.

„Ale tohle všechno prohlídnout by trvalo týdny,“ namítla Deena.

„A ke všemu ani nevíme, co hledáme!“

„Myslím, že to nemusíme prohlížet všechno,“ řekla Jade. „Stačí, když probereš ty věci navrchu. To by měly být papíry, který měl v rukou naposled. Vem si na starost pohovku a já prohlídnu psací stůl.“

Deena se usadila na pohovce a začala probírat navršené stohy papírů. Prolistovala několik desek, ale obsahovaly většinou jen účty, staré daňové formuláře a záznamy o šecích. Už chtěla hledat dál, když si všimla listu papíru, který byl tolikrát složen a zase rozložen, až vypadal tak chatrně, že by se mohl při pouhém doteku rozpadnout.

„Myslím, že něco mám!“ oznámila Deena.

100

„Já pro změnu ne,“ řekla Jade. „Co jsi našla?“

„Dopis! Od paní Farbersonové. Poslouchej!“

„Milý Stane,“ četla Deena. „Nebudeme se už dál přít. Rozhodla jsem se, že tě opustím, a to rozhodnutí je nezvratné. Jsem přesvědčena, že nejsi schopen vést restauraci. Když jsem ti dala peníze, abys ji koupil, věřila jsem, že konečně budeš úspěšný. Ale zase jsi selhal.

Další peníze ti nedám. Během posledních pěti let jsem ti dala většinu svého dědictví. Musím si schovat něco pro sebe. Zastavím se v sobotu večer, abych si odnesla své věci. Sbohem, Edna.“

„To je ono!“ prohlásila Jade. „Tak proto ji zabil. Měla peníze a odešla od něj!“

„Je to smutný konec,“ řekla Deena. „Vypadá to, že o něj kdysi docela stála.“

„Což byla zřejmě velká chyba!“ podotkla Jade. „Každopádně jsme našly, co jsme chtěly, takže odsud vypadneme!“

„Dobře,“ souhlasila Deena. „Jenom mi dej pár minut, chtěla bych se podívat semhle,“ ukázala na výklenek s posuvnými dveřmi sloužící jako šatník.

„Po čem? Máme toho dost, abychom šly na policii…“

„Ráda bych našla tu masku!“ řekla Deena.

„Tak jo,“ souhlasila Jade. „Ale dělej!“

Deena otevřela dveře šatníku a svítila dovnitř baterkou. „Je tady nějakej kufřík,“ hlásila.

„Vykašli se na něj!“ naléhala Jade. „Slyším nějaký auto.“

„Asi někdo projíždí kolem,“ řekla Deena. Otevřela kufřík a uviděla v něm srovnané košile, ponožky a kalhoty. Šátrala rukou po dně kufru, ale nic nového neobjevila. Zklamaně zabouchla víko kufru a začala prohlížet obsah polic.

„To auto jede sem,“ naléhala nervózně Jade. „Vykašli se na tu masku!“

„T a k j o , “ řekla Deena. Vycouvala z šatníku a dopis paní Farbersonové strčila do kapsy.

Pak strnula.

Teď už to auto slyšela taky.

Slyšela, jak zpomaluje a zatáčí k Farbersonovu domu.

101

„To přece nemůže být on,“ šeptala Deena. „Je ještě moc brzy!“

Dvířka auta se otevřela a zase zabouchla.

Těžké kroky zamířily k domu.

Ozval se zvuk klíče otáčejícího se v zámku a přední dveře domu se začaly skřípavě otevírat.

102

XXI.

Neodvažovaly se ani pohnout a tajily dech s pocitem, že i dýchání je může prozradit. Zezdola slyšely kroky, jak někdo přechází z místa na místo. Pak se v přízemí náhle rozsvítilo světlo.

„Musíme něco podniknout,“ zašeptala konečně Jade.

„A co, prosím tě?“ zeptala se Deena. „Jediný, co můžeme dělat, je čekat. Třeba se jenom pro něco vrátil a zase odejde.“

V kapse nervózně svírala drahocenný dopis. Důkaz, který

potřebovaly – důkaz, který Chucka zachrání. Teď už jenom dostat ten dopis na policii.

Ale podaří se jim utéci?

Slyšely, jak Farberson zamířil do kuchyně.

„Co když už neodejde?“ vyslovila Jade nahlas to, čeho se Deena bála. „Možná, že dneska zavřeli restauraci dřív. Nebo mu není dobře.“

„Tak budeme muset počkat, až usne,“ usoudila Deena. „Nemůže vědět, že jsme tady. Měly bychom si zase oblíknout pláštěnky, kdybychom se potřebovaly schovat.“

Pláštěnky byly přehozeny přes židli u psacího stolu a Jade se pro ně poslušně a co nejtišeji vydala. Když se s nimi po špičkách vracela zpátky, zavrzalo uvolněné prkno v podlaze a děvčata znova zatajila dech – ale v přízemí na hluk nikdo nereagoval.

