R. L. Stine

Stopy hrůzy 12

Královna plesu

I.

Mluvily jsme o vrahovi pořád dokola a nemohly jsme přestat.

Pokoušely jsme se na něj nemyslet, vymazat ho z paměti. Jenže pak se o něm některá z nás zase zmínila, a už se hovor točil kolem něj.

Všechny jsme byly nervózní. Ne, že bychom si to připouštěly.

Braly jsme to všechno jako pořádný nesmysl. Ale nervózní jsme byly, to mi věřte. Protože k vraždě došlo tak děsně blízko. Protože obětí byla holka v našem věku – holka jako my.

„Dívej se na to tak,“ řekla Dawn, když si zapínala bílou hedvábnou halenku, „aspoň se ta holka nemusí starat o hledání společníka na ples.“

„Jsi nechutná,“ řekla jsem.

„Opravdu,“ souhlasila Dawn.

Bylo to v úterý po tělocviku. Šatna byla plná dívek, pokoušejících se rychle obléknout, protože spěchaly. Horký, parný vzduch byl naplněn křikem a smíchem. Položila jsem si levou nohu na dřevěnou lavici mezi Dawn a Rachel a snažila si navléknout černé džínové kalhoty. Ve spěchu jsem si zavazovala tenisky. „Viděly jste to v ranních zprávách?“ zeptala jsem se jich.

Rachel zavrtěla hlavou. Dawn se zeptala: „Ukazovali tu vraždu?“

„Ano. Ukazovali, jak policie čmuchá kolem lesa ve Fear Street a hledá stopy. A tu blátivou strž, kde ji turisti našli. A nakonec tu holku, zabalenou v modrém pytli.“

Dawn vydala zvuk podobný zvracení a zacpala si pusu.

„Taky ukazovali rozmazanou černobílou fotku. Holka měla

opravdu moc milý úsměv. Říkali, že ji bodl celkem šestnáctkrát.“

„No, ta už se nikdy nezasměje,“ řekla Dawn hořce.

4

Od té doby, co jsme slyšely o vraždě, dělala Dawn podobné žerty.

Myslím, že to byl její způsob, jak se s tím vypořádat. Byla obvykle velice hodná a skrývala své city.

Rachel se na ni zamračila. „Neřekla bych, že je to k smíchu.“

„Uklidni se,“ odpověděla ostře Dawn. „Tohle je něco jiného, než kdyby to byla tvá sestra nebo tak někdo. Je to stejně holka, kterou nikdo neznal.“

„Volala jsem v poledne své sestřenici Jackie,“ poznamenala Rachel tiše. „Žije ve Waynesbridge. Říkala, že ji znala.“

My s Dawn jsme se začaly ptát jedna přes druhou: „Ona ji znala?

Proč jsi nám o tom neřekla? Co říkala? Jak dobře ji znala?“

„Moc dobře,“ odpověděla Rachel na mou poslední otázku. „Byly nejlepší kamarádky. Jackie byla úplně sesypaná, úplně vedle.“

Rachel si začala kartáčovat rovné rusé vlasy, pilně je uhlazovala, ale najednou přestala, obličej jí zbledl.

„Nemůžu uvěřit, že se to stalo právě v Shadyside. Myslím, že je to hrozné.“

„Nenapadlo Jackie něco, co by mohlo pomoct?“ zeptala se Dawn.

Rachel zavrtěla hlavou. „Ne. Říkala, že Stacy byla moc milá holka, kterou měl každý rád. Policie s Jackie mluvila, ale ona byla příliš rozčilená, aby mohla jasně myslet. Nebyla jim schopna nic říct.“

Hodila kartáč do batůžku a zapnula přezku. „Víte, že já ve Fear Street bydlím. A tělo našli jenom jeden blok od našeho domu. Pořád myslím na to, že jsem to mohla být já. Mohli takhle najít mě.“

„Nechtěla bych, aby se mi to stalo,“ prohlásila Dawn. Ukončila krášlení rtů, kterému se pilně věnovala. „I přes ty příšerné nesmysly, se kterými na nás chodí, nechtěla bych být v lese ve Fear Street ani po smrti.“ Uvědomila si, co řekla a dala se do smíchu.

„Jo?“ řekla jsem. „Fajn, dneska ráno byl v televizi rozhovor s jedním policajtem. A ten řekl, že vrah musel dům, kde Stacy bydlela, nějaký čas pozorovat. Oni si myslí, že ten cvok čekal, až bude sama doma a pak…“

Vzhlédla jsem a odmlčela se, abych kamarádky napnula.

„A pak?“ dožadovala se Dawn.

„Zabil ji v její ložnici.“

5

Dawniny rty se protáhly do malého vyděšeného ó. „Já jsem vždycky nerada sama doma,“ svěřila se.

„Nějak mě nenapadá, jak by se ti dalo pomoct, aby ses přes tenhle problém přenesla,“ řekla jsem jí.

Dawn na mě na chvíli upřela prázdný pohled. Jen na chvíli. Pak vykřikla, chytla se za hlavu a dál ječela z plných plic. Její poděšený výbuch jí vynesl sborový smích holek, které ještě zůstaly v šatně.

Na druhé straně místnosti zvedala Shari Paulsenová imaginární nůž. Začala bodat do vzduchu a vyrážet příšerný jekot z Psycho.

Znala jsem ten zvuk, ozýval se, kdykoli Anthony Perkins ve filmu někoho bodal – ííí! ííí! ííí!

Pak Shari pobíhala kolem šatny jako bláznivá mátoha a tvářila se, jako když bodá každého v dosahu. Bylo z toho plno křiku.

Nebylo to zrovna zábavné, ale tak jako tak jsme se smály.

Přemýšlela jsem, jak někdo dokáže takhle reagovat, když se blízko domova stalo něco tak hrozného? Možná, že pomůže dělat si z toho legraci. Nevím.

Jedna holka na konci naší řady práskla dveřmi od šatny a spěchala pryč. Dawn poskakovala v rytmu, jako by jí někdo pálil z pušky pod nohy. „Oukej,“ řekla. „Přestaňme už o tom pořád mluvit. Začínám být jako zfetovaná.“

„V tom případě se domnívám, že nechceš slyšet to nejhorší,“ řekla jsem.

Dawn i Rachel zaúpěly. „Horší než být zabila v šestnácti?“ zeptala se Dawn. „Co se stalo? To ji ještě přejel náklaďák?“

„Myslím, že už nepotřebuješ vědět nic víc,“ řekla jsem.

„Co? Co? Co?“ prosila.

Proto jsem pokračovala. „Policie si myslí, že ta vražda je stejná, jako vražda té holky minulý týden v Durhamu.“

Durham byl od Shadyside vzdálen asi hodinu jízdy. Ale právě teď se nám to nezdálo vůbec daleko.

„Takže co?“ zeptala se Dawn. „Co tím myslíš?“

„No,“ řekla jsem, „myslí, že mají dobré vyhlídky dokázat, že je to práce profesionálního vraha.“

„Profesionálního vraha…“ šeptala Rachel. „Tak je to. Jdu říct našim, aby koupili psa.“ Snažila se nacpat nohy do běžeckých bot.

6

„Myslím, že v našem domě nemáme ani poplašné zařízení.“

Byla to pravda – Rachelini rodiče byli ve srovnání s našimi dost chudí. Pochybuji, že by se rozhoupali a koupili si je, i když vrah běhal po svobodě.

Zvonek na další

hodinu pronikavě zazvonil. Ozvalo se

nesouhlasné mručení několika holek, které zůstaly v šatně.

„Pojďte vy dvě,“ poháněla nás Dawn.

„Dělejte.“ Stála před

zrcadlem a obdivovala svou tvář, pak si střihla několik sexy výrazů.

„Vím, o čem bychom mohly mluvit místo vraždy,“ řekla. „S kým mám jít na ples?“ Vyjmenovala čtyři nejpopulárnější kluky na Shadysideské střední.

„Ti všichni tě pozvali?“ vykřikla překvapeně Rachel.

„Už?“ pochybovala jsem. „Do plesu je ještě pět týdnů!“

„Jo,“ řekla Dawn, „nikdo z nich mě ještě nepozval, ale udělají to.

Věřte mi.“

Vyšly jsme ze šatny jako jedny z posledních. Chodba byla prázdná, a bylo jasné, že přijdeme pozdě. Rozběhly jsme se, naše tenisky na kachlíkované podlaze vrzaly.

„Co je s tebou?“ zeptala se mě Rachel, když jsme se hnaly dolů chodbou. „Ty ještě nemáš partnera?“

Zavrtěla jsem hlavou, že ne.

Ráda bych měla.

Jenže to nešlo kvůli armádě Spojených států. Myslím to vážně.

Už přes rok jsem chodila s Kevinem McCormackem. Potom byl jeho otec, armádní major, přeložen do Alabamy.

Kevinova rodina se přestěhovala v lednu. Od té doby jsme se neviděli, jenom si psali. Jednou jsme spolu telefonovali, ale když můj otec dostal účet za telefon, zatrhl nám to.

Až dosud nechtěl major McCormack Kevinovi dovolit, aby se vrátil do Shadyside na školní ples. Myslel, že pro Kevina je důležitější, aby si zvykl, aby se ‚aklimatizoval na jeho nové

základně‘. Použil podle Kevina přesně tato slova. Věřila jsem tomu.

Jeho otec vždycky používal vojenské termíny.

„Vyřiď svému otci, že je major Skunk,“ odepsala jsem zpátky.

Dobře řečeno, nemyslíte?

Dawn namáhavě otevírala těžké dvéře do sálu. V zadních řadách 7

se otočilo několik hlav a civělo na nás.

Slečna Ryanová na pódiu už začala podávat informace. Pan Abner stál nedaleko zadních dveří. Zachytil můj pohled a pozoroval nás, když jsme si sedaly do zadní řady.

„Paní Bartlettová mě požádala, abych vám oznámila, že tento týden můžete knihy s prošlou výpůjční lhůtou vrátit bez poplatků,“

oznámila Ryanová. „Takže doufám, že všichni této mimořádné výhody využijete. Jestliže ještě někdo takové knihy má, prosím, doneste je.“

Zašustila poznámkovým blokem.

„Nyní můžeme přejít k

hlavnímu bodu naší schůze a tím je volba pěti kandidátek na titul královny školního plesu.“

Tato zpráva byla přijata potleskem a pískotem několika kluků.

Ryanová stála zmateně za mikrofonem, dokud se neuklidnili. Potom se otočila k našemu řediteli, který přešlapoval pár kroků za ní. „Pane Sewalle?“

Pan Sewal byl malý, zavalitý a holohlavý. Vypadal laskavě jako postavička ze ‚Seame Street‘, proto jsme mu přezdívali Muppet.

Přistoupil k mikrofonu s bílou kartou v ruce. Zčistajasna jsem ucítila, že mnou proběhlo vzrušení. Věděla jsem, že je ode mne neomalené, ale žila jsem skutečně, jako spousta mých přátel, jen blížícím se plesem.

O kandidátkách na královnu jsme mohli hlasovat jen my,

posluchači vyšších ročníků. Dala jsem svůj hlas Rachel. Rachel nebyla moc oblíbená ani ve třídě, ani nikde jinde. Bylo to především proto, že byla ostýchavá. Taky to mohlo být tím, že v sobě měla nějaký náznak hořkosti, že byla chudá a vůbec. Ale jakmile jste ji poznali, zjistili jste, že je ve skutečnosti milá a dobrá kamarádka.

Možná by jí zvolení za královnu plesu pomohlo vylézt z ulity.

Jenže moc šancí na vítězství neměla.

„Ještě než začneme,“ řekl Muppet, „rád bych vám pověděl několik slov o tragédii, která se včera přihodila v okolí Shadyside.“

Rachel a já jsme se na sebe podívaly. Dawn si strčila prst do pusy a dělala si legraci.

„Doufám,“ začal Muppet, „my všichni doufáme, že policie vraha chytne tak brzy, jak to bude možné. Zatím nechci, aby kdokoli 8

panikařil. Věřím, že dívky budou nějakou dobu zvlášť opatrné.“

„Nejlepší cesta, jak člověka uklidnit,“ zašeptala Dawn.

„Tak,“ pokračoval ředitel. „Teď k programu.“ Smál se pod vousy, jako by řekl největší vtip sezóny.

„Hlasy jsou tady,“ mávl kartičkou. „Jak víte, pět nejčastěji navrhovaných kandidátek bylo nominováno. Takže bych rád přečetl jména pěti studentek a pozval je, aby přišly dopředu a připojily se ke mně na pódiu. Budu číst podle abecedy,“ usmál se, zběžně se podíval dolů na lístek, potom se rozhlédl; zvyšoval napětí. Pak konečně řekl: „Elizabeth McVayová.“

Vůbec jsem nereagovala. Nepoznala jsem své vlastní jméno!

Dawn mě začala plácat po zádech a křičela: „Běž, Lizzy!“

Když jsem šla uličkou mezi sedadly, málem jsem zakopla. A byla to dlouhá cesta, protože jsme seděly až vzadu. Měla jsem slabou závrať.

Když jsem došla na pódium, potřásl mi ředitel rukou.

Přála bych si, abych mohla dnešní schůzi nafilmovat. Měla jsem na sobě ošuntělé džíny a tátovu starou pracovní košili. Dlouhé, kudrnaté vlasy jsem měla ještě mokré ze sprchy.

Mám světle hnědé vlasy – tu nejlepší medovou hněď, říkává vždycky moje maminka. Ale když jsou mokré, vypadají tmavě hnědé. Shrnula jsem si svou naježenou ofinu z Čela. Spadla zpátky.

Muppet se naklonil zpět k mikrofonu a‘ řekl: „Jako druhá kandidátka je nominována… Simone Perryová.“

Vypukl obrovský poprask. Simone vstala a začala obcházet mezi řadami směrem k uličce. Měla‘ na sobě oslňující výstroj – hedvábnou halenku a koženou sukni. Tušila jsem, že na tenhle den nikdy nezapomene. Když mířila k pódiu, pohazovala hlavou. Přehodila své dlouhé tmavé vlasy dozadu dramatickým pohybem.

„Blahopřeju,“ zašeptala jsem, když zaujala své místo vedle mně.

„Díky,“ řekla šeptem.

Nebyla jsem překvapena, že zapomněla dodat: „Já tobě taky.“

Měla jsem Simonu ráda, ale často měla sklon zapomínat, že se svět netočí jen kolem ní.

„Elana Potterová!“ oznámil dál ředitel.

Ještě větší potlesk. Elana se postavila, široce se usmála a 9

sebevědomě prošla uličkou. Celkem nevypadala překvapeně. Žádný div. Byla jednou z nejoblíbenějších dívek v Shadyside a věděla to.

Dívala jsem se dozadu do sálu, kde seděly Dawn a Rachel. Viděla jsem Dawn. Musela být za každou cenu nápadná. Pravděpodobně se zlobila, že nebyla vyvolána první, i když Muppet postupoval podle abecedy.

„Dawn Rodgersová!“

Dawn vykřikla a zatleskala. Nebyla sama, kdo zatleskal. Ve skutečnosti sklidila daleko největší potlesk. Když šla směrem k pódiu, máchala pěstí ve vzduchu. Sklidila další potlesk. Bylo to gesto, které vždycky užívala, když v tenisovém utkání dosáhla důležitého bodu. Dawn byla kapitánka dívčího tenisového družstva.

„A poslední, i když jen podle abecedy,“ Sewall se zběžně podíval na lístek – „Rachel Westová!“

Pro Rachel byla skutečnost, která následovala, těžká. Potlesk pro ni byl jen zdvořilý. Dělala jsem, co jsem mohla a tleskala, až mě pálily dlaně.

Rachel si neuvědomovala, že měla nejmenší potlesk. Smála se a byla červená skoro jako její vlasy. Připojila se k nám ostatním na pódiu.

„Jak všichni víte, školní ples se rychle blíží – už za pět týdnů,“

pokračoval Muppet.

Dawn zatleskala a nadšeně volala: „To je bezva!“

„Ale co vy, maturanti, nevíte, je, že jsme tentokrát poprvé měli možnost pronajmout nově upravený Halsey Manor House!“

Čekal na potlesk, který nepřicházel, Všichni jsme věděli, že Halsey Manor House stojí právě uprostřed lesa poblíž Fear Street – na místě, kde byla zavražděna Stacy. Právě tam ji našli.

Pokračoval:

„Takže se můžeme těšit na klidný večírek,

nemyslíte?“

Les u Fear Street se nezdál být správným místem, kam bychom chtěli jít, tím méně tančit.

Možná by se nám to koncem května zdálo dobré. Snad, ale

pochybuju o tom.

Když ředitel pokračoval dál ve svém projevu, mrkla jsem na ostatní holky na pódiu. Znala jsem je tak dobře, že bych mohla 10

uzavírat sázky na to, o čem každá z nich přemýšlí.

Byla to hra, kterou jsem někdy ráda hrála. Tohle mě naučil pan Meady, můj loňský učitel angličtiny. Říkal, že by to byla dobrá škola pro dramatiky. Neměla jsem, kromě dlouhých dopisů Kevinovi do Alabamy co psát. Ale chtěla jsem to jednou zkusit.

Začala jsem u Simony. Byla hvězdou našeho dramatického

kroužku, vysoká, tmavá, působila nápadně. Někdy se tvářila velmi nejistě, ale myslím, že to předstírala, protože měla v úmyslu stát se herečkou.

Byla zblázněná do svého kamaráda Justina. A ani trochu se neovládala. Opravdu se na něj pořád upřeně dívala. Viděla jsem to, když jsem sledovala její pohled do hlediště. Přeložila jsem si, že to, nač myslí, je: Co tomu všemu říká Justin? A proč jeho pozornost nepatří jenom mně?

Dalším želízkem v ohni byla Elana. Bylo moc hezká tím jemným staromódním stylem, a věděla, jak se upravit, aby se předvedla.

Právě teď měla na sobě bílou nařasenou halenku a tmavě zelenou zavinovací sukni. Byla usměvavá, stavěla na odiv řadu perfektních bílých zubů. Ráda by, aby ji někdo uviděl v televizní reklamě.

Všechno jí šlo hladce. Měla vždycky, nač si vzpomněla. Bez problémů samé jedničky a její rodina se topila v penězích, takže dostala, co chtěla. Byla tak šťastná, přátelská a ohleduplná, že bylo těžké stavět se proti ní.

Co si asi myslela ona? Každý musí něčím začít. Možná jednou budu nominována jako první prezidentka Spojených států!

Když jsem se podívala na Dawn, kývla na mě a oči se jí zaleskly.

Chvíli jsem na ni upřeně koukala a záviděla jí její opálení.

Jako obvykle jsme prožívali koncem dubna deštivé období, ale Dawn byla opálená vždycky, nezáleželo na počasí. Její dlouhé, vlnité blond vlasy se zářivě blýskaly, jako by pobývala venku na slunci celé hodiny.

Pravděpodobně to tak bylo. Dawn byla jedničkou v tenise a v každém jiném sportu. Počítaje v to i kluky.

Věděla jsem, co si myslí. Svítilo jí to v očích.

Neberu nic jiného než vítězství!

„Nyní,“ řekl Muppet, „vím, že každý z vás bude rád volit 11

královnu. A letos je ještě o důvod víc proč zvítězit. Královna obdrží zvláštní stipendium tři tisíce dolarů, věnované otcem Garyho Brandta a firmou Brandt Chevrolet!“

Když to oznámil, náhodou jsem se dívala doleva – na Rachel.

Viděla jsem, jak se její smaragdové oči rozzářily, když to uslyšela.

Bylo to, jako když se v něčích očích objeví karikatura dolaru. Peníze znamenaly pro Rachel moc, věděla jsem to. Ani já bych proti třem tisícům dolarů nic nenamítala.

Jak už jsem se zmínila, Rachelina rodina patřila k těm chudým, ani v nejmenším se nedala přirovnat k nám ostatním. Rachel byla ještě dítě, ale doma musela pomáhat jako dospělá. Vadilo jí to, protože to odvádělo od práce ve škole a její známky následkem toho trpěly. Říkala, že se nebude moci přihlásit na vysokou.

Často jsem přemýšlela, co způsobilo, že byla tak plachá – snad pocit, jako by nebyla stejně dobrá jako my ostatní. Dokonce si ani neuvědomovala, jak je hezká.

Další ředitelova slova mě vrátila do přítomnosti.

„Škola

skončila!“

Nastala obvyklá vřava. Všichni ke mně a ostatních kandidátkám pokřikovali gratulace. Dříve, než jsem stačila odejít z pódia, chytla mě za rameno Dawn. „Tohle vyhraju,“ šeptala mi prudce do ucha.

„Úplně to cítím.“

Usmála jsem se na ni. Celá léta jsem si užívala její rivality a chlubení. Bylo to, jako by si myslela, že život je hra, a v duchu vyloučila každého, kdo by ji mohl ohrozit.

Když jsem sestupovala dolů z pódia, Simona o mě lehce zavadila a málem mě shodila na zem. Sledovala jsem, jak zamířila tlačenicí k Justinovi.

Vypadala pěkně naštvaně. Justin se rozpačitě šklebil.

„Uf, Lizzy?“

Byla to Rachel. Její tichý hlas jsem skoro neslyšela. „Nechceš se dnes večer přijít k nám učit?“ zeptala se.

„Ráda bych,“ řekla jsem popravdě. „Ale naši mi dnes ráno řekli, abych přišla brzy domů, a po setmění nesmím nikam.“

Jsem jedináček. Možná proto mě máma s tátou pořád tak

ochraňují. Ale v současné době jsem proti tomu nic neměla. S

12

vrahem na svobodě nemůže trochu víc ochraňování škodit.

Ještě jsem zahlédla Simone, jak se celá rozpálená dohaduje s Justinem. Bylo udivující, jak se dokázal rozčilit v průběhu jediné schůze. Justin podrážděně vykřikl, mávl rukou a spěchal pryč.

„Nemůžu uvěřit, že jsem navržená,“ řekla Rachel.

„Proč ne?“ odpověděla jsem. „Zasloužíš si to.“

„Já vím,“ špitla. „Já jenom přemýšlím, jestli to neměl být někdo jiný.“

Smála jsem se ještě, když k nám přišla Elana. Její dokonalé malé tvářičky jak jablíčka byly červené rozčilením; podobala se porcelánové panence.

„Máme co oslavovat,“ řekla. „Co vy na to, když půjdeme všichni do Peteovy pizzerie? Svezu vás. Mám tu dnes mercedes.“

Rachel se rozzářila a široce usmála. Byla vždycky vzrušená, když byla pozvána na nějaký skupinový výlet.

„Jdeme, Elano!“ řekl Brad Coleman a dal jí herdu do zad, když pospíchal kolem ní. Myslím, že by dělal cokoliv, aby měl příležitost se jí dotknout.

S dokonalým úsměvem Elana zavolala dozadu poděkování.

Natřásla si krátké blond vlasy. „Simone!“

Simone byla asi dvacet yardů za námi s nešťastným zamračeným obličejem. „Nemůžu tomu uvěřit,“ reptala, když kolem nás procházela. „Během schůze jsem viděla Justina motat se kolem Meg Daltonové. Jestli s ní půjde na rande za mými zády, zabiju ho.“

Bylo to směšné. Tahle směšná pohrůžka byla ale první věc, která mi prolétla hlavou o dva dny později, když jsme se dočetli, že zmizela Simone.

13

II.

„To je tak bezva!“ překřikovala Elana řvoucí rádio, které bylo celou cestu zapnuté. „Myslím, že bysme se mohly pokusit uhádnout, která z nás bude královnou.“

Byly jsme všechny nacpané ve stříbrném mercedesu Elaniných rodičů a mířily k Peteově pizzerii. Seděla jsem vzadu mezi Rachel a Simonou. Dawn byla vpředu a neustále lovila stanice.

„Dawn, vypni to!“ zapištěla Simone a upřeně hleděla na zelené sklady na klíně. „Pokouším se naučit svou roli.“

Pro jarní představení dramatického kroužku režíroval Robbie Barron představení s názvem Zvuk hudby. Představení se mělo hrát v pátek večer před plesovým víkendem, a měl jím vlastně vypuknout jarní festival.

Simone byla samozřejmě obsazena do role Marie von Trapp. Byla vždycky hvězda. Přesto, že nevypadala jako jeptiška moc

přesvědčivě.

Dawn vypnula rádio a řekla: „Máš pravdu, Elano, jedna z nás bude královnou, ale jen já vím, kdo to bude. Já.“

Simone se naklonila dopředu. „Je jisté, že vyhraješ i přes svou skromnost,“ řekla sarkasticky.

„Je mi jedno v jak skromné soutěži, ale chtěla bych vyhrát,“ řekla Dawn.

Podívala jsem se na Rachel a ta zakroutila očima.

Elana vjela do Divison Street Mali a šinula si to na parkoviště blízko restaurace. „Zamkněte,“ řekla nám a vyskočila ven.

„Samozřejmě,“ mumlala Rachel a vystoupila z auta. „Nechtěly jsme auto ukrást. To by její otec musel zase zítra kupovat nějaké 14

jiné.“

Tiše jsem se smála. Nevěděla jsem, jak jinak reagovat na Rachelino roztrpčení.

Musela jsem uznat, že jsem se cítila dobře. Skutečně šťastná. Ale pak si Rachel znovu vzpomněla na vraždu.

Restaurace byla nacpaná. Měly jsme potíže najít stůl pro pět.

Když jsme našly jeden úplně vzadu, obsadily jsme ho a předaly servírce svou objednávku.

Konečně k nám dorazila pizza. Každá jsme si vzaly porci, když Rachel pronesla: „Co když starosta kvůli tomu zabijákovi vyhlásí zákaz vycházení?“

Všechny jsme zavyly. „Vážně,“ naléhala. „Co když ples nebude kvůli smrti té holky – Stacy?“

„Ježíši, Rachel,“ řekla Dawn, „ty mě kritizuješ, že nejsem dost citlivá. Ta holka byla zavražděná, a všechno, na co ty myslíš, je ples.“

Rachel se začervenala. „Tak jsem to nemyslela,“ zamumlala. „Já jsem myslela, já – och, nevadí.“

Simone se tvářila přemýšlivě. Zeptala jsem se jí, nač myslí.

