Barbara a Scott Siegelovi

Stopy hrůzy 15

Chladná hrůza

I.

Andy a Elizabeth procházeli rozbořeným městem. Bloumali mezi hromadami suti a popela. Snažili se rozeznat, co všechno v těchto místech požár zničil.

„Myslím, že se někde tady strhl ten uragán.“ řekl Andy a zamračil se. Jeho obličej byl zpocený a ušpiněný.

„Nevím,“ odpověděla Elizabeth, která byla myšlenkami někde úplně jinde. „Možná máš pravdu,“ řekla a rozhlédla se kolem sebe.

Potom se otočila k Andymu.

„Co se děje? Co si mně tak prohlížíš?“

Elizabeth neodpověděla. Natáhla ruku a setřela mu pot z čela.

„Tak mokrou tvář jsem už dávno neviděla,“ řekla tiše. „Duchové se nepotí.“

Znovu si uvědomila propast, která mezi nimi byla. Andy byl živý, ale ona byla duch. Andy se ocitl v jejím světě jen podivnou hrou osudu.

„Babička mi říkala, že dívky se také nikdy nepotí,“ zažertoval.

Elizabeth se zasmála. „A proč jsi vlastně tak strašně zpocený?“

zeptala se ho. „Je ti horko?“

„Strašné. Ty zřejmě horko ani zimu nevnímáš, ale já se asi brzy upeču.“

„Není ti špatně? Jsi v pořádku?“ zeptala se ho starostlivě Elizabeth.

„Neboj se. Jsem jen trochu nervózní z toho dlouhého čekání na Strážce. To je celý on. Stále jenom slibuje, jak mi pomůže. Doteď ale neudělal nic proto, abych se vrátil domů.“ Andy se zhluboka nadechl a otřel si čelo. „Tak kdy už se konečně ukáže?! Ani se neobtěžuje 4

nám poděkovat za pomoc!“ zlobil se Andy.

„Opravdu ti nic není? Takhle naštvaného jsem tě ještě neviděla.

Nepoznávám tě. To snad ani nejsi ty.“

„A kdo jsem? Elvis Presley?“ Napodobil jeho slavný úsměv a pokračoval: „Mám nápad! Když už tady musím tvrdnout, mohl bych zatím po něm pátrat a zjistit, jestli je doopravdy mrtvý.“

„Elvis je mrtvý?“

„Ty to nevíš?“

„A odkud asi. Budeš se divit, ale my tady televizi nemáme,“

odsekla mu Elizabeth.

Andy se její odpovědi zasmál, ale potom podrážděně dodal: „Už aby se objevil. Vážně mi to tu leze na nervy.“

Zlostně nakopl kus dřeva ležící na hromadě suti. Pod ním se objevila obrovská krysa s vypoulenýma očima. Zvíře na ně nebojácně hledělo a cosi hlodalo ostrými řezáky.

Andy se obrátil k Elizabeth: „Máte tu opravdu všechno.“

„I krysy umírají,“ odpověděla mu. „A všechny, které zabil člověk se dostanou sem.“

„To jich tu musí být milióny,“ uvažoval Andy a pozoroval vykrmenou krysu.

„Slyšela jsem, že některá místa ve světě duchů jsou jimi úplně zamořena. Moc tomu ale nevěřím.“

V suti se objevily další dvě krysy. Jedna druhé se snažila zahryznout do těla. Zdálo se, že mají hlad.

Andy se otočil k řece. Na břehu ještě dohasínaly zbytky ohně.

„Kde je, k čertu, ten Strážce?“ zamumlal.

„Neboj se, on přijde,“ uklidňovala ho Elizabeth.

Odhrnula si černé vlasy z čela a vzdychla. Najednou vypadala velmi smutně. Věděla, že až Strážce mlhy přijde, navždy Andyho ztratí. Vzala ho za ruku a podívala se mu do očí.

Andy ji pevně stiskl. Uvědomil si, že mu bude Elizabeth chybět.

Už ji nikdy neuvidí. Nebude ji moci ani napsat, ani zatelefonovat.

Dokonce se bál, že z toho, co s ní prožil, si nebude nic pamatovat. A i kdyby, stejně mu to nikdo neuvěří.

Objali se. Přáli si, aby ta chvíle nikdy neskončila.

Osud však vynesl další trumf.

5

Andyho kotníkem projela prudká bolest. Podíval se dolů a uviděl, že se mu do něj zahryzla krysa. „Jedeš!“ vykřikl vyděšeně a snažil se krysu setřást. Kopnutím se mu to podařilo.

„Je to vůbec možné? Ta krysa mně napadla!“ řekl Andy bez dechu.

„Pozor! Za tebou!“ vykřikla Elizabeth.

Andy se otočil. Místo tří krys uviděl stovky obrovských a ohyzdných hlodavců. Blížily se k nim ze všech stran. Hryzaly se navzájem a divoce pištěly. Byl to odporný zvuk.

„Co se to děje? Co chtějí?“ zeptal se Andy.

„Nás,“ šeptla Elizabeth a začala couvat před obrovským množstvím krys.

„Proč?“ ptal se nechápavě Andy. „Mají snad hlad? Duchové přeci nejedí.“

„Nedělají to z hladu. Musí však stále něco hryzat a žvýkat.“

Andy se podíval na svůj zkrvavený kotník a pochopil, že Elizabeth má pravdu. To znamená, že krysy je asi nenechají jen tak odejít.

Snažili se zachovat klid. Věděli, že pokud se dají na útěk, krysy vyrazí za nimi. Ustupovali krok za krokem.

Elizabeth klopýtla a zavrávorala. Krysa, která k ní byla nejblíže, na ni zaútočila. Snažila se jí zakousnout do nohy. Elizabeth krysu odkopla, ale v tom okamžiku zaútočily další. Jednu z nich upoutal Andyho krvavý kotník. Tentokrát však byl Andy na útok dobře připraven. Vší silou krysu odkopl, až bolestí zapištěla. Kupodivu se nevzdala. Připlazila se zezadu k Elizabeth a zakousla se jí do nohy.

Elizabeth bolestí vykřikla. Málem by upadla, kdyby ji Andy včas nezachytil. Andy se zvířete zbavil další ranou.

Krysy najednou pocítily svoji převahu. Jako na povel všechny vyrazily do útoku.

6

II.

„Utíkej!“ vykřikla Elizabeth.

Andy ji chytil za ruku a rozběhl se k řece.

Krysy se daly do pohybu. Valily se jako lavina a nebylo před nimi úniku. Andy a Elizabeth rázem pochopili, jaké chyby se dopustili.

Měli před sebou jenom řeku. Byli v pasti.

Neměli na vybranou. Museli běžet dál.

Na břehu řeky ještě hořely zbytky stromů. Andy dostal nápad.

Doběhl k doutnajícím větvím a jednu popadl. Strhl ze sebe tričko a větev omotal. Oheň se rozhořel jasným plamenem. Andy vyrazil proti krysám. Hlodavci ucítili oheň, strachy zapištěli a dali se na ústup. Andy a Elizabeth měli na okamžik vyhráno.

Elizabeth hledala hořící větev, aby Andymu pomohla. Uslyšela však jeho volání: „Všeho nech a běž postavit vor! Zvládnu je sám!“

Andy znovu zamával hořící větví. Krysy ho obklíčily v půlkruhu, ale bály se k němu přiblížit. Vztekle cenily zuby.

Mezitím Elizabeth horečnatě sháněla kmeny. Vytáhla jich několik z rákosí a položila je vedle sebe. Potom hledala, čím by je svázala. V

tom se ozval Andyho hlas: „Rychle! Už je neudržím, uhasíná mi větev!“

„Vydrž ještě chvíli! Nemám to hotové!“ volala na něho Elizabeth.

Jak nedávala pozor, dal se jeden kmen do pohybu a začal se koulet ze svahu. Natáhla se po něm. V tu chvíli uklouzla po mokrém břehu, Dopadla na zem a vykřikla. Stačilo málo a byla by spadla do kalné vody.

Andy uslyšel výkřik a otočil se.

„Nestalo se ti nic?“ zeptal se ustrašeně.

7

Krysy využily jeho nepozornosti a zaútočily.

„Pozor!“ křikla Elizabeth, která si všimla hrozícího nebezpečí.

Bylo už pozdě. Zběsilé krysy mu ohlodávaly boty. Andy kolem sebe tloukl dohořívající větví a zuřivě kopal na všechny strany.

Dokud oheň hořel, krysy se bály. Netrvalo však dlouho a větev zhasla. Krysy se přestaly bát a daly se do pohybu.

„Už je hotový?“ křikl Andy přes rameno a tloukl kolem sebe doutnající větví.

„Není!“

„Dělej! Rychle!“ zaúpěl zoufale Andy.

Krysy byly nebezpečně blízko.

Elizabeth se opřela vší silou do narychlo svázaných kmenů. Vor se pomalu sunul po bahnitém svahu. Těžkopádně sebou plácl na vodní hladinu. Elizabeth sledovala se zatajeným dechem, jak se jeden kmen uvolnil. Naštěstí zůstal zbytek voru pohromadě.

Objevila se však další nečekaná komplikace. Proud řeky, který byl v těchto místech poměrně silný, strhl vor a začal ho unášet od břehu.

Elizabeth skočila do vody. Měla štěstí, že se tu nevyskytovaly vodní příšery. Chytla vor, sevřela kmeny oběma rukama a snažila se ho přitáhnout ke břehu. Marně. Proud jí táhl dál i s vorem do řečiště.

„Andy! Rychle!“ volala Elizabeth. Voda už jí dosahovala ke krku.

„Nemůžu udělat ani krok!“ křikl Andy. Musel odrážet útoky nebezpečných hlodavců. Ruce a nohy měl už skoro celé pokousané a potřísněné krví. Krysy ho obklíčily, takže se nemohl ani pohnout.

Byly všude. Měl je i pod nohama. Udělat pohyb, aby na některou nešlápl, nebylo možné. Bál se, že když o některou zakopne, ztratí rovnováhu a upadne. To by znamenalo jeho konec. Krysy by ho bleskově napadly a roztrhaly na kusy. Zemřel by ve světě duchů a nikdy už by se nevrátil ke své rodině. To mu dodalo novou sílu. S

vervou se znovu pustil do boje. Likvidoval jednu krysu za druhou.

Náhle se stalo něco neočekávaného. Andy v zápalu boje uklouzl.

Tělem mu projela hrůza. Padal k zemi.

8

III.

Dopadl na bahnitou zem. Dříve, než krysy zaútočily, začal klouzat z příkrého svahu. Armáda hlodavců vyrazila za ním.

Andy se řítil dolů. Svah, po kterém padal, byl příkrý a Andy na kluzkém terénu nabíral na rychlosti. Letěl do řeky. Tam alespoň budu v bezpečí, pomyslel si.

Mýlil se. Krysy se své oběti jen tak nechtěly vzdát. Nic je nemohlo zastavit. Valily se jako lavina za Andym i do vody.

Řeka byla najednou plná jejich ohyzdných těl. Andy se ponořil, aby se jim schoval. Pod hladinou otevřel oči a uviděl Elizabethiny nohy.

Dvěma mocnými tempy se dostal k voru. Vynořil se v její blízkosti, nadechl se a křikl: „Musíme pryč!

Chytil Elizabeth kolem pasu a vysadil ji nahoru. Vor se zakymácel. Andy nalehl na kmeny a šplhal vzhůru. Nedařilo se mu to. Klouzal zpátky do vody. Aby se vyšplhal vzhůru, musela mu Elizabeth pomoci. Podala mu ruku. Andy se vyhoupl vedle ní.