„Máma mě zabije,“ šeptala Jade, když si navlékala žlutý plášť.

„Slíbila jsem, že budu v deset doma.“

„Jade, v tuhle chvíli mi tvoje máma nepřipadá jako náš hlavní problém!“ zašeptala Deena.

Dívky se opatrně usadily na kraji pohovky a čekaly. Čekání se 103

protahovalo a každá minuta byla dlouhá jako hodina. I když v místnosti bylo chladno, Deeně bylo v pláštěnce horko a cítila, jak jí kapky potu stékají po zádech. Kdyby tak byla nějaká jiná cesta, jak se z domu ztratit!

Co tam ten Farberson dělá? dumala Deena. Už se zezdola pěkně dlouho nic neozývá.

„Já už to nevydržím,“ zašeptala najednou Jade. „Zkusím se na něj nenápadně mrknout. Třeba ten dole ani není Farberson!“

Než mohla Deena protestovat, Jade vyklouzla na chodbu. Za chvilku byla zpátky a tvářila se ustaraně. „Leží na pohovce, hlavu má zakloněnou a chrápe!“ oznamovala.

Deena se zhluboka nadechla. „Možná by se nám podařilo kolem něj proklouznout!“ řekla. „Co myslíš?“

Jade přikývla. Obě děvčata se zhluboka nadechla a po špičkách přešla chodbou směrem ke schodišti. Dřevěná podlaha byla stará a každý krok vyvolával vrzání, které Deeně připadalo jako ječení ambulance.

Když se dostaly ke schodišti, uslyšely zezdola tlumené chrápání.

Deena začala sestupovat po schodech, Jade těsně za ní. S každým schodem se vynořoval nový kus pokoje, až se objevila Farbersonova hlava, podepřená o opěradlo pohovky.

Deena sestoupila o další schod.

Chrápání ustalo.

Farberson zabručel, posadil se a protáhl. Pak hlasitě zívl a znovu si lehl.

Deena a Jade stály jako sochy a pak se tak tiše, jak jen dovedly, otočily a vyběhly po schodech nahoru. Když se konečně zastavily na chodbě před Farbersonovou pracovnou, Deeně se třásly ruce.

Zacouvala do pracovny, Jade za ní.

Pak zakopla o kovový koš na papíry.

Koš spadl a s řinčením se odkutálel. Vzápětí se zezdola ozvalo zavrčení: „Co se děje?!“

Deena a Jade se na sebe podívaly vyděšenýma očima. Pak Jade rychle postavila košík dnem dolů a kývla hlavou k výklenku, který předtím Deena prohledávala.

Teď bylo slyšet kroky stoupající po schodech. Farberson

104

nespěchal, ale jeho chůze zněla těžce, což Deeně připomnělo, že Farberson je chlap jako hora.

Vklouzla do Farbersonova šatníku a Jade za ní. Vmáčkly se dovnitř, mezi kabáty a košile, jak nejdál to šlo.

Kroky se přiblížily. Pak se ozvalo cvaknutí a pode dveřmi šatníku se objevilo světlo.

„Haló?“ mumlal Farberson. „Je tu někdo?“

Slyšely, jak přechází pracovnou a něco si pro sebe brumlá. Pak se kroky vzdálily a bylo slyšet, jak jde po chodbě prohlédnout druhou místnost.

Chvíli ještě přecházel sem tam a nakonec hlasité skřípání židle prozradilo, že se vrátil a usadil u psacího stolu. Chvilku bylo ticho, pak ho však přerušilo zvolání:

„Ale, ale!“ A F a rberson hlasitě

pokračoval. „Kdepak se tady vzala na všem ta voda?“

Zaskřípala odsouvaná židle a těžké kroky přešly místností.

Dveře šatníku se rozlétly.

Deena mhouřila oči do jasného světla, nejdřív neviděla nic, ale pak se najednou dívala přímo do rozhněvaného obličeje pana Farbersona. Jeho výraz se zvolna měnil: zlost se vytrácela a namísto ní se objevil krutý a záludný úsměv.

„Vida, vida,“ řekl. „Tak vy si, holky, nedáte pokoj?!“

105

XXII.

Deena byla tak vyděšená, že se nemohla ani pohnout. Nemohla ani uvažovat. Jen Jade se zmohla na zaječení, které rozřízlo ticho jako siréna.

Farberson s leknutím ustoupil a Jade vyrazila kolem něj ke dveřím. Ale Farberson byl rychlejší, a když Deena vykoukla, uviděla Jade jak stojí za psacím stolem, tváře jí hoří vzrušením a oči má rozšířené strachem. Farberson se opíral o dveře a vlastním tělem zatarasil jejich jediný východ.

„Nechte nás odejít,“ řekla Jade. „Stejně už všechno víme!“

„To bych se divil,“ řekl. Nevypadal, že by si připouštěl nějaké problémy. Založil ruce na prsou a dál se opíral o dveře.