„Na otce s matkou,“ odpověděla zamračeně. „V téhle hře jsem hvězda, ale vsadím se, že se na mě nebudou chtít přijít podívat.“

Položila kus pizzy na talíř. „Když jsem jim řekla, že jsem mezi kandidátkami na královnu, oni na to ani slovo.“

„Simono,“ řekla jsem jí. „Víš, že jsou starostliví. Mají jenom moc práce, to je všechno.“

„Jediné, na co pořád myslím, je ten vrah. Nenapadá vás, co můžeme na svou obranu před tím cvokem udělat?“ zeptala se Elana, posedlá myšlenkami na vraha.

Řekla jsem: „Možná bysme se mohly přestrojit za kluky.“

Simone se mého nápadu okamžitě chytila. Klesla hlasem: „Hej, tady není žádná vyšší dívčí, pane vrahu,“ vrčela. „To musíte mít špatnou adresu.“

Hrubě si otírala nos a prskala a plivala jako kluk.

„Víte co?“ zeptala se Dawn. „Myslím, že nepůjdu spát, je moc horký večer.“

„Budeš spát líp než já,“ řekla jí Rachel. „Já jsem jediná, kdo bydlí 15

ve Fear Street, uvědomuješ si to?“

Vtom jí někdo sevřel obě ruce kolem krku.

„Dostal jsem tě,“ řekl mužský hlas.

Byl to Gideon Miller, Rachelin kluk.

„Neblázni!“ vykřikla Rachel, ale v každém případě se na něj usmála.

„Drbaly jste mě?“ zeptal se a šklebil se přitom.

„Ne. Bavily jsme se o vrahovi,“ řekla Dawn.

„Bezva zábava,“ poznamenal suše a zakroutil očima. „Hej, kráčí Rachel vstříc třem tisícům dolarů?“ zeptal se a objal ji kolem ramen.

„Co je ti po tom?“ zeptala se Rachel. „Jestli vyhraju, nemysli si, že se s tebou budu dělit – jasné? Stejně vlastně vůbec nejsi můj typ.“

Gideon se smál. „Óó, to znělo. Silná slova! Ty jsi dnes začala studovat nový slovník?“ Zamával na kluky, kteří na něj čekali venku u skleněných dveří. „Ne, já si myslím, že pokud vyhraješ, tak mi dáš na kino nebo tak něco.“

„Možná,“ škádlila ho Rachel.

„Musím padat,“ řekl Gideon. Stiskl Rachel ramena a zamířil ke svým kámošům.

„O čem jsme to mluvily?“ zeptala se Simone, která vybrala ze své porce všechny feferonky a nacpala si je do pusy.

„O vrahovi,“ odpověděla Rachel, zatímco její oči sledovaly Gideona.

„Prosím vás,“ ozvala se Elana, utírající si pusu,

„už dost.

Nemluvte už o tom.“

„V pořádku,“ řekla Dawn. „Budeme mluvit o něčem jiném. Už to mám – pojďme se bavit o plese a o tom, jak mě zvolí královnou.“

„Já mám lepší nápad. Pojďme dvě minuty mluvit čistě o škole,“

navrhla Elana.

Vtom mě něco napadlo. Byla to variace na hru profesora Meada.

„Pojďme předvést jedna druhou a každá z nás řekne projev některé jiné,“ navrhla jsem. Tvářily se zaraženě.

„Bude to legrace,“

vysvětlovala jsem. „Dobře?“

„Tak jo,“ řekla Simone. „Já budu dělat Dawn.“

Zaklonila hlavu a zastrčila si vlasy za uši, jako je nosila Dawn.

Vystrčila bradu jako Dawn, která cítí kolem sebe konkurenci.

16

Bylo to úžasné. Právě tím jednoduchým gestem se Simone

proměnila Dawn! Všechny jsme se rozchechtaly. Dawn začala hlasitě tleskat, jako by ji Simone skutečně bavila. Ale viděla jsem, že se jí to protiví.

„Ahoj,“ začala Simone. „Jmenuju se Dawn Rodgersová, jo!“

Vztyčenou pěstí oznamovala světu své příští vítězství.

Dawn se opovržlivě šklebila a červenala se. Ruměnec bylo dobře vidět i přes opálení.

„Zkrátka a dobře,“ pokračovala Simone, „podívejte se na mě, já jsem budoucí královna plesu.“

Všechny jsme

zatleskaly. Simone poděkovala za potlesk

mávnutím pěstí. Křečovitě se smějící Dawn řekla: „Fajn, teď jsem na řadě já, buď…“ Ale Simone pokračovala.

„No, vidím tady další čtyři kandidátky, ale jak všichni víte, jednička mezi všemi jsem já, takže…“

„Dobře, dobře,“ vyskočila Dawn a blýskala očima. „Jsem na řadě.

Tady je projev Simony.“

Začala jsem přemýšlet o tom, že to v téhle situaci ode mě nebyl právě nejlepší nápad.

„Ale já jsem ještě neskončila,“ řekla Simone.

„Jmenuju se Simone Perryová,“ ozvala se Dawn, ignorujíc ji.

Přehodila si vlasy dozadu, tak jako to vždycky dělávala Simone.

„Páni, muším poděkovat tolika lidem za vítězství, za zisk Oscara pro nejlepší herečku – jsem z toho celá vedle. Co jsem to řekla? Měla jsem na mysli vítězství v soutěži o královnu plesu.“

Teď byla řada na Simone, aby předstírala, jak se baví a užila si to.

„Ráda bych vám sdělila, že jsem velmi citlivá umělkyně,“

cukrovala Dawn, „a že jsem to pouze já, kdo je schopen zahrát roli královny.“

Dořekla a hluboce se uklonila, pak si sedla a sladce se na Simonu usmála. „Jaká jsem byla?“

„Víš,“ řekla jsem, „možná jsme měli…“

„Jmenuju se Rachel Westová,“ řekla Elana, vstávajíc.

Oh ne, pomyslela jsem si. Elano – prosím tě._

„A , u f …“ Elana napodobila Rachelinu pomalou řeč. „Hm…

dobře, jsem taková chudinka.“

17

„Cha-cha,“ řekla Rachel. Viděla jsem, že ji to zabolelo, ale přes tvář jí přelétl pokřivený úsměv. Simone se smála, když Elana pokračovala. „Já-já, hm, chtěla jsem si projev připravit, ale nemohla jsem si to dovolit!“

Rachel ze sebe vydala hlučný, zvlášť falešný chechot. „Ježíš, to je tak směšné, skoro jsem se zapomněla smát.“

„Těší mě, že se ti to líbí,“ odpověděla Elana.

„Děsně, fakt,“ zašklebila se Rachel. Viděla jsem, že se pokoušela vymyslet něco řízného, co by řekla, ale nemohla, musela tam prostě sedět a smát se.

„Pronesu Elanin projev,“ škemrala Simone.

„Simone,“ řekla jsem. „Myslím, že toho necháme.“

„Ne, to je v pořádku,“ řekla Rachel. „Teď já.“ Postavila se.

„Jmenuju se Elana Potterová. Nic se nestane, jestliže nebudu královnou. Když prohraju, můj otec mě pošle na výlet do Evropy až do té doby, než se budu cítit líp.“

Hodila vlasy na jednu stranu a volně kroutila hlavou dokola jako vždycky Elana. Simone a Dawn byly hysterické. Elaně zmrzl úsměv na tváři.

„Ne, ale vážně. Jestli je tady někdo, kdo si myslí, že mě hlasy nedá“ – předváděla Rachel s Elaniným svůdným úsměvem na rtech, „zaplatím mu tisíc dolarů za změnu jeho názoru.“

Elana hlasitě tleskla – dvakrát. „To není špatné,“ řekla, „ale nemůžu si koupit žádný hlas. Pokud jste slyšeli dnešní potlesk, pak víte proč.“

„No, mě si koupit můžeš,“ vystřelila Rachel přes rameno a znovu si sedla.

Dlouho jsme žádná nic neřekla. Chtěla jsem poznamenat, že všechny zašly příliš daleko. Poctivost je dobrá věc – ale ani s dobrými věcmi se to nemá přehánět.

„Je to výborná hra, Lizzy,“ řekla nakonec Dawn. „Teď někdo předvede tebe.“

„Fajn. Nešetřte mě.“

„V žádném případě,“ nedala se odradit Dawn. „Hrají všichni. Jo, Simono?“

Ale Simone neposlouchala. Upřeně se dívala přes nás směrem k 18

předním oknům restaurace.

„Simono?“ řekla jsem.

Simonin obličej byl úplně bílý.

„A c h n e , “ mumlala. Vyskočila a porazila na zem mou sodovkovou láhev. Soda nás všechny postříkala od Dawn až ke mně.

Obě najednou jsme vyskočily ze židlí.

„Ach, ne,“ opakovala Simone. „Ne!“

Bylo na ní vidět úplně zděšení. Vykřikla. „Ne. Dost!“

A pak vyběhla z restaurace.

19

III.

Stály jsme všechny na nohou a dívaly se z okna za Simonou, Okamžitě jsme věděly, co ji tolik rozčílilo.

Hned venku před restaurací je velká fontána. Vedle ní stál Justin.

Stál velice blízko vysoké, dychtivě vyhlížející blond dívky –

Vanessy Hartleyové.

Pozorovaly jsme, jak se k nim Simone blížila. Viděly jsme, jak na Justina zavolala, pak ho prudce objala. Nebyl to nejněžnější pohyb, jak jsme viděly.

„Moc se neovládá, právě naopak,“ vybuchla jsem, když jsem viděla, jak se to Justina dotklo. Odešel od Simony a téměř přepadl pozpátku do fontány.

„To se dalo čekat,“ řekla Dawn. „Když Simone vříská, není to nic příjemného.“

„Zapomíná, že není pořád na jevišti,“ souhlasila Rachel a posadila se.

„Žárlí na každou, která se na Justina jenom podívá,“ řekla Elana.

Pořád jsem pozorovala scénu z okna. Vanessa využila vyrušení a pospíchala pryč. Justin teď objímal Simonu. Něco jí říkal a jeho světlé, modré oči se blýskaly.

„Já bych žárlila taky,“ poznamenala jsem. „Justin je jako malé dítě!“

Nedělala jsem si legraci. Bez nadsázky jsem mohla říct, že Justin velmi dobře vypadal a byl to nejklidnější a nejpopulárnější kluk na Shadysideské střední. A jakoby toho nebylo dost, reprezentant baseballového mužstva a kapitán týmu Shadysideských tygrů.

Dawn se naklonila k nám a ztišila hlas. „Umíte mlčet? Dobře, 20

nebudu to déle tajit…“ řekla a udělala dramatickou pauzu, než pokračovala. „Byla jsem s Justinem minulý týden na rande.“

Elaně klesla čelist a ukázala ústa plná rozžvýkaného sýra s feferonkami. „Cos to řekla!“ zeptala se.

„S Justinem Stilesem?“ nemohla jsem potlačit výkřik. „S ním, se Simoniným klukem?“

„Jo,“ bránila se Dawn. „I když to není pěkné, pokoušela jsem se jí ho přebrat. Pozval mě, tak jsem šla.“ Pokrčila rameny. „Bylo nám spolu dobře.“

„To se ví,“ řekla Elana, která upřeně a toužebně zírala z okna na Justina. „Kdyby pozval mě, taky bych řekla ano. Ty ne, Liz?“

„Jistě,“ souhlasila jsem. „Když by nepatřil Simone.“

„Ó, kdo jsi, skautka?“ ušklíbla se Dawn.

„A co ty, Rachel?“ dotírala Elena. „Co bys řekla Justinovi, kdyby tě pozval?“

Rachel vybuchla tichým smíchem. „Už mě pozval,“ řekla.

Elana opět otevřela pusu dokořán.

Rachel se široce usmívala: „Řekla jsem ano,“ dodala.

„Kopce jsou plné,“ zpíval Robbie Barron a zmítal se kolem pódia,

„plné zvuků hudby.“

Byl obklopen smějícími se jeptiškami. Čekali jsme na opakování scény v opatství. Ale Simone se neobjevovala.

Po čase začal Robbie Simonu předvádět. Měl na sobě černobílou kápi Evy Clarkové a tančil dokola jako šílenec. Vypadal legračně se svými tlustými, černě orámovanými brýlemi.

Když dozpíval, řekl: „Tohle Simonu odnaučí chodit pozdě.“

Podíval se na hodinky a zamračil se. „Doufám, že si naše malá Marie uvědomí, že je těžké zkoušet bez hlavní hrdinky.“

„Jak chcete vyřešit problém Marie,“ hlaholily holky hrající jeptišky.

Robbin se smál, ale ne dlouho. „Vím, jak ten problém vyřeším –

půjdu jí zakroutit krkem. Hned teď.“

Byla jsem u toho, protože jsem měla na starosti výpravu. Nechtěla bych být přistižena publikem jako neschopná. Vsadila bych se, že při představení se to stane – naprosto jistě. Pomalu bych z toho umřela.

Stála jsem přímo u namalovaných kulis a vypadala stejně jako 21

stěna před ctihodnou matkou představenou. Tento týden, po dvou vraždách, mě moji nadobyčej ochraňující rodiče pouštěli večer z domu jen na zkoušku.

„Hej, Lizzy,“ zavolal Robbie, „napadá tě, kde by tvá přítelkyně Simone mohla být?“

„Ale jistě,“ odpověděla jsem sarkasticky. „Když má potíže, je najednou moje přítelkyně.“

„Pojď sem a nedělej fóry,“ vyzvídal Robbie jako by ztratil trpělivost. „Víš, kde je, nebo ne?“

„Ne, je mi líto.“

„Dobře, nic jsme se nedozvěděli,“ pokračoval Robbie, dívaje se znovu na hodinky. „Je pozdě dokonce i na Simonu.“

Byla to pravda – bylo pozdě i na Simonin styl. Nezáleží na tom, z jakého důvodu, ale Simone vždycky přiběhla přinejmenším půl hodiny po začátku.

Uběhly dva dny po vyhlášení nominace na královnu plesu.

Neviděla jsem moc Simonu, ani ostatní kandidátky od onoho odpoledne v restauraci. Nevěnovala jsem tomu přinejmenším pozornost.

„Možná zapomněla, že má zkoušku,“ namítla jedna z jeptišek.

„Připomínal jsem jí to dnes třikrát,“ odpověděl Robbie. „A volal na ni, ať nepřijde pozdě.“ Nasadil si brýle zpátky na nos. „Ale nicméně, jak znám Simonu, je možné, že zapomněla.“

Dramaticky se zahleděl a zalovil pro změnu v kapsách džínů.

„Evo,“ řekl, „mohla bys Simone zavolat domů?“

Zavolat se dalo z kanceláře ředitele. Eva byla za několik minut zpátky. „Neberou to,“ oznámila, když se vrátila.

Shodila jsem štětec do kávy a mohla se napít jen vody a koukat ven z oken. Justin se obyčejně rád díval na Simoniny zkoušky.

Sedával tiše v zadní řadě hlediště.

Ale ne dnes večer, pomyslela jsem si.

Vstala jsem. „Půjdu se za ní podívat,“ nabídla jsem. „Možná, že bude někde u školy.“

Seskočila jsem z jeviště a vykročila do prázdné chodby. Panovalo tu šero a vůbec nikdo tu nebyl.

Nebála jsem se. Ale chůze prázdnou chodbou ve tmě nikdy

22

nepatřila k seznamu mých oblíbených činností.

Kde bych byla, zeptala jsem se sama sebe, kdybych byla Simone a zapomněla na zkoušku?

Nejprve jsem zkusila knihovnu, tam ale bylo zamčeno. Potom jsem zamířila dolním schodištěm k tělocvičně. Někdy tam okouněla, když čekala, až Justinovi skončí baseballový trénink.

Otevřela jsem dveře vedle schodiště. Dole byla úplná tma.

Pomyslela jsem si, že by mohli nechat rozsvíceno, dokud je někdo ve škole!

Na chvíli jsem zaváhala a pak vešla dovnitř. Těžké dveře se za mnou zavřely s hlasitým cvaknutím. Zpozorněla jsem a zkusila otočit knoflíkem. Dveře za mnou byly zamčené. Najednou jsem cítila tíhu až hluboko v žaludku. Nechtěla jsem být zavřená na schodišti potmě celou noc. Modlila jsem se, aby tělocvična byla odemčená.

Tápala jsem cestou dolů po ponurých schodech. Než jsem došla dolů, byla tma jako v pytli. Mávala jsem rukama kolem sebe pomalým pohybem a zkoušela jsem nahmatat cestu.

Když se oči přizpůsobily tmě, našla jsem dveře do tělocvičny a otočila knoflíkem. Bylo zamčeno.

Jsem tu v pasti, prolétlo mi hlavou.

Nemůžu ven!

Já – já nemůžu dýchat!

Ně. Můžu dýchat naprosto skvěle. Nadávala jsem si za to

přehánění.

Uklidni se, Lizzy. Uklidni se.

Srdce mi bušilo jako tamtam. Začala jsem tlouci pěstmi na zavřené dveře.

„Pojďte sem někdo! Kdokoliv! Pusťte mě ven!“

Mlátila jsem několik minut.

Bez odezvy.

Tady dole nebyl nikdo jiný kromě mě.

Simone byla nejspíš už na jevišti a zpívala z celého srdce. Může někomu chybět výtvarník scény?

Pochybovala jsem o tom.

Pokoušela jsem si namluvit, že bych měla zůstat klidná, ale můj strach přesto stoupal. Zasáhla mě vlna zděšení. Musela jsem se odsud 23

dostat. Musím to dokázat.

Začala jsem znovu bouchat ze všech sil. A když to nemělo žádný účinek, začala jsem křičet.

Zakřičela jsem dvakrát, když jsem uslyšela kroky, blížící se z druhé strany dveří.

Zmlkla jsem a naslouchala.

Mělo by se mi ulevit, ale místo toho přišla ještě větší hrůza. Dech mi vázl v hrdle. V hlavě mi bušilo.

To je vrah, pomyslela jsem si.

Skrýval se v tělocvičně.

Slyšel můj křik. Ví, že jsem sama, chycená do pasti. A teď si pro mě jde.

Kroky sílily.

Věděla jsem, že bych měla utéct.

Ale dřív, než jsem se mohla pohnout, dveře se s trhnutím otevřely

– a já začala znovu ječet.

24

IV.

„Co je s tebou? Proč tu tak ječíš?“

Byl to pan Santucci, školník. Civěl na mě a jeho výraz byl ještě vyděšenější než můj.

„Proč jsi šla sem dolů?“ zeptal se a pozoroval mou tvář v ponurém světle. „Tyhle dveře jsou zamčené.“

„Omlouvám se,“ koktala jsem. „Někoho jsem hledala.“

„Tady dole nikdo není,“ řekl a potřásl hlavou. „Všechno je tu zavřené. Polekala jsi mě.“

Znovu jsem se omluvila a připadala jsem si jako blázen. Proč jsem musela tak křičet? Proč jsem dovolila, aby mě strach ochromil?

Srdce mi ještě pořád bouchalo, když jsem šla za ním prázdnou tělocvičnou. Bručel, když mě pouštěl zadními dveřmi.

Když jsem šla přes parkoviště, slyšela jsem důvěrné zvuky a očima jsem zalétla směrem k osvětleným tenisovým kurtům na konci parkoviště.

Tenisové družstvo trénovalo. Dawn by tam mohla být. Možná, že Simonu viděla.

Zrovna, když jsem vyrazila směrem ke kurtům, otevřela se branka v plotě a ven vyšla dívka. Byla ode mě příliš daleko a neviděla jsem ji jasně. Viděla jsem jen, že je vysoká a nese v ruce tenisovou raketu.

Přišla jsem trochu blíž. Podle těch dlouhých blond vlasů jsem ji poznala.

„Dawn!“ zavolala jsem.

Vzhlédla, polekala se a sotva zamávala. Otevřela dveře matčina červeného camara.

Doklopýtala jsem k ní. Chtěla odejet, aniž by řekla ‚ahoj‘, proč?

25

„Dawn!“ zavolala jsem znovu. „Nevidělas Simonu?“

Přidržela dveře auta. „Od školy ne,“ odpověděla. Hodila raketu na sedadlo a vklouzla dovnitř.

„Hej! Počkej chvilku!“ volala jsem. Vyhlédla. Skočila jsem na levou stranu, kde Dawn seděla u volantu. Zamávala jsem rukama, abych nepřepadla přes auto.

„Kam se řítíš?“ volala jsem na ni, když spustila okno.

„Promiň,“ řekla. „Co se děje?“

„Hledala jsem Simonu.“

„Aha, no, už jsem ti řekla, že nevím…“

„Dawn!“

Byla jsem několik kroků od ní. Viděla jsem její tvář dost zblízka.

Byla poškrábaná a zkrvavená. Vypadala, jako by ji napadla zdivočelá kočka.

„To nic,“ řekla mi, když zachytila můj upřený pohled.

„Co tím chceš říct? Máš…“

Byla jsem teď těsně u auta. „Máš celý dres od krve!“

„No jo, to nic není, spraví to trochu saponátu…“

„Jo, ale co se stalo?“

Dawn nastartovala motor. „Srazila jsem se s Marcií. Spadla jsem, když zahrála špatný halfvolej. Háže to níž a níž. Potom jsem sklouzla až k tomu blbému plotu. To nic. Vypadá to horší, než to je. Hele, musím jít domů, protože – ech – protože jsem se opozdila,“ skončila nepřesvědčivě. Tím se z toho vykroutila. Zavrtěla jsem hlavou. Zdálo se, že něco skrývá, ale nenapadlo mě, co by to mohlo být.

„Lizzy!“

Otočila jsem se. Byla to Eva, vlnící se přes parkoviště ke mně.

Nedaleko ní stálo několik dalších členů souboru. Viděla jsem Robbieho, nastupoval do auta a práskl dveřmi.

„Nemohla jsem ji najít,“ hulákala jsem.

Eva přikývla. „Zkouška je zrušená. Nenapadá nás, kde by mohla být.“

Řekla jsem si, že bych mohla jít za panem Santuccim, aby mi otevřel jeviště a já mohla dokončit kulisu opatství. Ale pak už jsem na to neměla náladu.

Zamířila jsem k autu a chtěla jet přímo domů. Ale pak jsem si 26

vzpomněla, že Simone bydlí v North Hills, což je blízko školy.

Mohla bych se tam zastavit cestou. Možná, že Simone už bude doma.

Velký lincoln jejích rodičů parkoval na příjezdové cestě. Zastavila jsem za ním. Pospíchala jsem z auta a utíkala nahoru zazvonit. Za záclonou se objevila tvář paní Perryové. Zjišťovala, kdo to je. Potom se dveře otevřely.

„Nazdar, Lizzy,“ řekla zmateně. „Jak ti to sluší.“ Měla na sobě kabát. „Pojď dál, prosím.“

Z haly vyšel pan Perry. Byl také v kabátě, který se třpytil docela jako kovový krunýř.

„Lizzy McVayová!“ vykřikl vřele, jako by mě očekával už pár týdnů. Pan Perry byl ještě pořád pěkný chlap.

„Simone je nahoře ve svém pokoji,“ řekla mi paní Perryová.

„Aspoň si to myslím. Právě jsme přišli domů, ale když jsme se přihnali, viděla jsem nahoře světlo.“

Usmála jsem se, poděkovala jí a unaveně a smutně se obrátila ke schodům. Tys nám dala, Simono, pomyslela jsem si. Musela úplně zapomenout na zkoušku.

Zpomalila jsem, když jsem se blížila nahoru.

S výjimkou pruhu světla, vycházejícího zpod Simoniných dveří, tam byla tma.

„Simono?“ zavolala jsem.

Žádná odpověď.

Nejspíš poslouchala hudbu ze sluchátek.

Došla jsem ke dveřím a zaklepala.

„Simono! To jsem já, Lizzy. Můžu dovnitř?“

Žádná odpověď. Zaklepala jsem znovu.

Pak jsem dveře otevřela.

A těžce vydechla zděšením.

Pokoj byl úplně rozházený.

Vypadal jako po bitvě. Na chvíli se mi zdálo, že omdlím.

První věc, které jsem si všimla, byl Simonin starý plyšový medvídek. Ležel na podlaze u postele. Jeho hlava byla odtržená a celé tělo pokrývaly piliny. Medvídkovy černé skleněné oči na mne netečně civěly.

Rychle jsem prohlédla zbytek pokoje.

27

Na podlaze ležely rozházené Simoniny svršky.

Prostěradla a pokrývky byly shozené z postele.

Dole u stolu ležela ulomená lampa.

Papíry byly rozházené všude. Jedna bílá záclona na okně byla vytažená z tyče.

Přemýšlela jsem, jak hrozný zápas se musel na tomto místě odehrát.

Naprosto zničená hrůzou jsem začala brečet a šla zpět dolů.

Ale pak jsem uviděla ze všeho nejstrašnější podívanou.

Na koberci blízko mých nohou byla široká, tmavá kaluž krve.

28

V.

Nekřičela jsem. Byla jsem blízko mdlobám. Cítila jsem pach krve u svých nohou a vrhla jsem se přes pokoj k otevřenému oknu.

Potřebovala jsem rychle čerstvý vzduch. Vystrčila jsem hlavu ven a lapala po dechu.

A tehdy jsem ho uviděla.

Jeho postavu přímo ozařovala světla ze zadní verandy

Perryových.

Muž.

Pádil přes zadní dvůr do lesa. V ruce nesl velkou šedou tašku.

Upřeně, tak pozorně jak to šlo, jsem se dívala do tmy. Ale zmizel z dohledu.

A pak jsem konečně začala provádět to, co jsem, myslím, měla správně udělat hned.

Začala jsem křičet.

Příští odpoledne po vyučování jsem šla k Simone znovu. Byli tam Justin, Robbie, Elana a Dawn, Rachel a nějaká dvojice. Policie chtěla položit všem Simoniným přátelům pár otázek.

Ani při tolika lidech nevypadal obývací pokoj Perryových přeplněně. Všem se nám stýskalo po Simone. Nikdo z nás ji od předvčerejšího dne neviděl.

Policie ještě nepřijela. Mlčeli jsme. Všichni jsme byli pěkně vystrašení.

Vstala jsem a šla do kuchyně. Byla jsem zvědavá, jestli paní Perryová nepotřebuje pomoc. Ale daleko spíš jsem se chtěla dostat z obýváku.

„Ach, Lizzy!“ Paní Perryová ke mně vyslala křehký úsměv.

29

Urovnávala pro nás na tác sušenky z burských oříšků. Ale viděla jsem, že se jí třásly ruce. A její líčidlo se slabě roztěkalo.