Teď byli zachráněni. Rychlý proud je odnášel od rozzuřených zvířat.

Protože neměli pádla, nesl je proud, kam chtěl. Vor naštěstí držel pohromadě. Doufali, že se brzy dostanou na mělčinu. Že je tam proud zanese.

Zůstávali však uprostřed řeky. Proud se zklidnil a Andy s Elizabeth zvolna plynuli po vodní hladině.

Andy ležel na zádech a sbíral sílu, kterou ztratil v boji s hlodavci.

„Už nikdy nechci vidět žádného hlodavce!“ ozval se Andy.

„Ale vždyť morčata jsou tak roztomilá…“ snažila se ho uklidnit 9

Elizabeth.

„Ode dneška nechci vidět ani Mickey Mouse.“

Elizabeth se zasmála. Sklonila se k němu a prohlížela se jeho zranění. Teprve nyní si uvědomila, jakou bolest Andy zažil.

„Myslíš si, že dostanu vzteklinu?“ bál se Andy.

„Nemusíš se bát, nejsou nemocné.“

Jako duch se Elizabeth smrti nebála. Pokud by se jí něco přihodilo, byla takzvaně transponována, což ve světě duchů představovalo smrt. Ocitla by se na neznámém místě kdesi podél řeky. Ztratila by Andyho a všechny své přátele. Navěky věků by zůstala opuštěná.

„Víš, můj přítel Steve – asi jsem ti o něm už vyprávěl –“ vstoupil do jejích úvah Andy. „Chtěl bych ti o něm něco říci.“

„To je ten, co tě přemluvil, abys s ním hrál?“ zeptala se Elizabeth.

Vzpomněla si, jak jí Andy vyprávěl o své kapele Mladí neznámí.

„Co asi kluci dělají? Určitě by je nenapadlo, že já se potuluji světem duchů.“

„Tobě se tu snad nelíbí?“ zažertovala Elizabeth.

„Moc ne,“ zavrtěl hlavou Andy. „Nepřerušuj mě pořád. Už ani nevím, co jsem ti chtěl říci. Aha, něco o Steveovi. Asi tak před sedmi lety jsem byl s ním v zoologické zahradě –“

„To už se znáte tak dlouho?“ skočila mu znovu do řeči Elizabeth.

„Jasně. Znám ho už od první třídy. Takže, šli jsme do té zoologické zahrady. Steve je přesně ten typ, co stále něco vymýšlí a své nápady hned realizuje. Tenkrát ho napadlo, že se sveze na lamě.

Umíš si to představit? Vůbec mu nevadilo, že je tak mrňavý. Vylezl na plot a skočil jí na záda. Všichni byli k smrti vyděšeni, včetně té lamy. Otočila hlavu a kousla ho do ruky. Potom ho shodila na zem a chtěla ho rozdupat.“

„A jak to dopadlo?“ zeptala se napjatě Elizabeth.

„Měl hrozný strach a šíleně křičel. Nikdy už o tom nechtěl mluvit.

Rány se mu sice zahojily a žádná jizva mu nezůstala, ale dodnes má z lamy nepřekonatelný strach.“

„A nevymýšlíš si trochu?“

„Ne. Až dnes jsem konečně pochopil, jak mu bylo,“ pronesl vážně Andy. „Všechno, co jsem ti řekl, je pravda.“

10

„I o tom Elvisovi? Opravdu je mrtvý?“

„Už zase začínáš s Elvisem?“

„Ne, vážně. Je mrtvý nebo ne?“

„Většina lidí věří, že mrtvý je. Ale část lidí si myslí, že svojí smrt jen tak nahrál, aby mohl tiše zmizet. Občas se objeví fáma, že ho někdo někde viděl. Třeba v kině nebo v restauraci,“ vysvětloval Andy.

„A co si myslíš ty?“ zajímala se Elizabeth.

Andy pokrčil rameny a zadíval se jí do očí. Vzpomněl si na chvíli, kdy se objímali. „Každý z nás si něco přeje.“

Vor tiše plynul. Vodní hladina byla zahalena hustou mlhou.

„Docela Steveovi závidím,“ zašeptala Elizabeth.

„A co?“ zeptal se Andy nechápavě.

„Že má tak bezvadného kamaráda,“ řekla Elizabeth a zadívala se mu do očí. Andy zčervenal. „To se ti jen zdá. Mám jako každý spoustu chyb.“

„Nevím o žádných,“ namítla Elizabeth. „A že jsme spolu zažili opravdu těžké chvíle.“

„To myslíš ty krysy? Nedělal jsem přeci nic zvláštního. Chtěl jsem nás zachránit.“

„Ty mi asi nerozumíš,“ povzdechla si Elizabeth.

„Rozumím. Ale chci ti jenom říct, že –“ Andy se náhle zarazil.

Položil si ukazovák na ústa.

Oba napjatě poslouchali. Hleděli do husté mlhy. Elizabeth chtěla promluvit, když zaslechla podivný zvuk. Jako by se z vody něco vynořilo. Nedaleko nich se ozvalo šplouchnutí. Do voru narazila vlna. Další šplouchnutí bylo hlasitější. Něco se k nim blížilo!

„Co myslíš, že to je?“ zašeptala Elizabeth.

„To asi budou vodní příšery,“ napadlo Andyho. „Utekly před vulkánem a teď se vracejí zpět.“

„V tom případě nemáme šanci,“ ozvala se Elizabeth.

„Uklidni se. Třeba to je jen nějaká loď.“

Zvuk sílil. Přes mlhu nebylo stále nic vidět. Najednou se rozhostilo ticho.

„Nemohl by to být vodopád?“ přemýšlel nahlas Andy.

„Ledaže by byl na vypínač.“

11

„Abych řekl pravdu, moc by mně to nepřekvapilo,“ potřásl Andy hlavou.

„Máš pravdu, ale tohle vodopád asi nebude,“ trvala na svém Elizabeth.

Do voru narazila velká vlna. Chatrné plavidlo se zakolébalo. Dva krajní kmeny se uvolnily a vor se zmenšil. Sotva je teď oba unesl.

Náhle zavál silný poryv větru, který na okamžik mlhu rozehnal.

„Podívej se! Břeh!“ vykřikla Elizabeth.

A skutečně. Byli od břehu pouhých deset metrů.

„Vlna nás k němu žene,“ radoval se Andy. „Zkusíme pádlovat rukama.“

Elizabeth souhlasila. Položili se na kmeny a začali usilovné pádlovat. Znovu se ozval ten podivný zvuk. Blížil se k nim.

„Jestli je to loď, měli bychom na sebe nějak upozornit. Nebo do nás narazí.“

„Proč by loď –“ Elizabeth nestačila větu dokončit. Další mohutná vlna vyhodila vor do výše. Měli štěstí, že leželi na břiše a drželi se kmenů. Vlna by je zcela jistě spláchla.

„Zaber! Dělej!“ křičel Andy a zuřivě pádloval.

„Chtěl jsi na nás přeci nějak upozornit,“ volala na něj zpátky Elizabeth.

„To určitě není loď. Žádná by neplula tak blízko břehu. Raději zaber, ať jsme z té vody venku.“

Najednou voda kolem nich začala divoce bublat. Šplouchání sílilo. Z hlubiny se k hladině valily obrovské bubliny vzduchu.

K břehu jim zbývalo ještě několik metrů.

Oba tušili, že to co se k nim blíží, nebude v žádném případě nic přátelského.

Hluk zesiloval. Hladina těsně za nimi se otevřela, Do vzduchu vyrazil mohutný gejzír. Andy se otočil a ztuhl. Nebyl to sloupec vody, co se za nimi tyčilo. Bylo to něco mnohem horšího.

12

IV.

Z hlubiny se vynořilo podivné monstrum. Vypadalo jako mořská obluda z dávných časů. Gigantickou ještěří hlavou rozmetala vor na třísky. Andy a Elizabeth vyletěli do vzduchu.

Obluda sledovala jejich pád ledově zelenýma očima. Z široce rozevřené tlamy trčely dopředu dva obrovské kly. Mohutné čelisti byly vyzbrojeny řadami ostrých zubů. Tělo příšery bylo zčásti ukryto pod hladinou, ale i to, co viděli, dávalo tušit, že bude neuvěřitelně dlouhé.

Elizabeth dopadla na mělčinu. Naštěstí to bylo v těsné blízkosti břehu. Mělká voda ztlumila její pád, takže se ani trochu nezranila.

Nemotorně vstala a rozhlížela se kolem sebe. Nevšimla si, že z výšky se k ní blíží ohyzdná ještěří tlama.

Andy přistál několik metrů od Elizabeth. Prodíral se bažinou k břehu, když spatřil, k čemu se schyluje. Zahlédl padající ještěří hlavu. Chtěl Elizabeth varovat. Zavolal na ni. Elizabeth neslyšela. Po krkolomném pádu vypadala jako omráčená.

Hlava obludy se k ní pomalu přibližovala. Na Elizabeth se z výšky valily proudy vody. Pokud by se nestal nějaký zázrak, Elizabeth za okamžik nebude.

„Udělej něco! Rychle!“ křičel na sebe Andy. Mnoho času mu k přemýšlení nezbývalo. Rozběhl se k ní. Situace se zdála být předem ztracená.

Andy se znovu pokusil Elizabeth varovat. Hlasitě vykřikl.

Tentokrát ho uslyšela. Zvedla hlavu a ohromeně zírala do otevřené tlamy obludy.

Andy popadl úlomek kmene z voru a zamířil na oko netvora.

13

Zásah byl přesný. Oštěp uvízl příšeře v koutku oka. „Dokázal jsem to!“ křičel nadšeně Andy.

Příšera ponořila hlavu pod hladinu. Snažila se kusu dřeva zbavit.

Po chvíli se její hlava znovu objevila. Nyní se blížila k Andymu. Ten k ní stál otočen zády a chlubil se: „To jsem jí to nandal! Ani nestačila mrknout okem!“

Najednou ho zalil proud vody. Andy ztuhl. Pochopil, co se děje.

Ani se neotočil a chtěl se dát na útěk. Bahno u břehu mu však bránilo v pohybu. Zapadal do měkké hmoty. Nebyl schopen udělat rychlý pohyb. Pot se mu řinul po zádech. Zápasil s bahnem o svůj život.

Chtěl se dát na útěk, ale podařilo se mu udělat sotva pár kroků. Nohy mu vysílením podklesávaly.

Najednou se Andy z ničeho nic rozkašlal. Zastavil se. Dusil se kašlem. Ovanul ho horký zápach z tlamy ještěra. Andy byl u konce svých sil. Příšera do něj vrazila a srazila ho do bahna. Andy ztratil vědomí a přestal dýchat. Ležel zabořený v bažině a nehýbal se.

Potřeboval nutně pomoc.

Elizabeth k němu dorazila právě včas. Objala ho kolem pasu.

Otočila ho a z posledních sil ho dovlekla na břeh. Andy už nejevil známky života. Elizabeth s ním zatřásla. Andy se rozkašlal. Nehýbal se, ale žil!

Příšera znovu zaútočila. Z výšky se k nim blížila její ohyzdná rozšklebená tlama.

Co teď? uvažovala Elizabeth. Měla možnost se skrýt za nedalekou skálou, ale nechtěla Andyho opustit. Rozhodla se s ním zůstat do poslední chvíle. Zavřela oči a přitiskla se k němu.

14

V.