„Víme, že jste lhář,“ pokračovala Jade. „Zabil jste svou ženu!“

Farberson na okamžik hněvivě přimhouřil oči.

„Takovýhle

závažný obvinění by sis měla rozmyslet,“ řekl po chvíli. „Zvlášť, když jsem vás už podruhý přistihl, jak jste se vloupaly do mýho domu.“

„Varuju vás,“ pokračovala Jade. „Radši nás nechte odejít, nebo…“

„Nebo co?“ zasmál se posměšně Farberson.

Deena obdivně přihlížela, jak se Jade pře s Farbersonem, ale zároveň si bezmocně uvědomovala, že jí docházejí argumenty.

Náhle, rychle jako blesk, Farberson přiskočil a chytil Jade za zápěstí.

„Pusťte mě,“ vykřikla. Volnou rukou nahmatala popelník a rozmáchla se po Farbersonovi, ale minula ho. Popelník jí vyklouzl z ruky a kutálel se po podlaze.

„Takže ty by ses chtěla prát?“ sípal Farberson. Chytil ji i za druhé 106

zápěstí. Jade znovu vykřikla.

Deena se zoufale rozhlížela po něčem, čím by zasáhla do boje.

Nakonec po Farbersonovi mrštila baterkou a křičela: „Pusťte ji!“

Zasáhla Farbersona do ramene, ale ten jen zavrčel a držel Jade ještě pevněji.

Jade se snažila škrábat a kousat, ale Farberson si ji snadno udržoval od těla. Náhle, jako by ho to přestalo bavit, jí zatřásl. „Tak dost,“ řekl. „Přestanem s tou komedií! Je na čase dát ti lekci!“ Smýkl s Jade tvrdě o desku stolu. Ta vykřikla a vydechla: „Deeno, utíkej!

Přiveď pomoc!“

Deena sice nechtěla Jade opustit, ale s Farbersonem se prát nemohla. Proletěla pracovnou a seběhla po schodech. Seshora k ní doléhal hluk zápasu.

Dole na okamžik zaváhala: Kde by tady mohla sehnat pomoc?

Všechny okolní domy vypadaly prázdné.

Pak si všimla telefonu a napadlo ji, že nejrychlejší by bylo zavolat policii odsud. Zdvihla telefon a začala vyťukávat čísla, ale telefon byl hluchý. Až teď si vzpomněla, že telefony nefungují.

Všechno to začalo telefonováním, napadlo ji, a taky to telefonem skončí – tentokrát pro změnu proto, že telefon nefunguje.

Při zvuku kroků se otočila: těsně za ní stál Farberson.

„Objednáváš si pizzu?“ zeptal se jí.

Deena na něj jen mlčky zírala a srdce měla až v hrdle.

„Kde je Jade?“ zeptala se a ustupovala před Farbersonem.

„Dává si šlofíka,“ řekl Farberson. „Určitě bude hrozně ráda, když se k ní přidáš!“

Deena pomalu ustupovala, pak se náhle otočila a utíkala do kuchyně, Farberson za ní. Zoufale se rozhlížela po nějaké zbrani a do oka jí padla železná pánev. Nahmatala její rukojeť a pevně ji sevřela.

Proti světlu z pokoje viděla Farbersona jen jako siluetu: pomalu se k ní blížil, ruce napřažené před sebou jako filmová příšera.

To se mi musí jen zdát, blesklo Deeně hlavou. Něco takovýho se mi přece doopravdy nemůže stát!

V té chvíli po ní Farberson prudce chňapl a nezvratně prokázal, že tohle žádný sen není. S výkřikem se rozmáchla pánví a vší silou udeřila. Ucítila, že se strefila. Farberson zařval bolestí a vztekem, 107

pak chytil pánev na druhém konci a kroutil ji Deeně z rukou. Hrubá litina ji řezala do prstů, a Deena kapitulovala.

Farberson k ní přiskočil, přimáčkl jí paže k tělu a nadzdvihl ji tak lehce, jako by byla jen loutkou.

„Pitomečku jeden,“ nadával. „Pořezalas mi tou pánví ruku. Koho by napadlo, že dvě holky můžou nadělat takových potíží!“

Deena se snažila vyprostit, ale bezvýsledně. Nakonec se dala do breku, a i když se snažila vzchopit, plakala pořád dál. Farberson ji odnesl do obývacího pokoje a zamířil ke schodišti. Na prvním schodu ji složil a přitom jí držel paži jako ve svěráku. „No tak!“ řekl.

„Ujišťuju tě, že je mi fuk, jestli ti tu ruku zlomím!“

Začal vystupovat po schodech a napůl ji vedl, napůl vlekl. Bála se, že jí vykloubí ruku, a tak chtě nechtě s ním musela držet krok.

Když byli nahoře, zastavil se přede dveřmi do ložnice. Byly to první dveře, které Jade a Deena otevřely, když sem nahoru přišly.