„Policie tu bude každou chvíli,“ řekla mi.

„Rozumím,“ řekla jsem a vzala sušenky z jejích rukou.

Vypadalo to, jako by potřebovala něco dělat, aby zůstala klidná.

Ruce se jí začaly třást víc než předtím. Zvedla je a zakryla si obličej.

„Je mi to líto,“ řekla, „to je proto, že jsem tak vyplašená.“

Věděla jsem, co se dělá, když jsou děti vyděšené, nebo začnou plakat. Obyčejně jsem udělala nějakou legraci, abych je z toho dostala, obejmula jsem je, nebo cokoli, dokud se necítily líp. Kdykoli se Rachel cítila skutečně na dně, vždycky jsem například užívala větu: „Cítím váš pach, cizince.“ Bylo to stupidní, ale ji to vždycky rozesmálo.

Když ale zmatkují dospělí, jsem úplně v rozpacích.

Samozřejmě, že jsem nemohla paní Perryové říct, že páchne.

Bezmocně jsem stála, když začala plakat. Klidnější pan Perry přišel právě v tom okamžiku do kuchyně. Rychle objal svou ženu.

„Uvidíš, že to bude v pořádku,“ pošeptal jí.

„Ne, nebude,“ vzlykla.

Pan Perry ji pevně objal. „Kdokoli ji unesl, bude chtít pouze peníze. Dáme mu, co bude chtít, a bude tomu konec.“

Poznala jsem, že ve skutečnosti tomu nevěří. Který únosce by nechával krev své oběti po celé podlaze?

Vrah, to je jasné.

Tentýž chlap, který zabil to děvče, Stacy. Ten, koho viděli ve Feart Street.

Pan Perry se na mě pokusil přes rameno své ženy klidně usmát, ale jeho tvář byla velmi strhaná. Pod očima měl velké černé váčky, podobné mývalím skvrnám. „Prosím tě, řekni všem, že policie tu bude každou chvíli.“

Vrátila jsem se zpět do obývacího pokoje.

Když jsem přišla, všichni kluci a holky mě upřeně pozorovali, jako by doufali, že bych mohla být Simone.

Otřásla jsem se. „Vzkazují, že policajti tu budou každou chvíli.“

Podobně jako po narážce v divadle zařinčel zvonek.

U vstupních dveří stáli dva policejní důstojníci. Pan Perry 30

pospíchal z kuchyně. Jeho tvář se rozzářila, když je uviděl. „Něco nového?“ zeptal se s nadějí.

Jeden z důstojníků, vysoký, hubený chlap, zavrtěl hlavou. Další z nich – křehká, tmavovlasá žena – se mračila. Tvář pana Perryho se rozpadla.

Uvedl je do pokoje a všechny nás představil. Potom řekl: „Zajdu pro svou ženu,“ a odešel.

„Skutečně si cením toho, že jste si udělali čas na rozhovor s námi.“ Policista Jackson mluvil jako právník. Vypadal skoro stejně utrápeně jako Perryovi.

„Myslíte si, že jde o únos?“ zeptala se ho Dawn.

Jackson pokrčil úzkými rameny. Slyšela jsem paní Perryovou v kuchyni smrkat.

„V to doufáme.“ Barnettová se na nás malounko usmála. „Ale všichni musíme být připraveni na…“

„Na nejhorší,“ Jackson dokončil větu za ni. „Právě teď desítky policistů prohledávají Fear Street.“

Hleděli jsme na sebe v němé hrůze. Les u Fear Street, kde našli Stacy. Les, kde… Hlavou mi probleskl obrázek z televizních zpráv.

Modrý vak, ležící v blátivé strži.

Jestliže byl předtím v pokoji někdo, kdo věřil v únos – po tom, co teď řekli – jsme věděli, že Simonu už nikdy neuvidíme.

Rachel se snažila upoutat mou pozornost. Vypadalo to, jako by chtěla ujištění, že se nám to všechno jen zdá.

Snažila jsem se uklidnit. Ale zděšení, jaké nastalo, když našli v lese Stacy, nebylo nic proti tomu, co jsem cítila teď. Tohle byla Simone, kterou jsem znala od mateřské školy.

Perryovi šli směrem k nám, paní Perryová nesla podnos se sušenkami a pan Perry držel džbán s mlékem. Paní Perryová se kousla do rtů, když spatřila policisty. Její manžel odložil podnos a sedl si ke kávovému stolku.

Robbie Barron se natáhl a vzal si sušenku. Všichni se na něj podívali. Jak mohl v takové době jíst? Zakousl se do ní a v tichu pokoje mohl každý slyšet jeho chroupání. Přejel nás pohledem a všiml si, jak na něj všichni vyjeveně hledí. Odložil zbytek.

Hned nato zazvonil telefon.

31

Vyskočili jsme, jako bychom dostali elektrickou ránu. Pan Perry vyběhl z pokoje. Za chvíli se vrátil zpět.

„To byla sekretářka,“ vysvětlil.

„Oukej,“ řekla Barnettová, vzala velký černý zápisník, který měla připnutý k opasku, a otevřela ho. „Začneme. Potřebujeme jakékoli informace, které by nám mohly pomoci v pátrání po Simone.

Jakékoli,“ dodala pevně.

„Všechno je důležité. Rozuměli jste?“ dodal její kolega a přejel očima každého z nás.

Kývla jsem energicky hlavou, jako by to byla skutečně otázka, na kterou je nutno odpovědět. Potom Jackson řekl. „Kdo začne?“

Upřeně na nás hleděl. Všichni jsme se nepohodlně zavrtěli na židlích. Bylo to horší, než když se zeptal učitel a nikdo nezvedl ruku.

Mnohem horší.

„Fajn, začneme tím, kde jste byli všichni minulou noc,“ navrhla Barnettová. Obrátila se ke klukovi, který seděl těsně u ní, k Justinovi.

Justin působil velice nervózně, mnohem rozčileněji než kdokoli z nás. „Já – hm – já jsem byl…“

Proč to znělo, jako by lhal? Byla jsem tím překvapená.

„Byl jsem u Elany,“ řekl nakonec. „Studujeme, jak jistě víte.

Dělali jsme spolu domácí úkoly.“

Překvapeně jsem se na Elanu podívala. Bylo to šokující!

Elana zachytila můj rychlý pohled a začervenala se. Odvrátila se.

Kdo koho pozval? podivila jsem se. Vsadila bych se, že Elana Justina. Pravděpodobně se nemohla smířit s tím, že Justin pozval Rachel a Dawn na rande dříve než ji.

Střelila jsem očima po paní Perryové. Ale

nezdála se být

překvapená, odhadla jsem, že jí mnohem víc záleželo na dobrém dojmu, než na tom, zda Justin podvádí její dceru.

„Já jsem hrála tenis,“ řekla policajtům Dawn. Blýskla po mně očima. Vzpomněla jsem si na její zakrvácený dres. Ale ona celou tu příhodu s plotem vysvětlila.

Jackson se zadíval s očekáváním na mě. „Já jsem připravovala scénu,“ začala jsem.

„Scénu?“ zeptal se udiveně.

„Simonina třída chtěla uvést ‚Zvuky hudby‘,“ vložil se pan Perry 32

do hovoru.

Jackson přikývl. „Pokračujte.“

„Už jsem to policii řekla minulý večer skoro všechno,“ řekla jsem.

„Řekněte to i nám,“ řekl Jackson trpělivě.

Vyprávěla jsem celou hroznou příhodu znovu. Jak jsem hledala Simonu, zastavila se u ní doma a našla celý pokoj rozházený a na koberci krev. A o otevřeném okně a muži, utíkajícím pryč do tmy.

„No,“ řekla Barnettová, „to je velice důležité. Pamatuješ si, jak ten muž vypadal? Alespoň něco?“

Všichni se na mě dívali a já se začala potit. Najednou se mi zdálo, že bych mohla být užitečná.

Zkoušela jsem si v duchu představit, jak se dívám z okna Simonina pokoje. Ale obrázek prchajícího muže se mi nevybavil.

Byl rozmazaný.

Zbyla jen tma.

Zavrtěla jsem hlavou, že ne.

„Jak velký byl ten pytel, co nesl,“ zeptal se Jackson.

„Vešel by se do něj člověk,“ řekla jsem.

Paní Perryová zalapala po dechu a zvedla ruce ke rtům.

„Robbie, o Čem jste se se Simonou včera dohadovali,“ nesměle se zeptala Elana. „Mám dojem, že z vás dvou jsi užíval silnější argumenty ty.“

Oči všech se stočily nejdříve na Elanu, pak na Robbieho a zpět na Elanu.

„To nic nebylo,“ mumlal Robbie.

„Nebylo nic slyšet,“ poznamenala Elana. „Ale tys jí vždycky dělal scény, když přišla později. Řekl jsi, že všecko zničila svým hrozným chováním. Řekl jsi taky, že jestli nebude chodit včas, může si svůj jeptiškovský Čepec nacpat do krku a…“

„Ale jo, přel jsem se s ní,“ přerušil ji Robbie důrazně. „Kdo se s ní nehádali Byla nemožná!“

Trhlo to se mnou. „Robbie!“ ozvala jsem se.

Kradmo jsem se podívala na Perryovy.

Robbie byl rudý jako rak. „Omlouvám se,“ řekl. „Nemyslel jsem to tak. Myslel jsem…“

„Pokračujme,“ řekl pan Perry s kamenným obličejem.

33

Poté, co jsme všichni uvedli, kde jsme byli a co jsme dělali, obrátila se Barnettová zpátky k Justinovi.

„Měla Simone nějaké nepřátele, o kterých víte?“ zeptala se.

„Někoho, kdo by jí chtěl ublížit?“

„Ne,“ odpověděl.

„A poslední doba, kdy jste ji viděl, byla…“

„Včera při obědě.“

„A byla…“

„Rozčilená?“ zeptal se Justin. „Hrozně rozčilená. Díky tomu…“

Civěl na Robbieho, který šeptl: „Ach, prosím!“

Konečně po hodině vyptávání zaklapla Barnettová mlčky blok.

„Děkuji vám všem. Když si vzpomenete na něco, co by nám

pomohlo, zavolejte na policejní stanici. Pokud tam nebudeme, nechte vzkaz a my za vámi přijdeme.“

Jackson pokývl panu Perrymu a spolu s Barnettovou šli ke dveřím. Všichni jsme vstali, připraveni vypadnout. Nikdo tu nechtěl zůstat ani o minutu déle, než bylo nutné.

Když jsem byla konečně venku, překvapilo mě, že slunce ještě jasně svítí. Trávník před domem byl svěží a veselý. Bylo to tak zvláštní po tom všem, co jsme právě prožili. Všechno vypadalo skvěle.

Zakryla jsem si oči rukama, abych je chránila před oslněním.

Pozorovala jsem Rachel. Šla ruku v ruce s Gideonem. Elana šla napravo ode mě.

„Hrozné, brr,“ poznamenala jsem. Bylo to všechno, co jsem mohla říct.

Sotva se na mě podívala a šla dál.

„Počkej chvilku,“ řekla jsem a spěchala za ní.

Před domem Perryových stála dlouhá řada aut. Elana parkovala na konci, já vpravo za ní. Mlčela jsem, dokud jsme nedošly k mému autu.

„Ráda bych udělala něco, co by pomohlo,“ řekla jsem. „Myslím, že jsme byly – jsme – jedny z nejlepších kamarádek a…“

„Poslouchej,“ řekla Elana příkře. „Měla jsem toho tady až až, rozumíš? Nechci o tom už nikdy mluvit.“

Otevřela dveře, sedla za volant a s prásknutím zavřela.

34

Páni, pomyslela jsem si. Přiznávat se teď k něčemu takovému.

Dívala jsem se, jak se předváděla. Koukala strnule dopředu a ani se nerozloučila. Tvářila se mrazivě.

Pak mi to došlo. Byla bez sebe strachem. Stejně jako my ostatní.

A Elanin způsob, jak strach zvládnout, bylo předstírat, že se vlastně nic nestalo.

Vytáhla jsem svou zaječí pacičku s klíčem na kroužku a

neohrabaně jsem ho strkala do zámku u dveří auta.

Vtom jsem za sebou uslyšela kroky, odrážející se od dlažby a mířící ke mně.

Ozval se výkřik: „Zabil jsem ji! Zabil jsem ji!“

35

VI.

Rozhlédla jsem se. Jako o závod ke mně běžel zavalitý kluk ve žlutohnědé větrovce, která za ním při běhu vlála. Obličej měl zkroucený utrpením a roztahoval ruce, jako by prosil o odpuštění.

„Děsná sranda, Lucasi,“ poznamenal jsem. Lucas Brown byl jedním z nejdivnějších kluků, které jsem znala. Dokonce jeho příjmení, které je tak fádní, jak jen to jde, bylo příšerné, když jste se nad tím zamysleli. Lucas Brown měl krátké hnědé vlasy a hnědé oči. A obvykle nosil – jak jste uhodli – hnědou barvu.

Oči měl posazené blízko sebe, takže vypadal, jako by šilhal. A navíc. Lucas se mí jednou přiznal, že ho upoutal jakýsi zápisník strašlivých smrtí, který poslouchal v televizi. „Padající, nebo napůl useknutá hlava ženy“ – tak nějak se to jmenovalo. Považoval ty krátké příběhy za velmi zábavné. Říkal, že mu dělají radost a vzpruží ho.

Vzmužit se bylo něco, co obvykle potřeboval, a hodně. Byl skoro pořád v depresi. A proč ne? Ten kluk neměl žádné kamarády. Vůbec žádné, jak jsem věděla.

Drsně se zasmál, až jsem myslela, že mě přišel napadnout.

„Dostal jsem tě!“ zaječel.

Neuvěřitelný blbec, pomyslela jsem si.

Obrátila jsem se zpátky k autu.

„Hej!“ nedal pokoj. „To snad ne!! Tys mi na to skočila!!!“

Obrátila jsem se k němu a podívala se na něj. „Máš zvláštní smysl pro humor, víš to?“

„Jdi do háje, Lizzy. Byla to legrace!“

„Legrace? Simone byla nejspíš zavražděná.“

36

„Já vím,“ řekl a zachmuřil se. Napadlo mě, že je rozrušený kvůli Simone, ale pak řekl: „Nemyslel jsem si, že se tak naštveš kvůli blbému vtipu.“

Měla jsem co dělat, abych na něj nezačala ječet.

„Nekecej,“ řekla jsem. „Nemohl bys přestat myslet pořád jenom na sebe? Mám dojem, že ty se v tom přímo vyžíváš. Vyváděls jí všechno možné.“

Lucas se podíval nahoru.

„N o j o , “ ř e k l h o ř c e . „Díky za

připomínku.“

Stál těsně u mě. Chytil mě za ramena a začal mnou cloumat.

„Jdeme na kolu,“ řekl. Typický Lucasův okouzlující způsob jak jednat s holkami! Neptal se – rozkázal. „Potřebuju s tebou mluvit.“

„Není o čem,“ řekla jsem.

Překvapeně zamrkal. Zaskočilo ho to.

„V pořádku,“ řekl. „Teď není čas.

Přijď ke mně a všechno

proberem.“

Vyděsil mě jeho vztek. Bolela mě ramena, jak mi je zmáčkl. Cítila jsem se jako po trojnásobné dávce drogy. Zpražila jsem ho pohledem. Pak jsem vlezla do auta a práskla dveřmi.

Zaťukal na okno a smál se na mě. Byl to zlomyslný úsměv, jako by věděl něco, co já ne. Spustila jsem okno na tři centimetry. Lucas se sehnul a jeho tmavé oči blýskaly štěrbinou přímo na mě. „Tak jo, nebo ne?“ Zachechtal se.

„Ty si skutečně myslíš, že na to přijdeš?“ zeptala jsem se.

„Jsem dost zvláštní, nemůžu si pomoct.“

„Jsi asi tak zvláštní, jako gumová berle.“

Věděla jsem, že kdybych vystoupila, zahrnula bych ho přívalem urážek. Myslím, že díky jeho pozvání by to byly urážky třetího stupně. Někdy jsem dokázala dát dohromady celou kupu děsných výrazů. A s radostí bych je všechny použila na Lucase Browna.

Vecpal svou ruku do mezery a mrskal prsty blízko mé hlavy.

Zmáčkla jsem tlačítko dálkového ovládání a zavřela okno.

Se zlostným výkřikem škubl rukou zpátky.

Pak jsem se zdejchla. Když jsem odjížděla, viděla jsem ho, jak tam ještě stojí a dívá se za mnou.

Cvok! Je to cvok!

37

Neuměla jsem si představit, co na něm Simone u čerta viděla.

Pak jsem si vzpomněla, že Lucas patřil k těm jankům z

baseballového oddílu.

Když ho Simone poslala k vodě, projevil se Lucas jako pěkný mizera. Pořád dokola povídal, že ho Simone použila jako návnadu, aby získala Justina.

A nebyl jediný, kdo něco takového říkal. Spousta studentů s tímhle názorem souhlasila.

Nebylo těžké pochopit proč. Když Simone začala s Lucasem chodit, nikdo nevěřil, že by o něj měla skutečně zájem. Chodila na všechny baseballové tréninky a Lucas věřil, že je to kvůli němu.

Zatím tam chodila za Justinem v naději, že si jí všimne. Na každý trénink nosila oblečení z šedesátých let a neomaleně se snažila upoutat Justinovu pozornost.

Přesně ve chvíli, kdy o ni projevil zájem, dala Lucasovi kopačky.

Bránila jsem Simonu, když ji ostatní za jejími zády pomlouvali. A když se uvážilo, jaký byl Lucas, nedivila jsem se, že dala přednost Justinovi.

Pustila jsem si rádio a hledala tichou, uklidňující hudbu. Místo toho jsem uslyšela: „Ještě není přestávka, ale máme pro vás důležitou zprávu. Policie v Shadyside se, celkem oprávněně, domnívá, že zmizení sedmnáctileté Simone Perryové není v souvislosti s nedávnou smrtí Stacy Alsopove a Tiny Walesové.“

Není v souvislosti? I když to byla zřejmě práce téhož šílence?

Vypnula jsem to.

Trápila jsem se. Něco mi uvízlo v paměti. Už jsem si to začala vybavovat a pak jsem to zapomněla.

Lucas… Justin… Simone šla na trénink.

Baseball! Družstvo!

Ano.

Běžící postava, rozmazaná ve tmě. V ruce šedý vak.

Obrázek se najednou trochu rozjasnil.

Zajela jsem k chodníku a zadržela dech.

Vzpomněla jsem si na něco moc důležitého o chlápkovi, kterého jsem viděla běžet přes zahradu za Simoniným domem.

A to, nač jsem si vzpomněla, mě vyděsilo k smrti.

38

VII.

„Hádejte, kdo mi včera večer volal a pozval mě na ples?“ zeptala jsem se. „Lucas Brown.“

„Ne!“ vykřikly Dawn a Rachel.

Seděly jsme v mé zelené toyotě Tercel a mířily k Division Street Mali. Byla středa, čtvrt na pět odpoledne. Od Simonina zmizení uběhly dva dlouhé týdny. Dva týdny, kdy se neozval žádný únosce.

Dva týdny, které se Perryovým musely zdát jako deset let.

Pořád jsem na ni myslela. Nebyl důvod o tom mluvit, ale byla tady, jako tmavý stín, který mě všude pronásledoval.

„Řekni, co ti říkal, slovo od slova,“ naléhala Dawn.

„Řekl: ‚Hádej, kdo s tebou půjde na ples? Já.‘“

Rozesmály se tomu, jak jsem napodobila jeho hlas a příkré způsoby. Mně do smíchu nebylo. Pozvání mi způsobilo mrazení v zádech.

„A cos mu řekla?“ ptala se Rachel.

„Byla jsem velice zdvořilá. Nedávala jsem mu najevo, že je blbec.

Poděkovala jsem, ale řekla, že nejspíš půjdu s Kevinem. Vždyť je to pravda.“

„A nejen to, já si myslím, že Lucas je cvok,“ přidala se Rachel.

„Stejný cvok jako holka, která by ho chtěla.“

„O to teď nejde,“ řekla Dawn. „Pokračuj,“ řekla mi. „A co on?“

„No nic. Taky si myslím, že je blázen, to je všechno. Každý si to myslí. A pak, je tu ta bunda.“

To bylo to, na co jsem vzpomínala, když jsme odcházeli od Perryových. Chlápek, který utíkal přes zahradu, měl oblečenou hnědou saténovou bundu s nápisem baseballového týmu 39

Shadysideské střední.

V zrcátku se objevily Dawniny nohy. Ležela na zadním sedadle s nohama nahoře.

„Mluvili jste ještě o něčem jiném?“ dotírala.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Nejhorší je, že ne.“

„Fajn,“ řekla Dawn, „tak měl oblečenou hnědou bundu. To neznamená, že k nim patří. Psychopatům je také povoleno oblíknout si něco hnědého, víš.“

„Neříkej,“ sundala jsem ruku z volantu a důrazně jsem píchla do vzduchu. „Lucas je v baseballovém týmu. Je to jediná věc, na kterou může být pyšný, i když nikdy moc nehrál. Ale skoro pokaždé oblíká dres.“

„Hm, pokračuj,“ ř e k l a D a w n . „Proč by chtěl Lucas zabít Simonu?“

„Z pomsty. Nenáviděl její vyzývavost od té doby, co ho nechala.“

„To nemyslíš vážně,“ řekla Dawn. „Člověk přece nepůjde a nezavraždí někdo jenom proto, že ho ten druhý nechce.“

„Lucas není jako druzí,“ připomněla jsem jí. „Je to prvotřídní šílenec.“

„A šilhá,“ dodala Rachel.

Dawn se zachichotala. „Ani tenhle problém z něj ještě nemusí udělat vraha.“

„Že je šílenec, to je jisté. Slyšela jsem, že když se jeho rodiče rozhodli dát utratit psa, Lucas šel a oběsil ho na stromě,“ řekla Rachel.

„Fuj,“ zaúpěla Dawn. „Kde jsi slyšela tyhle nesmysly?“

„Od Gideona,“ připustila Rachel a začervenala se. Přestala jsem pozorovat silnici a podívala jsem se na ni. Pokud šlo o mě, byl Gideon nejlepší z celého baseballového družstva. A proč by chtěl…

Dawn se posadila a přerušila můj myšlenkový pochod.

„Podívej, Lizzy,“ řekla. „Ty víš, komu se to hodilo. I já to vím.

Udělal to někdo jiný.“

Rachel se rozšířily oči. „Kdo?“

„Stejný šílenec, který zabil tu holku z Waynesbridge a dovlékli ji do lesa u Fear Street,“ odpověděla Dawn.

„I tu z Durhamu. Proč by Lucas zabíjel i je? Ty se ho zbavily 40

taky?“

„Nevím,“ řekla jsem. „Možná, že se chtěl vidět v televizi. Odebírá časopis, ve kterém se píše o neznámých, tajuplných úmrtích a vraždách.“

Dawn zakoulela očima. „Pchá, to jsou věci, které ho nevzrušují.“

Chvíli jsem o tom přemýšlela. Tušila jsem, že jsem to přehnala.

Pomyšlení, že Lucas skutečně zabil Simonu, bylo neuvěřitelné.

„Možná, že máš pravdu,“ připustila jsem.

Dojely jsme ke škole. Všechna světla svítila. Budova zářila do šera jako starobylý zlý zámek.

Bezvadně – teď mě strašila i naše škola.

Zajela jsem blíž. Rachel se obrátila a podívala se překvapeně na mně.

„Hej,“ ozvala se Dawn zezadu. „Division Street je támhle tím směrem.“

„Chtěla bych se zastavit u Simoniných rodičů, jestli nevědí něco nového.“

Dawn naříkala, ale já jsem nepovolila. O minutu později jsem zajela na příjezdovou cestu Perryových a zaparkovala za jejich stříbrným lincolnem. Kryté schody u vchodu byly osvětlené.

Pomyslela jsem si, že se Perryovi asi ještě pořád modlí, aby se Simone vrátila.

Rachel šla se mnou a já zazvonila. Dawn čekala v autě. Pan Perry vypadal mnohem vyčerpanější než předtím. Jeho bílá košile a kravata byly zmačkané, jako by spal v šatech, a unavený výraz doplňovalo denní strniště.

„Žádný únosce se neozval,“ řekl nám smutně. Díval se přes nás k autu.

„To je Dawn,“ vysvětlila jsem.

Přikývl. „Poslouchej,“ řekl. „Nechci tě vyděsit, ale policie to bere velice vážně. Chtějí vyjednávat s tím mužem, který…“

Zarazil se. Nedokázal vyslovit „zabil“. Místo toho řekl: „S tím mužem, který věděl o těch dvou dívkách.“

Dívali jsme se na sebe. Připadalo mi, jako když kolem nás proběhl celý život. Dokonce se nepatrně usmál.

„Jděte domů, do bezpečí,“ řekl nám a zavřel dveře.

41

Vrátily jsme se k autu. Dawn se nepotřebovala ptát, co je nového.

Vyčetla nám to z tváří.

Zamířila jsem na hlavní třídu. Rachel najednou pronesla: „Byla nejlepší herečka z nás všech. Skutečně nadaná.“

„Byla to nejzábavnější holka, kterou jsem kdy potkala,“ souhlasila jsem.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ přidala se Rachel. „Že už není, víš? Je to jako černá díra, mezera v mém životě, kterou nemám čím vyplnit.

Byla jsem na ni zvyklá“

Kousla jsem se do rtů. „To je fakt, cos řekla. Přála by sis jí to říct všechno předtím. Vrátit čas, aby se to dozvěděla.“

„Třeba ‚Mám tě ráda‘,“ souhlasila Rachel.

„To je k blití,“ zareagovala na to Dawn.

„Co?“ podívala jsem se na ni.

Cítila jsem, jak ve mně stoupá vztek. „Proč jsi tak zlá?“

„Hele,“ řekla. „Co se stalo

Simone, je tragédie. Je mi to líto,

stejně jako jejímu klukovi. Ale nepřehánějme to. Simone nebyla moje nejlepší kamarádka. A jestli je Justin poctivý sám k sobě, připustí, že nebyla nejlepší přítelkyně ani pro něj. Byla neuvěřitelně sobecká. Můžeš jmenovat jednu jedinou věc, kterou kdy udělala pro někoho z nás?“

„Zmlkni, slyšíš?“ šlápla jsem na plyn. Polévalo mě horko. Jela jsem dvacet mil nad povolenou rychlost. Mlčely jsme.