Elizabeth věděla, že smrt bude krutá a bolestivá. Sama potom bude transponována na jiné místo podél řeky. Andyho už nikdy neuvidí.

Přála si, aby Andy nemusel dlouho bloumat světem duchů. Aby nalezl brzy svůj věčný klid.

Bála se pohlédnout vzhůru do blížící se tlamy ještěra. Rukama si zakryla oči a čekala na smrt.

Andy se probral z bezvědomí. Znovu se rozkašlal. Elizabeth poslouchala, jak ztěžka dýchá. Zaradovala se, že žije. Jak dlouho ještě?

Najednou je ohlušil hromový řev. Rozšklebená ještěří hlava už byla v jejich těsné blízkosti. Elizabeth si představila, jak obluda ostrými zuby trhá jejich těla a drtí Andyho kosti.

Čekali na svůj konec, ale smrt nepřicházela. Co se děje? Proč je najednou takové ticho?

Elizabeth se třásla strachy. Bála se otevřít oči, aby ještěra pohledem nevyprovokovala. Nedoufala už v žádný zázrak. Přitiskla se pevněji k Andymu.

Vteřiny běžely a nic se nedělo. Elizabeth si uvědomila, že není cítit odporný zápach z tlamy ještěra.

Opatrně otevřela oči. Podívala se vzhůru. Po příšeře nebylo ani památky. Nad řekou se vznášel obrovský mlžný mrak. Unášel obludu kamsi do daleka. Elizabeth pochopila, co se stalo. Zachránil je Strážce Mlhy.

„Andy! Podívej, kdo přišel!“ vykřikla radostně Elizabeth.

Andy však ležel bez hnutí a na její slova nereagoval. Jenom se dusivě rozkašlal.

15

Elizabeth pozorovala, jak se v dálce mlžný mrak rozplynul.

Obluda se s ohromným šplouchnutím zřítila z výšky do řeky.

Mlžný mrak se najednou objevil v jejich blízkosti. Vynořila se z něj tvář Strážce Mlhy.

„Dříve jsem přijít nemohl,“ promluvil tlumeným hlasem Strážce.

„Nemohli jsme se vás dočkat. Chtěla bych vám za nás za oba poděkovat. Už jsme přestali doufat –“

„Neděkujte mi,“ přerušil ji Strážce. „Lituji, že jsem vás vystavil takové hrůze. Zdržely mě neodkladné záležitosti.“

Elizabeth pokývala hlavou. Podívala se na Andyho a potom se zeptala: „Vrátíte ho zpátky?“

„Svůj slib hodlám dodržet,“ prohlásil Strážce odhodlaně.

„Myslím, že už jsem našel způsob.“

Andy jejich rozhovor neslyšel. Ležel nehnutě na zemi. Oči měl zavřené a sotva dýchal.

„Rozluč se s ním,“ řekl chladně Strážce.

Elizabeth se dotkla Andyho tváře. Pohladila ho po vlasech.

Láskyplně na něho hleděla. Ještě nikdy nikoho tak nemilovala. Andy byl její první velká láska. Kdyby mohla plakat…Elizabeth schovala obličej do dlaní.

„Nemohu se od něho odloučit. Nedokážu to.“

„Vím, že je to pro tebe těžké,“ řekl Strážce s pochopením. „Snad je lepší, že to všechno nevnímá. I pro něho by to nebylo jednoduché.“

Elizabeth polkla a tiše řekla: „Chápu, musí zpátky. Patří přece do jiného světa.“ Otočila se a začala vzlykat.

„Raději se na to nedívej,“ radil jí Strážce. „Uchovej si jen krásné vzpomínky.“

Elizabeth se hlasitě rozvzlykala.

Z mraku se odvinul úzký pás mlhy a vnořil se do Andyho úst.

Andy zatřásl hlavou a něco zamumlal.

„Nebolí ho to?“ strachovala se Elizabeth a podívala se na Andyho.

„Neboj se. Nic se mu nestane,“ uklidňoval ji Strážce.

Náhle Andy vytřeštil oči. Hleděl před sebe a měl nepřítomný výraz. Elizabeth se nepokoušela na něho promluvit. Věděla, že ji nevnímá.

16

Mlha začala Andyho zahalovat víc a víc. Jeho tělo se odpoutalo od země. Elizabeth vztáhla ruce, jako by ho chtěla ještě naposledy obejmout. Věděla, že už ho nikdy neuvidí.

17

VI.

Andyho tělo se vzneslo nad zem. Rozzářilo se jasným světlem a začalo pomalu mizet. Potom se však stalo cosi neočekávaného.

Světlo se ztratilo. Andy se zvolna snášel zpět k zemi.

„Co se stalo?“ ptala se vyděšeně Elizabeth.

„Objevil jsem vážnou překážku,“ řekl věcně Strážce.

„Znamená to, že mu nelze pomoci?“

„Obávám se, že ne,“ přitakal Strážce.

„Ale on se přeci musí vrátit domů. Do našeho světa nepatří,“

protestovala Elizabeth a rozvzlykala se. „Slíbil jste mu to.“

„Nemohu za to. Není to v mých silách. Andy je nemocný. Cestu by zcela jistě nepřežil.“

„Andy je nemocný?“ divila se nevěřícně Elizabeth. „Myslela jsem, že se jen trochu přidušený. Topil se. Doufám, že se z toho brzy vzpamatuje.“

„Andy je vážně nemocný. Jeho stav se stále zhoršuje,“ trval na svém Strážce.

Elizabeth si vzpomněla na Andyho záchvaty kašle. „Máte pravdu, v poslední době se necítil dobře. Můžete ho tedy vyléčit?“

„Rád bych, ale je to mimo mé schopnosti. Původce jeho nemoci pochází ze světa živých,“ vysvětloval Strážce.

„Je to s ním vážné?“ strachovala se Elizabeth.

„Ano, je. Nemoc postupuje rychle. Zachvátila už celé jeho tělo.“

„Chcete snad říct, že zemře?“ vykřikla zděšeně Elizabeth.

„Je mi to velmi líto, ale asi ano,“ pronesl vážným hlasem Strážce.

„Opravdu se tomu nedá zabránit?“ žadonila Elizabeth.

„Ne. Jediné, co mohu nabídnout, je slib, že až Andy zemře, 18

zajistím, abyste ve světě duchů zůstali spolu.“

Po těchto slovech se Elizabeth trochu uklidnila. Budou spolu do té doby, než jeden z nich nalezne svůj věčný klid.

„Děkuji vám,“ zašeptala.

Strážce neodpověděl. Smutně pokýval hlavou na rozloučenou a rozplynul se.

Andy se pohnul. Pomalu otevřel oči a zašeptal: „Kde to jsem?“

Potom si vzpomněl. „Kam zmizela ta příšera?“ řekl a rozhlížel se kolem sebe.

Elizabeth neodpověděla. Bála se mu říci pravdu, že je zachránil Strážce Mlhy a že Andy je na smrt nemocný.

„Tak řekneš mi, co se stalo?“ zasípal Andy a znovu se děsivě rozkašlal. „To jsi tu příšeru umlátila vlastníma rukama? Nebo jsi ji požádala, aby laskavě odešla?“

Elizabeth se zhluboka nadechla.

„Mluv! Co se stalo?!“

Konečně se rozpovídala. Vylíčila mu vše do posledního detailu.

Když skončila, pevně Andyho objala.

Andy byl ohromen. Nemohl uvěřit, že po všech těžkostech, které ve světě duchů překonal, byl jeho život ohrožen nicotným mikrobem, se kterým nemohl ani bojovat.

„Teď už chápu, proč mi není dobře,“ řekl posmutněle.

„Andy! Neboj se! Já tě neopustím!“ vzlykala Elizabeth.

„Postarám se o tebe, než –“ Hlas se jí v půli věty zlomil.

„Než co? Než umřu? To tedy ne!“ vzchopil se Andy. „Nikdy se nevzdám!“

„A co chceš dělat?“ zeptala se Elizabeth.

„Musím najít doktora.“

„Andy, zapomínáš, kde jsme,“ upozornila ho opatrně Elizabeth.

„Ve světě duchů sice lékaře najdeme, ale nemají žádné léky.

Nemohou pro tebe nic udělat.“

„Léky obstaráme ze světa lidí. Musíme jen zjistit, jaký lék potřebuji.“

„To nechápu –“ řekla Elizabeth.

„Vždyť je to jednoduché. Až lékař určí diagnózu a doporučí lék, přineseš ho ze světa lidí.“

19

„To se asi nepodaří,“ zapochybovala Elizabeth.

„A proč ne?“

„Je to příliš komplikované. Sehnat lékaře, který bude schopen stanovit diagnózu bez lékařských přístrojů, opustit tě ve chvíli, kdy potřebuješ ošetřovat, dostat se do světa lidí a najít ten správný lék a ještě se vrátit včas!“

„Ty jseš ale bábovka,“ ušklíbl se Andy. „Copak nechápeš, že mi jde o život?“

„Ale Andy – Nechtěj po mně, abych tě opustila ve chvíli, kdy mě budeš nejvíce potřebovat,“ zaúpěla Elizabeth.

„Když si pospíšíš, dopadne to dobře.“

Elizabeth si povzdechla: „Co mám s tebou dělat? Jdeme hledat doktora.“

Andy se opatrně postavil na nohy. Kolena se mu slabostí rozklepala. Opět se dusivě rozkašlal. Elizabeth ho objala. Dlouze se mu zadívala do očí. Věděla, že Andymu mnoho času nezbývá.

20

VII.

Vydali se na cestu. Pro Andyho to byl vyčerpávající pochod. Často se museli zastavovat, aby si odpočinul.

Postupovali směrem po proudu řeky. Hledali nějakou vesnici či město, ve kterém by pro Andyho nalezli pomoc. Oblast se však zdála být zcela neobydlená.

„Chtělo by to nějaký hotýlek,“ zažertoval Andy.

„ A c o takhle vznášedlo, to by se ti nelíbilo?“ pokračovala ve vtipkování Elizabeth.

Andy byl čím dál víc vyčerpaný. Snažil se však svůj stav před Elizabeth tajit. Nechtěl jí trápit.

Najednou si něčeho všimli. Z dálky je kdosi pozoroval. Z

nedalekého kopce na ně shlížel po zuby ozbrojený rytíř. Za pasem měl obrovský meč a v ruce dlouhé kopí. Kůň, na kterém seděl, nervózně pofrkával. Rytíř vyčkával.

„Nevypadá moc přátelsky,“ šeptla Elizabeth.

„Měli bychom mu dát najevo, že nemáme špatné úmysly,“ řekl Andy. Chvíli váhal a potom se rozhodl. „Jdu k němu a promluvím si s ním.“

„To nemyslíš vážně. Vždyť tě zabije!“

„Podívej se, už několik hodin hledáme pomoc. Třeba je nablízku nějaká vesnice. Nic tím nemohu ztratit.“

Andy se začal z posledních sil plazit vzhůru do kopce. Rytíř jeho počínání nehnuté sledoval. Najednou pobídl koně a vyrazil.

„Andy, utíkej!“ křičela zoufalá Elizabeth.

„Ale kam?!“ sípal vyčerpaně Andy. Udělal ještě pár kroků a upadl. Ležel na zemi neschopen pohybu.

21

Rytíř se neúprosně blížil. Jeho ostré kopí zamířilo na Andyho hruď.

Andy sotva popadal dech. Pokusil se vstát, ale neměl už žádnou sílu. Věděl dobře, že před rytířem nemá šanci uniknout.