Začal hledat po kapsách klíč. Deena si pamatovala, že předtím byly dveře otevřené – znamenalo to, že Jade je uvnitř? Ale neměla čas to zjistit, protože zatímco odemykal, na okamžik ji pustil a Deena věděla, že tohle je její poslední šance.

Rozeběhla se chodbou ke schodům, ale Farberson byl na svou postavu neobyčejně rychlý. Dohnal ji a srazil na podlahu. Prala se ze všech sil, pak zaslechla, jak se pláštěnka roztrhla. Vzápětí Farberson posunul pláštěnku dolů a uvěznil jí paže k tělu. Byla bezmocná.

108

XXIII.

Teď jsem mu úplně vydaná na milost a nemilost, uvědomovala si Deena. Co se mnou udělá?

„Hleďme, copak je tohle?“ řekl. Pod roztrženou pláštěnkou zahlédl dopis, který Deeně vykukoval z kapsy kalhot. Vyškubl ho a p ř i p ohledu na něj se zatvářil ještě zavileji. „Tak tohle jste tu hledaly!“

Trhnutím Deenu postavil na nohy a dostrkal ji do ložnice.

Vstoupil za ní, zabouchl dveře a chvíli ji nehnutě, vztekle pozoroval.

Deena upadla před jednou ze skříní, s námahou se posadila a rozhlédla kolem. Na posteli neživě jako loutka ležela Jade. „Jade!“

vykřikla Deena vyděšeně. Postava na posteli se nepohnula. „Jade!“

zaječela Deena a pak se otočila na Farbersona: „Vy jste ji zabil!“

křičela. Byla tak ohromená a vyděšená, že lapala po dechu.

„Je jenom omráčená,“ řekl Farberson. „Nedivil bych se, kdyby to jen hrála. Nepraštil jsem s ní dost, abych ji zabil. Zatím ne!“

Z postele se ozvalo zaúpění. Deena chvíli bojovala se svou pláštěnkou, až se jí podařilo osvobodit se. Pak se vrhla ke kamarádce. Jade byla bledá jako stěna a přes celé čelo se jí rýsoval velký krvavý šrám. Za okamžik zamrkala a otevřela oči: „To jsi ty?“

řekla.

„Jade!“ křičela Deena. „Jak je ti?“

„Bolí mě hlava,“ řekla Jade. „Jak to dopadlo s…?“ zarazila se, když uviděla Farbersona stojícího se zkříženýma rukama přede dveřmi. V jedné ruce držel dopis, z druhé mu kapaly kapky krve z místa, kam ho Deena udeřila pánví.

„Našel ten dopis,“ řekla Deena a opět se rozbrečela. „Promiň, 109

Jade!“

„Co jsem našel, je můj vlastní dopis,“ řekl Farberson. „Dopis, který jste mi vy chtěly ukrást. Jsem v pokušení vás předat policii!“

Na okamžik svitla Deeně naděje. Třeba s nimi nakonec ani nic hrozného neprovede. Třeba je jenom předá policii. Pak by konečně byly v bezpečí.

„Co si vlastně myslíte, že víte?“ zeptal se Farberson.

„Vlastně nevíme nic,“ řekla Deena rychle.

„Opravdu?“ řekl Farberson výhružně.

„Heleďte, tady přestává

legrace. Vyklopte, co víte!“ Udělal pár kroků k děvčatům a dodal:

„Nemyslete si, že z vás nevytluču všechno, co víte!“

„Všechno jsme vám už řekly!“ Deenu opět přemohl hněv:

Farberson si s nimi hrál jako kočka s myší. „Zabil jste svou ženu kvůli penězům. A chtěl jste, aby to vypadalo jako vloupání!“

Chvíli Farberson nepromluvil, pak se napřímil, jako by se konečně rozhodl. „Jste chytrý holky!“ pochválil je. „Chytřejší, než je zdrávo. Teď už se musím bránit!“

„Co tím chcete říct?“ zašeptala Jade.

„Chci říct, že třeba máte pravdu,“ řekl. „Třeba jsem Ednu opravdu zabil.“

Deenu zamrazilo. Nepřiznával by se, kdyby je chtěl pustit. Jediné, co ji napadlo, bylo přimět ho, aby s ní mluvil a doufat, že čas pracuje pro ně.

„Zabil jste ji – a policii jste namluvil, že to udělal Chuck?“ zeptala se.

Farberson se křivě usmál. „Když jste se vy tři tenkrát v noci objevili, bylo to jako dar z nebes! Díky vám jsem získal spoustu času. Abych mohl v pohodě zařídit, co jsem potřeboval a pak zmizet.