„Hele,“ začala Dawn po chvíli znovu, „můžeš mě nenávidět, jestli chceš, ale všechno, co jsem chtěla říct, je, že bychom se měly snažit na všechno rychle zapomenout.“

„Jak?“ zeptala jsem se nešťastně.

„Uděláme, co jsme si naplánovaly. Ohákneme se do sexy šatů, až budou všichni kluci slintat. A zapadneme do kina. A budeme mít skvělé časy. Souhlasíte?“

Podívaly jsme se s Rachel na sebe a pokrčily rameny. Nakonec jsme řekly: „Souhlasíme.“ Ale ani jedna z nás tomu nevěřila.

Dawn zatleskala. „Jupí,“ výskla. „Ples je už za dva a půl týdne.“

„Skvělé,“ řekla sklíčeně Rachel.

Dawn pokračovala: „Musím se rychle rozhodnout, s kým půjdu.“

Věrná své předpovědi, měla pozvání už od tří kluků.

42

„Mě nezval nikdo,“ reptala Rachel.

„Každý ví, že půjdeš s Gideonem,“ řekla jsem jí, „takže tě nikdo nezval.“

„To je pravda,“ připustila Rachel.

„Jistě. Jestli chceš, aby tě někdo pozval, zruš pozvání od Gideona.

Pozve tě plno jiných kluků.“

„Bezva nápad,“ zakoulela Rachel očima.

„A co ty?“ zeptala se mě Dawn. „S kým půjdeš, jestli Kevin nepřijede?“

„Půjdu sama,“ pípla jsem.

„Nebylo by ti to líto?“ zeptala se Dawn.

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou a připadala si jako malá chudinka.

„Dnes mi říkala Lisa Blumeová, že najali velkou rockovou kapelu The Razors,“ sdělila nám Dawn.

Kývla jsem hlavou, ale bez nadšení. Malovala jsem si, jak tancuju sama se sebou.

O pár minut později jsem stála před trojdílným zrcadlem v těsných růžových šatech. Byly jsme u Ferrary V Divison Street Malí.

Ceny v tomto obchodě byly nemravné, ale maminka mi sdělila, abych na ně nehleděla, až si budu šaty vybírat. Rozhlížela jsem se dokola.

„Jestli chceš vědět, co si o tom myslím, tak to nebude příliš lichotivé,“ popíchla mě Dawn a snažila se skrýt svůj pobavený úsměv.

Začervenala jsem se.

„Ale pomůžu ti s výběrem,“ pokračovala Dawn. „Když se to nebude líbit mně, nebude to vhodné ani pro tebe.“

Uháněla jsem dozadu k věšáku na šaty. Dál ode mě stála Rachel a držela šeredné červené šaty. Ukázala na ně a zvědavě se na mě podívala. Zavrtěla jsem hlavou, že ne, ale omluvně jsem se přitom usmála. Nechtěla jsem být jako Dawn!

„Co říkáš těmhle?“ řekla Dawn a rýpla mě do žeber. „Ty víš, že vyhraju, tak proč se pořád trápíš? Na tom nezáleží, co budeš mít na sobě.“

„Máš pravdu,“ řekla jsem.

„Jistě. Vždycky vyhraju já, to přece víš!“

43

Nevěřícně jsem se na ni podívala. Nevěděla kdy přestat. Co bylo horší, nedělala si legraci ani teď.

Pak jsem je uviděla! Černé, se střapci a hlubokým výstřihem.

Byly děsně sexy. Už jsem viděla kluky, jak kvůli nim omdlévají, i kdyby je neměl na sobě nikdo a jen tak visely na věšáku.

„Óóóóóó,“ vyrazila jsem ze sebe a táhla je z věšáku.

„Dovol, podívám se,“ pohnula se Dawn a popadla je z ramínka.

„Běž od nich,“ zasyčela jsem. „Viděla jsem je první.“ Chvíli jsme se o ně přetahovaly, až se po nás ostatní zákazníci udiveně ohlíželi.

„Lizzy, nebuď hloupá,“ syčela Dawn. „Na mně budou vypadat mnohem líp. Nejsi do nich dost vysoká.“

Škubla a vytrhla mi šaty z rukou.

„Děkuji ti,“ řekla s lehkým úsměvem. „Vem si tyhle, nechceš?“

Dotkla se trojích šatů, které už vybrala a furiantsky odešla do zkušební kabiny.

Dívala jsem se za ní. Ptala jsem se sama sebe, proč mi kamarádění s Dawn přináší tolik problémů.

Byla jsem tak naštvaná, že se mi chtělo řvát. Ale zvládla jsem to.

Nechala jsem ji odejít s mými šaty a neřekla jsem ani slovo!! To mě naštvalo ještě víc.

Je to jeden z mých problémů. Nikdy se nenaštvu dost rychle a na nic si nepostěžuju, i když jsem skutečně zuřivá. Ale myslím, že na změnu je už pozdě.

Myslela jsem na Simonu. Co by dělala, kdyby byla na mém místě.

Ječela na Dawn, že ji předběhla? Simone nebyla zvyklá ostrouhat kolečka. Asi by udělala něco, co by Dawn vytočilo a nás ostatní pobavilo.

Můj vztek bledl. Měla jsem jenom pocit strašné porážky. Simone, jak jsem si pamatovala, ho neměla nikdy!

Simone byla mrtvá. Znělo to cize, i když jsem na to jenom pomyslela.

Podívala jsem se na hodinky – za dvacet minut Šest. „Rachel,“

zavolala jsem. „Musíme jít. Zmeškáme kino.“ Rachel koukla na ruku a pověsila Šaty, které si prohlížela, na věšák.

„Tradá!“ vyrazila Dawn z kabinky a udělala sérii sexy póz.

Musela jsem uznat, že vypadá fantasticky.

44

„O.K., Madonno,“ řekla jsem. „Je čas na kino.“

Dawn černé šaty koupila – náš jediný nákup. Pak jsme pospíchaly do biografu.

Koupily jsme lístky a Dawn s Rachel si šly sednout do hlediště. Já šla koupit praženou kukuřici. Stála jsem ve frontě a dumala, jestli mám přibrat nějaké buráky. Pak jsem ten nápad zavrhla. Aspoň neztloustnu.

Byla jsem tak zabraná do přemýšlení, že jsem si nevšimla, kdo stojí přede mnou.

Platinové vlasy. Upnuté černé tričko ozdobené penízky.

Neuvěřitelně těsné džíny, že jejich nohavice obepínaly až neslušným způsobem sexy nohy. I zezadu jsem poznala, kdo to je: Suki Thomasová. Suki byla mezi kluky v Shadyside velmi populární. A nezajímali se o ni jen proto, že jim pomáhala s domácími úkoly!

Objímala svého společníka kolem krku a chichotala se mu do ucha. „Kup mražené bonbóny,“ šeptala chraptivě.

Její partner se smál. Když se ke mně otočil z profilu, poznala jsem ho.

Byl to Justin.

Když mě uviděl, začervenal se. Dám ti zabrat, hochu, pomyslela jsem si.

„Čau,“ zavolal, jako by mě opravdu rád viděl.

„Nazdar, Justine. Ahoj Suki,“ řekla jsem a snažila se zakrýt překvapení.

„Čau, Lizzy,“ řekla Suki. „Jsi taky tak rozčilená jako já?“

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Páni!“ vykřikla Suki. „Přece kvůli novému filmu Christiana Slatera!“

Justin zaplatil. „Jdeme,“ řekl a táhl ji pryč. „Chci urvat dobrá místa.“

Nemohla jsem tomu uvěřit. Věděla jsem, že Justin holky střídá, dokonce i před zmizením Simone. S Elanou byl v den, kdy Simone zmizela. Byl s Dawn i Rachel. Ale tohle mě šokovalo.

Simone se už nemohla zlobit, ale bylo to tím horší. Ležela někde mrtvá, zabitá, a dva týdny nato on jde se Suki Thomasovou!

Byla jsem z toho úplně vedle. Dawn. Lucas, Justin – byla jsem 45

jediná, kdo se vzrušoval tím, že holka z naší třídy byla zavražděná?

Snažila jsem se uklidnit. Těšila jsem se na film. Měla jsem pocit, že vážím nejmíň metrák od té doby, co jsem otevřela dveře Simonina pokoje. Dawn nebyla sama, kdo potřeboval vypnout.

Film byl nudný. Nezachránil to ani Christian Slater. Pár přede mnou na to přišel mnohem dřív, takže jsem nakonec ani pořádně neviděla. Navíc se mi tenisky lepily k podlaze.

Dlouhou dobu jsem byla myšlenkami jinde. Běžely mi hlavou události minulých týdnů. Nebyla jsem schopna soustředit se na nic jiného.

Nic není nedůležité, říkal detektiv Jackson. Byla to nějaká maličkost, na kterou jsem zapomněla.

„Moc jsem pila,“ zašeptala Dawn a přelézala přese mě. Stoupla mi přitom na nohu. „Promiň!“ omlouvala se.

Natahovala jsem krk, abych viděla na Justina a Suki, ale nedařilo se mi to. Zkusila jsem se soustředit na představení. O deset minut později Dawn ještě pořád nebyla zpátky.

„Co tam tak dlouho dělá?“ šeptala Rachel.

Úplně jsem na Dawn zapomněla: Film byl konečně trochu

zajímavý. Christian Slater byl zamilován do neuvěřitelně krásné vyzvědačky.

„To je divné,“ řekla jsem. „Asi se tam spláchla.“

Rachel se usmála. „Jdu se za ní podívat.“

„Fajn, zjisti to přesně… auuu!“ Když mě Rachel míjela, přišlápla mi obě nohy. Stejně jako Dawn.

Na plátně hladila něžná vyzvědačka Christiana Slatera. „Tak tedy,“ předla, „ty pracuješ pro generála Fricka?“

„Tak nějak,“ odpověděl Slater.

Znovu jsem se ponořila do děje.

Za chvíli jsem uslyšela volat své jméno.

Otáčela jsem se ve tmě a snažila se zjistit, kdo mě volá.

Viděla jsem, jak Rachel klopýtá ztemnělým sálem ke mně.

„Lizzy! Lizzy!“ šeptala hlasitě.

„Co je?“ nadzvedla jsem se na sedadle.

„Lizzy, pojď rychle! Dawn! Stalo se jí něco strašného!“

46

VIII.

Srdce mi bušilo, když jsem klopýtala uličkou za Rachel, která na mě čekala. Rozrazila dvojité dveře do osvětleného foyeru. Následovala jsem ji o dvě vteřiny později, oči si pomalu zvykaly na ostré světlo.

Uviděla jsem Dawn. Ležela na zádech na červeném koberci s rozhozenýma nohama, jako by spadla z velké výšky.

Ona je mrtvá.

To bylo první, co mě napadlo.

Až později jsem si všimla, že nikde není krev.

Klečel u ní malý prodavač v červeném saku s modrou kravatou.

Za ním stál nervózní muž středních let v modrém saku, který tiskl ruce k sobě. Na štítku měl označení Správce.

Dawn byla v bezvědomí.

„Rachel,“ těžce jsem vydechla. „Co se stalo?“

Rachel byla hrozně bledá, bílá jako křída. „Našla jsem ji ležet v hledišti na podlaze,“ řekla šeptem. „Sem ji donesli oni.“

Zezadu přiběhl asi čtrnáctiletý kluk se sklenkou koly. Správce ji vzal a řekl: „Přines lékárničku!“

Dawn pohnula hlavou. Jenom trošku, ale všichni jsme se k ní okamžitě otočili. Klekla jsem si k ní.

„Dawn!“ řekla jsem. „To jsem já, Lizzy!“

Dawn zasténala.

„Asi jsi omdlela,“ řekla jsem.

„Taky si to myslím,“ přidala se Rachel.

Kluk přinesl lékárničku. Správce ji otevřel a vyndal čichací sůl.

Mával jí Dawn pod nosem.

Trhla hlavou dozadu. „Prosím vás,“ mumlala. „Ne…“

47

Otočila se na bok a chytila se za hlavu.

Správce hleděl na mě a Rachel. „Děvčata, nevíte, co se stalo?“

Znělo to jako obvinění. Zavrtěla jsem hlavou. „Dawn!“ zkusila jsem to znovu. „Vzbuď se!“

Pootevřela oči, zase zavřela, až je konečně udržela otevřené.

Najednou začala cukat hlavou.

„Pomozte mi! Pomozte

mi!“

křičela a schoulila se.

„Dawn,“ opakovala jsem. „To jsem já, Lizzy!“

Dívala se na mě, jako bych byla z jiné planety. Pak se pomalu soustředila na každého z nás, jako by nás viděla poprvé.

„My jsme ti neublížili,“ ujišťovala jsem ji. Proč jsem nevěřila vlastním slovům?

Napadlo mě, co se jí vlastně stalo. Srdce mi bláznivě

poskakovalo.

Slovo, které Dawn vzápětí vyslovila, nás všechny vyvedlo z míry.

„Vrah,“ mumlala. „Vrah.“

„Zavolejte policii!“ houkla jsem na správce. „A doktora!“

Luskl prsty na uvaděče a ten přispěchal. Dawn se natáhla a chytila mě za ruku. „Ne, ne, ne. Jsem v pořádku,“ tvrdila.

Zkoušela se posadit. Správce jí pomohl. Koženou sukni měla vyhrnutu až do poloviny stehen. Urovnala jsem ji.

Dawn vztáhla ruku ke spánku. „Páni,“ řekla, „to fakt bolí.“ Ještě než dokončila větu, rozplakala se.

Správce jí podal kapesník a Dawn se hlasitě vysmrkala. „Šla jsem z toalety,“ řekla pomalu. „Chtěla jsem se právě vrátit do hlediště.

Byla tma, neviděla jsem pořádně, ale zpozorovala jsem nějakého chlápka, jak jde ke mně. Pak mě uhodil – silně.“

„Mohl odsud někdo odejít?“ zeptala jsem se.

Správce zavrtěl hlavou. „Tak,“ řekla jsem a rychle se zvedla, „ať ji napadl kdokoli, musí být ještě v budově.“

Potil se a byl strašně nervózní.

„Divadlo má dva východy,“ řekl.

Spěchal k nám uvaděč. „Policie je na cestě,“ oznámil nám.

„Dobře,“ řekl správce.

„Já jim opravdu nemůžu nic říct,“ řekla mírně Dawn. „Nevím, kdo to byl. Nemůžete jim zavolat a říct, aby nejezdili?“

48

Správce zavrtěl hlavou.

Pomohli jsme Dawn na nohy. Trošku se potácela a vypadala omámeně a vyděšeně.

Nebyla na tom o mnoho lépe, když se dovnitř vřítili dva policajti, aby ji vyslechli. Jejich přenosné vysílačky s prskáním oznamovaly děsivá hlášení o vloupáních a požárech.

Dawn zopakovala celou příhodu. Správce ji přerušoval, stále opakoval, že on a jeho personál dělali, co mohli a že to nebyla jeho chyba. Policajti nás ujistili, že to byl pravděpodobně nějaký cvok a ne vrah.

„Proč mě uhodil?“ zeptala se Dawn.

„Jen tak, bez důvodu,“ odpověděl jeden z nich. „Na světě je plno maniaků. A nepotřebují žádný důvod. Kluk tě zřejmě zpozoroval, využil toho, že je tma a bylo to. Udělal to pro zábavu.“

Druhý polda Dawn nabídl, že ji odveze domů, ale ona nechtěla.

Řekla, že pojede s námi.

„Dobře,“ řekl. „Já se ještě zdržím nablízku do konce představení a uvidím, jestli něco zjistím.“ Správce si rukávem otřel čelo. „Jediné, co pro vás mohu udělat, je dát vám volné vstupenky na jiné představení,“ řekl. „Přijďte, kdy budete chtít. Kdykoli, a všichni.“

Rachel a já jsme se na sebe podívaly. „Díky,“ řekla jsem a vzala si od něj volňásky. Zřejmě v dohledné době propadnou. Pak jsme Dawn pomohly ven a do mého auta.

Venku byla mrazivá zima a příliš tma na půl osmé večer. Nebyla vidět jediná hvězda. Vítr foukal proti nám a pokoušel se nás zatlačit zpět. Vypadalo to, že bude bouřka. Jen jsem doufala, že počasí vydrží, než dojedeme domů.

Vklouzla jsem za volant a pohlédla na Dawn, která se opřela hlavou o okno. Ve světle pouliční lampy bylo vidět, jak jí na jedné straně naskočila boule.

O c o šlo? Přemýšlela jsem, nastartovala auto a zamířila k Dawninu bydlišti.

Byl to opravdu jenom nějaký pomatený cvok? Nebo to byl někdo, kdo chtěl Dawn záměrně poranit?

Když jsem přijela domů, rodiče svítili na verandě, v obývacím pokoji, v kuchyni, svítilo

se u garáže. Maminka pospíchala z

49

kuchyně, když mě uslyšela před dveřmi.

„Jsi doma brzy,“ řekla s úsměvem. Moji rodiče si dobře

uvědomují nebezpečí. Bydlíme blízko řeky. Je to jedna z nejhezčích částí města. Velmi bezpečná. A přesto, když jdeme spát, můj otec zapne poplašné zařízení, a nemůžeme sejít dolů, aniž bychom ho nevypnuli.

Neměli jsme s tím potíže. Jen jednou to spustilo, když se táta vzbudil uprostřed noci a v rozespalosti na ně zapomněl. Našli jsme ho stát v kuchyni, v ruce držel sklenici mléka a tvářil se hrozně zmateně. Do toho houkala siréna. Věděla jsem, že vraždy těch holek rozrušily naše stejně jako mně. Asi ještě víc. Pro moji matku bylo nejdůležitější, že už jsem doma. „Přišla ti pošta,“ řekla mi. V hale na stole jsem uviděla hromadu dopisů. Nahoře ležela dlouhá, bílá obálka s důvěrně známým písmem. „Kevin?“ řekla jsem s úsměvem.

Počkala jsem, až budu ve svém pokoji, abych si dopis přečetla.

Otec mu ještě nedal svolení, aby mohl přijet na ples. Jeho maminka měla menší autonehodu a má sádrový límec. Našel spoustu nových přátel (neudělalo mi to radost). A pořád mě šíleně miloval (to mě velice potěšilo).

Chtěla jsem okamžitě odpovědět, ale čekaly mě ještě domácí úkoly.

Ukázalo se, že je to mnohem těžší, než jsem myslela. Po deseti minutách byla má učebnice dějepisu otevřená stále na téže stránce jako na začátku.

Pokusila jsem se číst o atentátu na Lincolna. Ale celou dobu jsem četla jednu větu. Myslela jsem na Dawn, kterou někdo praštil do hlavy. Na Simonu a hroznou událost, která se jí stala. A taky na ty holky, usmrcené v lese.

Za oknem se objevil klikatý blesk. Hned na to zahřmělo. Byla to nejsilnější bouřka, jakou jsem zažila. Vstala jsem a hleděla z okna.

Bylo neuvěřitelné, že ještě všechno stálo. Rány zněly jako výbuchy atomové bomby.

Znovu se zablesklo. Bylo slyšet celou řadu zvuků, jako by po střeše běhalo tisíc myší. Pak spadly první velké kapky deště.

Prásk! Záclona deště šlehla proti oknu. Uskočila jsem zpět.

Neboj se, Lizzy. Dýchej zhluboka.

50

Několikrát jsem vydechla. Zdálo se, že to pomohlo.

Bouřka se brzy vyzuřila. Clona deště teď padala prudce dolů. Vítr vyl jako zvíře, které se snaží dostat ke mně do pokoje.

Vlezla jsem do postele a přikryla se. Ale pod růžovou prošívanou přikrývkou s volánky jsem se necítila moc pohodlně.

Vylezla jsem z postele a posadila se k psacímu stolu. Vzala jsem dopisní papír, který byl předtištěn pro mě. Nahoře na něm stálo: Z

psacího stolu úžasné Lizzy. Pod tím byl obrázek dovádějícího prasátka. Prasátka byla má oblíbená zvířata. Nevím proč. Měla jsem celou kolekci loutek a hraček – prasátek.

„Drahý Kevine,“ z a č a l a j s e m . „Nevím, jestli bylo něco v novinách, ale tady v Shadyside se stala hrozná věc.“

Zmačkala jsem papír a vyhodila ho. Nechtělo se mi začínat špatnými zprávami. Přece jsem nemohla napsat: ‚Drahý Kevine, Simone je mrtvá.‘

Zachvěla jsem se a zakryla si rukama obličej.

Když jsem je sundala, všimla jsem si, že dveře do pokoje byly dokořán otevřené.

Zalapala jsem po dechu.

Byl to táta. Užasle na mě hleděl. „Tys mě neslyšela klepat?“

zeptal se konečně.

„N-ne,“ koktala jsem. „Ten déšť…“

„No jo, to je mi líto. Nechtěl jsem tě vylekat.“ Nejspíš vylekal nejvíc sám sebe. „Chtěl jsem se zeptat, jestli půjdeš na partičku šachu?“

Můj otec šachy zbožňoval. Nikdy jich neměl dost – třebaže jsem ho dost často porážela. „Ne,“ řekla jsem. „Mám strašně moc práce.“

Přikývl a hřejivě se usmál. „Všechno v pořádku?“ zeptal se a předstíral, že náhodou. Ale věděla jsem, že je ustaraný, stejně jako maminka.

„Jo. Myslím, že jo,“ odpověděla jsem.

„Rodiče Simony neslyšeli…“

„Neslyšeli nic,“ řekla jsem.

Povzdechl si. „To je strašné.“

Přikývla jsem.

„Lizzy?“

51

„Budu zvlášť opatrná,“ slíbila jsem mu.

Znovu si povzdechl. „Pokud změníš názor na ty šachy…“ vytrácel se při odchodu jeho hlas.

Zkoumala jsem svůj obličej v zrcadle. Nesmím se divit, že se o mě bál. Vypadala jsem otřesně – pod očima tmavé kruhy, tvář bílá jako stěna. Simonino zmizení a útok na Dawn mi daly zabrat.

Zazvonil telefon.

Téměř jsem vyletěla z kůže. Byl to nejpronikavější zvuk, jaký jsem kdy slyšela. Jako by mi někdo pištěl u ucha.

Když jsem se ozvala, uslyšela jsem vzlykání.

„Kdo je tam?“ zeptala jsem se opatrně.

„Lizzy,“ plakal dívčí hlas.

„Rachel? Rachel?“

„A-a-ano…“

„Rachel – stalo se něco?“

Plakala tak strašně, že nemohla mluvit. Pak vzlykla: „Musíš okamžitě přijít! Musíš mi pomoct!“

„Rachel – co je ti?“ vykřikla jsem.

„Pomoc, Lizzy – prosím!“ plakala.

Potom linka oněměla.

52

IX.

Déšť padal vytrvale a hustě, stěrače na předním skle byly úplně zbytečné. Jak jsem uháněla k Rachel na Fear Street, viděla jsem svět venku jako tmavou skvrnu.

Feart Street.

Jela jsem do Fear Street večer, v nejhorší bouřce, jakou jsem kdy zažila.

Ale neměla jsem na výběr.

Rachel měla potíže. Možná, že byla ve vážném nebezpečí.

Řítila jsem se k ní tak rychle, jak jsem mohla.

Sledovala jsem bílou čáru po straně silnice před sebou. Déšť šlehal do skla. Nohu jsem držela pevně na plynu.

Obrázky v mé hlavě začaly dostávat konkrétnější obrysy.

Hrůzyplné obrysy.

Viděla jsem Simonu, samotnou doma, samotnou v pokoji. Vstoupí vrah. Má nůž. Zápasí s ní. Mrští s ní na knihovnu.

Viděla jsem to všechno tak živě, jako bych u toho byla. Viděla jsem ponořený nůž. Viděla jsem vraha útočit. Viděla jsem, jak Simonu znovu a znovu bodá. A krev teče po koberci.

Zatřásla jsem hlavou, abych z ní ty hrůzy vyhnala. Ale děsivé představy se nedaly.

Proč jsem našim neřekla, kam jdu?

Telefon oněměl a

Rachel byla odříznuta. Nic jsem nevěděla.

Nemohla jsem se zeptat, do čeho jdu.

Vyběhla jsem z domu jen v tenké větrovce s kapuci přehozenou přes hlavu. Prolétla jsem předními dveřmi a než jsem doběhla k autu, byla jsem promočená. Prochladla jsem na kost.

53

Napravo se matně rýsoval hřbitov na Fear Street, přes mokrá skla byl obraz pokřivený. Pak už jsem uviděla řadové bílé domy, které vypadaly stejně pokřiveně jako kamenné hroby. Připadalo mi, jako by se ke mně nakláněly, když jsem brzdila u Rachelina domu.

Uprostřed silníce jsem viděla světle pruhovanou závoru. Téměř ve stejné chvíli zahřmělo. Bouřka mě vzpamatovala. Otřásla jsem se.

Nahnula jsem se dopředu s obličejem téměř na skle. Zkoušela jsem prohlédnout dešťovou clonou, ale vítr strkal moje auto směrem ke strmému svahu.

Vydechla jsem, když jsem uviděla na silnici šedou skvrnu.

Dupla jsem na brzdu.

Ale bylo pozdě. Auto klouzalo a pak jsem do něčeho narazila.

Něco bylo pod koly.

Hrdlo jsem měla stažené hrůzou.

„Ne!“ vykřikla jsem hlasitě. „Ne!“

Tak příšerný náraz!

Uvědomila jsem si, že jsem právě někoho přejela.

54

X.

S pevně zavřenýma očima jsem klouzáním zastavila. Hlasitě jsem oddechovala, strčila do dveří a vyklopýtala ven do deště.

Kdo to byl?

Koho jsem srazila?

Záblesk rozjasnil vozovku víc než denní světlo a ve vteřině zmizel. Několik yardů za autem jsem uviděla uprostřed ulice světlo.

Rozběhla jsem se k nějakému člověku, studený déšť mě bil do hlavy.

Když jsem se přiblížila, všimla jsem si, že je malé postavy.

Dítě?

„Proboha, ne!“ ječela jsem do deště.

Na hlavě jsem měla místo vlasů mokrou přilbu. Modrá větrovka se mi nalepila na tělo. Džíny byly úplně promočené.

„Ne, ne!“

A pak jsem stála nad tělem.

Nad mrtvým mývalím tělem.

Z břicha lezla hromada syrového masa.

Tmavé oči zvířátka byly otevřené a dívaly se na mě.