Kůň se rychle blížil. Ještě pár metrů a… Hrůzou nehybná Elizabeth sledovala, jak se smrt přibližuje k Andymu. Zoufale vykřikla: „Andy! Miláčku!“

Andy se na poslední chvíli vzchopil. Vrhl se koni přímo pod kopyta. Kůň, jak se snažil překážku přeskočit, zakopl a vyhodil jezdce ze sedla. Rytíř přeletěl obloukem a dopadl na tvrdou skálu.

Brnění zařinčelo. Andy se pozvolna připlazil k nehybné postavě.

Opatrně se dotkl zbroje. Všiml si, že rytíř má zavřené oči.

Elizabeth doběhla k Andymu. Láskyplně ho pohladila a zašeptala:

„Ten kůň tě mohl zabít.“ Andy se na ni podíval. Chtěl něco říci, ale místo odpovědi se rozkašlal.

Rytíř nenápadně otevřel oči. Když uviděl, že mu nevěnují pozornost, hned toho využil. Vymrštil se a chytil Andyho za kotník.

Přitáhl ho k sobě a klekl mu na prsa. Potom napřáhl meč.

22

VIII.

Elizabeth se dala do pohybu. Celou svou vahou se vrhla proti obrněnému rytíři. Hlavou narazila na tvrdý kov. Omráčená padla na kolena a svezla se na zem. Zůstala ležet bez hnutí.

Rytíř pozvedl meč. Ostří se zablyštělo a proletělo vzduchem.

Meč se zasekl těsně vedle Andyho hlavy. Rytíř se ohlédl na Elizabeth a promluvil: „Ó, krásná paní, nejste zraněna?“

Elizabeth zamrkala očima. Podívala se směrem kde ležel Andy.

Oddechla si. Ostří minulo svůj cíl.

„Zdá se, že jsem udělal chybu,“ pravil rytíř a zvedl si hledí.

Objevila se sympatická vousatá tvář s hnědýma očima. Rytíř podal Elizabeth svojí ruku a pomohl ji vstát. „Myslel jsem si, že vás napadl,“ řekl na vysvětlenou a ukázal na Andyho. „Myslel jsem, že jste v nesnázích. Když jsem však poznal, že ho chráníte, uvědomil jsem si svůj omyl. Chtěl jsem vám opravdu jen pomoci.“

Rytíř se obrátil k Andymu a pomohl na nohy. „Přijměte moji omluvu, pane,“ řekl a lehce se uklonil. „Obdivuji vaši statečnost.

Ještě nikomu se nepodařilo shodit mě z koně. Kde jste se to naučil?“

„Jednou jsem to viděl v kině,“ přiznával Andy.

„Aha, kino, už jsem o něm slyšel.“ Rytíř si zamyšleně přejel rukou po vousaté tváři. Otočil se k Elizabeth a řekl: „Povězte, krásná paní, už jste někdy viděla rytíře?“

„Ne, jste první.“

Elizabeth si s obdivem prohlížela muže v stříbrolesklém brnění.

Neodpustila si otázku: „Nejste z družiny krále Artuše?“

„Proč se mě na to stále všichni ptají?“ odpověděl rytíř trochu podrážděně. „Král Artuš a jeho rytíři nebyli o nic lepší než ostatní.

23

Pouze si najal schopného vypravěče, aby oslavoval jeho osobu a dvůr.“

„Aha,“ řekla zklamaně Elizabeth.

„Zapomeňte na krále Artuše, krásná paní,“ řekl rytíř. „Dovolte mi, abych se vám představil. Jmenuji se sir Obadiah ze Soxworthu. K

vaším službám,“ pronesl starosvětsky a políbil Elizabeth ruku.

Andy zakoulel očima. To už bylo pro něho trochu moc.

„Hej, vy, jsem sice potěšen, že jste mě nezabil –“

„Nezabil?“ přerušil ho rytíř. „Vždyť už jste mrtvý.“

„Budete se divit, ale mrtvý ještě nejsem,“ ušklíbl se vítězoslavně Andy.

Elizabeth začala vyprávět rytíři celou Andyho historii.

Nezapomněla ani na jeho nemoc.

„Tak přeci jen budete potřebovat moji pomoc,“ zaradoval se rytíř.

„Vím o jednom lékaři ve vesnici nedaleko odtud. Doprovodím vás k němu.“

Vydali se ve směru od řeky. Museli se prodírat hustým porostem.

Rytíř jel na koni vpředu a prosekával jim cestu.

Andy sotva pletl nohama. Elizabeth ho spolu s rytířem museli vysadit do sedla.

Jejich cestování se neobešlo bez hlomozu a rámusení. Při každém kroku koně větve a křoví hlasitě zapraskaly.

„Je to ještě daleko?“ zeptal se Andy a snažil se utajit, že je na konci svých sil. Ústa měl horečkou vyprahlá a sotva lapal po dechu.

„Myslím, že už ne,“ řekl sir Obadiah. „Jen co se dostaneme z lesa ven, narazíme na první stavení.“

Elizabeth s obavou pohlédla na Andyho. Jeho popelavá tvář byla celá zpocená. Oči mu žhnuly. „Raději bychom měli na chvíli zastavit,“ poprosila rytíře.

Andy nesouhlasil. „Pojďme dál,“ řekl. „Čím dříve najdeme lékaře, tím lépe.“

„Vydržíš to?“ starala se Elizabeth.

Andy dostal nový záchvat kašle. Když se trochu uklidnil, zasípal:

„Neboj se, něco ještě snesu.“

Konečně se po více jak hodině putování vymotali z lesa. Stáli na žulovém útesu a shlíželi do rozlehlého údolí. Kam oko dohlédlo, 24

bylo všude plno zeleně. Tu a tam vystupovaly z roviny nevysoké kopce.

Pozorně si prohlíželi krajinu, ale žádné město či vesnici nespatřili.

„Kde máte tu vesnici, o které jste mluvil?“ zeptal se Andy a zamračil se.

„Ta otázka patřila mě, pane?“ sykl ostře sir Obadiah.

Andy si vzpomněl na okamžik, kdy se mu nad hlavou blýskl rytířův meč. Další otázka byla podaná mnohem opatrněji: „Promiňte, chtěl jsem se jen zeptat, kde ta vesnice je? Říkal jste, že tu bude.“

Rytíř ukázal směrem k okraji útesu. „Pohlédněte,“ vybídl Andyho.

Andy se naklonil přes skálu. V údolí pod ním se objevila stará indiánská vesnice tvořená přinejmenším dvěma sty stany.

Elizabeth a rytíř přistoupili k Andymu. První promluvil sir Obadiah: „Slyšel jsem, že ve vesnici žije zkušený léčitel.“

Andy začal opět kašlat. Elizabeth vedle něho poklekla a podala mu trochu vody. Viděla na něm, jak je zoufalý. Copak mu mohl pomoci šaman z dávných dob, který neznal žádná antibiotika? Když se kašel utišil, Andy se ozval zlomeným hlasem: „Copak tu není nikdo, kdo by mi pomohl?“

„Měl by to být ten dole,“ pokračoval rytíř, který nepochopil Andyho otázku.

„Já ale potřebuji doktora z naší doby. Jedině ten mi může pomoci,“ zasípal Andy.

„Býval zde jeden takový lékař. Spadl však ze skály a roztříštil si lebku. Nyní se pravděpodobně nalézá kdesi podél této dlouhé řeky,“

povzdychl si sir Obadiah. „Raději sejdeme dolů do vesnice a vyhledáme toho šamana.“

„Pane, vím, že se nám snažíte pomoci, ale mě už žádný šaman nezachrání,“ odpověděl zoufalý Andy. „Potřebuji najít moderního lékaře.“

„Pokud je mi známo, takový lékař zde v okolí nikde není,“

odpověděl rytíř. Když uviděl zklamání na tvářích svých přátel, dodal:

„Možná nám poradí někdo z vesnice. Sejdeme dolů a optáme se.“

Vyrazili po strmé cestě, která vedla přímo do vesnice. Najednou se odněkud ozval výstražný pokřik. Někdo je zahlédl a signalizoval jejich příchod. V osadě nastal rozruch a zmatek. Obyvatelé sedlali 25

koně a kvapem sháněli zbraně. Za několik minut byla početná skupina bojovníků připravena k útoku. Vyzbrojeni luky a tomahavky vyrazili po cestě vzhůru proti nepříteli. Rytíře chování obyvatel vesnice ani trochu nezaskočilo. Zdálo se, že je dokonce potěšen.

Konečně měl příležitost plnit své poslání – chránit slabší. Nezastrašil ho ani počet nepřátel. Ran se nebál. Ani smrti. Věděl, že by se jen ocitl na jiném místě podél řeky.

Bojovníci zahaleni hustým mrakem prachu se rychle blížili.

Sir Obadiah ze Soxworthu si nachystal kopí.

Andy a Elizabeth začali v panice hledat skrýš, kde by se mohli schovat. Bylo jasné, že se jim nepodaří uniknout. Čeká je hrozný masakr.

26

IX.

„Máte mé slovo, že vás budu bránit do posledního dechu, má krásná paní,“ otočil se k Elizabeth sir Obadiah.

„Nebylo by lepší utéci?“ ptala se ho vystrašeně.

„I to by bylo řešení, ale pamatujte, že tato bitva se navěky zapíše do dějin tohoto světa jako chrabrý čin.“

„Nejspíš se zbláznil,“ zašeptala Elizabeth a obrátila se k Andymu.

„Myslel jsem si to o něm od začátku,“ ozval se Andy polohlasně.

Zkusili utéci úzkou průrvou ve skále. Cestu jim náhle zatarasilo několik ozbrojených Indiánů. Otočili se a přemýšleli, kterým směrem se vydají. Nemohli dělat nic jiného, než se rychle vrátit zpátky k rytíři a skrýt se za jeho koně. Čekali, co bude dál.

Obklíčili je ozbrojení bojovníci. Sir Obadiah ze Soxworthu pozdvihl meč a sklonil kopí. Chystal se vyrazit do útoku.

V tu chvíli ho Elizabeth zarazila: „Sire, zadržte!“

„Ano, má krásná paní?“ ozval se rytíř a nehnutě sledoval bojovníky.

„Zdá se mi, že nám nechtějí ublížit,“ upozornila ho spěšně.

Jeden z bojovníků předjel před sira Obadiaha a hlasitě zvolal:

„Vítejte k nám! Byli jste nám prorokováni naším šamanem. V noci měl vidění, že nás navštíví muž v kovovém obleku se dvěma cizinci.

Jeden z nich bude zázračný.“ Bojovník se naklonil, aby si Andyho a Elizabeth lépe prohlédl „Který z vás to je?“ zeptal se.

„To jsem já,“ ozval se Andy a předstoupil před muže. Byl zesláblý a sotva popadal dech. Dostal záchvat kašle. Muž si ho prohlížel s nedůvěrou „Čím jsi tak zázračný?“ oslovil ho.

„Jsem živý člověk, nejsem duch.“

27

Mezi bojovníky nastal šum. Chvíli trvalo, než je jejich vůdce utišil.

„Ve světě duchů už o tobě kolují zvěsti,“ řekl muž a dál se na Andyho nedůvěřivě díval. „Proč přicházíš do naší vesnice?“ zeptal se.

„Hledám pomoc, potřebuji lékaře,“ vysvětloval Andy.

„Dobrá, zavedu tě k němu,“ pronesl muž a pobídl koně.

Vydali se na cestu. Během několika minut dorazili k prvním stavením.