Jestli vás to potěší, tak jsem vlastně váš dlužník!“

„Pořád ještě můžete zmizet!“ řekla honem Deena. „Neřekneme s Jade nikomu nic, dokud zítra neodletíte!“

„Uvažoval jsem o tom,“ řekl Farberson. „Myslel jsem, že bych vás tu zavřel, než odsud zmizím. Ale víte toho příliš moc. Nemůžu riskovat, že se mě pokusíte zastavit…“

„Počkejte,“ řekla Deena. „A co…“

Ale Farberson už ji neposlouchal. Vycouval z místnosti a s 110

úšklebkem jim radil: „Neopouštějte mě!“

Zabouchl dveře a Deena slyšela, jak se klíč otočil v zámku. Pak zaslechla vzdalující se kroky.

111

XXIV.

Deena běžela ke dveřím a pro jistotu je přece jen zkusila otevřít –

ale neuspěla. „Dělej!“ otočila se k Jade. „Musíme se odsud dostat!“

„Ale jak?“ řekla Jade.

„Tamhletudy!“ ukázala Deena k oknu.

„Vzpomínáš si, jak jsme

tohle okno zavíraly? Na tu větev, co tam překážela? Ten velký strom je hrozně blízko domu – možná ani ne metr pod oknem!“

„Chceš říct, že máme sešplhat dolů?“ zeptala se Jade.

„Nemáme na vybranou! Jade, chce nás zabít!“ Odjistila okno a snažila se ho otevřít, ale okno se opět zaseklo a marně s ním lomcovala.

„Dělej!“ křičela Jade. „Slyším ho, jde nahoru!“

Po tom, co to Jade řekla, uvědomila si Farbersonovy kroky na schodech i Deena.

„Proč jsem měla ten pitomej nápad zavírat to okno!“ vzdychala Deena a vší silou se o ně marně opírala.

„Musíme ho trochu zdržet,“ řekla Jade. „Pomoz mi!“ Deena se ohlédla na Jade a viděla, že tlačí ke dveřím těžký prádelník. Běžela jí pomoci a společným úsilím pomalu sunuly prádelník napříč pokojem před dveře.

Venku na chodbě se už blížily Farbersonovy těžké kroky.

„Zaber,“ šeptala Jade.

Prádelník se posunoval centimetr po centimetru a zarazil se o dveře právě, když Farberson vsunul klíč do zámku.

Zatímco Farberson se s bušením dobýval do zabarikádovaných dveří, Deena běžela zpátky bojovat s oknem. Slyšela, jak Farberson hlasitě nadává. Pak se ozvala temná rána, jak se rozeběhl a pokoušel 112

se ramenem rozrazit dveře. Prádelník se o pár centimetrů odsunul, ve dveřích se objevila škvíra natolik široká, že jí Farberson mohl prostrčit ruku. „Stejně se dostanu dovnitř!“ volal skrz dveře a tiše se rozesmál, až dívkám tuhla krev.

Zoufalství jim dodalo novou sílu a díky jejich společnému úsilí se okno konečně otevřelo. Deena vyhlédla ven. Asi tak o metr níž byla větev natolik silná, aby je obě udržela. Zato větve kolem okna byly příliš slabé, aby se o ně bylo možno opřít a navíc byl strom po dešti stále ještě kluzký.

Prádelník náhle opět poskočil a kdyby byl Farberson jen o něco hubenější, mohl by se kolem něj protáhnout.

„Deeno, lez!“ křičela Jade vyděšeně. Deena se vyšplhala na okno, otočila se a s rukama svírajícíma parapet se spouštěla tam, kde tušila větve stromu. Chvíli šátrala nohama ve vzduchu, až ucítila pevnou oporu. Pustila se parapetu a přenesla váhu na větev. S úlevou se jednou rukou držela stromu a druhou pomáhala Jade seskočit z okna.

Sotva Jade přistála vedle Deeny na stromě, objevil se v okně Farberson. „Mně neutečete!“ vyštěkl a vzápětí zmizel.

„Utíká ven!“ šeptala Jade. „Rychle, lez dolů!“

Deena se podívala pod sebe a zjistila, že jsou mnohem výš, než si původně myslela.

Na nejbližší větev pod sebou nemohla dosáhnout. Že jsem

nedělala gymnastiku! litovala v duchu.

„Já nemůžu,“ otočila se k Jade. „Děsně to klouže a ta větev je daleko!“

„J á j s e m vyšší,“ řekla Jade. „Zkusím to. A když…!“ Jade se zarazila, protože v chabém světle kuchyňského okna zahlédla Farbersona mířícího ke stromu. V ruce držel něco dlouhého a objemného, a když přišel blíž, Deena rozeznala motorovou pilu.

„Panebože,“ řekla Jade. „To se mi snad zdá!“

„Přece nemůže teď v noci dělat s pilou,“ nevěřila Deena. „Vzbudí celou Fear Street. Zbláznil se?“

„Jo, zbláznil,“ řekla Jade. „Podívej se, jak vy-padá!“

Deena pozorovala Farbersona dole pod sebou a pak si uvědomila, co Jade myslí: Tak jako předtím byl Farberson rozčilený a tvářil se hrozivě, ale teď bylo v jeho chování ještě něco navíc – zdivočelost, 113

prozrazující, že neví, co dělá. Bělma očí se v chabém světle zdála obrovská. Náhle se šíleně rozesmál. Deena se zachvěla – tenhle nový Farberson vypadal ještě hrozivěji než muž, který je předtím ohrožoval.