Zvedl se mi žaludek.

Odvrátila jsem se.

Dobře jsem udělala. Ve stejném okamžiku jsem uviděla na rohu odbočit auto, které s řevem směřovalo ke mně.

Vyjekla jsem a skácela se na kraj chodníku.

Auto mé s burácením minulo. Řidič si mě nejspíš ani nevšiml.

Trochu oslněná jsem se postavila na nohy. Vyhnula jsem se mrtvolce a utíkala zpět k autu.

55

Hnala jsem se téměř poslepu, chtěla jsem auto navést na

příjezdovou cestu k Rachel.

Před domem byl klid. Uvnitř svítila světla. Oběhla jsem dokola celý dům a potom zabušila na dveře.

Blížily se něčí kroky. Nad schodištěm u vchodu se rozsvítilo a paní Westová vyhlédla za bílou tylovou záclonou. Když mě poznala, údivem otevřela pusu. Dovedla jsem si živě představit, jak vypadám.

„Lizzy!“ zvolala a otevřela dveře. „Jsi v pořádku?“

„Kde je Rachel?“ vykřikla jsem.

„Rachel? Nahoře v pokoji. Co pro tebe…“

Nenechala jsem ji domluvit. Schody jsem brala po dvou.

Nahoře byla tma. Stejná jako u Simony v ten hrozný večer.

Dívala jsem se na zavřené dveře, ze kterých se vespod linul úzký proužek světla. Netušila jsem, co uvidím uvnitř.

Neměla jsem odvahu otevřít.

Ale musela jsem.

Zhluboka jsem se nadechla, chytla za kliku a strčila do dveří.

56

XI.

„Rachel!“ zavolal jsem.

Seděla na posteli.

V bledém žlutém světle jsem uviděla, že má červené oteklé oči a opuchlý nos. Kolem ní se válely chuchvalce z růžových kapesníčků a jeden, silně ušpiněný, žmoulala v ruce. Otevřená ústa vypadala jako prasklá.

„Jsi v pořádku?“ zvolala jsem.

„Ne,“ odpověděla tiše. „Nejsem.“ Pomalu se vysmrkala, jako by kapesník řezal.

„Někdo tě přepadl?“ vyzvídala jsem.

„Přepadl?“ zeptala se zmateně a překvapeně. „Cože?“

Nemohla jsem popadnout dech. Těžce se mi mluvilo. „Volala jsi –

znělo to tak rozčileně – v tom telefonu – jako by ti šlo o život. Jako bys byla v koncích!“

„Jo, to bylo v pořádku. Stalo se něco horšího.“

„Co?“

„Gideon je…“ začala znovu vzlykat. „Rozešel se se mnou.“

Hleděla jsem na ni s úžasem. „Tos mi volala, abych přišla i přes tu bouřku jenom kvůli tomu?“

Rachel se zatvářila, jako by dostala žihadlo. „Potřebovala jsem o tom s někým mluvit. Zkoušela jsem ti volat. Ale telefon byl asi kvůli bouřce odpojený.“

Zvedla sluchátko a poslouchala.

„Ještě nefunguje.“ Otráveně

hodila sluchátko do vidlice.

Otočila jsem se a uviděla přicházet paní Westovou. „Rachel?

Lizzy? Co se to, proboha, děje?“

57

„Všechno je v pořádku,“ volaly jsme obě současně.

Po chvíli paní Westová řekla: „Jestli mě budete potřebovat, jsem dole.“

Rachel popotáhla. „Kape z tebe po celém pokoji.“

„Hm. Můžeš mi podat ručník?“

Šla do koupelny a vrátila se s ručníkem, který po mně hodila.

Poznamenala jsem: „A jak mi poděkuješ, že jsem se ti pokoušela zachránit život?“

„Díky,“ zamumlala. Vyhnula se mému pohledu a oči se jí znovu zaplnily slzami. „Jak mi to mohl udělat?“

Srdce se mi rozbušilo v hrudi. Měla jsem na ni zlost – ale taky se mi ulevilo. Vytřela jsem si vlasy. „Co se stalo?“

Rachel neodpověděla. Odnesla jsem ručník. Její obličej byl zkroucený pláčem. Brečela, stírala si slzy. Mlčely jsme.

„Rachel,“ řekla jsem jemně. „Nebude to tak zlé. Uvidíš.“

Otočila se a strčila hlavu pod starou hnědou gorilu; polštář, který jí maminka ušila, když byla malá. Její vzlyky nabíraly znovu na síle.

Posadila jsem se na postel a objala ji.

„Rach,“ řekla jsem. „Pojď sem. Co se stalo?“

„Opustil mě kvůli Elaně,“ řekla, zahalená do přikrývky.

„Cože?“

„Slyšelas dobře.“

„Tomu nevěřím,“ řekla jsem. Rachel a Gideon spolu chodili už tak dlouho, že jsem si to ani nepamatovala. Jestli se zdál něčí vztah pevný, byl to ten jejich.

„Jak se to stalo?“

„Nevím!“ naříkala. „Pracovali jsme spolu na studii sociálního projektu a…“ nebyla schopna vylíčit zbytek. „Elana,“ řekla hořce a zvýšila hlas. „Myslí, že si může dělat, co chce. Ale nemůže mít…“

Začala znovu brečet, tentokrát na hodně dlouho. Bušila oběma rukama do polštáře.

„Klid, klid,“ řekla jsem jemně. Objímala jsem ji a cítila, jak se začíná třást. Nemohla jsem ji utišit. Cokoli jsem řekla, bylo špatně.

Nejspíš jsem měla být zticha a nechat ji brečet. Místo toho jsem řekla: „Dobře, vím, jak jí to oplatit. Porazíš ji v soutěži.“

Rachel si klekla a vytrhla se mi. „Ty ses zbláznila,“ vykřikla.

58

„Gideon byl jediná příjemná záležitost v mém celkově mizerném životě. Kdo se stará o soutěž?! Stejně nebudu mít doprovodí“

„Obě budeme bez partnera,“ řekla jsem. Najednou jsem brečela taky. Vzpomněla jsem si na den, kdy jsem se dozvěděla, že Kevin odjede do Alabamy. Tehdy seděla Rachel na mé posteli, zatímco já jsem brečela. Přemýšlela jsem, co jí říct, abych ji utěšila.

„Já ti budu dělat doprovod,“ řekla jsem.

„Hrozné!“

Konečně se dala trochu dohromady a omluvila se, že mě vytáhla ven v takovém nečase. Slíbila jsem, že jí ráno zavolám a šla jsem k autu.

Bouřka ještě zuřila, když jsem jela domů. Alespoň jsem se necítila tak hrozně, teď, když jsem věděla, že je Rachel v pořádku. Měla zlomené srdce, ale ve srovnání s tím, co ji mohlo potkat, bylo zlomené srdce maličkost.

Přijela jsem domů, svlékla mokrou větrovku a hledala místo, kam bych ji pověsila. Zavolal mě táta.

Ach je, pomyslela jsem si. Teď přijde přednáška!

Jela jsem v noci, bez jeho svolení a jeho autem.

Pozval mě do své pracovny. Neochotně jsem vešla, vědouc že budou velké problémy.

Ale k mému překvapení seděl za psacím stolem s výrazem ‚jsem jedno velké ucho‘. Měl na sobě svůj oblíbený starý červený župan.

Ten s kotvami. Měl zapnutý počítač a posouval figurky po obrazovce.

„Slyšelas to?“ zeptal se, jakmile jsem vešla do pokoje. „Chytli toho chlapa, který zavraždil ty dvě dívky.“

59

XII.

Byla jsem ohromně šťastná. Ale srdce se mi znovu rozbušilo. Bála jsem se zeptat, kdo to udělal. Představovala jsem si pořád pachatele jako kluka s hnědými vlasy a očima položenýma blízko sebe – Lucase.

„Bylo to ve zprávách,“ řekl tatínek. „Byl to chlap, který nedávno utekl z vězení.“

Pomalu a dlouze jsem vydechla.

„A Simone? Říkali něco o Simone?“

Spokojený výraz mého otce se rychle ztratil. Zavrtěl hlavou. „O

Simone ani slovo.“

Sedla jsem si na černou koženou podnožku. „Aspoň si teď od toho všeho můžete odpočinout, když ho už chytli,“ řekl.

„Díky, žes mi to pověděl,“ odpověděla jsem mu.

Šla jsem do kuchyně a otevřela ledničku. Měla jsem hlad, a tak jsem vytáhla zásuvku na zeleninu. Ne, že bych zeleninu nějak zvlášť chtěla, ale moje matka tam před otcem schovávala čokoládu, aby mu nerostlo břicho. Vytáhla jsem ze skrýše ohromný kus nestlé, nalila si velkou sklenici smetany a sedla si na žlutý stůl. Říkala jsem si, proč nedoplnit kalorie, když můžu? Rozhodně mi čokoláda vždycky pomůže k uvolnění. Četla jsem, že to je návykové a že čokoláda působí, že se lidé cítí příjemně. Věřila jsem tomu.

Ohlodávala jsem ji a zapnula malou televizi v kuchyni.

Zrovna byly večerní zprávy – končilo počasí.

„Tak, a na závěr: déšť, déšť a pro změnu zase déšť,“ šklebil se meteorolog.

Moderátor se usmál a otočil se na kameru.

60

„Díky, Tony. Zítra se nám sice nepodaří uschnout, ale alespoň se budeme cítit bezpečněji. Opakujeme naši hlavní zprávu o tom, že muž, o kterém jsme věřili, že je to vrah ze Shadyside, byl zajištěn.“

Naklonila jsem se dopředu, když promítali záběry pachatele v okamžiku, kdy ho přivedli na policejní stanici.

Lidé zakrývají svoje obličeje, když jsou zatýkáni před kamerami.

Tenhle šílenec ne.

Díval se přímo do kamery. A smál se. Chybělo mu pár zubů. Byl malý, útlý, ale šlachovitý a tetovaný, svalnaté paže – paže, které byly dost silné na Tinu, Stacy a Simonu.

„Proč jste to udělal?“ vykřikl reportér a snažil se dosáhnout k muži mikrofonem přes dav lidí.

Policie se pokoušela strčit vraha dovnitř a jeho právník křičel:

„Žádné otázky!“

Ale muž se zastavil a ukázal své zkažené zuby. „Udělal co?“

zeptal se s přehnanou nevinností.

„Vrahu! Vrahu!“ vřískala nějaká žena mimo záběr. Chlap zmizel uvnitř, pořád s úsměvem na tváři. Otočil se, aby naposled zamával do kamery, jeho malá očka plála.

Vypnula jsem televizor. Litovala jsem, že jsem se dívala. Teď, když jsem znala tvář zločince, mohla jsem si představit, co se stalo Simone. Ten úsměv. Jako by mi posílal vzkaz – ‚ještě si přijdu pro tebe‘.

Šla jsem nahoru, vyčistila si zuby, vytřela znovu vlasy a pak jsem zapadla do postele. Zhasla jsem světlo a hleděla do stropu na růžové, zelené a oranžové hvězdy, které k němu přilnuly. Obyčejně mi pomohly usnout. Ale tuhle noc to nefungovalo. Nic se nepromítlo.

Měl tatínek pravdu? Opravdu si můžeme oddechnout? Bylo

možné, že celá ta děsivá epizoda je za námi? Podobné otázky mi kroužily hlavou, když jsem usínala.

Nespala jsem dlouho. Vyburcovalo mě důrazné klepání na

domovní dveře.

Posadila jsem se na posteli rychle jako blesk. Byla skoro půlnoc.

Možná se mi to jenom zdálo, že někdo klepal.

Věděla jsem, že ne. V každém případě jsem zůstala v posteli a doufala, že se mýlím. Hlasité klepání se opakovalo. Vyskočila jsem, 61

sáhla po županu a sešlá dolů. Moje matka si zavazovala župan.

Potkaly jsme se na odpočívadle. Tatínek stál před poplašným zařízením a mačkal číselný kód, aby systém vypnul a my mohly sejít dolů bez jekotu sirény a probuzení nejbližších sousedů. Všichni jsme se na sebe vyděšeně podívali a pak jsme šli ke dveřím.

Táta jimi škubl a otevřel je.

Venku v dešti stál šklebící se policista. Díval se na nás.

„Elizabeth McVayová?“ zeptal se.

„To jsem já,“ zašeptala jsem.

„Byla jste dnes večer u Rachel Westové?“

Rodiče se na mě otočili. „Ano,“ řekla jsem.

„Dobře,“ řekl polda. „Obávám se, že budete muset jí se mnou.

Byla jste poslední, kdo ji viděl naživu.“

62

XIII.

„Mariin růženec,“ řekla jsem. Seděla jsem v kabině u zvukového pultíku a kontrolovala celé zařízení.

„Kapitánova píšťalka.

Kontrola.“

Připravovala jsem všechno na večerní zkoušku. Musela jsem si zapamatovat všechno, co jsem dělala. Byl to nejtěžší úkol.

Čtvrteční večer. Uběhl už týden od Racheliny smrti. Chodila jsem v té době jako ve snách. Nemohla jsem se zbavit pochyb.

Brzy na to, co jsem Rachel v tu deštivou středu opustila, odešli i její rodiče. Její otec trval na tom, že projde všechny obchody, aby mohl koupit zmrzlinu – nevadilo mu, že prší, ani že je už tři čtvrtě na deset večer.

Rachel, r o zčilená z Gideonovy zrady, odmítla jít. Pan West ji nejprve prosil, pak se pohádali a nakonec nařizoval. Neměl pro Rachelin stav porozumění.

Jeho dcera byla stejně tvrdohlavá jako on. Přece nešlo, aby myslela na zmrzlinu, když ji právě opustil kluk. „Radši bych umřela, než šla!“ ječela na otce.

Je jasné, že to byla slova, na která pan West nikdy nezapomene. A asi si nikdy neodpustí, že nechal Rachel doma samotnou. Ale všichni si už mysleli, že je vrah pod zámkem. Vždyť to viděli v televizi.

Nakonec šli Westovi pro zmrzlinu sami.

Když se vrátili domů, Rachel tam byla.

Na zemi ve své ložnici.

Ubodaná k smrti.

„Piknikový košík,“ řekla jsem potichu. „Kontrola.“

Sklonila jsem hlavu. Vzpomněla jsem si na Rachelin pohřeb.

63

Myslela jsem, že přijde celá škola. Ale ne všichni se přišli s Rachel rozloučit. Gideon ano. Vsadila bych se, že se cítil pěkně pod psa.

Skutečně měl pro ni hezký dárek na rozloučenou. Opustil ji kvůli Elaně.

Pohřbili ji v novém oddělení na hřbitově ve. Fear Street. Během obřadu se dalo znovu do deště.

Snažila jsem se soustředit na hru. Byla jsem na svou komoru zvyklá. Líbila se mi, i když byla přeplněná rekvizitami a technikou.

V naší škole je tahle důležitá místnost umístěna v horním křídle, v místě, kterému říkáme prostor nad jevištěm. Je schována v rohu na konci úzké chodby, kam chodíme přes jeviště. Je tak malá, že se tam cítím jako v podkroví. Je nacpaná našimi pomocníky. Jsou tam lepenkové krabice plné mečů, pér, vycházkových holí, staromódních telefonů, různými druhy nádobí, zvonků, píšťal, dokonce je tam puška s vlaječkou uvnitř, ze které se pokaždé, když někdo vystřelí, ozve ‚bang‘.

Pravda je, že se mi v současné době zdála maličká, přecpaná komůrka dost strašidelná. Kdo mě uslyší, když se mi tady něco stane? Nikdo.

Pak jsem si všimla něčeho zvláštního.

Dveře k malému záchodu byly nepatrně pootevřené.

Divné, vždyť jsem je po poslední zkoušce určitě zavřela. Věděla jsem to jistě, protože jsem zavírala všechny dveře. Mám zvláštní zvyk. Mám ráda věci v pořádku. Nesnáším pootevřenou zásuvku nebo napůl zavřené dveře od kredence.

Pomalu jsem se ke dveřím přiblížila. Jediné, co jsem slyšela, byl tlukot vlastního srdce.

Plná krabice s papírovými maskami mi málem přistála na hlavě.

Nikdo tam nebyl. Klekla jsem si a mumlala si, jak zachráním masky. Naštěstí se žádné nic nestalo.

Vtom se za mnou ozval chlapecký hlas: „Ahoj, Lizzy.“

Rychle jsem vstala. Byl to Robbie. Mířil puškou na mou hlavu.

„Zemřeš,“ řekl.

Stiskl spoušť. Vlaječka se vymrštila ven. „Bang!“ ozvalo se.

„Moc směšné,“ řekla jsem. „Ty – skoro jsi mě vyděsil k smrti.

Pak by to bylo na tobě.“

64

Nechtěla jsem, aby viděl, jak těžce dýchám. Podezíravě se na mě podíval.

„No,“ řekla jsem pomalu. „Co potřebuješ?“

Chvilku mě pozoroval.

Pak řekl: „Ach jo,“ a vytáhl kousek žlutého papíru, na který si dělal poznámky o každé zkoušce.

„Zapomněl jsem ti dát tyhle

připomínky. Prostor opatství je příliš tmavý, můžeš to zesvětlit?“

„Jistě.“

Pak řekl dívčí hlas: „Vejde se sem ještě jeden člověk navíc?“

Byla to Dawn, dlouhé blond vlasy měla zastrčené pod čepcem.

Jediná dnes zkoušela v kostýmu.

„Marie, nemyslíš, že už máš být na jevišti?“ zeptal se Robbie.

„Jo. Za chvilku se vrátím dolů. Potřebuju, aby mi Lizzy

zkontrolovala rekvizity. Nepřijdu pozdě, slibuju.“

Robbie mi vrazil do ruky připomínky a pak se protáhl kolem Dawn.

„Spěchej,“ volal dozadu, když šel úzkou chodbou k žebříku, vedoucímu dolů na jeviště.

Dívaly jsme se jedna na druhou. Něco v její tváři mě vyděsilo.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Tohle byla obrovská chyba,“ poznamenala.

„Co?“

„Nikdy jsem neměla souhlasit s tím, že převezmu roli po Simone.

Nikdy.“

„Proč?“

„Protože si připadám děsně divně, proto. Oblékat kostým mrtvé holky! Nevím proč, ale jako bych na sobě nosila cedulku s nápisem ‚příště já‘!“

Začala jsem se smát, ale zarazila jsem se. „Taky se bojím,“

přiznala jsem se.

Dawn se na mě podívala, jako by chtěla vidět skrz mě. „Napadlo tě to, co mě?“ zeptala se.

Zamrazilo mě. Těch několik posledních dnů mě trápila hrozná věc. Očividně to napadlo i Dawn. „O čem to mluvíš?“ zeptala jsem se, předstírajíc, že nevím, co myslela.

„Nejdříve Simona, pak Rachel. A pak chlap, co mě napadl v 65

kině.“

„No a co?“

Dawn se na mě podívala tak, jako bychom se měly rozdělit o hrozné tajemství. „No, víš o někom, kdo by chtěl úplně odrovnat všechny kandidátky?“

„Kandidátky?“ přeskočil mi hlas, když jsem se zeptala. „Tomu nevěřím. Proč by…“

„Myslíš, že je to jenom náhoda?“ zeptala se nedůvěřivě.. „Jistě.

Bylo to tak.“

„Nebylo!“

„Marie!“ ozval se dole v hledišti Robbie. „Prosím, prosím.“

„Za chvilinku!“ zavolala Dawn.

„Ale toho chlapa, který to udělal, chytli…“ začala jsem.

„Jistě,“ pokračovala a ztišila hlas. „Ale byl už pod zámkem, když byla zabita Rachel. A k vraždě Simone se nepřiznal. Lizzy, hele, to je úplně jasné. Jde po nás někdo jiný. A skutečně myslím nás.“

Dawn měla tik v levém oku. Uvědomila jsem si, že byla stejně vyděšená jako já.

Odkašlala jsem si. „Zbyly jsme už jenom tři. Ty, já a Elana.“

„Takže co uděláme?“ zeptala se třesoucím hlasem.

Pokrčila jsem rameny. Nic mě nenapadlo. „Podívej – uděláš líp, když na to teď přestaneš myslet,“ řekla jsem. Chtěla jsem jí naznačit, že i já potřebuju chvíli klidu.

Nebrala mě na vědomí.

„Víš, co je ze všeho nejděsivější?“

„Co může být hroznějšího než to, že nás nějaký šílenec vraždí jednu po druhé?“

„Úúúú. Nejděsivější ze všeho je, že to je pravděpodobně někdo, kdo nás všechny zná.“

„Vidíš; už zpíváš jinou,“ řekla jsem. „Říkalas, že to je směšné, když jsem mluvila o Lucasovi.“

Ztuhla jsem, když jsem si představila Lucase, plížícího se ke mně s těma svýma bláznivýma očima.

„Pořád si myslím, že to Lucas nebyl,“ řekla Dawn. „Říkám si, fajn, i kdyby měl důvod nenávidět Simonu, co mohl mít proti Rachel?“

66

„Nevím.“ Pak jsem si připomněla hru pana Meadyho. Možná, že to byla cesta jak najít vraha. Ocitla jsem se na jeho místě, představovala jsem si, co si myslel.

Musela jsem být úplně mimo, protože se Dawn zeptala: „Co je? O

čem přemýšlíš?“

„Dawn!!“ zaječel Robbie zespodu. „Pojď sem!“

Kdybych byla vrah, proč bych zabíjela kandidátky jednu po druhé?

Pak mě to praštilo do hlavy.

„Prachy!“ řekla jsem nahlas.

„Prachy?“ zakoulela Dawn očima.

„O čem to mluvíš? Jaké

prachy?“

„Tři tisíce dolarů stipendia, které vítězka dostane. Možná chtěl mít nějaký chlap jistotu, že jeho holka vyhraje a on ty prachy dostane.“

Dawn se zašklebila. „Ty bys zavraždila Čtyři holky pro tři tisíce dolarů? Proč nevyloupil banku? To nedává smysl. Počkej! Už vím!

Možná je to holka, kterou nenominovali a ona se teď cítí ukřivděná.“

„Myslím, že peníze dávají větší smysl.“

„Dobře, ale zapamatuj si – to není náhoda!“

„DAWNNNNN!!!!!“ ozval se zezdola řev.

„Musím letět,“ řekla a chytila mě za ruku. Měla studenou a zpocenou dlaň.

„Zde je tvůj růženec, Marie,“ řekla jsem.

Sevřela ho v dlani. „Budu ho potřebovat. Jdu se modlit.“

Spěchala pryč. Šla jsem za ní ven do chodby. Když sestupovala po žebříku, usadila jsem se tam a dívala se dolů na osvětlené jeviště a do tmy hlediště.

Byl tam Robbie. Právě pronášel k souboru řeč. „Toto představení musí být skvělé,“ řekl. „Právě ono odstartuje plesový víkend a odstartuje ho pořádným bouchnutím. Proto musíme všichni hodně pracovat. Pamatujte si, že do premiéry zbývá osm dnů. Oukej, na místa!“

Dívala jsem se dál dozadu do hlediště. Koho to tam vidím?

Justina? Chodil se dívat na Simonu, vzpomínala jsem.

Pak jsem ho poznala. Stál úplně napravo a upřeně se díval ke mně 67

nahoru.

Lucas. Naše oči se setkaly. Usmál se. Sešpulil rty jako k polibku.

Odvrátila jsem se. Ten kluk je psychopat, pomyslela jsem si.

Zamrazilo mě v zádech. Vzpomněla jsem si na naše setkání venku před domem Perryových. Lucas byl blázen, ten motiv nepotřeboval.

Mohl kandidátky pronásledovat jen proto, aby se pobavil.

Jednou jsem v televizi viděla film, kde podobně neoblíbený študák zabíjel fanoušky nějakého týmu jednoho za druhým jenom proto, že se nesnášel s jeho kapitánem. Po tom filmu jsem nemohla týden spát.

Co si Lucas myslel? Ne – nechtěla jsem hrát hru pana Meada s Lucasem Brownem. Až příliš jsem se bála.

Nedívala jsem se raději směrem k němu. Ale dlouho jsem to nevydržela. Rychle jsem se na něj koukla.

Přicházel.

Dawn zpívala sólo. Prožívala to a tančila u toho po jevišti.

„Zastav!“ přerušil ji Robbie. „Mimi,“ řekl klavíristce, „o něco rychleji, oukej?“ Klusal nahoru na jeviště. „Dawn, promiň, že jsem tě zastavil. Dělalas to báječně. Ale chci se pokusit o ještě větší vyjádření svobody, jo?“

Dawn se na něj usmála, svraštila nos a řekla: „Jasně.“ Robbie ji obejmul. Otočil se ku zbytku účinkujících. „Viděli jste, jak dobře dělala Dawn tuhle krátkou scénku? Kolik bude opon?“

Soubor se cítil zavázán hlasitým potleskem a ovacemi. Byli zvyklí, že Robbie hrál roli šoumena.

Civěla jsem dolů na Dawn. Vzpomněla jsem si, že po převzetí Simonina partu přiznala, že je na rozpacích. Tak proč teď zářila, jako by právě vyhrála Wimbledon?

Najednou mě napadla hrozná myšlenka.

Dawn měla jasný motiv pro zabíjení!

Zoufale toužila vyhrát. Byla do vítězství celá blázen. Všichni jsme to věděli.

Blázen…

Co jestli Dawn řekla nějakému chlápkovi, aby zabil ostatní kandidátky?

Ale když jsme o tom povídaly, byla opravdu vystrašená.

68

I já jsem se bála, zvlášť když jsem byla zodpovědná za dvě vraždy

– s oběma jsem přišla do styku.

Takže co takhle Elana?

V žádném případě, odpověděla jsem si. Neuměla jsem si ji představit.

Nevěřila jsem, že by toho byla schopna. Hrůza, podezřívala jsem vlastní kamarádky ze spáchání vraždy!

Najednou, bez varování, se mi vybavilo ještě jedno jméno.

Překvapilo mě to.

Gideon!

Ten den v Peteově pizzerii se Gideon zmiňoval o stipendiu. Dost nás to udivilo. A Rachel mu řekla, že to není jeho věc. Možná, že se v poslední chvíli rozhodl přehodit výhybku…

Točila se mi hlava. Dole pode mnou se znovu zkoušelo. Dawn vykládala matce představené o zmatcích kolem kapitána von Trappa.