Příjezd do vesnice byl velkolepý. Lidé je vítali jako nějaké hrdiny.

Procházeli uličkami vesnice a zjišťovali, že připomíná Babylon.

Byla tu velká směsice lidí. Kromě původních obyvatel potkávali spoustu cizinců různých ras z různých epoch lidstva.

„Připadám si jako královna ze Sáby,“ řekla nadšeně Elizabeth.

„A to jsme chtěli utéct,“ přitakal Andy. „Ale pan rytíř vypadá nějak nešťastně. Asi mu vadí, že nejsme na kousky,“ dodal pichlavě.

„Andy, přestaň být jízlivý, nezapomeň, že je z jiné doby,“

napomenula ho Elizabeth. „Obdivuji jeho statečnost.“

„Že tě chtěl zachránit?“

„Vím, že bys mě také ochránil. Nebylo by to přeci poprvé,“

zadívala se na něho zamilovaně.

Andy se začervenal.

Průvod se zastavil před jednou chatrčí. Vůdce na ni ukázal a řekl:

„Velký šaman vás očekává.“

28

X.

Andy, Elizabeth a sir Obadiah byli uvedeni do šamanova přístřeší.

Vůdce bojovníků, který kráčel s nimi, pronesl několik slov v neznámém jazyce.

Andy a Elizabeth se rozhlédli. V tmavé místnosti nikoho neviděli.

Uprostřed chatrče plápolal oheň. Najednou plamen vzplál a ozářil postavu sedícího starce.

„Nabídl bych vám židli,“ promluvil tlumeně šaman. „Naše zvyky nám však tyto vymoženosti zakazují.“

Andy a Elizabeth si vyměnili pohledy. Překvapilo je, že muž mluví plynně moderní angličtinou.

„Přisedněte ke mně, prosím,“ vyzval je a rukou ukázal na místo u ohně.

Poslechli ho. Pouze rytíř zůstal nehybně stát. „Žádám za prominutí, ale usednout v brnění na zem je velmi obtížné,“ řekl na vysvětlenou.

„Nemám námitek,“ zamumlal šaman. „Pokud chcete, zůstaňte stát, prosím. Dovolte mi ale jednu otázku: Nejste náhodou z družiny krále Artuše?“

Sir Obadiah se otočil k Andymu a Elizabeth: „Tak to vidíte.

Všichni se mě ptají na to samé.“

„Pochopil jsem,“ ozval se šaman. „Nevadí, pokračujme dál. Mé jméno je Hrbatý Pony.“

I ostatní se postupně představili. Aby neztráceli drahocenný čas, sdělili hned šamanovi důvod svojí návštěvy.

„Teď už chápu obsah svého snu z předešlé noci,“ zahuhlal stařec.

„Mým posláním je vám pomoci,“ dodal zamyšleně.

29

„Nejlepší bude, když mi poradíte, kde najdu lékaře,“ řekl Andy a setřel si pot z čela.

„Jeden sedí před vámi,“ ozval se Hrbatý Pony.

„Ehm, promiňte, já ale potřebuji moderního lékaře z dvacátého století,“ odpověděl váhavě Andy.

„Myslíš, že léčit umí jen lékaři z dvacátého století?“ zamumlal stařec a otočil se k němu.

Andy se hlasitě rozkašlal. Když se kašel zklidnil, odpověděl šamanovi: „Promiňte, vím, že vaše angličtina je vynikající, ale –“

„Francouzsky, italsky, španělsky a řecky mluvím mnohem lépe,“

přerušil ho muž. „Uvědomuji si, že na mě pohlížíte jako na lidového léčitele, ale o medicíně toho možná vím více než kdejaký novodobý lékař,“ řekl a snažil se Andyho přesvědčit. „Od přírody jsem zvědavý a snažím se držet krok s dobou. Když se tu objevila mladá lékařka z vaší doby, učil jsem se od ní nové léčebné postupy. Ty, které se mi zdály příliš bláhové, jsem zavrhl. Ostatní, které jsem považoval za užitečné, jsem převzal a rozvinul.“

„Můžete mi tedy říci, co mi je?“ zkoušel ho Andy.

„Už dávno jsem nevyšetřoval živého člověka. Ale neměl by to být problém.“

Andy si otřel pot z čela. „Je tu takové horko nebo se mi to jen zdá?“

„Máš horečku,“ řekl Hrbatý Pony. „Požádám ostatní, aby nás nechali chvíli o samotě a vyšetřím tě.“

Andy byl překvapen, jak podrobně se ho šaman vyptával na počátky jeho nemoci. Zajímal se o každý drobný detail. Potom ho začal pečlivě vyšetřovat. Prohlédl mu nos, uši, krk a ústa. Poslechl si jeho dýchání, proklepal mu hrudník a požádal ho, aby zakašlal.

Snažil se odhadnout i jeho tělesnou teplotu. Když tyto procedury ukončil, starostlivě se zachmuřil. Zakroutil hlavou a cosi pro sebe zamumlal.

„Tak co mi je? Už to víte?“ zeptal se netrpělivě Andy.

„Máš zánět průdušek, který už přešel v zápal plic. V naší době to bylo vždy smrtelné onemocnění. Ve vašem století mají lékaři k dispozici stoprocentně účinný lék. Musí se však podat včas.“

„Jaký je to lék?“

30

„Penicilin ve čtyřech denních dávkách po dobu deseti dnů,“ řekl prostě šaman.

Andy naštvaně kopl do země. „Na penicilin jsem alergický.“

„Nevadí. Lze ho nahradit Erytromycinem.“

„V jaké dávce?“ ptal se ho Andy.

„Pět set miligramů po osmi hodinách,“ odpověděl pohotově šaman.

„Moderní medicínu opravdu ovládáte,“ řekl uznale Andy.

„Děkuji za uznání. Moje znalosti ti, bohužel, moc nepomohou. Ve světě duchů tyto léky neseženeme. Můžeš zůstat u mě. Postarám se o tebe.“

„Děkuji, možná jste mi zachránil život,“ řekl Andy a viditelně pookřál.

Hrbatý Pony na něj udiveně pohlédl. „Co hodláš dělat? Jsi vážně nemocen.“

„Já nebudu dělat nic. O všechno se postará Elizabeth. Půjde do světa lidí a přinese mi lék.“

„To ale bude velmi nebezpečné,“ namítl stařec.

„Proč myslíte?“

„Je to obtížná cesta plná úskalí a nebezpečí. Chápu, že tohle je naléhavý případ, ale málokomu se to podaří. Budu vám držet palce.“

„Jaké jí hrozí nebezpečí?“ ptal se starostlivě Andy.

„Mohla by navždy uvíznout na rozhraní obou světů.“

Andyho zamrazilo.

31

XI.

Sir Obadiah bloumal vesnicí a hledal další situaci, ve které by mohl předvést své rytířské umění. Andy a Elizabeth odešli za vesnici do blízkého lesíka. Andy ztěžka ulehl na trávu, aby si odpočinul. Jeho stav se stále zhoršoval. Mezi záchvaty kašle a dušnosti se snažil Elizabeth vysvětlit celou situaci a také všechna úskalí její cesty.

„Vím, co mě může potkat, ale nebojím se. Spíše mám strach tě tu samotného nechat,“ řekla a sklonila hlavu. Chtělo se jí plakat.

„O mě se neboj, nějak to tu zvládnu,“ uklidňoval ji Andy. Snažil se překonat únavu, která na něho padala.

Elizabeth viděla, že se mu přitížilo. Jediná šance, jak ho zachránit, bylo získat lék ze světa lidí.

„Tak já tedy jdu,“ nadechla se a vstala.

„Elizabeth?“

„Ano?“

„Až tam budeš, můžeš dát vědět našim? Ale, prosím tě, nevyděs je. Počkám na tebe u Hrbatého Ponyho.“

„Budu se snažit být zpátky co nejrychleji,“ řekla Elizabeth a stiskla mu ruku.

Andy zavřel oči a chtěl ji políbit. Než se jejich ústa setkala, znovu dostal těžký záchvat kašle. Zoufale ho objala a hladila po zádech.

Držela ho v náruči, a když přestal kašlat, políbila ho na tvář. Potom se otočila a rychle se snažila dostat do hypnotického stavu. Rty se jí začaly pohybovat bez jediného zvuku. Její tělo se odpoutalo od země a vznášelo se nad zemí.

Andy se jí pokusil dotknout na rozloučenou, ale byl tak zesláblý, že se nezmohl ani na sebemenší pohyb. Užasle na ni hleděl.

32

Kolem Elizabeth se objevila jasná záře. V tomhle osvětlení vypadala jako anděl. Andy od ní nemohl odtrhnout oči. Přál si, aby se mu navždy v paměti uchoval její obraz.

Netrvalo dlouho a Elizabethino tělo se proměnilo v pouhý stín.

Ten poletoval a vznášel se výš a výš. Nakonec zmizel v nedohlednu.

Elizabeth odešla. Andy zůstal sám.

Vyčerpaný se svalil na zem a zhluboka dýchal. Náhle ztratil vědomí. Hlavou se mu začaly honit divoké sny.

Za nějakou dobu se potácivou chůzí vracel do vesnice. Než minul první chýše, zahlédl na mýtině malíře. Otočen zády k Andymu maloval na plátno cosi záhadného. Kolem něj stále skupina lidí. I oni byli k Andymu otočeni zády. Malíř, aniž se otočil, na Andyho zavolal.

„Co to malujete?“ zeptal se Andy. Malíř Andymu bránil svým tělem v pohledu na plátno.

„Pojď se podívat,“ vyzval ho.

Andy tušil, že se stane něco zvláštního. Tělem mu projelo mrazení. Celý se roztřásl. Bylo to horečkou nebo něčím jiným? Malíř poodstoupil a Andy uviděl podivný obraz. Byla na něm Elizabeth!

Vypadala přesně tak, jak si ji přál uchovat v paměti. Obestřená jasnou září s tělem anděla. Obraz byl namalován tak věrně, že se Andymu až zatajil dech. Vypadala skutečně jako živá. Andy se naklonil nad plátno a lehce se ho dotkl. Obraz se náhle změnil!

Před jeho zraky začala Elizabeth stárnout. Vlasy jí zbělely, tvář se pokryla hlubokými vráskami, oči zapadly a tělo se jí celé zkroutilo a zhrbatělo. Když děj doběhl dokonce, obraz se vzňal a shořel.

Otřesený Andy vykřikl: „Kdo je malíř?!“

„Já,“ ozval se neznámý a konečně se na Andyho otočil.

Andy zíral tváří v tvář Smrti!

Šok a strach probral Andyho z deliria. Rozhlížel se zděšeně kolem sebe. Zjistil, že je na stejném místě, kde ho zanechala Elizabeth. Nad jeho hlavou se mihl stín. Andy se lekl. Někdo nad ním stál.

Andy se snažil zaostřit na podivnou postavu, která kolem něj začala kroužit v divokém tanci. Byl to další sen nebo skutečnost?

Náhle se postava zastavila. Andy si uvědomil, že jeho sny se ve světě duchů zhmotňují. Aby unikl jejímu pohledu, zakryl si v 33

zoufalství tvář.

Několikrát se převalil a snažil se dostat z jejího dosahu. Ze všech sil se pokusil vstát a dát se na útěk. Běžel a klopýtal.

Náhle mu cestu zastoupil hlouček podivných lidí. Už je někde viděl. Byli to ti, co stáli kolem malíře. Chmurné postavy bez tváří.

Obestoupili Andyho. Dva z nich ho chytli za ruce. Pevně ho stiskli, aby nemohl utéci. Andy se jim pokusil vytrhnout. Marně.