Farberson zatáhl za startovací šňůru pily.

Než pila s řevem naskočila a přehlušila všechny ostatní zvuky, zdálo se Deeně, že slyší slabounké ječení sirény.

Když se pila zakousla do kmene, strom se rozechvěl. Deena s Jade se přitiskly ke kmeni co nejtěsněji, aby je vibrace nesetřásly na zem nebo dokonce do svištícího řetězu pily.

„Přeřízne to raz dva!“ křičela Deena a jen s potížemi se bránila, aby nesklouzla dolů.

„Spadnem jako hrušky,“ potvrdila Jade s pohledem upřeným na zem.

Dole Farberson vyjmul pilu z řezu, aby mohl přidat obrátky, mrkl po děvčatech a spokojen, že jsou stále ještě na místě, pokračoval v řezání.

Pila zakusující se hlouběji a hlouběji do kmene vydávala ohlušující řev a všude kolem létaly piliny a úlomky dřeva.

Deena slyšela, jak kmen praská, a vykřikla: „Už padáme!“

114

XXV.

Náhle Jade chytila Deenu za rameno. „Koukej!“ snažila se překřičet řev pily a ukazovala směrem k Mill Road. Deena otočila hlavu.

Naskytl se jí nejkrásnější pohled jejího života: tam v dálce viděla blikající červená světla policejních aut mířící k Fear Street.

Další praskot a strom se začal naklánět.

Pomoc sice přicházela, ale dorazí včas?

Pak se to všechno semlelo najednou.

Strom se ještě víc naklonil. Deena zavřela oči a křečovitě se držela kmene. Konec mohl nastat každým okamžikem.

Vzápětí zahradu osvětlilo blikající světlo přijíždějících policejních vozů. Přes trávník běžel policista s revolverem v ruce. Deena v něm s úlevou poznala detektiva Fraziera.

Ozval se výstřel a pak další dva. Farberson zůstal chvíli nehybně stát, pak sebou škubl a padl naznak. V ruce pořád ještě svíral rukojeť ječící pily. Detektiv k němu rychle přiběhl a pilu vypnul.

Když hluk pily a vibrace stromu rázem přestaly, nastalo takové ticho, že Deena měla na okamžik pocit, že ohluchla.

„Jste v pořádku?“ volal na děvčata detektiv Monroe: stál pod stromem a díval se nahoru do větví. Za ním se Frazier a jeden uniformovaný policista skláněli nad ležícím Farbersonem.

„Nehýbejte se,“ volal nahoru Monroe. „Seženu žebřík!“

Oběma děvčatům vyhrkly slzy úlevy, že hrůzy jejich nedávného dobrodružství jsou za nimi. Teprve nové zachvění stromu jim připomnělo, že všechny problémy ještě zcela nezmizely.

Zahrada se teď zaplnila křikem policistů, hlukem motorů a pískáním radiovysílaček. Hustým listím Deena zahlédla, jak kdosi 115

mluví do přenosné vysílačky a za ním – je to možné? její otec a vedle něj Chuck.

Monroe se objevil se zahradnickým žebříkem a zatímco jeden uniformovaný policista dole žebřík držel, Monroe vyšplhal nahoru a natáhl ruce, aby pomohl Deeně dolů. Vděčně se mu pověsila kolem krku a nechala se snést na zem. Chvíli na to se Monroe vrátil i s Jade.

Sotva ji postavil na zem, kdosi zavolal: „Pozor!“

Deena sledovala, jak se strom nejdříve zvolna, pak stále rychleji kácí k zemi a svými velkými větvemi drtí sklo v přízemních oknech Farbersonova domu.

Pak omdlela.

116

XXVI.

Když Deena za pár minut přišla k sobě, ležela na něčím kabátě na zápraží Farbersonova domu. Vedle ní seděla se zkříženýma nohama Jade a tiskla si k čelu obklad. A vedle té dřepěl Chuck a díval se na Jade s něžným úsměvem.

Deena se namáhavě posadila a rozhlédla se nevěřícně kolem.

Detektivové Frazier a Monroe, tři uniformovaní policisté a její otec stáli na zápraží a dívali se na ně, na Jade a Deenu.

„Jak je ti, kočičko?“ ptal se jí otec. Sklonil se k ní a krátce ji objal.

„Tati!“ řekla. „A Chucku! Kde jste se tu vzali?“

Chuck se uculil a řekl: „To je dlouhý povídání!“

„Kde je Farberson?“ ptala se dál Deena.