Spěchala jsem í po žebříku dolů do kulis, abych mohla spustit další obraz. Doufala jsem, že to stihnu včas. Už i mě nebavilo fantazírovat.

Opatrně jsem odmotala provaz na levé straně a po narážce jsem jej pustila.

„Ježišmarjá, ne!“ vykřikla jsem. Kromě kulis se na jeviště řítil těžký pytel písku.

Pak jsem uslyšela výkřik.

Byla to Dawn.

Pytel přistál s děsivým zaduněním.

69

XIV.

„Dawn!?“ vykřikla jsem v hrůze hlasem, který nebyl můj.

Z jeviště se ozval zděšený jekot.

Když jsem tam přišla, stáli všichni natlačeni kolem Dawn, takže jsem neviděla, co s ní je.

„Dawn! Dawn!“ volala jsem, zoufalá z toho, co se stalo.

Pak jsem uviděla její hábit. Vstala úplně v pořádku.

Razila jsem si cestu shlukem lidí, abych se k ní dostala.

Těžký pytel ležel u jejich nohou.

Dawn brečela. „Spadlo to tak blízko! Spadlo to tak blízko!“

Objala jsem ji.

„Lizzy!“ Robbie vypadal rozzuřeně. „Co se stalo?“

„Já fakt nevím.“ Dívala jsem se nahoru do prostoru nad námi.

„Když jsem zatáhla za provaz…“

Obrátila jsem se k Dawn. Obviňovala mě uslzenýma očima.

„Hele, to jsem nebyla já!“ vykřikla jsem. Vinila mě z poranění.

„Dawn – nedívej se na mě tak.“

„Někdo se pokusil mě zabít,“ řekla temně, dusila další slova. „A je to už podruhé, co to zkoušel.“

„Cože?“ vykřikl Robbie s pochybovačným výrazem v obličeji.

Otočil se k ostatním. „Dobře, teď si dáme pátý obraz. Jdeme. Přidělí nám nějakou místnost.“

Vzal Dawn za ramena a vedl ji do šatny. Šla jsem za nimi. Dawn klesla do židle před velkým zrcadlem.

„Tak povídej, kdo se pokoušel tě zabít?“ řekl Robbie.

Udivilo mě, jak to řekl. Co si Robbie skutečně myslí?

Robbie Simonu nenáviděl. Ale proč by chtěl zabít Rachel? Nebo 70

svou novou první dámu Dawn?

Dost, Lizzy. Okamžitě přestaň, varovala jsem se. Nesměla jsem nikoho podezírat.

„Kdybysme věděli, kdo nás chce zabít, nemyslíš, že bysme to řekli policii?“ zeptala jsem se uštěpačně.

Robbie vzdychl. Vzal labutěnku, zkoumal ji a potom ji upustil zpět na stůl. Pak se ke mně otočil.

V zrcadle jsem viděla, že je vyděšen právě tak jako Dawn.

„No, co za bláznivou teorii o spiknutí mi dodáte teď?“ zeptal se.

„Simone a Rachel byly zabity,“ řekla jsem mu. „Nebo jsi na to zapomněl?“

„Co to s vámi dvěma je?“ řekl a posouval si brýle zpět na nos.

„Vím, že to, co jste prožily, bylo děsivé, ale nikdo vás nechce zabít.

Samozřejmě, že existuje někde další vyšinutý člověk, který má chuť někoho zabít. Ale ne vás. Jste úplně vedle.“

„A co ten pytel písku?“ zeptala se Dawn.

„Ten pytel? To byla nehoda.“

Nelíbilo se mi, jak Robbie mluvil. Bylo to podezřelé.

„Pojďme,“ řekl. „Nemůžu vám pořád dělat pečovatelku. Musíme jít zkoušet. No, jdeme.“

„Robbie,“ řekla jsem. „Někdo se ji opravdu pokoušel zabít. Ráda bych viděla, co bys dělal, kdyby to…“

„Lizzy, čti mi ze rtů,“ řekl a hlas mu poskočili o oktávu výš.

„Byla to nehoda. Chápeš?“

„Hele!“ řekla jsem a překvapilo mě, jak cize zněl můj hlas. „Proč to nechceš pochopit? Dawn má pravdu. To všechno nemůže být náhoda. Někdo ji chtěl odstranit, jasné? A ať už je to kdokoli, chce odstranit taky mě. Možná jsi to tyl“ Bylo to venku.

Robbie jen rezignovaně mávl rukou a šel pryč.

„Robbie!“ ječela jsem. „Dvě z kandidátek jsou mrtvé. Rozumíš?“

„Dvě z koho?“ zeptal se.

Už jsem nemohla udělat víc. Najednou jsem musela odtud. Chtěla jsem být co nejdál. Odstrčila jsem ho stranou a vyšla ze šatny.

„Kam jdeš?“ pokřikoval za mnou. „Máš provést výměnu scény!“

„Udělá to někdo jiný!“ zakřičela jsem přes rameno. Spěchala jsem přes hlediště. Všichni na mě civěli. Šla jsem se skloněnou hlavou 71

pořád dál.

Slzy mi vhrkly do očí. Nechtěla jsem, aby to někdo viděl.

Bouchnutím jsem otevřela dvojité dveře a začala jsem utíkat.

Chodba byla temná a pustá. Všechny třídy byly zamčené.

Odstrčila jsem kovovou závoru u východu a osvobodila se.

Byla jsem venku.

Pršelo. Kdy ten déšť přestane? Možná by se nezdálo všechno tak strašné a bezútěšné, kdyby přestalo pršet.

Utíkala jsem k autu. Někdo se chce zbavit Dawn. A to znamená, že chce odstranit i mě. A Elanu. Ale kdo? Kdo???

Zacvakla jsem si bezpečnostní pás a se svištěním pneumatik jsem prudce odstartovala. Téměř jsem narazila do dodávky, kterou jsem míjela.

Brzy jsem s burácením jela dolů Division Street. Vířilo mi v hlavě.

„Och!“

Vykřikla jsem, když se v zrcátku vyhoupla něčí tvář.

Zezadu mi něčí ruka pevně sevřela rameno.

Zaječela jsem a auto se vymklo kontrole.

72

XV.

Muž na zadním sedadle mě stále držel za ramena a divoce se smál, když se auto bez kontroly kymácelo ze strany na stranu.

Kola na mokré silnici podklouzávala. Řítili jsme se ke svodidlům.

Otočila jsem volantem a usilovně brzdila. Poradil mi to táta, když mě učil jezdit. Jak jsem si pamatovala, co mám udělat, to nikdy nepochopím.

Narazila jsem na svodidla. Žuchlo to a zaskřípalo, když auto zadním blatníkem škrtalo o kov a řítilo se podél zábradlí. Konečně jsem je zvládla a vrátila na silnici.

„Co to zkoušíš, Lucasi?“ ječela jsem na nezvaného hosta, ze kterého se vyklubal právě tenhle cvok. „Chceš nás oba zabít?“

Pustil mě a zabořil se zpět do sedadla.

Silnice se rozšířila. Byla jsem mimo nebezpečí. Opatrně jsem dojela a zaparkovala. Celá jsem se třásla. Obrátila jsem se dozadu a nenávistně se na Lucase podívala. Jestli mě chtěl zabít… Zkoušela jsem do něj očima vypálit díry.

Konečně se přestal smát a znejistěl.

„Promiň,“

řekl.

„Nechtěl jsem tě vyděsit.“

Trochu se

pochechtával. „Ale musíš uznat, že to byl šok.“

Neodpovídala jsem. Jen jsem na něj hleděla.

„Lituji, lituji, lituji,“ prozpěvoval si.‘

„Vypadni,“ řekla jsem.

„Á!“ řekl. „Nebuď taková, byl to jenom vtip.“

„Lucasi, všiml sis, že jsem se vůbec nebavila?“ odsekla jsem naštvaně.

Mračil se a kousal do rtů. „Poslouchej – vážně.“ Naklonil se a 73

znovu mi položil ruku na rameno. Ucukla jsem tak prudce, až jsem narazila hlavou na volant.

„Dej ty špinavé pracky pryč!“

„Prosím tě,“ řekl ostře. „Co se ti stalo? Děláš, jako bych byl malomocný, nebo co.“

Bylo to neuvěřitelné. Je to blázen. Urážel mě. Jako bych to byla já, kdo nás mohl před chvílí oba zabít!

„Vypadni,“ opakovala jsem tiše.

Zamračil se ještě víc. Několikrát si přejel rukou po tváři.

„Poslouchej,“ řekl, „to je směšné. Důvod, proč jsem tady, je, že se chci omluvit za to čmuchání a…“

„No, to sis vybral nejlepší způsob jak to udělat.“

„Já vím. Je mi to líto,“ řekl znovu. „Ale věděl jsem, že když to udělám jinak,‘ nebudeš se mnou chtít mluvit.“ Vypadal teď vážně a zamyšleně.

„Poslyš,“ začal, „co jsem se pokoušel říct je…“ Bojácně se olízl.

„Rád bych ti řekl, že bych tě chtěl líp poznat.“

„Prima.“

„Mnohem líp.“

„Zapomeň na to,“ odsekla jsem.

„Proč? Lizzy – mám tě skutečně rád.“

Už jsem slyšela dost – víc než dost. Obrátila jsem se na sedadle, zkontrolovala zrcátko, stočila auto o devadesát stupňů a vyrazila zpět ke škole. Jela jsem rychle.

„Kam jedeme?“ zeptal se.

„Nejedeme nikam. Hodím tě zpět do školy.“

Neodpověděl.

Jeho mlčení bylo víc než nepříjemné.

V zrcátku jsem viděla, jak se ke mně znovu nahýbá.

„Lucasi!“ zařvala jsem. „Řídím!“

Ale to už jsem měla jeho ruce kolem svých ramen.

Rukávy měl tmavě, purpurově červené. Měl na sobě baseballovou bundu.

74

XVI.

„Vypadni!!!“ ječela jsem, shazujíc jeho ruce.

Řvala jsem až k zastávce na školním parkovišti. Tam jsem vyskočila do deště a otevřela zadní dveře. „Myslím to vážně!“ ječela jsem.

„Klid, klid. Ať tě neraní mrtvice,“ řekl.

Zkřížil ruce a usmál se na mě. Na tváři se mu dal číst vzkaz –

„jestli mě chceš odtud dostat, musíš mě vyhodit.“ Přesně to jsem se chystala udělat. Rychle jsem ztrácela kontrolu.

„Lucasi,“ snažila jsem se mluvit pevným hlasem, „chci, abys opustil moje auto, teď hned. Jestli nepůjdeš ven, začnu strašně řvát.

Odvedu tě k řediteli a na policii. Dostanu tě v každém směru do potíží, o jakých se ti ani nesnilo. Tak co, pochopils to?“

Lucas se blýskl, dle svého mínění, sexy úsměvem.

„Jsi roztomilá, když se zlobíš.“

„Ven!“

Začal vylézat. Ale příliš pomalu. Škubla jsem mu rukou, ale zdálo se, že ho hra na přetahování těší, a tak jsem toho nechala.

„Hele,“ řekl. „Jsem venku. Cos měla v úmyslu?“

Zavřela jsem dveře. Pak jsem skočila zpátky k volantu a rychle vyjela od chodníku dřív, než mohl znovu otevřít.

Letmo jsem si všimla jeho výrazu v zrcátku. Zvadle se usmíval a vypadal hrozně zmateně.

Jela jsem rychle domů. Příliš rychle. Nechtěla jsem dostat pokutu, ale potřebovala jsem, aby mezi mnou a Lucasem bylo co nejvíc kilometrů.

Vjela jsem na příjezdovou cestu..

75

Divné, veranda byla tmavá. Maminka skoro vždycky nechává svítit. A modré subaru před domem taky chybělo. Asi je v garáži, pomyslela jsem si.

Přestalo pršet a z hradby mraků vyšel měsíc. Potěšilo mě to.

Utíkala jsem ke garáži a. uchopila pevně za kliku od rolety.

Škubla jsem a roleta se zvedla s dunivým rachotem. Garáž byla prázdná. Moji rodiče byli pryč.

Neuvěřitelné. Jestli jsem někdy v životě přišla do prázdného domu, bylo to nyní.

Dveře mezi garáží a kuchyní byly rovněž zavřené. Šmátrala jsem po klíči. Měla jsem jen klíč od vchodu.

Pak jsem uvnitř domu uslyšela kroky.

Srdce se mi zastavilo. Naslouchala jsem. Nic. Muselo se mi to zdát.

Stála jsem co nejklidněji. Za chvilku jsem se otočila a odešla od dveří pryč. Opřela jsem se o něco měkkého a vyskočila. Uvědomila jsem si, že tátu uložil nahoru na krabice s haraburdím starý koberec.

Měsíc svítil na cestu ke vchodu. Zákrsky mého otce, na které byl tak hrdý, vroubily cestu. Ve tmě se nejasně rýsovaly jako obludná monstra, připravená se na mně vrhnout.

Neboj se toho, Lizzy, napomínala jsem se.

Klíč do zámku jsem zastrčila až napodruhé, jak se mi třásly ruce.

Otevřela jsem a rozhlédla se kolem. Rozsvítila jsem světlo v hale, i všechna ostatní, která jsem míjela.

Dům byl prázdný.

Zhluboka jsem si oddechla. A ještě jednou. Podívala jsem se na stůl. Od Kevina zase nic. Ještě jsem neodpověděla na jeho poslední dopis. Ale nesla jsem nelibě, že nenapsal. Kde byl, když jsem ho potřebovala?

Čokoláda. To byla v nejbližší době jediná věc, na kterou jsem byla schopna myslet. Zamířila jsem do kuchyně k mámině tajnému úkrytu v zásuvce na zeleninu. Kuchyň už byla osvětlená.

Za stolem seděl Justin.

„To je překvapení,“ řekl.

„Justine, jak ses dostal dovnitř?“ vyděsila jsem se. V obličeji měl cizí výraz.

76

„Tvoji rodiče mě pustili. Jak si myslíš, že jsem se sem dostal?“

„Kde jsou naši?“ zeptala jsem se a nehnula se od vchodu.

„Jeli na letiště, pro tvou tetu.“

„Mou tetu?“

Nejdřív mě napadlo, že lže, pak, že bych měla rychle utéct a křičet o pomoc. Pak jsem si uvědomila, že je čtvrtek. Z Dallasu přiletěla teta Rena. Úplně jsem na to zapomněla.

„Promiň,“ povzdechla jsem. „Já, já – měla jsem moc těžký den.“

„Byla to těžká doba pro nás všechny,“ řekl konejšivě.

Přikývla jsem. „Letošní cena za porozumění mezi národy byla přiřčena Justinu Stilesovi.“

Otevřela jsem ledničku a nakoukla dovnitř. Vyndala jsem Ring Ding. „Chceš jeden?“

Ukázal na podnos před sebou a zašklebil se. Z drobečků jsem poznala, že dojedl poslední kousek mámina mrkvového koláče.

Rozesmál se. Dokonale modré oči mu zářily. Byl tak hezký!

I když jsem byla vystrašená, uvědomovala jsem si, jak na mě působí. Elana vždycky říkala, že Justin má ‚nepřekonatelný půvab‘.

Jeho vzhled člověka vyburcoval, jako by ho šlehl bičem.

„Hele, proč jsem přišel,“ řekl.

„Ty chceš říct, žes nepřišel kvůli mrkvovému koláči? Mámu to bude bolet.“

Cítila jsem se trošku líp. Sedla jsem si naproti němu.

„Důvod, proč jsem přišel,“ začal znovu, „je Suki.“

Podívala jsem se na něj zmateně.

„Chtěl jsem tě poprosit, abys nic neříkala.“

„O čem?“

„O tom, že jsem s ní byl v kině.“

Chvíli jsem přemýšlela. „Tolik ti na tom záleží?“ zeptala jsem se ho.

„Je to tak, že už s ní nechci jít znovu,“ vysvětloval. „A nemůžu dělat, že s ní chodím a pak ji hodit přes palubu. Už tak se dostala do špatné situace.“

Obrátila jsem oči v sloup. Nevěřila jsem mu.

„Víš, bez Simony jsem si připadal osamělý,“ řekl a vypadal jako malé štěně.

77

Osamělý, to přece není správné slovo, když jeho holka byla zavražděná.

Postavil se a obešel kuchyň. Podíval se z okna, vrátil zpět a postavil se za mě. Rychle jsem si odsedla, abych na něj viděla.

„Ano, osaměle,“ opakoval. „Simonin odchod mi způsobil velikou bolest.“

Natáhl se a mírně pootočil mou tvář k sobě. Pak ruku spustil a hladil mě po krku. Uhnula jsem a bojovně se na něj podívala.

„Pojď sem, Lizzy,“ řekl měkce. „Zajímala ses o mě, vím to.“

Zafuněla jsem. Byl ohromený.

„Je mi líto, ale přísahám, že jsi největší sobec a domýšlivec v historii Shadyside. Jak jsi na to přišel, že jsem se o tebe zajímala?“

Justinovy oči se rozšířily. Rty mu ochable visely. „Dobře, jestli ne, pak jsi první holka, kterou znám, co to neudělala.“

Vstala jsem a šla pryč. „Jsem si jistá, že nejsi zvyklý na odmítnutí, co?“

„Vlastně, ve skutečnosti,“ trošku se nahrbil, „ne“.

„Jistě,“ souhlasila jsem. „Neodmítla tě ani jedna, i když jsi v té době vytrvale chodil se Simonou.“

„Co sis myslela, že to znamená?“

„Jak to myslíš, co to znamená? Chodil jsi se Simonou a zároveň za jejími zády s jejími kámoškami.“

„To je lež.“

Naštvala jsem se. „Neříkej mi, že lžu, Justine. Ty jsi lhář. Chodil, jsi s Dawn. Chodil jsi s Rachel a Elanou. A to je jen část, o kterých vím.“

„Nevíš, o čem mluvíš,“ řekl. Měl teď v modrých očích nový výraz. Strach.

„Byl jsi na rande s Elanou, když byla zabita Simone,“ pokračovala jsem. „Vždycky jsi poldům řekl jen část. Nebo jsi už zapomněl?“

„No a co,“ řekl. „To neznamená, že jsem vrah.“

Zadržela jsem dech.

„Nikdy jsem nic takového neřekla,“

poznamenala jsem konečně.

„Dobře… potom… co tím chceš získat?“

Byl úplně vedle.

„Nic. Chtěla jsem ti jenom říct, že to byla pěkně všivá věc dělat 78

Simone takové věci,“ pokračovala jsem.

„Fajn, nechci o tom teď mluvit,“ řekl a blýskl očima. „A být tebou, nemluvil bych o tom taky.“

Otočil se na podpatku a šel pryč.

To byla výhrůžka!

Právě mi pohrozil!

Co udělá, když nebudu zticha?

Ale odpověď jsem nedostala. Vstupní dveře se hlasitě zavřely.

Pět kandidátek na královnu plesu – dokonce i Simone a Rachel –

pochodovalo na pódiu v oslnivých plesových šatech. Šaty všech byly stejné – jasně červené. Dívky se postavily zády k publiku.

Pan Sewall stál u mikrofonu, držel v ruce malou bílou obálku.

Přistoupila k němu Lisa Blumeová, předsedkyně studentské rady.

Držela v rukou královskou korunu a žezlo.

„A nyní,“ řekl ředitel, „letošní vítězkou plesu v Shadyside…“

Roztrhl obálku. Všichni přestali tančit a očekávali příchod královny. Pan Sewall rovněž. Když se na ni podíval, byl tak zděšen, že její jméno ani neoznámil.

Královny se jedna po druhé pomalu otočily tvářemi k publiku.

A když se každá dívka otočila, hledištěm se rozlehl strašný křik.

Tváře měly odhalené. Každá z těch tváří přijímala výkřiky prázdnýma, bezvýraznýma očima.

Maso na dívčích obličejích se rozkládalo. Jejich vlasy byly zcuchané a špinavé od mokré hlíny a zetlelého listí. Vypadaly, jako by byly zakopány několik týdnů v mokré hlíně. Kosti se bortily a trčely přes prohnilé, nazelenalé maso.

Nejděsivější byl obličej Simony. Maso na její tváři bylo tak šeredně zetlelé, že obličejové kosti prorazily skrz ně.

Jen oči královen zůstaly neporušené. Byly krvavě červené. Bez mrknutí upřeně hleděly do publika. Upírské tváře. V nádherných šatech.

Pět kandidátek na královnu plesu vykročilo směrem do hlediště.

Vrávoraly strnule dopředu.

Blíž a blíž.

Dokud jejich pach z hnijících těl nezačal dusit publikum v tělocvičně.

79

S příšerným smíchem zvedly dívky neslyšně hlavy.

Jejich krvavě rudé oči zářily.

Odhalovaly se jejich šíje a paže pokryté hemžícími se bílými červy.

S křikem jsem se probudila.

Křičela jsem tak hlasitě, že se probudili rodiče i teta Rena.

Vtrhli všichni tři ke mně do pokoje. Jejich rozespalé obličeje byly úzkostně napjaté.

„Srdíčko,“ řekla maminka a klesla dolů na mou postel. „Skoro jsem dostala infarkt.“

„Zlé sny jsou právě jen zlé sny,“ řekl otec a pohladil mě po hlavě.

Říkal mi vždycky to samé od té doby, co mi byly čtyři. Mlčela jsem. Jestli vůbec někdy budu mít vlastní děti, pravděpodobně jim řeknu totéž, abych zaplašila jejich noční můry.

V případě, že budu moci někdy spát bez vzpomínek na ztracené kamarádky.

Rodiče s tetou odešli uklidněni do svých pokojů. Civěla jsem do stropu a pokoušela se zapomenout na královny pokryté červy.

Příštího dne jsem měla na schůzi pronést za kandidátky projev.

Přinutila jsem se vynechat to, co jsem měla vypracováno. Začala jsem mluvit bez papíru. O Rachel a Simone.

„Dva lidé, kterým jste dali hlas, tady dnes nejsou.“ Plánovala jsem si, že začnu: „Rachel Westová a Simone Perryová.“

Jenže jakmile jsem vyslovila jejich jména, vybavily se mi jejich tváře. Ne, že by tam skutečně byly, ale proto, že byly v mém snu.

přesné tak jsem je viděla.

Byl to jenom sen, Lizzy.

Jenom sen!

Zapomeň na to!

V jednom se táta mýlil. Někdy zlý sen nebyl jen zlý sen.

V tuto chvíli byl skutečný.

80

XVII.

„Jé! Co to je?“ zeptala jsem se.

Upřeně jsem se dívala do napařovacího kotle. Rozeznala jsem žlutá zrna kukuřice, špagety, ztuhlou bramborovou kaši, mastné mleté maso, bledý hrášek, prostě od každého jídla, které nám během týdne servírovali, tam bylo trochu.

„To jsou zapečené brambory s mletým masem a cibulkou,“ řekla s netečnou tváří paní Listonová, naše kuchařka.

„Vypadá to spíš jako něco, do čeho někdo šlápl,“ skřehotal mi do ucha dobře známý hlas.

Zase Lucas.

Posunovala jsem svůj podnos bez odpovědi. Neměla jsem hlad. A vůbec už ne na zapečené brambory.

Lucas spěchal za mnou. Z kopečku na jeho talíři stoupala pára.

„Pojď sem, ochutnej.“

„Lucasi, naposledy. Vypadni.“

„Nebo jinak?“ zeptal se.

„Nebo jinak skončíš jako ty brambory,“ řekla jsem.

Zaplatila jsem za kelímek jogurtu a za salát a zamířila k prázdnému stolu. Zamávala mi Elana, která seděla s Dawn. Pokývla jsem jí a pokračovala v chůzi. Necítila bych se nejlíp, kdybych seděla vedle ní.

Do plesu zbývalo pouze osm dní a tam budeme všechny tři sedět vedle sebe jako na střelnici. A čekat na nějakého maniaka zvenku, který nás odstřelí.

Křížem ode mně jsem zpozorovala nějakého nervózně

vypadajícího prvňáka. Ohromila jsem ho, když jsem si k němu sedla.

81

„Sedí tady někdo?“ zeptala jsem se.

Nebyl schopný odpovědi.

„Páteční večírek, že?“ poznamenala jsem, rýpajíc se v salátu.

„Jo!“ řekl. Pohlédl ke konci stolu. Předváděla se tam parta čtvrťáků. Když jsem se podívala zpět na svého souseda, vypnul hruď a hrdě se usmál. Mrkla jsem na něj.

Za rovných deset minut hlučně dopil a odložil prázdný kartón od čokoládového mléka a sdělil mi, jak strašně nenávidí tělocvik.

„Nejradši bych učitele tělocviku zabil,“ svěřil se mi.

Povzdechla jsem si. Dokonce i nováčci byli vrahové.

„Tak ti dík, že se nám vyhýbáš,“ řekl někdo nade mnou, když jsem dojídala poslední jogurt. Vzhlédla jsem. Byla to Elana, nalíčená, upravená a napjatá. Tušila jsem, že byla pod stejným tlakem jako já.

Vstala jsem a rozloučila se s klukem naproti.

„Fajn, uvidíme se zítra,“ řekl. Získala jsem kamaráda na život a na smrt.

Elana se nesmála. „Můžem si promluvit?“ bylo všechno, co řekla.

Zbývalo nám asi dvacet minut přestávky na oběd. Rozhodly jsme se, že se projdeme.

Venku bylo pěkně. Díky dešti bylo všechno bujné a svěže zelené.

Ptáci cvrlikali, hmyz bzučel. Přímo jsem cítila, jak se všechno probouzí k životu.

Šly jsme do parku za školou. Žádná jsme toho moc nenamluvily.

Sedly jsme si na nově natřenou lavičku.

„Jsi připravená na dnešní schůzi?“ zeptala jsem se, zkoušejíc uvést věci do pohybu.

„Řeknu ti pravdu,“ řekla Elana. „Myslím na tolik věcí, že vlastně na nic nemůžu myslet pořádně. Vypadá to pak, jako bych se o nic nestarala.“

Přikývla jsem a čekala, co bude následovat.

Nakonec řekla: „Cítím se hrozně.“ A zase zmlkla.

Podívala jsem se na ni. Měla na sobě dlouhý modrobílý svetr přes modré legginy a zlatý páskový náhrdelník. Byl pravý. Vlasy měla svázané do roztomilého malého ohonu bílou Šňůrkou. Na tvářích jsem objevila odstín meruňkového líčidla.

82

Asi se cítila špatně, ale ne zase natolik, aby nevěnovala pozornost tomu, jak vypadá.