Smrt k němu vykročila…

34

XII.

„Okamžitě ho propusťte!“ zahřměl drsný hlas.

Všichni se otočili na muže, kterého nikdo neslyšel přijít. Byl to sir Obadiah ze Soxworthu. S vytaseným mečem stál připraven k boji pouhých pár metrů od postav.

Pohled na doprovod smrtky byl hrůzostrašný, ale rytířův obličej zůstal zcela klidný.

„Pusťte ho, jinak pocítíte ostří mého meče!“ vyhrožoval sir Obadiah a postoupil vpřed.

Postavy se od Andyho odvrátily. Chystaly se na rytíře zaútočit.

Opatrně se k němu přibližovaly, vědomy si své početní převahy.

Chtěly se na něho vrhnout a srazit ho na zem. Věděly dobře, že v těžkém brnění se ležící rytíř stane snadnou kořistí.

Plán byl jednoduchý. Sir Obadiah se ale nemínil jen tak lehce vzdát. Nastala vřava. Meč svištěl vzduchem a kosil jednoho ducha za druhým. Při každém přesném zásahu byly slyšet výkřiky bolesti.

Mezitím Andy sváděl souboj se Smrtí. Přichystala si na něho dlouhý špičatý nůž. Andy věděl, že pokud na ni nezaútočí dříve než ona na něho, zcela určitě jí podlehne. Sebral všechnu sílu, kterou v sobě měl a vyrazil.

Vyskočil na nohy. Chráně si pravou rukou hlavu, levou sevřenou v pěst u pasu, se blížil ke Smrti. Těsně před ní se zastavil, udělal půlobrat a prudce vykopl nohou. Zasáhl jí přímo do prsou. Smrtka padla na záda a zůstala nehybně ležet. Andy se otočil a spěchal na pomoc siru Obadiahovi.

Ten zatím útoku nepřátel úspěšně odolával. Andy se postavil po jeho boku a pomáhal mu, jak mohl.

35

„Jen pojďte, vy pekelníci! Takhle jsem si nezabojoval už hezkých pár let,“ křičel na útočníky a švihal kolem sebe mečem.

Vypadalo to, že bitva bude brzy u konce.

Najednou Andy ucítil ránu do zátylku. Ten, kdo se k němu zezadu přiblížil, nebyl nikdo jiný než samotná Smrt. Andy zavrávoral a upadl. Pomalu ztrácel vědomí.

Mezitím se dvěma útočníkům podařilo přeci jen srazit sira Obadiaha na zem. Ležel bezmocně na zádech a čekal na svůj konec.

„Nechte ho a pojďte,“ křikla smrtka. Hodila si Andyho bezvládné tělo přes rameno a vydala se na pochod.

Podivní duchové opustili ležícího rytíře a beze slova následovali svého vůdce.

Andy z dálky uslyšel rytířova slova: „Jsi hrdina, chlapče! Neboj se, až se z tohohle dostanu, přijdu ti na pomoc. Máš mé slovo!“

Než Andy ztratil vědomí, vzpomněl si na Elizabeth. Doufal, že si vede lépe než on a sir Obadiah.

Elizabeth stála uprostřed Andyho pokoje a rozhlížela se. Netušila, kolik času uplynulo od její minulé návštěvy. Všimla si, že pokoj je pečlivě uklizený a nikde nejsou známky zápasu. Všechny Andyho věci byly na svém místě. I fotografie jeho kapely visela na stěně.

Najednou uslyšela z vedlejší místnosti dívčí hlas: „Policie neví, co má dělat. Vyhlásili už pátrání, ale nikde není po něm ani stopy.“

To je určitě Andyho sestra Susan, pomyslela si Elizabeth. Potom prošla zdí, aby se podívala, kdo to mluví. Je hezká, obdivovala ji Elizabeth v duchu, a má oči jako Andy.

„Představ si, že máma s tátou pozvali psychotronika, aby jim řekl, co je s Andym. Jsou všichni v obýváku. Mě tam nechtějí pustit. No, není to od nich troufalost? Je to přeci můj brácha.“

V telefonu se něco ozvalo a krátce na to Susan položila sluchátko.

Elizabeth pocítila za celou situaci vinu. Jenže co ji v té chvíli zbývalo, když chtěla Andyho zachránit před jistou smrtí. V duchu se rodičům za své počínání omluvila a vydala se do obývacího pokoje.

Nejprve si všimla sedící ženy s oteklými a zarudlými víčky. Její obličej byl plný zoufalství a žalu. Podle rysů tváře poznala Andyho matku. Byla to hezká žena středních let s milým obličejem.

36

Vedle ní seděl Andyho otec. I on měl v obličeji utrápený vyraz.

Elizabeth si všimla, že Andy má po otci bradu a lehce vysedlé lícní kosti.

Byla v pokušení k oběma přistoupit a zašeptat jim, že Andy je v pořádku a že žije. Uvědomila si však, že by je tím jenom zmátla nebo snad i vyděsila.

Další osoba v pokoji byl policejní důstojník. Stál rozkročen uprostřed místnosti a dělal si poznámky do malého zápisníku. K ruce měl mladého pomocníka. Ten se očividně dobře bavil. Zdrojem jeho zábavy byla psychotronička. Byla to starší žena velmi výstředně oblečená. Seděla v domácím županu, na hlavě měla natáčky a soustředěně pletla. Všichni, včetně Elizabeth, na ni vytřeštili zrak.

Zničehonic totiž pronesla podivnou větu: „Vidím mrtvou dívku.“

„Je to další oběť únosců?“ zeptal se jí policejní důstojník.

„Ne,“ řekla lakonicky. „Ta dívka zavinila Andyho zmizení.“

V místnosti se ozval vzlykot. Byla to Andyho matka.

Touto větou udělala psychotronička na Elizabeth opravdu dojem.

„Byla tato dívka, než zemřela, členem bandy, která Andyho unesla?“ vyptával se policejní důstojník.

„Tím si nejsem jistá. Ale v každém případě tu byla s těmi muži společně. Ano, mohla být i jejich pomocníkem.“

„Tak to tedy ne!“ protestovala podrážděně Elizabeth. Řekla to nahlas, ačkoliv věděla, že ji nikdo neslyší. Nikdo, kromě té podivné ženy.

„Cítím tady napětí a zlost,“ ozvala se psychotronička.

„Není divu,“ hučela zlostně Elizabeth. „Já nejsem žádný spolupachatel! Natož únosce!“

Žena se prudce narovnala a upustila pletení. „Ta dívka je velmi blízko. Je v tomto pokoji. Mám pocit, že ji vidím.“ Žena se dívala Elizabeth upřeně do očí.

„Můžete nám ji podrobně popsat?“ ptal se policejní důstojník a rychle si zapisoval vše, co řekla.

„Pokusím se o to, ale nic neslibuji.“

Mladý pomocník se jen stěží ovládl a málem vyprskl smíchy.

Elizabeth si nepřála, aby byla odhalena, a tak chtěla opustit místnost. Vydala se do kuchyně. Ve chvíli, kdy chtěla projít dveřmi, 37

narazila do nich obličejem. Zděšením vykřikla.

„Kdo jsi? Kde ses tu vzala?“ hbitě zareagoval mladý policejní důstojník.

Elizabeth byla nově vzniklou situací zcela vyvedena z míry.

Nebyla schopna mu hned odpovědět.

Ani psychotronička netušila, co způsobila. Nechtělo se jí věřit, že své představy dokáže zhmotnit. „Ano, to by mohla být ta mrtvá dívka.“

„Cože?!!!“ zvolali všichni naráz.

Rodiče Andyho byli viditelně zděšeni. Elizabeth se pokusila proměnit v neviditelnou, ale z nějakých neznámých příčin se jí to nedařilo. Pokusila se tedy z pokoje uniknout, ale policejní důstojník j í z astoupil cestu a pevně jí sevřel ruku v zápěstí. Elizabeth byla překvapená. Stále si myslela, že je ve světě lidí nedotknutelná.

„Mě se zdá, že je až moc živá,“ pokusil se důstojník o vtip.

Nepřesvědčila ho ani Elizabethina chladná ruka.

„Možná se mýlím,“ zapochybovala psychotronička.

„Ty jsi zdejší?“ zeptal se mladý policista.

„Ano, prosím,“ okamžitě souhlasila Elizabeth. „Omlouvám se, že jsem sem tak vpadla. Mohu už odejít?“

„Tak jednoduché to zas nebude,“ řekl starší policista a otočil se ke svému pomocníkovi. „Vezmi ji k nám a zjisti, co tu dělala. Možná něco hledala a proto se sem vrátila. Ověř to. V situaci, kdy jsme s případem na začátku, si nemůžeme dovolit ztratit žádnou stopu.“

„Tak jdeme,“ vyzval policista Elizabeth. „Trošku si spolu popovídáme. Doufám, že budeš mluvit pravdu.“

„Ano, prosím,“ pípla.

Když procházeli předsíní, policista se k ní otočil a zeptal se:

„Který je tvůj kabát?“

„Žádný jsem neměla,“ odpověděla pravdomluvně Elizabeth.

Policista si jí prohlédl. Její oblečení trochu neladilo s ročním obdobím. Byl studený, podzimní večer a Elizabeth měla na sobě jen tričko s krátkým rukávem, šortky a na nohou kožené sandály.

„Ty mladí mají ale výdrž,“ zamumlal pro sebe policista. „Nastup si do auta. Zajedeme na stanici. U nás se trochu ohřeješ.“

Nasedli do policejního vozu, který čekal před domem. Elizabeth 38

byla zvědavá, kam pojedou, ale vůz prozatím zůstal stát.

„Tak povídej,“ začal policista. „Jak se jmenuješ a kde bydlíš?“

Elizabeth mu řekla své celé jméno a také adresu domu, ve kterém dříve bydlela. Všechna data, která říkala, hlásil policista vysílačkou dispečerovi k ověření.

Elizabeth se nebála. Doufala, že než si ověří její totožnost, bude už dávno pryč. Netušila, jak rychle pracuje počítač.

„Proč jsi přišla do toho domu?“ vyptával se dál policista.

„Andy je můj kamarád,“ řekla Elizabeth po pravdě. „Chtěla jsem jen vědět, co se s ním stalo.“

„Jak dlouho se s ním znáš?“

„Moc dlouho ne, pár měsíců.“

„Chodíte spolu?“

Elizabeth se začervenala. V tu chvíli se ozval z vysílačky hlas dispečera: „Náš počítač hlásí, že Elizabeth Tellerová na této adrese skutečně bydlela. Je ale mrtvá. Rok úmrtí – 1964. Je to všechno?“

Elizabeth vytřeštila oči.

„Díky, to mi stačí,“ pronesl klidně policista a vypnul vysílačku.

Potom se otočil k Elizabeth. „Tak ven s tím! Jak to všechno bylo!

Než dojedeme k nám, chci slyšet celou pravdu. Určitě to všechno víš a já to z tebe dostanu, i kdyby to mělo trvat celou věčnost.“

Elizabeth nevěděla, co má dělat. Byla v úzkých. Andy potřeboval lék co nejrychleji. Hrozila mu smrt. A ona ztratila schopnost být neviditelná. A teď ještě tohle, komplikace s policií.

Policista spustil motor a chtěl se rozjet.

Teď nebo nikdy, řekla si Elizabeth…

39

XIII.

Elizabeth se vrhla na policistu. Vytrhla mu zbraň z pouzdra a pevně ji sevřela v dlani.