„Tamhle,“ ukázal Frazier na druhý konec zahrady. „Je zraněný, ale nejspíš se uzdraví – a půjde před soud!“ Opřel se o zábradlí na zápraží a nadhodil: „Řek bych, že vy nám máte taky co povědět. Než přijede sanitka, tak byste nám mohly říct, kde jste se tu vzaly!“

„Snažily jsme se vypátrat co nejvíc o panu Farbersonovi,“ řekla Deena.

„A co jste vypátraly?“ zeptal se Frazier s nehybnou tváří, takže Deena neměla ponětí, co si o tom myslí.

„Zabil svou ženu,“ řekla Jade. „Kvůli penězům!“

„Víš to jistě?“ zeptal se Frazier, za ním Monroe vytáhl notes a začal si dělat poznámky.

„Podívejte se Farbersonovi do kapsy,“ ozvala se Deena. „Má tam dopis od své ženy, že od něj odchází. A má rezervovanou letenku do Jižní Ameriky!“

„A krom toho,“ podotkla Jade, „nám to řekl.“ Deena si všimla, že 117

Jade má zase pevný hlas a znova je plná života jako dříve.

„Tvrdíte, že se vám Farberson přiznal, že zabil svou ženu? Neřekl náhodou taky proč?“ zeptal se Frazier mírně sarkasticky a Deena se najednou namíchla.

„Jeho žena měla spoustu peněz,“ řekla podrážděně. „Odmítla mu je dál dávat. Kromě toho měl poměr se svou zástupkyní, Lindou Morrisonovou.“

„Kde jste, holky, sebraly všechny tyhle informace?“ divil se Frazier.

„Vypátraly jsme je,“ řekla Jade vyčítavě. „Byly jsme u Farbersona v práci, za Lindou Morrisonovou a pak jsme šly sem!“

„Strašně jste riskovaly,“ napomenul je Frazier. „Nemyslíte, že to byla spíš práce pro nás?“

„Samozřejmě, že byla!“ řekla Deena. „Jenže vy jste ničemu, co jsme vám řekly, nevěřili. Věděly jsme, že Chuck je nevinný a jeho jediná naděje jsme byly my!“

K Deeninu překvapení se Frazier usmál. „Asi bych vám měl říct, že už nějakou dobu byl Farberson naším hlavním podezřelým. Čekali jsme jenom, až se nám podaří najít důkazy.“

„Vy… vy jste čekali,“ koktala Deena. „A co Chuck? Celou dobu jste ho nechali sedět!“

„Nech to plavat,“ řekl Chuck. „To je v pořádku.“

„Jak by to mohlo být v pořádku?“ protestovala Deena. „Jestli věděli celou dobu, žes to neudělal, jak tě mohli…“

„Neměli jsme jistotu,“ přerušil ji Frazier. „Farberson chytře svalil vinu na vás. Ty Chuckovy otisky na noži nás nejdřív zavedly… Ale pak jsme začali sledovat Farbersona. Jenomže důkazy jsme neměli a nechtěli jsme, aby přišel na to, že ho podezíráme.“

„Vy jste drželi mýho bratra týden v base jenom proto, že se vám to hodilo kvůli vyšetřování?“ Deena měla takovou zlost, že by nejradši něčím třískla.

„Heleď, Deeno, tak si to tak neber!“ chlácholil ji Chuck. „Pan Monroe ti to vysvětlí.“

„Ne, já jí to vysvětlím,“ ozval se pan Martinson. Deena se dívala na otce a měla pocit, že se tu všichni zbláznili. „Náš advokát vyjednal, že Chucka ve středu pustí na kauci,“ vykládal pan 118

Martinson. „Ale pan Frazier mi vysvětlil jejich situaci. Kdyby si Farberson dál myslel, že podezřelým je Chudl, byla by větší naděje ho zatknout.“

„A ty jsi s tím

souhlasil?“ Deena si vzpomněla, jak Chuck

vypadal, když ho ve vězení navštívila. Jak byl zoufalý a vyděšený.

Deena byla vzteky bez sebe.

Pan Martinson upadl do rozpaků a pokrčil rameny. „Šlo jenom o dva dny,“ řekl. „Zítra by byl každopádně venku. Chtěl jsem policii pomoct – a taky jsem si řek, že si z toho Chuck alespoň vezme ponaučení!“

„To víš, že jo, tati,“ řekl Chuck. „Vždyť já ti rozumím.“ Chuck držel jednou rukou Jade kolem krku a Deeně připadalo, že je úplně jiný než ten kluk, co před necelými třemi týdny do Shadyside přijel.

Vypadal starší a vážnější. Všechny stopy zatrpklosti zmizely.

Po Fear Street se blížila sanitka a zabočila k domu. Frazier s Monroem jí šli naproti, aby pomohli při nakládání zraněného. Deena s Jade sledovaly, jak Farbersona uložili na nosítka a pak ho šoupli do sanitky.

„Pořád nemůžu uvěřit, že už to je za náma!“ řekla Deena.

„Teď už jo,“ řekl Chuck. „Díky tomu, co jste ty a Jade podnikly!