Fuj, takové nepěkné myšlenky.

Styděla jsem se za ně. Elana vypadala sklíčeně. „Cítím se hrozně provinile,“ řekla s povzdechem.

„Proč?“

Dívala se na mě, jako by nevěřila, že to nevím. „Protože jsem šla na rande s Gideonem,“ řekla. „Přebrala jsem jí ho.“

Vyhnula jsem se jejím očím. Pomyslela jsem si, že to bylo od ní opravdu hrozné, ale nevěděla jsem, co na to říct.

„To nebyl můj napadl, víš?“ řekla mi. „Gideon se mě pořád držel.

Říkal, že mě má skutečně rád a že on a Rachel byli jen přátelé…“

Znovu se na mě upřeně podívala. Samozřejmě, chtěla mi říct, že to bylo všechno v pořádku. Nemohla jsem ze sebe vypravit ani slovo.

„Nikdy jsem se jí neomluvila, předtím než umřela,“ pokračovala.

„Já – já, cítím se tak blbě. I teď, když o tom mluvím. Celou dobu na to myslím.“

Zvlhly jí oči. Elanu jsem nikdy předtím neviděla brečet. Najednou mi jí bylo líto. „Hele,“ řekla jsem, „to, co se stalo Rachel, nebyla tvoje chyba. Přestaň si to myslet, Elano. Už jsme zažily dost hrůzy, abychom obviňovaly samy sebe.“ Vděčně se na mě usmála a utřela si nos hřbetem ruky. „Díky,“ zašeptala.

„Mimochodem… řekl ti vůbec Gideon něco o soutěži?“ zeptala jsem se.

Vypadala překvapeně. „Ne. Proč?“

„Jen tak. Jeho rodina je skoro stejně chudá jako Rachelina, víš?“

„Tak?“

Přemýšlela jsem, jestli má cenu ji lekat svým šíleným

podezřením.

„Jsem ráda, že jsme si to vyříkaly,“ řekla.

Ráno zavolal pan Sewall Elanu, Dawn a mě, aby zjistil, jestli jsme schopny pokračovat v soutěži. Dawn řekla, že Simone a Rachel by si to určitě přály. Elana a já jsme s ní souhlasily.

„Máš už šaty?“ zeptala se mě Elana a dívala se na velkého drozda, který se snažil vytáhnout ze země žížalu.

„Ne.“

83

„Včera večer mi naši řekli, že mám být po plese v jedenáct doma.“

„V jedenáct?“

„Hm.“ potřásla hlavou. „Takový ples,“ mávla rukou.

„Nemůžeme odejít, kdy nás napadne,“ řekla jsem.

„Tracy Simonová odešla z Halsey Manoru z výboru proto, že se bála chodit večer kolem lesa u Fear Street.“

„Nedivila jsem se jí,“ řekla jsem. „Samotnou by mě to netěšilo.“

Elana se upřeně dívala, na ruce. „Souhlasíš s Dawn?“ zeptala se tiše.

„V čem?“

„Že se někdo pokouší zabít všechny kandidátky?“

Nervózně jsem semkla rty. „Nevím, snad.“

Elanina tvář byla prázdná. Vždycky se takhle stáhla do sebe, když byla vystrašená. Najednou se nepřirozeně zasmála a narovnala se.

„Víš, s kým jdu? S Brucem Chadwinem.“

Věděla jsem, že se zoufale pokoušela změnit partnera. A podařilo se jí to. Zírala jsem na ni. „S Brucem? Pozval tě?“

„Uh-hm.“

„Dawn tě zabije,“ znejistěla jsem. „Myslím, že zešílí.“

„Já vím.“ Pokrčila rameny. „Vždycky se na mě nějaká holka zlobila. Ale co můžu dělat? Pozval mě – ne ji. A přitom to od něj není pěkné, neměla velký výběr partnerů. Ale když mluvíme o doprovodu…“

„Kevinův otec mu ještě nelekl, jestli může jet,“ řekla jsem.

„Pravděpodobně budu muset uhnat bratrance Setha

– toho z

Waynesbridge. Vyjádřil se, že mi udělá laskavost a půjde se mnou.

To není tak zlé. Ale to není můj největší problém. Mám trému před svým odpoledním projevem. Myslíš, že bys mi mohla pomoct? Jsem vyřízená, když mám před publikem mluvit.“

Je to pravda. Vždycky jsem úplně bez sebe. Skutečně jsem jednou četla o odhadu, který ukazoval, že projev před publikem děsí většinu lidí víc než smrt. Nechtěla jsem dojít tak daleko. Ale byla jsem skutečně nervózní.

Trápilo mě to celé odpoledne. Ale dobře to dopadlo. Každá z nás se dočkala ohromného potlesku, a když Elana končila vysvětlením, 84

proč jsme se rozhodly pokračovat, sklidily jsme dokonce potlesk vestoje.

Hned po škole jsem jela domů. Musela jsem poobědvat s našimi a tetou. Pak jsem se vrátila do školy na zkoušku. Chtěla jsem tam být brzy. Vždycky, když jsem chtěla snížit podlahu kapitánova sídla, zůstávala zadní zeď na poloviční cestě dolů.

Přešel týden a Robbie začal ztrácet svůj smysl pro humor.

Nechtěla jsem, aby pak na mě křičel, takže jsem to musela nějak vyřešit.

Na parkovišti bylo jen několik aut. Školní chodba byla prázdná a tichá. Když jsem míjela otevřenou šatnu, zavřela jsem ji. Slyšela jsem rámus, který jsem dělala.

Zhluboka jsem se nadechla. Cítila jsem, jak stará škola hezky voní

– kombinace podlahového vosku, potu, arašídového másla a kyselého mléka. Jak by se tady mohlo něco zlého přihodit?

Zahnula jsem za roh a téměř se srazila s panem Santuccim, který vytíral podlahu.

„Pokoušíš se mě zase vylekat, co?“ řekl. Nesmál se, když to říkal.

V hledišti byla tma jako v pytli. Kdo zatáhl těžké záclony a zatemnil tak všechna okna? Musel to být Santucci. Zašla jsem do středu uličky. Bylo to stejně opojné jako odpoledne, když jsem přednášela svůj projev. Ale tehdy byla místnost plná, osvětlená a hlučná.

Byla jsem vyděšená. Najednou jsem měla dojem, že nejsem sama.

Udělala jsem pár kroků k jevišti. Opona byla zatažená, ale znala jsem cestu. Šla jsem pomalu. Byla tam spousta možností jak upadnout – provazy, vycpávky, světla.

Mohlo by to být pro mě osudné. Bláznivý vrah mi šel v patách.

Aspoň jsem ho mohla vyřídit. Pak jsem zakopla a má odvaha byla ta tam.

Nahmatala jsem osvětlovací panel. Ohmatávala jsem široké dřevěné páky. Stáhla jsem dolů první a uslyšela, jak se s hlasitým bzučením rozsvěcují světla.

Stáhla jsem páky jednu po druhé.

Jeviště se koupalo v teplém světle.

Rozhlédla jsem se kolem.

85

A rozkřičela se.

86

XVIII.

Ještě jsem křičela, když jsem se vrhla na jeviště. Nemohla jsem přestat. Můj křik se odrážel od zdí rozlehlého hlediště.

Když jsem se přiblížila ke středu jeviště, připadaly mi všechny kulisy ohavné. Elana ležela uprostřed tváří dolů. Levou ruku měla nepřirozeně ohnutou pod sebou. Prsty pravé ruky byly široce roztažené, jako by rukou drásala podlahu.

Tmavě červená krev postříkala podlahu kolem.

Pořád jsem ječela. Konečně se otevřely dveře do hlediště a pan Santucci se vrhl dovnitř se smetákem v ruce.

„Volejte sanitku!“ vykřikla jsem na něj.

Civěl na mě zmateně. Vrhla jsem se na rampu.

„Volejte sanitku – hned!“

Upustil smeták, otočil se a běžel.

Schoulila jsem se u Elanina těla, které bylo jako bez života, když k o n e č n ě z a několik minut přijeli se záchrankou. Dva policisté dorazili za chvilku za nimi.

Sledovala jsem, jak ke mně běží. Slyšela jsem, jak praskají jejich vysílačky. A věděla jsem, že pro spěch už není žádný důvod.

„Ach, jé,“ řekla žena v bílém lékařském plášti, která ke mně dorazila první.

„Co se stalo?“ vyštěkl vysoký, zrzavý policajt.

Dva ošetřovatelé opatrně Elanu otočili na pravý bok.

Málem jsem omdlela.

Měla rozbitý, zakrvácený obličej. Vypadala stejně jako v mé noční můře.

Jeden z ošetřovatelů se snažil nahmatat puls. Pak se podíval po 87

nás ostatních. Byl bledý. Smutně potřásl hlavou.

„Vypadá to, že spadla,“ řekla jedna policistka a dívala se nahoru.

Pak sjela pohledem na mě. Poznala jsem ji. Byla to Barnettová.

„Bylas tady? Nevidělas, co se stalo?“ ptala se.

„Ne.“

Zrzavý polda ukázal k úzké lávce. „Mohla spadnout tam odtud.“

Barnettová se sklonila a položila mi ruku na rameno, „Netušíš, proč byla nahoře?“ Zvedla jsem oči vzhůru. „Tam je malé skladiště,“

řekla jsem jí. „Někdy tam bývám. Třeba šla za mnou.“

Barnettová začala stoupat nahoru, aby se mohla líp rozhlédnout.

Stála jsem dole a odpovídala na mnoho otázek.

Elanino tělo naložili na nosítka. Netušila jsem, proč ji vezli do nemocnice. Jen jsem si pomyslela, že by to udělali i se mnou, kdybych umřela.

„Nespadla,“ řekla jsem tiše policistovi. „Vím to téměř jistě.“

„Co tím chceš říct?“

Neměla jsem žádný důkaz, věděla jsem to. Mně se to ale zdálo tak samozřejmé.

„Vím to jistě,“ řekla jsem otupěle.

Věděla jsem to, když jsem se podívala na Elaninu sevřenou ruku, která vypadala, jako by drásala podlahu.

Svírala malý útržek hnědého saténu.

„A ty říkáš, že byla neklidná?“ zeptal se Jackson.

„Jo. A proč by nebyla?“ zeptala jsem se. „Já jsem vynervovaná, Dawn taky. Všechny jsme vyplašené z toho, co se děje.“

Tátovy ruce mě pevně objímaly. Seděl vedle mě na bílé

manšestrové pohovce. Dawn seděla z druhé strany, Jackson s Barnettovou proti nám. Barnettová si vzala poznámkový blok.

Bylo po desáté, otázky padaly už přes hodinu. Zdálo se, jako bych měla celé jaro strávit hovorem s policií.

Jackson se zeptal: „A zdála se obzvlášť nervózní?“ Hlasitě jsem vzdychla. „Ano!“ Musela jsem se držet, abych nevybuchla. „Vy byste nebyl? Já jsem nemohla v noci spát.“

„Někdo vyvražďuje kandidátky,“ řekla vztekle Dawn.

„To je

přece normální.“

Dawn už jim svou teorii řekla. Jackson ji mátl svým upřeným 88

pohledem. „Sledovali jsme každé vodítko,“ bylo vše, co nám sdělil.

„Víte,“ pokračovala Dawn. „Byla jsem rozčilená, když jsme byly nominovány. Teď to ale vypadá, že jsme tím byly odsouzeny k – k smrti! Chápete to?“

Jackson se zamračil.

„Jestliže mi správně odpovíte na několik

málo otázek, pak budeme s vámi hotovi.“

Barnettová vstala. „Lizzy, je mi líto. Nechci to prodlužovat. Ale tys byla poslední, která viděla Rachel a Elanu naživu. Pokusíme se vypátrat všechno, co můžeme.“

Obrátila se k Dawn. „Tys byla před zkouškou…“

„Hrála jsem tenis,“ odpověděla.

„A Elanu jsi naposled viděla na schůzi?“

„Přesně tak.“

Barnettová se obrátila zpět ke mně. „Popiš nám ještě jednou tu záležitost s bundou.“

Pověděla jsem jí všechno, co jsem věděla. Takovou spoustu času jsem strávila popisem muže, kterého jsem viděla utíkat a líčením jeho hnědé bundy!

„Opravdu si myslím, že to je Lucas,“ dodala jsem.

Jackson zaklapl svůj blok a vstal, „O něm budeme hovořit příště.“

„Tak kdo myslíte, že to udělal?“ zeptala se Dawn.

„Budeme sledovat každou stopu,“ řekl.

Dawn a já jsme je upřeně pozorovaly. „Proč nám aspoň nechcete říct, koho podezříváte?“ zeptala se vzrušeně Dawn.

„Chci říct,

nemyslíte, že budeme v menším nebezpečí, když budeme vědět, kdo na nás číhá?“

Jackson pokrčil rameny.

„Můžete učinit jakékoli opatření,‘“

doporučil nám. „Obávám se, že to je vše, co vám mohu říct.“

Táta je doprovodil ke dveřím. Dawn vstala, protáhla se a otřásla.

„No, myslím, že půjdu taky domů,“ řekla.

„Co uděláš?“ zeptala jsem se.

„Och, nic. Zabarikáduju dveře, nabiju kulomet. To je běžné.“

Malinko se na mě usmála. Zkoušela jsem jí úsměv oplatit, ale nešlo to.

„Teď je řada na nás,“ řekla.

„Jak to myslíš?“

89

„No. pokud jde o kandidátky.“

Dívala jsem se na ni, jestli to myslí vážně. Myslela.

„Nepřemýšlela jsi o soutěži? Tři vraždy ještě nestačily ukončit tvé trápení, jestli vyhraješ?“

Dawn pokrčila rameny.

„Dobře, vyhraješ ty,“ řekla jsem. „Odstoupím. Zítra to zajdu říci Sewallovi. Nechám toho. Nechci být

královnou, fakt ne. Kam

půjdeme celý ples stavit? Do pohřebního ústavu v Shadyside?“

Líčila jsem naši budoucnost dramaticky. Měla. jsem v úmyslu načrtnout obrysy svého úmrtí. Ale narazila jsem na svou matku.

„Neber si to tak,“ řekla mi.

Beze slova jsem kolem ní prošla a šla po schodech nahoru.

Vešla jsem do pokoje a práskla dveřmi. Ale nebyla jsem tak naštvaná, jak jsem doufala, že budu. Podle Dawn jsem chtěla být ze všeho venku. Už jsem dál nemohla.

Slyšela jsem zavírat vstupní dveře. Vykoukla jsem z okna do tmy.

Viděla jsem Dawn, jak jde temným chodníkem. Vypadala tak zranitelná! Bylo mí zle z toho, jak jsem se rozčilila.

Sledovala jsem ji, dokud jsem neviděla její auto odjíždět. Ještě chvíli jsem číhavě hleděla ven. Pozorovala jsem větve stromů, jak se kývají ve větru, a poslouchala šelestem‘ listí. Kdyby byl někdo venku, měl by spoustu možností, kam se schovat. Sedla jsem si na postel, abych uklidnila chvějící se nohy.

Byla jsem celá rozklepaná. Naskakovala mi husí kůže.

Pokoušela jsem se uklidnit. Jsem na řadě, táhlo mi hlavou.

Byly to příšerné myšlenky, ale nemohla jsem přestat. Stále se mi ta věta točila v hlavě. Další jsem já… teď jsem na řadě já… teď jsem na řadě já!!!

A pak ještě Lucasova slova: „Mám tě rád. Skutečně tě mám rád.“

O dvacet minut později jsem ležela s dokořán otevřenýma očima a jedna děsivější myšlenka stíhala druhou.

Vtom mi na nočním stolku pronikavě zazvonil do ucha telefon.

Strnule jsem se na něj podívala a poslouchala vyzvánění.

Bála jsem se ho zvednout.

90

XIX.

„Haló?“

„Lizzy?“

„Ano?“

„Tady je Justin.“

„Och. Ahoj.“

„Ahoj.“

„Co se děje?“

„Och… no… já, och –“

Nervózně breptal. Proč by právě on měl být nervózní? „Co se stalo?“ zeptala jsem se. „Nic, nic. Můžu, ech, přijít?“

„Přijít?“

„Jo.“

„Teď?“

„No, hm, jo.“

„Justine, je skoro jedenáct. Naši už šli spát.“

„Jo, jenže je to fakt důležité.“

„Co je ti? Jsi v pořádku?“

„Je mi dobře. Je mi dobře.“

„Nechceš mi říct, o co jde?“

„Ne,“ řekl. „Povím ti to osobně, jo?“

Proč měl tak cizí hlas?

„Jo?“ zeptal se znovu,

„Jo. Já myslím.“

Nic konkrétního jsem nemyslela. Něco se stalo, ale nevěděla jsem, co to bylo.

„Dobře. Budu u vás asi za čtvrt hodiny. Nebudu zvonit, neboj. Já, 91

hm, nechci vzbudit tvé rodiče. Čekej dole u schodů, jo?“

„O.K.“

Pak mě něco napadlo. „Justine?“

„Ano?“

„Nejde to. Táta zapnul poplašné zařízení. Nemůžu jít dolů.“

„Neprodyšná ochrana, co?“

„Jo, to je fakt.“

„Fajn, vypni to.“ řekl.

Uslyšela jsem cvaknutí telefonu.

Ovládací panel zařízení byl venku před ložnicí mých rodičů. Pod jejich dveřmi prosvítalo světlo, ale neslyšela jsem žádné hlasy.

Světlo zářilo i pod dveřmi hostinského pokoje, takže teta Rena byla taky vzhůru. Sundala jsem z knoflíku na dveřích máminu kartičku s nápisem ‚Zapnuto‘. Tiše jsem vyťukala náš bezpečnostní kód.

Červené světýlko dvakrát bliklo a pak zvolna zmizelo. Otočila jsem kartu na nápis ‚Vypnuto‘.

Po špičkách jsem sešla dolů.

Justinův obličej se za dveřmi objevil asi o dvacet minut později.

Na hlavě měl hnědou baseballovou čepičku. Mířil ke vchodu, šla jsem otevřít, abych ho pustila dovnitř.

„Ahoj,“ zašeptal, když jsem otevřela. Udělal na mě směšnou grimasu.

„Pojď dál. Můžeme mluvit tady.“

Vedla jsem ho do pracovny a zavřela za námi dveře. Opíral se o tátův stůl a strkal špičky prstů do kapes džínů. Zkřížil nohy. Pak se postavil normálně a vytáhl ruce z kapes. Vypadal neklidně.

„Tak,“ řekl tiše. „Mluvila jsi s poldama?“

„Přes hodinu. Hele, nemusíš šeptat. Naši jsou nahoře.“

„Skvělé,“ řekl nahlas.

Co měl za problém? vrtalo mi hlavou. Obvykle byl klidný. Teď na mě napjatě koukal. Čelo měl celé zpocené.

„Tohle je splašený čas,“ řekl.

„Musíš být dost vyděšený, že?“

„Aby ne.“ O tom si se mnou přišel promluvit?

Podívala jsem se dolů na jeho ruce. Co to dělá?

Držel tátův stříbrný nůž na dopisy. Ten se zakřivenou střenkou a 92

ostrou špičkou. Procházel se, plácal nožem o dlaň,

„Takže,“ řekl, „cos policajtům opravdu řekla?“

„Všechno, co jsem věděla.“ Nespouštěla jsem z nože oči. „Řekla jsem jim…“

Uprostřed věty mě přerušil.

„Cože?“

Mlčela jsem.

„Co, Lizzy?“ naléhal a vpíjel se do mě očima. „Cos jim řekla???“

Chtěla jsem mu povědět, že jsem policajtům řekla o útržku látky v Elanině ruce. Ale místo toho jsem řekla: „Co se staráš?“

Bláznivě se zasmál. „Máš pravdu. Nestarám se ani za mák.“

Víckrát jsem se na nůž nepodívala.

Prohlížela jsem si Justinovu čapku. Měl na ní vepředu našitý tygří emblém.

Jak to, že mě to nenapadlo předtím? Justin byl taky z

baseballového mužstva. Nejen Lucas.

Byl jednou z jeho hvězd.

Takže i on měl hnědou saténovou bundu.

„Proč stojíš tak daleko?“ zeptal se a mrzutě se zasmál. „Myslíš, že tě chci uštknout?“

„Ne, já…“

Mozek mi radil, abych utekla. „Jsem ráda, že jsi přišel,“ řekla jsem.

A Justin pomalu vykročil ke mně. V ruce pevně držel nůž.

93

XX.

Stála jsem a zírala na lesklou stříbrnou čepel. Klepala jsem na dveře.

Otevřely se.

„Tati!“ vykřikla jsem s úlevou.

Stál tam v pytlovitém, odrbaném pyžamu se zmatenou tváří.

„Lizzy, s kým mluvíš –“

Zarazil se, když zpozoroval Justina. Chvíli si ho prohlížel a pak se otočil ke mně.

„Tati?“ řekla jsem. „To je Justin Stiles. Justine, to je táta.“

„Dobrý večer, pane McVayi,“ řekl Justin. Položil nůž zpátky na stůl.

„Na návštěvy je jaksi dost pozdě, není to tak?“ řekl táta. Smál se, když to říkal. Vždycky ho rozesmálo, když se přistihl, že mluví jako rodič. Byla jsem moc ráda, když jsem ho viděla a vůbec mi nezáleželo na tom, jak se tvářil. Cítila jsem, že se mám za koho schovat.

„Je mi líto, že vás obtěžuji,“ řekl Justin. „Chtěl jsem se Lizzy na něco zeptat, a měl jsem dojem, že bych nemohl čekat do rána.“

„Chápu,“ odpověděl táta a zívl. „A zeptal jste se jí?“

Justin se na nás podíval: „Ano,“ řekl.

Co se mě ptal? S výjimkou policie se o nic jiného nezajímal.

Srdce mi divoce bušilo.

„Dobře, pak tedy můžete vy dva pokračovat v konverzaci zítra.“

Usmála jsem se. Stejně to nebyl ten pravý důvod, pomyslela jsem si. „Právě odchází,“ řekl táta ke mně. „Pojďte, Justine. Ukážu vám kudy.“

Odváděla jsem Justina ke dveřím, ale zaváhal a nechtělo se mu.

94

Podívali jsme se na tátu. Zamával nám ode dveří do pracovny a odešel do kuchyně. Něčím vevnitř šustil a čekal, až Justin odejde.

„Díky, žes přišel,“ řekla jsem rychle.

„Promluvíme si zítra.“

Mluvila jsem hlasitě, aby táta slyšel.

Justin se na mě podíval. Konečně řekl: „Jo. Zítra.“

Sledovala jsem ho, jak šel po schodech dolů, pak pěšinkou, až zmizel ve tmě. Pak jsem zavřela dveře, zamkla a opřela si hlavu o dveře.

Otec vyšel z kuchyně, zastavil se na odpočivadle a díval se na mě.

„Odešel,“ řekla jsem s obrovskou úlevou.

Otec přikývl a pomalu vystupoval po schodech nahoru.

Bodl by mě Justin?

Nebo jsem si to představovala ve své přehnané fantazii?

Určitě byl nervózní.

A určitě měl na srdci víc, než byl schopen říct.

Ale nepřišel mě zapíchnout tátovým nožem na dopisy.

Bylo to jednoduše bláznivé.

Povzdychla jsem si. Až do té chvíle jsem si neuvědomila, jak jsem unavená. Když si představujete, že budete ubodáni k smrti, jste ostražití. Teď jsem už mohla odpočívat. Byla jsem úplně vyčerpaná.

Šla jsem nahoru, vyčistila si zuby, svlékla se a vlezla do postele.

Zavřela jsem oči a uhnízdila se na polštáři. Hledala jsem co nejpohodlnější polohu. Obtočila jsem rukou polštář, shrnula ho pod hlavu. Byla to má nejoblíbenější poloha na spaní. Snad bych se jednou mohla dobře vyspat.

Ťuk.

Prudce jsem otevřela oči. Napjatě jsem poslouchala.

Co to bylo?

Někdo u dveří? U okna? Pokoušel se někdo dostat ke mně do pokoje?

Hruď se mi zvedala, jako bych právě zaběhla maratón.

Ťuk tuk.

Ozvalo se znovu. Přicházelo to od okna. Natáhla jsem se a rozsvítila. Všechno vypadalo celkem normálně. Vylezla jsem z postele a pomalu šla k oknu. Podívala jsem se ven, ale přes světla nebylo nic vidět.

95

Ťuk!

Couvla jsem zpátky. Začínal foukat vítr. Uvědomila jsem si, že to klepala větev stromu.

Větev stromu – ale vypadala jako kostra ruky.

Vklouzla jsem zpátky do postele a ťukání pokračovalo. Dělalo to na mě dojem, jako by mi větev kynula, vyťukávala vzkaz, pokoušela se něco mi říct.

Nespala jsem celou noc.

Celý víkend jsem nešla ven. Strávila jsem většinu času ve svém pokoji a ležela jsem. V sobotu večer byli naši a teta pozváni na večírek, ale maminka účast odvolala, abych nebyla sama.

Nesouhlasila jsem s tím, ale ne moc energicky.

Kdykoli zazvonil telefon, zvedla jsem ho. Čekala jsem, že zavolá Justin. Místo toho volala Dawn. „Slyšela jsem, že u vás byl minulou noc Justin?“ řekla.

„Zprávy se rychle šíří.“

„Někdo viděl parkovat u vás jeho auto,“ vysvětlovala.

Shadyside bylo jako lapák. Kdekdo pozoroval kohokoli jiného a vrtal se v jeho záležitostech. „Ano, přijel,“ přiznala jsem.

„Věděla jsem to,“ škádlila mě Dawn. „Právě to jsem ti chtěla říct.

Musím se dozvědět, co chtěl.“

„Správná otázka. Nevím.“

„Jak to myslíš?“

„Jak to říkám. Nevím, co chtěl. Vnutil se k nám, jestli chceš vědět pravdu.“

Udělal mnohem víc, než jen to, že se k nám vloudil – přišel ke mně s nožem v ruce – ale nechtěla jsem dělat drby a obviňovat ho.

V pondělí jsem se mu ve škole celý den vyhýbala. Nebylo to snadné. Zachytila jsem jeho významný pohled. Jednou, mezi vyučováním, jsem zahýbala za roh pusté chodby a málem jsem do něj vrazila. „Ahoj,“ zamumlala jsem a spěchala pryč dřív, než mohl něco říct.