Policejní důstojník jen překvapeně zíral. Něco takového by od ní nikdy nečekal. Snažil se jí zbraň vyrazit, ale byl příliš pomalý.

Elizabeth totiž udělala něco nečekaného. Přiložila si hlaveň pistole ke svému spánku a odjistila ji.

„Nedotýkejte se mě nebo vystřelím!“ křičela, aby ho odradila od dalšího útoku.

Policista stáhl ruku zpět. Nevěděl, že Elizabeth je mrtvá. Proto na sebe také mířila. Kdyby zbraň vystřelila, nic by se nestalo. Pokud by ale zamířila pistolí na policistu, určitě by se začal bránit. Nakonec by ji zcela jistě přemohl. To byl další důvod, proč mířila na sebe. A také ho nechtěla zranit. Ani on si nepřál riskovat její život. Raději se vzdal.

„Otevřete dveře a vystupte!“ nařídila Elizabeth policistovi.

„Nedělej hlouposti a vrať mi tu pistoli. Stejně se daleko nedostaneš,“ snažil se ji umluvit.

„Díky za radu,“ odpověděla chladně. „Okamžitě vystupte a zabouchněte dveře!“

„Tak dost těch hloupostí,“ zahučel policista.

Elizabeth se mu upřeně zadívala do očí: „Mě smrt neděsí. Už dávno ne,“ pronesla věcně.

Policista se ani nepohnul.

Elizabeth natáhla kohoutek. „Počítám do tří. Raději vystupte.

Nebude to příjemný pohled.“

Policista polkl, ale stále se nehýbal.

40

„Jedna…“

„Neblázni a polož tu pistoli. Máš před sebou celý život.“

„Dvě…“ řekla Elizabeth a usmála se na policistu. Položila prst na spoušť.

„Počkej, nemačkej to! Už jdu! Už otevírám dveře!“ vyrazil ze sebe nervózně a vystupoval.

„Odstupte od vozu a otočte se!“ přikázala Elizabeth.

Poslechl ji.

Když ji už nehrozilo nebezpečí, položila pistoli vedle sebe na sedadlo a snažila se vůz rozjet.

Jakmile však položila zbraň, přiskočil policista k automobilu a snažil se dostat dovnitř. Elizabeth stačila dveře včas zajistit.

Policejní důstojník vztekle tloukl na okna, ale to už se Elizabeth rozjela. Bohužel neuměla řídit. Poprvé a naposledy seděla za volantem před lety při hodině autoškoly. Způsob její jízdy budil na ulici pozornost. Kdyby nebyla duchem, jistě by se jím brzy stala.

Nejenže se neudržela ve svém jízdním pruhu, ale dělalo jí problém zůstat vůbec s vozem na silnici.

Vozidlo po pár metrech jízdy škrtlo blatníkem o stromy. Potom narazilo do popelnic. Následoval skok přes zelený pruh dělící vozovku od chodníku. Elizabeth na poslední chvíli stačila vůz strhnout zpátky na silnici. Smykem odřela celý bok policejního auta o poblíž zaparkovaný cadillac.

Vůz řízený Elizabeth se řítil ulicí. Najednou uslyšela hlas z vysílačky: „Pozor! Pozor! Zvláštní hlášení všem vozům v severozápadní části města. Sledujte policejní vůz značky XYX-929, který řídí ozbrojená, šestnáctiletá dívka. Jedná se o zvláště nebezpečnou osobu. Pravděpodobně není zcela při smyslech. Dbejte zvýšené pozornosti při jejím zadržení. Naposledy byla viděna na Bellair Avenue a míří s vozem do středu města. Konec hlášení.“

„Musím se toho auta co nejrychleji zbavit a někde se schovat,“

řekla nahlas Elizabeth a prudce šlápla na pedál brzdy. Vůz dostal smyk. S rachotem narazil do vysokého železného plotu. Auto se zastavilo.

Elizabeth se vysoukala z havarovaného automobilu. Rozhlédla se kolem sebe a z dálky zaslechla sirénu blížícího se policejního vozu.

41

Dala se do pohybu. Musela co nejrychleji zmizet od zničeného auta a také z této ulice. Ale kam se má vydat?

Steve! Blesklo jí hlavou. Jenomže kde bydlí? Andy mi říkal, že snad na Wait Street. Jak jen to může být daleko? Určitě to je někde tady.

Elizabeth probíhala dalšími ulicemi a v letu četla jejich názvy.

Morlot Street.

Blue Bay Street.

Konečně Wait Street!

Elizabeth za zády uslyšela sirény policejních vozů. Sjížděly se ze všech stran.

Ještě kdybych věděla, v jakém čísle bydlí, přemýšlela a běžela.

Všude kolem ní vyly sirény. Zřejmě už nalezli ukradený vůz. Za chvíli tu bude spousta policistů. Budou pročesávat okolí. Musí se rychle někam schovat!

Zpoza rohu se na Wait Street vyřítilo policejní vozidlo. Zpomalilo a projíždělo ulici krokem. Elizabeth skočila za skupinu keřů a schoulila se. Vůz ji naštěstí minul bez povšimnutí. Elizabeth vyběhla k nejbližším domovním dveřím. Zazvonila. Nikdo neotvíral.

Zmačkla další zvonek. Konečně jí přišel někdo otevřít. Byl to starý muž.

„Prosím vás, nebydlí tu Steve?“ zablekotala Elizabeth.

„Aha, ty myslíš Steva Bannona. Tak ten bydlí támhle přes ulici,“

řekl muž a poškrábal se na hlavě.

„Děkuji mnohokrát. Omlouvám se, že jsem vás obtěžovala,“

křikla Elizabeth a pospíchala na druhou stranu.

„Není zač,“ zahuhlal muž a zakroutil hlavou. Potom zavřel dveře a zamkl.

Sirény ve vedlejší ulici ječely jak pominuté. Sjelo se tam zřejmě velké množství policejních vozů.

V domě u Stevea se svítilo. To bylo dobré znamení. Elizabeth běžela k domovním dveřím a zazvonila. Otevřela jí příjemně vyhlížející žena ve středních letech. Nejprve si Elizabeth prohlédla od hlavy až k patě. Trochu ji udivilo její tričko a šortky. Potom se podezíravě zeptala: „Co si přejete?“

„Jsem Steveova kamarádka. Je, prosím vás, doma?“ řekla spěšně 42

Elizabeth.

„Je, ale neříkal mi, že čeká návštěvu.“

„Nestačila jsem mu zavolat. Mám pro něho velmi naléhavou zprávu ohledně kapely,“ snažila se mluvit věrohodně.

Steveovu matku to trochu uklidnilo. „Myslela jsem, že od té doby, co Andy zmizel, je s kapelou konec,“ řekla a povzdechla si. Otevřela domovní dveře a vpustila Elizabeth dovnitř.

„Není ti zima, děvenko?“ zeptala se starostlivě. Znovu si prohlédla Elizabethino oblečení. „To je zvláštní. Představ si, že když jsem byla v tvém, věku, měla jsem podobné tričko. Je vidět, že móda se stále opakuje.“

Elizabeth nepřítomně přikývla. Znervózňoval ji zvuk policejních sirén.

„Bože, ty jsi ale zmrzlá,“ řekla Steveova matka poté, co ji vzala za ruku. „Uvařím ti hned čaj. Nemáš taky hlad?“

„Ne, děkuji,“ pípla Elizabeth.

„Ty držíš dietu?“

„Tak trochu.“

Žena vedla Elizabeth po schodech do sklepa. Sestupovali dolů a Elizabeth uslyšela dunění bubnů. Žena otevřela dveře a zavolala:

„Steve, máš návštěvu!“

„Děkuji vám,“ otočila se na ženu Elizabeth a vklouzla do místnosti. Za okamžik se měla setkat s někým, kdo jí nebude věřit ani jediné slovo z jejího vyprávění.

43

XIV.

Andy pozvolna procital z bezvědomí. Slyšel kolem sebe podivné hlasy. Ležel bezvládně na zádech a díval se na žlutou oblohu. Smrt a její pomocníci vzrušeně debatovali. Andy si uvědomil absurdnost celé situace. Výplody jeho fantazie rozhodovaly o jeho osudu.

„Co s námi bude, až zemře?“ promluvila postava bez tváře.

„Zemřeme s ním i my?“ zeptala se další.

„Až přestane myslet, navždy zmizíme. Na to nesmíme nikdy zapomenout,“ ozvala se vysoká postava bez tváře.

Smrt oblečená v krvavě rudé roucho promluvila jako poslední:

„Tak, jak nás stvořil, nás může zničit. Dokud žijeme, jsme pány situace. Musíme jednat rychle. Zabijeme ho dříve než on nás.“

„Je to příliš riskantní,“ namítla vysoká postava. „Nevíme, co se s námi potom stane.“

„Stejně umře brzy sám,“ řekla smrt. „Mé rozhodnutí je takové –

zabijeme ho a navždy se osvobodíme.“

Andym projela zimnice. Horečka mu stoupala. Začínal ztrácet vědomí. Díval se vzhůru na žlutou oblohu. Uvědomil si, že zanedlouho tu nebude jenom návštěvníkem. Tenhle podivný svět se stane jeho domovem. Nebyl se smrtí ještě smířen, chtěl bojovat, ale jeho osud nezávisel na jeho přání.

Postavy začaly hlasovat, co s Andym provedou. Nechtěl je poslouchat. Zavřel oči a vracel se v myšlenkách do minulosti.

Přemýšlel o Elizabeth a o tom, jak je život nespravedlivý. Proč se do tohoto světa dostal právě on? Proč ne někdo jiný? Vždyť na světě je přece tolik lidí! A Elizabeth si o něm myslí, že je jen dobrý člověk.

Možná má pravdu, ale nezná moje stinné stránky. Snad za ně jsem 44

nyní trestán. Za zlo, které ve mě je.

Andy usnul. Zdálo se mu o něm samém. Byl to však spánek plný děsivých výjevů. Hlavní postavou snů bylo jeho špatné já. Zabíjel, ničil a pustošil kolem sebe vše živé. Nad nikým se neslitoval, dokonce ani nad tím, co mu bylo nejdražší.

Andy sebou ve spánku trhl. Uhodil se hlavou o kámen a na okamžik procitl z mrákot. Byl celý zpocený a vyděšený. V dálce uviděl podivou postavu. Pomalu se k němu blížila. Její mrazivý pohled Andyho probodl. Chystala se ho zabít.

Ty oči znám; zamumlal zmateně. Vždyť to jsem já sám!

Andy vyčerpáním usnul. Jeho sny se změnily. Tentokrát se ze spaní usmíval. Cítil se spokojeně a uvolněně. Ničeho se už nebál.

Věděl, že všechno dobře dopadne…

Právě v tu chvíli, mu někdo chrstl do obličeje ledovou vodu.

„Co je? Co se děje?“ řekl zmateně Andy a posadil se.

„Poslechni si naše rozhodnutí,“ řekla smrtka. „Musíme tě zničit.“

„Vy mě chcete zabít?“ ptal se nevěřícně Andy.

„Ano,“ pronesla chladně smrtka a zvedla do výše špičatý nůž.

Potom se otočila k postavám kolem a promluvila: „On je náš stvořitel, ale my jsme teď samostatné bytosti. Musíme za sebe bojovat.“

Postavy pokyvovaly souhlasně hlavou.

„Vy dva,“ řekla smrtka a ukázala na nejbližší postavy. „Budete ho držet. Nechci, aby s sebou škubal. Zbytečně by se trápil.“

„Počkejte! To nemyslíte vážně!“ křičel Andy a hlas se mu třásl strachy.