Teď už vědí, jak to bylo, že jsem v tom nevinně a mají taky dost důkazů, aby Farberson dostal doživotí.“

Ambulance vycouvala na hlavní silnici a s blikajícím červeným světlem uháněla zpět k Mill Road. Také policisté už zřejmě ukončili svou práci a trousili se k autům.

„Potřebujete nás ještě?“ zeptal se pan Martinson detektivů.

„Ne, děkuju, můžete jet domů,“ řekl Frazier. „Ale s děvčaty bych si rád ještě zítra promluvil!“

„Jistě… Děvčata, jedem?“

„Jedem,“ řekla Deena a vstala. Náhle se ještě otočila k Frazierovi.

„Teď už mi není jasný jenom jedno,“ řekla.

„A sice?“ zeptal se Frazier.

„Nikdo nevěděl, kde jsme. Jak to, že jste sem přijeli?“

„Za to vděčíte Chuckovi,“ řekl Frazier. „Volal rodičům, aby jim řekl, k čemu se chystáte, ale nemohl se dovolat. Tak mi nakonec zavolal domů – že se chce přiznat.“

119

„Že se chceš – co?“ zvolaly Jade i Deena současně a otočily se na Chucka.

Chuck se jen uculoval. „Musel jsem s ním mluvit co nejdřív,“

vysvětloval. „A tohle byl jedinej jistej způsob, jak ho přimět, aby za mnou přijel!“

Deena a Jade se na sebe podívaly, pak nevěřícně zíraly na Chucka.

Najednou se Jade rozesmála. „To snad není pravda, Chucku!“ říkala udýchaně. „Po všech těch slibech, po tom všem, co jsme prožili…“

„O čem to mluvíš?“ nechápal Chuck.

„Mluvím o tom,“ smála se Jade, „že sis znova z někoho vystřelil po telefonu!“

120

XXVII.

V pondělí nemluvil ve škole nikdo o ničem jiném než o Deeně, Jade a Chuckovi. O zatčení Stana Farbersona byla sice v novinách jen stručná zmínka, ale nějak vešlo ve známost, že jde o tu záležitost, do níž byly Deena, Jade a Chuck zapleteni. V poledne už šel školou jeden hlas, že ti tři jsou hrdinové.

Když šla Deena před polednem ke své skřínce, vznikla doslova dopravní zácpa. Vypadalo to, že celá škola chce od ní slyšet barvité detaily.

„Gratuluju, Deeno!“ řekla Della O’Connorová.

„Opravdu jsi pomohla policajtům dopadnout vraha?“ vyzvídal Cory Brooks.

„Víte co,“ zavtipkovala Deena, „udělejte si pořadí!“ V tu chvíli dorazila i Lise Blumeová s připraveným blokem. „Ahoj, Deeno,“

řekla. „Můžeš být na sebe hrdá!“

„Jsem hlavně ráda, že to mám za sebou,“ řekla popravdě Deena.

„Jsem tu pro to interview,“ připomněla Lise.

„Nemohli bychom to odložit až po škole?“ navrhla Deena. „Mám děsný hlad!“

„Jistě, ale můžeš mi alespoň říct, jestli je pravda, že tvůj bratr udělal falešné doznání?“ nenechala se Lise odradit.

„Tady ho máš,“ řekla Deena a ukázala na roh, kde se vynořil Chuck s Jade. „Proč se ho nezeptáš sama?“

Jade měla na sobě jeden ze svých báječných pestrých modelů a vypadala fantasticky. Držela se s Chuckem za ruce a usmívala se na něj, jako by ho už nikdy nechtěla pustit.

Lise se na něj okamžitě vrhla a k Deeninu překvapení se Chuck 121

jen usmál a začal odpovídat na otázky.

Deena chtěla jít k Jade, ale pak uviděla, že k ní míří Rob Morrel.

„Ahoj, jak se máš?“ řekl s přátelským úsměvem.

„Ahoj Robe!“ řekla a ani se nestačila začít stydět.

„Volal jsem ti přes víkend,“ řekl. „Teď už mi je jasný, proč jsi to nebrala.“

Nevěděla, co by na to řekla, a tak se jen usmála.

„Jde o to,“ pokračoval Rob, „že ke mně dneska přijde pár známých podívat se na video. Byl bych rád, kdybys přišla taky!“

„Přijdu… Přijdu moc ráda,“ řekla Deena.

„Prima,“ řekl Rob. „Stavím se pro tebe kolem sedmé. A vy dva,“

otočil se k Jade a Chuckovi, „přijďte taky!“

„Díky, ale nevím, jestli nebudu mít dneska večer moc úkolů. Dám ti vědět pozděj,“ řekla Jade a otočila se k Deeně. „Brnknu ti po škole, jo?“

„Dobře,“ řekla Deena a odcházela. Pak se najednou zastavila.

„Když o tom znova uvažuju,“ volala na Jade,

„mám toho

telefonování na nějakej čas dost. Víš co, pošli mi radši pohled!“