„Hej!“ volal na mě, ale šla jsem dál.

Když jsem přišla domů, našla jsem na polštáři dopis. Od Kevina.

Rychle jsem ho otevřela.

„Víš, co?“ začínal dopis. „Táta mi konečně dal svolení. Napiš mi 96

datum plesu!“

Smála a brečela jsem zároveň.

Ples. Už tuto sobotu večer.

Zdálo se mi, že je to dávno, co jsem se tím zabývala. Kevin nevěděl, co se stalo, co jeho dopis způsobil. Připadalo mi trochu vyděračské.

Přiložila jsem si dopis na tvář. Jen aby Kevin brzy přijel. Teď jsem mohla připravit všechno, co bylo na ples potřeba.

V úterý večer byla první generálka ‚Zvuků hudby‘. Každý byl napnutý. Jako vždycky. Teprve, když se obléknou do kostýmů, dostanou správnou trému.

Bylo těžké jít kolem jeviště a nemyslet přitom na Elanu. Pro mě obzvlášť. Pořád jsem ji viděla, jak ležela tváří dolů uprostřed scény.

„Jedem,“ řval Robbie, „dejme se do toho, nebo tady budeme celou noc.“

Měla jsem plno práce s kontrolováním rekvizit, které jsem měla připraveny na malém stolku v portále, když za mnou přišla Dawn.

Její nalíčení jí na tváři vytvořilo něco, co vypadalo jako lívanec.

Vypadala velice tajuplně a pro diváky nepochopitelně.

„Pokoušel se tě Justin ještě navštívit?“ zeptala se mě.

„Ne.“

Dawn pozorovala jeviště a kousala se do rtů. „Už jenom čtyři dny,“ řekla zamyšleně.

„Já vím.“

„Nemůže se dočkat, až bude po všem.“

„Chápu, jak ti je.“

Dawn řekla: „Možná bysme se měli sebrat a vypadnout z města.

Mohl by nás Kevin nechat v Alabamě?“

Najednou jsem si vzpomněla – jak jsem mohla zapomenout!

„Jé, víš to? Mám přece jen doprovod. Kevin přijede.“

Napětí na chvíli polevilo. Dawn zavýskla a dala mi herdu do zad.

„To je ohromné!“

Pokrčila jsem rameny. „Jsem teď tak vylekaná a zmatená, že se ani netěším. Dawn, když o tom přemýšlím – jestli někdo vraždí královny plesu, potom už moc času nemá.“

„Já vím,“ řekla a měla vlhké oči, když mi stiskla ruku.

97

„Na místa! Všichni!“ vykřikl Robbie z hlediště.

„Zlom vaz,“ popřála jsem Dawn.

„Jsem zpocená?“

„Jo.“

„To dělá to zatracené líčidlo,“ stěžovala si. „Je horko a dělají se mi z toho beďary.“

Najednou ke mně přiskočila a objala mě. Cítila jsem, jak jí buší srdce.

P o t o m D a w n , ‚Sestra Maria‘ Rodgersová spěchala pryč na začátek zkoušky.

„Tak, poslouchejte,“ začal Robbie z hlediště, kde od začátku seděl. „Nezáleží na tom, co se stalo. Nepřestaneme. Budeme pokračovat už kvůli tomu představení.“

Začali jsme.

Generálka, to se rozumí, šla špatně. Je to stará divadelní tradice.

„Špatná generálka, dobrá premiéra,“ říkají vždycky herci.

Jestli to byla pravda, tak se naše představení mohlo stát jedním z největších hitů v historii Shadysideské střední. Všechno šlo pod psa.

Jeptišky vešly na jeviště v nepravou chvíli. Matka představená se objevila v kapitánově domě uprostřed jiné scény. Lidi si pletli pravý a levý portál a pomateně říkali, co jim slina na jazyk přinesla. Pak byla dlouhá, strašlivá pauza, během které na jevišti koukal zmateně jeden na druhého.

Nejvíc nervózní byla Dawn. Obracela se na hospodyni jako na baronku a popletla jména všech dětí von Trappa.

Bylo to poprvé, co jsme zkoušeli s kapelou místo klavíristy.

Každá část představení byl průšvih. Muzikanti byli buď pozadu za zpěváky, nebo naopak zase moc vpředu. Byl to závod, ve kterém se jeden přes druhého střídali ve vedení.

Na breptech jsem taky měla svůj podíl. Přiznávám to. Když sestra Marie skončí svou práci jako vychovatelka a vrátí se zpět do kláštera, zatáhla jsem za špatné lano. Podlaha se zvedla a Dawn málem upadla.

Konečně jsme skončili. Robbie svolal celý soubor na jeviště. „V

pořádku,“ řekl. „Doufám, že stávka už skončila, protože to bylo nejhorší představení ‚Zvuků hudby‘ v dějinách divadla.“

98

„Ale jdi, Robbie,“ zvolal prvňák, hrající Gretela. „Nebylo to nejhorší.“

„Ano, Robbie,“ řekl kapitán a strhl si falešný knírek. „Dělali jsme to kvůli věci samotné.“

„A byli jsme úplně vyčerpaní,“ připojila se baronka.

„Dobře, dobře, omlouvám se,“ vylezl Robie na jeviště. „Myslím, že jsem vyčerpaný taky.“ Sundal si brýle a třel si oči. „Máte pravdu,“

řekl. „Potáhneme všichni za jeden provaz. Jsem si tím jist.“

Prohlížel své poznámky stránku za stránkou. „Víte, všichni si zasloužíte změnu. Do zítřka tenhle blok odložím. Všichni teď půjdeme domů a dobře se vyspíme.“

Sklidil radostný pokřik souboru. Ale ne moc silný. Každý byl pěkně utahaný. Herci zamířili k šatnám a začali nanášet na své obličeje spoustu odličovacího krému.

Vždycky mi trvalo trochu déle než ostatním, než jsem sklidila všechny rekvizity, které herci zapomněli vrátit. Potom jsem je musela uklidit a vytáhnout všechny kulisy a zabezpečit je.

Když jsem podruhé klopýtala do rekvizitárny, všimla jsem si, že se zavřené dveře lehce pootevřely. Vždyť jsem je pevně zavřela! Od té doby jsem je neotvírala!

Takže…

Takže to znamená, že tady je ještě někdo jiný.

Ztuhla jsem.

A pak se za mnou ozvalo: „Hej.“

Byl to Justin. Zatarasil vchod, opíral se o rám dveří a díval se na mě upřeně bledýma modrýma očima. Byl stejně nervózní jako minulý večer.

„Tak…“ začal a imitoval výslovnost filmových herců, „konečně se setkáváme.“

„Justine –“ ještě tady jsou někde lidé, uklidňovala jsem se . A pokud jsem mluvila dost hlasitě, slyšeli mě.

„Já tě nechápu, Lizzy. Tak bláznivě mi volat. Kdybych to nevzal, tak bych si myslel, že se mi vyhýbáš,“ ironizoval.

„To je směšné.“

„Aspoň, že to. Nechci se ptát na to, co jsem chtěl vědět minulý pátek večer.“

99

Měla bych se zdejchnout, křičelo ve mně. Dělily nás od sebe čtyři krátké kroky. Možná by byl tak překvapený, že by se mi to podařilo.

Pozdě. Vykročil pomalu ke mně. Ruce měl hluboko v kapsách.

Má nůž?

„Chci jen vědět, jestli máš doprovod na ples?“ řekl.

Ohromeně jsem na něj zírala.

„Ale jo, nedívej se tak překvapeně. Vím, že jsi do mě trošku zblázněná a myslíš, že jsem sobec a náfuka, ale pravda je… no…“

„Tys mě přišel pozvat na ples?“ zeptala jsem se.

Zašklebil se. „Přesně tak.“

Znovu jsem mohla dýchat.

„Ty mě zveš na ples?“ zeptala jsem se ještě jednou.

„No ano,“ smál se.

Taky jsem se smála. Proto byl tak nervózní. Kvůli pozvání na ples. Cítila jsem se ohromně. „Omlouvám se, nesměju se tobě, je to skoro…“

Justin přišel blíž. „Hej,“ řekl měkce, „cos říkala?“

„Lizzy? Jsi tam nahoře?“ ozval se hlas zezdola. Byla to Dawn.

Pohnula jsem se ke dveřím. Justin za mnou.

„Za vteřinu budu dole,“ zavolala jsem. Zavřela jsem dveře od rekvizitárny. Šli jsme s Justinem po úzké lávce.

„Hele,“ řekla jsem potichu. „Nemůžu s tebou jít.“

Zachmuřil se.

„Je mi líto, opravdu jsi mě potěšil. Ale přijede Kevin.“

„Och,“ Justin vypadal zklamaně. „To je skvělé!“

Chvíli jsme na sebe rozpačitě hleděli. Pak řekl: „Fajn…“ Dolů lezl první, já za ním.

„Ahoj, Dawn,“ pozdravil ji, když byl dole. měla na sobě černé džíny a pastelově zelené tričko. Kolem očí jí zůstala spousta líčidla.

„Dobře se kolem sebe dívej,“ řekl a lhostejně se loudal pryč.

Dawn se na mě ustrašeně podívala.

„Co je?“

Usmála jsem se. Řekla jsem jí, co chtěl.

„Pozval tě na ples?“ zářila Dawn. „Ne! Tomu nevěřím!“

Trochu mě mrzelo, že byla tak překvapená. „Co je na tom tak divného?“

100

„Nic.“ Začala mě šťouchat do žeber. „Tedy? Tedy? Cos mu řekla?“

„Řekla jsem, že jdu s Kevinem.“

Byla zklamaná a ztratila o případ zájem. „Na to jsem zapomněla.

Už jsi hotová?“

„Ještě pět minut,“ odpověděla jsem.

Zvedla mou koženou bundu, která byla pohozená na židli.

„Není ti v tom trochu horko?“ zeptala se a zkoušela si ji. „Je jaro, uvědom si to.“

„Když sem přijdu, je mi vždycky zima.“

Roger Brownmiller, který hrál strýčka Maxe, vyšel ze šatny a zavolal na ni. „Jdeš?“ Kromě nás byl poslední, kdo tu zůstal.

„Počkám na Lizzy,“ řekla.

„Neodcházej sama,“ řekl jí, když ji míjel.

„Dík,“ řekla. Pozorovala ho a pak se otočila ke mně. „Nevěřila bys, kolik lidí mě odrazovalo od sebevraždy, nebo něčeho podobného. To jsem tak ošklivá?“

„Všichni máme nějaké mouchy,“ řekla jsem.

„Díky moc,“ řekla. Seskočila z jeviště. „Pospěš si,“ zavolala a jezdila zipem nahoru a dolů. „Nahání mi husí kůži být tady sama.“

Přála jsem si, aby to neříkala. Protože jsem se musela soustředit na představení, vypustila jsem na tu dobu z hlavy všechno ostatní.

Skutečnost, že jsme úplně samy v napůl temném sále, mi nedělala dobře.

Vzpomněla jsem si na Elanu. Všechny další nehezké vzpomínky nebyly ani zdaleka za námi.

„Už jsem skoro hotová,“ volala jsem.

Dawn jsem neviděla ani neslyšela.

„Dawn?“ zavolala jsem. „Prosím tě, nehraj divadlo. Nemám to ráda.“

V tu chvíli mi odpověděla.

Výkřikem, po němž by se ve mně krve nedořezal.

101

XXI.

Vyběhla jsem na jasně osvětlené jeviště. Dawn tam nebyla. Pak jsem uslyšela nějaké rány napravo ode mě. Rozhlédla jsem se. Bylo těžké uvěřit tomu, co jsem uviděla.

Na opačné straně, v šeru kulis, zápasila Dawn s nějakým mužem!

„Dawn!!!“ zaječela jsem.

Rozběhla jsem se k nim.

Dawn a útočník se zoufale rvali. Obě postavy tvořily rozmazané stíny. Ale viděla jsem, že ten chlap měl baseballovou čapku a hnědou bundu.

„Přestaňte!“ vykřikla jsem.

Jak jsem tak na ně zírala, projíždělo mi hlavou, kdo to je? Byla jsem zvědavá s kým Dawn zápasí.

Muž byl stejně štíhlý jako Lucas. „Justine?“

Najednou jsem viděla zablesknout se ocel.

Měl nůž!

Když to uviděla Dawn, zalapala po dechu. Ona a útočník teď byli do sebe tak zapleteni, že vypadali jako nějaká podivná socha. Oba nespouštěli oči z nože. Dawn se pokoušela nadzvednout mužovu ruku. On se vší silou snažil ruku dostat dolů.

A vítězil. Jeho ruka se pomalu přibližovala k Dawn.

Blíž.

Ještě blíž.

Špička nože mířila na Dawn.

„Ne!“ vykřikla jsem a vyrazila kupředu.

Upadla jsem rovnou na obličej.

Zakopla jsem o tlustý černý osvětlovací kabel. Plácla jsem sebou 102

tvrdě na podlahu, má hlava se seznámila s barovým pultem a tvář s povrchem baseballové pálky.

V hlavě mi bušilo, omámeně jsem se snažila postavit na nohy.

Vtom Dawn znovu vykřikla.

Vrah vítězil. Podařilo se mu dostat nůž dolů a zabořit jej do Dawniny hrudi.

Opozdila jsem se. Dawn pomalu povolila sevření mužových paží.

Zhroutila se na podlahu a ležela bezvládně na hromádce. Vrah chvíli stál a díval se na ni. Pak se otočil ke mně. Jeho oči se zavěsily do mých. A pak vyšel ze stínu.

Nůž ještě pořád držel v ruce. Byl potřísněn krví.

Dawninou krví.

Vykročil ke mně. Zacouvala jsem zpět na osvětlené jeviště.

Konečně jsem poznala, kdo to je.

103

XXII.

„Simono!“ vydechla jsem. „A my jsme mysleli…“

„Mysleli jste, že jsem umřela,“ ušklíbla se. „Jistě – všichni jste byli nedočkaví. Chtěli jste, abych byla mrtvá.“

„Ne – já –“

„Ale nemohla jsem si dovolit umřít, Lizzy. Měla jsem tolik práce.“

Utíkala jsem přes jeviště pryč. Běžela za mnou.

„Zinscenovala jsem vlastní zmizení,“ řekla a oči jí blýskaly, rty se zlostně kroutily. „Zrežírovala jsem celou tu věc. Věděla jsem, že se naši nebudou starat, když zmizím. A chceš vědět, proč? Protože se o mě nestará nikdo. Nikdo.“

„To není pravda –“ začala jsem.

„Buď zticha!“ zařvala. Zvedla zkrvavený nůž a hrozila mi.

„Naši se o mě nikdy nestarali. Zajímaly je jen výsledky v golfu a martini. A ani Justin se o mě nezajímal. Jenom mě využíval. Nikdo se o mě nezajímal. Nikdo.“

Pohnula jsem se. „Nerozumím,“ dokázala jsem ze sebe vypravit.

„Proč jsi zabíjela kandidátky? Mám dojem, žes to ve skutečnosti vůbec tak nemyslela…“

Simone se opovržlivě usmála. Sundala si baseballovou čapku a dramaticky rozhodila své dlouhé tmavé vlasy.

„Kandidátky?“ řekla. „Kdo se o to staral. Jak můžeš být tak hloupá. Nezabíjela jsem kandidátky. Zabíjela jsem každou, která mě zradila, každou, která to táhla s Justinem.“

„Ale, Simono…“ řekla jsem.

„Vzdej to, Lizzy,“ řekla. „Odtud se nedostaneš.“

104

Přeběhla jsem jeviště. Byla jsem o krok zpět v levém portálu. Bála jsem se jít do tmy. Ale neměla jsem na vybranou. Simone se ke mně stále přibližovala.

„Pokoušela jsem se donutit ho, aby se o mě zajímal,“ řekla a odhodila zuřivě vlasy dozadu. „Když to nešlo, rozhodla jsem se ho potrestat. Způsobit mu bolest, jakou jsem cítila já. Chtěla jsem, aby se po zabití každé holky připlížil a pak táhl. Myslím, že si spočítal, o co jde. Aspoň doufám.“

Zasmála se. „Oblékla jsem si jeho baseballovou bundu, vlasy jsem si zastrčila pod čepici a vypadala jsem jako kluk. Nemyslíš? Šla jsi kolem mě v kině a nepoznalas mě.“

„Ale kde ses schovávala?“ zeptala jsem se a zoufale se snažila udržet rozhovor.

„Na nebesích,“ řekla lhostejně. Píchala krvavým nožem do vzduchu.

„Myslím to vážně,“ naléhala jsem.

„Já taky,“ řekla a šklebila se při tom. „Zůstávala jsem nahoře v rekvizitárně. Je to opravdu útulné a menza mě zásobovala vším, co jsem potřebovala.

V každém případě to už brzy opustím. Moje práce téměř skončila.

Všem vylíčím barvitě nějaký příběh o tom, jak jsem byla unesena, a vrátím se domů. Ty víš, jak dobrá herečka jsem, Lizzy. Každý mi uvěří.“

Pohnula se pomalu směrem ke mně.

„Co chceš se mnou udělat?“ zeptala jsem se.

„Nikdy jsem s

Justinem nic neměla.“

Zasmála se. „Taková lež,“ řekla. „Je skutečně ohromující, co člověk dokáže říct, když se bojí.“

V obličeji měla zuřivý výraz. „Byla jsem tady!“ zavrčela. „Slyšela jsem ho, jak tě zval a chtěl, abys s ním šla.“

„Ano,“ řekla jsem nepřesvědčivě. „Zval mě. Ale odmítla jsem.“

„Skutečně? No, proč bych tomu na chvilku nevěřila. Lizzy, je řada na tobě. Lituju. Myslela jsem, že jsi moje kamarádka, ale ty ses jenom přetvařovala. Nezajímala ses o mě. Jsi stejná jako všichni ostatní.“

Bleskově jsem uvažovala. Co chystala? Snaž se myslet jako ona!

105

nařizovala jsem si.

„Simono,“ řekla jsem, „když tě chytí, zavřou tě okamžitě na strašně dlouho. Víš to, že? Proč to nezastavíš? Dřív, než budeš mít na rukou ještě víc krve. Uděláš si to ještě horší.“

Simone zvedla nůž do vzduchu. „Nepřišla jsem, abych se dala chytit,“ řekla. „Jenom ty víš, kdo to všechno dělal a znáš tajemství mého zmizení.“

Znovu zamířila ke mně. Ustupovala jsem dozadu. Ale za mnou byla jen betonová zeď. Nebylo kam uhnout, nebylo kam se schovat.

Pak jsem je ucítila.

Lana ke kulisám byla rozvázána právě vedle mé ruky. Rychle jsem se na ně podívala.

Jedno z nich mohlo srazit dolů pytel s pískem. Ale které?

Které???

Měla jsem pouze jedinou šanci.

Zuřivě jsem jedno vybrala.

Zhluboka jsem se nadechla, zavřela oči a trhla jím vší silou.

106

XXIII.

Otevřela jsem oči v okamžiku, kdy se Simone vrhla ke mně.

Ve stejné chvíli sletěl dolů těžký pytel.

Bylo to to správné lano!

Zřítil se mezi nás.

S třesknutím přistál.

Na Simonině tváři se objevil celý rejstřík bolesti. Potom začala křičet.

Nakřáplý zvuk naznačoval, že těžký pytel zlomil Simone nohu.

Upustila nůž a skácela se na zem. Svíjela se bolestí.

Namáhavě vykřikla a vytrhla nohu zpod pytle. Zkoušela se nohy dotknout, ale bylo to bolestivé. Dala obličej do dlaní a lehla si.

Ležela naprosto klidně.

Křik ustal.

Bylo úplné ticho.

Čekala jsem, až popadnu dech. Potom jsem se pomalu pohnula směrem k ní. Byla to zase jen herecká etuda?

Když jsem přišla blíž, poznala jsem, že její křik byl nepředstíraný.

Nohu měla od sebou otočenou do pravého úhlu.

Vzala jsem nůž z podlahy a položila ho vedle Simonina

vysíleného těla. Hystericky jsem se otřásla. Simone se nehýbala.

Dívala se nahoru, oči měla rozšířené utrpením a němou prosbou.

„Bolí,“ naříkala slabě. „Hrozně to bolí.“

Pak zavřela oči. Hlavu položila zpět na podlahu. Upadla do bezvědomí.

Chvíli jsem stála a dívala se na ni. Pak jsem si uvědomila, že Simone už nikam nepřijde. Ne s touhle nohou. Přeběhla jsem přes 107

jeviště. „Dawn!“ zakřičela jsem. Nic, žádná odpověď.

Ale když jsem se k ní rozběhla, všimla jsem si, že se pohnula.

„Dawn! Dawn! Jsme zachráněny! Jsme zachráněny! Och

–

prosím, buď v pořádku. Dawn! Slyšíš mě?! Dawn!!!“

Zvedla ke mně oči. Potom otevřela pusu, jako by chtěla něco říct, ale nevydala hlásku.

„Jdu zavolat pomoc,“ řekla jsem jí. „Budu hned zpátky.“

„Počkám,“ zašeptala.

Ohromeně jsem na ni zírala. Opravdu jsem dobře slyšela? Nebo si zase dělala legraci? „Budeš zase fit?“ řekla jsem.

Otočila jsem se k odchodu.

A tehdy mě dostala!

Simonin obličej byl těsně u mého. Stiskla ruce kolem mého krku a škrtila mě. Její dlouhé nehty se mi vrývaly do kůže.

Neměla jsem kdy vykřiknout. Táhla mi hlavu dolů. Dusila jsem se a padala přes Dawn dozadu. Simone teď byla nade mnou, svírala můj krk a vyrážela namáhavé skřeky.

Pokoušela jsem odtrhnout její ruce, ale neměla jsem sílu.

Omdlévala jsem.

Najednou Simone vyštěkla překvapením. Její pevný stisk povolil.

S prskáním, napůl udušená snažila jsem se naplnit si plíce vzduchem a zvedla jsem ruce ke krku.

S křikem se Simone plazila ode mně. Viděla jsem, co se stalo. Po Simonině noze tekla krev. Nůž vypadl Dawn z ruky. Bodla Simonu do nohy.

Stejně zoufale, jako jsem já zápasila s dechem, skočila Simone po noži.

„N-né!“ koktala jsem chraptivě.

Ale Simone ho chňapla, zuřivě zaječela a zvedla nůž nad hlavu.

Byla jsem znovu na nohou. Vydala jsem se k ní. Narazily jsme na sebe a nůž jí vyletěl z ruky a sklouzl na jeviště.

Otáčely jsme se, válely se přes sebe. Simone chytla do hrsti pramen mých vlasů a vší silou rvala. Vykřikla jsem a šla k zemi.

Abych se osvobodila, praštila jsem ji tvrdě do žaludku.

Schoulila jsem se a chabě se bránila. Pak mi došlo, že už po mně nemůže vystartovat. Belhala se pryč z jeviště. V ruce opět držela nůž.

108

Sebrala jsem poslední zbytky sil a skočila jsem po ní.

Vykřikla: „Moje noha! Moje noha!“ Její stav byl ještě horší. Ale nepustila jsem ji. Držela jsem jí ruce vzadu tak pevně, jak jsem mohla. A začala jsem křičet.

Ještě pořád jsem ji pevně držela, když konečně přišel pan Santucci. Jeho obličej byl plný úzkosti a nedůvěry.

O pár minut později se dovnitř vřítila policie a záchranka, které zavolal.

Konečně, když mě jemně pobídli, jsem Simonu pustila. Šaty jsem měla nasáklé krví – ale nebyla moje.

Letmo jsem se podívala na Dawn. Viděla jsem na podlaze jen její záda. Byla pořád oblečená v mé kožené bundě. Jeden z ošetřovatelů bundu rychle rozepnul. Objevila se její poranění.

Když jsem to zahlédla, zalapala jsem po dechu.

Ošetřovatel na mě rychle pohlédl. „Nevypadá to špatně,“ řekl.

Vydechla jsem úlevou.

„Slyšíš to?“ zeptala jsem se Dawn.

Přikývla.

Saniťák začal rychle skládat široké bavlněné obinadlo. „Vypadá to, že vám ta bunda zachránila život,“ řekl jí.

Přinutila jsem se na Dawn usmát. „Slyšíš to? Teplé oblečení se vyplácí.“

Dawn byla bledá jako stěna, ale úsměv mi oplatila.

„Uvidíme se na plese,“ řekla.

109

XXIV.

Kevin mě tiskl k sobě při nějakém pomalém tanci. Opírala jsem si hlavu o jeho rameno. Vůně nádherné gardénie připnuté na mých šatech se vznášela ve vzduchu. Když hudba dohrála, usmál se na mě.

Jeho zelené oči zářily.

„Skoro o tobě nevím, ale tohle je jediný ples, na který nikdy nezapomenu,“ řekl.

„Já taky,“ souhlasila jsem. Měla jsem k tomu ale jiné důvody, než on.

Odcházeli jsme ruku v ruce z tanečního parketu, minuli dvě tabla plesového výboru, vystavená na památku Rachel a Elany. Kevin zachytil můj rychlý pohled.

„Myslím, že to bylo velmi šlechetné, jak pan Brandt rozhodl. To darování peněz za vítězství nadaci pro univerzitní vzdělávání. Je to na jejich památku,“ řekl. Vzal mě za ruku. „Nemůžu uvěřit, že jsi tím dokázala projít.“

Podívala jsem se přes celý ohromný sál Halsey Manor House až tam, kde stála Dawn, obklopená několika milými kluky. Úplně jsme se vzdaly myšlenek na královnu plesu, ale Dawn byla nicméně královnou jejich party – nemohla jsem si pomoci. Hudba začala hrát znovu a Kevin mě táhl pátky na parket. Vypátrala jsem Lucase Browna, tančícího se Shari Paulsenovou. Bezva – byla stejně

příšerná jako on. Ale pro tuto chvíli byl šťastný. Konečně měl holku.

O chvíli později tančila kolem nás Dawn s jedním z mnoha svých ctitelů.

Zadívala se obdivně na mé šaty. Měla jsem na sobě ty černé sexy šatičky, o které jsme spolu bojovaly u Ferrary. Dawn trvala na tom, 110

že si je musím vzít místo ní.

„Víš co?“ řekla a důvěrně se ke mně naklonila. „Na tobě vypadají líp.“

„Říkáš to jen proto, že se chceš udělat hezká, co?“ zeptala jsem se skepticky.

„Přesně tak,“ řekla a rychle odtančila.