Postavy ho uchopily za ruce a přitiskly ho k zemi. Andy se nemohl ani hnout.

Smrtka pozvedla nůž. Zamířila na Andyho krk.

„To není možné!“ bránil se Andy. „Vždyť se mi zdálo, že všechno dobře dopadne! A vy mě snad opravdu zabijete!“

Nůž se nezadržitelně blížil k jeho hrdlu.

45

XV.

V posledním okamžiku čísi kamenná ruka sevřela kostnaté zápěstí smrtky.

„Konečně jsi tady,“ vydechl s úlevou Andy.

„Ano, přišel jsem tě zachránit,“ zahučel kamenný muž a drtil dál ruku smrtky.

Smrt se vztekle škubala. Snažila se dílo zkázy dokonat. Kamenný muž udělal rychlý pohyb a nůž smrtce vytrhl. Potom ho zahodil daleko za sebe. Sevřel svoji mohutnou ruku v pěst a jedinou ranou srazil Smrt na zem. Tak, jak ho od hrůzostrašného snu zachránil náraz kamene, tak ho nyní přišel zachránit kámen v podobě muže.

Andymu se zatočila hlava. Rozkašlal se. Po čtyřech se plazil z místa bitvy.

Mezitím postavy zaútočily na kamenného muže. Muž jim s lehkostí odolával. Odrážel jejich útoky, jako by se oháněl po obtížném hmyzu. Postavy se ho pokoušely srazit na záda. Jedné se podařilo mu podrazit nohu. Kamenný muž se rozplácl na zem jak dlouhý tak široký. Pád byl tak toporný, že si při něm ulomil jednu ruku. I přesto byl stále neporazitelným nepřítelem.

Postavy pochopily, že jedině bezrukého ho mají šanci přemoci.

Znovu se jim podařilo podrazit mu nohy. Druhá ruka se odlomila.

Muž zůstal ležet bezbranně na zádech. Teď už jim nic nebránilo, aby ho rozbily na kusy.

Když zkázu dokončily, ozval se jejich vůdce: „Pospěšme si.

Musíme se Andyho okamžitě zbavit. Dokud žije, jsme ve stálém nebezpečí.“

„Slibuji, že vám

neublížím,“ zapřísahal se Andy. Snažil se

46

postavit na nohy a utéci. Jakmile se však zvedl, nohy se mu podlomily a upadl. Začal je znovu prosit: „Věřte mi. Máte mé slovo.“

„Tvé slovo nemá žádnou váhu,“ přerušila ho smrtka. „Nejsi pánem svých snů. Nemůžeš je kontrolovat. Musíš zemřít a to hned!“

Smrtka se otočila ke svým pomocníkům a poručila jim: „Zabijte ho!“

Andy ležel na zemi bez naděje a úplně vyčerpaný. Obličej měl zabořený do hlíny a čekal na svůj konec. Najednou slyšel dunění.

Nejprve myslel, že je to tlukot jeho srdce. Zaposlouchal se do vzdáleného zvuku a rozeznal v něm dunění koňských kopyt.

Vzpomněl si na slib sira Obadiaha a zaradoval se. Že by to byl skutečně on? Je však příliš daleko, než aby mu mohl pomoci.

Andy se pokoušel získat čas. „Mám pro vás nabídku,“ začal nenápadně navazovat hovor.

„Proveďte rozkaz!“ zavelela smrtka.

Postavy se semkly v těsném kruhu kolem Andyho. Chystaly se ho ubít tak jako kamenného muže.

„Vyslechněte mě,“ žadonil Andy. „Přísahám, že pokud budu v bdělém stavu, nebudu

proti vám nic vymýšlet. Nechám vás žít.

Nezabíjejte mě, já –“

V půli věty ho přerušil záchvat kašle.

Postava nejblíže Andyho zvedla ruce nad hlavu a křikla: „Počkat!

Má pravdu. Pokud nespí, není nám nebezpečný. Tak jaká je tvá nabídka?“

„Okamžik,“ prosil Andy a lapal po dechu. Dělal, že odpočívá a zatím přitiskl ucho k zemi a poslouchal. Dunění kopyt zesílilo.

„Nezavírej oči!“ rozkázala mu smrtka. „Řekni, co nabízíš za svůj život.“

„Pomohu vám. Jste tu přece noví a nevyznáte se tu. V mnoha věcech bych vám mohl poradit,“ mluvil pomalu Andy a hrál o čas.

„Tohle je tvoje nabídka? Nic lepšího nemáš?“ odsekla zlostně smrtka. „Nejsi tu o mnoho déle než my. To, co nám chceš říci, se můžeme dozvědět od kohokoliv jiného,“ řekla pohrdavě.

„Možná máte pravdu, ale –“

„Zabijte ho! Nebudeme čekat dál!“

Než mohli cokoliv udělat, vyrazila proti nim horda padesáti 47

bojovníků včele se sirem Obadiahem.

Muži na koních byli vyzbrojeni luky a šípy. Za nimi cválali další bojovníci s meči a kopími.

Strhl se krátký souboj. Když postavy uviděly sira Obadiaha na koni s početnou skupinou ozbrojenců za zády, daly se rychle na útěk.

Andy ležel bezmocně na zemi a skoro už nevnímal, co se děje.

Otočil se na záda a rozhlížel se skelnýma očima kolem sebe. Nad ním byla jen žlutá obloha. Přemýšlel, zda sir Obadiah a jeho ozbrojenci jsou skuteční duchové nebo opět jen výplody jeho fantazie. Pravdy se nemohl dobrat. Jak se jeho zdravotní stav zhoršoval, přestalo ho zajímat, jestli to, co kolem sebe vidí, je realita či pouhý sen. Co na tom záleželo. Výsledek bude nakonec stejný. O

co se nepostarají jeho vrazi, o to se postará zákeřná nemoc.

Když sir Obadiah a jeho skupina nepřítele rozehnali, vrátili se pro Andyho. Snažili se ho v těžkém stavu dopravit co nejrychleji do vesnice. Jediný, kdo mu mohl pomoci a udržet ho naživu, byl velký šaman Hrbatý Pony. Zhotovili nosítka z větví a odnášeli ho k jeho chatrči.

Než se vydali na cestu, všiml si sir Obadiah na horizontu nějaké postavy. Byla příliš vzdálená, než aby rozeznal, je-li to muž nebo žena. Jediné co bylo zřejmé, že kráčela jejich směrem. Víc o o ní nevěděl.

Andy se vezl na nosítkách připoutaných mezi dvěma koni. Cesta byla samý výmol. S Andym to házelo ze strany na stranu. Byl v tak hlubokém bezvědomí, že ho ani krkolomné putování nepřivedlo do stavu bdělosti. Nic nevnímal, ale jeho mysl ještě žila. Hledala okamžik vnitřního usmíření. V jeho hlavě se promítal děj, v němž rekapituloval svůj život. Chtěl se alespoň ve svých představách rozloučit s lidmi, kteří mu byli nejvíce blízcí.

Zdálo se mu, že je doma u svých rodičů. Nebyl mezi nimi, ale vznášel se ve vzduchu. Viděl, jak otec s matkou a Susan stojí v domovních dveřích spolu s neznámou ženou a mužem, který si něco zapisoval.

„Mami!“ vykřikl Andy.

Matka se ohlédla přes rameno, jako by něco zaslechla.

„Mami, to jsem já, Andy!“ pokračoval.

48

Nervózně se kolem sebe rozhlížela.

„Tati, otoč se alespoň ty! Jsem tady nad vámi! Copak mě neslyšíte?“ křičel shora Andy.

Otec reagoval stejně jako matka. Ohlédl se za sebe, ale navíc zvedl hlavu vzhůru. Andyho matka si toho všimla a polohlasně se ho zeptala: „Taky jsi to slyšel?“ „Něco jsem zaslechl, ale nevím, jak si to mám vysvětlit,“ odpověděl otec udiveně.

„Mami! Tati! Podívejte se na mě! Chci vám jenom říct, že vás mám oba hrozně rád! A Susan taky! Odpovězte mi!“

Všichni naráz zvedli hlavy ke stropu. Nic tam nebylo. Neslyšeli ani Andyho. Měli jen pocit, že je někde nablízku. Co to mělo všechno znamenat? Odpověď nedokázali nalézt.

Další volání zaznamenala psychotronička. Pletení jí vypadlo z ruky. Řekla nahlas: „Váš syn žije. Právě mě navštívil. Je určitě naživu.“

Andyho matka se dala do pláče. I Susan se začaly valit slzy po tvářích. Vyběhla do svého pokoje a zabořila tvář do polštáře. Ani otec se nestyděl za své pohnutí a utíral si kapesníkem slzy. Naděje, že Andy se vrátí, ožila.

Elizabeth, která po schodišti kráčela ke Steveovi, si najednou uvědomila, že vnímá Andyho přítomnost. Trochu se lekla, ale potom však zcela vážně pronesla: „Promiň, že jsem se zdržela. Jestli mi Steve pomůže, stihnu to zpátky včas. Počkej, prosím, na mě!“

Věděl, že Elizabeth ho nemůže vidět ani slyšet. Přesto se na ni z výšky usmál a pokýval hlavou. „Pokusím se. Pro tebe přeci udělám všechno,“ řekl a směřoval ke Steveovi.

„Vím, že mě neslyšíš. Chtěl jsem ti jen říci, že jsi byl můj nejlepší kamarád.“

Steve, který ladil kytaru, se podíval vzhůru. Ani on nevěděl, proč to dělá. Pokrčil rameny a díval se dál do stropu. Od té doby, co Andy zmizel, se naučil rozeznávat, co je a není důležité. Vzpomněl si na Andyho a nahlas řekl: „Budeš mi chybět. Byl jsi můj nejlepší kamarád.“

V tu chvíli Andyho položili na zem a sundali z nosítek. „To je škoda, že se už musím vrátit do světa duchů. Tak rád bych viděl, jak 49

se dohodne Elizabeth se Stevem,“ zabědoval Andy.

50

XVI.

„Ty jsi Steve?“ zeptala se opatrně Elizabeth a vstoupila do místnosti.

Steve, který nyní seděl za bubny, na ni překvapeně pohlédl.

„Něco se stalo? Proč mi neodpovídáš?“ řekla Elizabeth a vykročila k němu.

„Nikdy jsem tě neviděl,“ odpověděl Steve. „A navíc jsem nikoho nečekal.“

„Já vím, že mě neznáš, ale já znám tebe. Víš –“

Steve ji v půli věty přerušil slovy: „Tady se mi něco nelíbí. Mámě jsi tvrdila, že jsi moje kamarádka. Slyšel jsem tě. Proč jsi lhala? Kdo vůbec jsi?“

„Jsem kamarádka Andyho. Já –“

„Ty lžeš!“ nenechal ji domluvit.

„Cože?“ protestovala Elizabeth.

„Slyšela jsi mě dobře.“ Steve vstal a začal nervózně chodit kolem bubnů. „Znám všechny jeho známé. A o tobě nikdy nemluvil.“

„Necháš mě konečně domluvit?“ křikla Elizabeth. Potom dodala klidněji: „A nenadávej mi pořád.“

Steve kroužil nervózně kolem bubnů. „Tak mi řekni své jméno.“

„Elizabeth Tellerová.“

„Nikdy jsem tvé jméno neslyšel.“

„Vím, že mě neznáš. Ale já znám tebe. A Andyho taky. A nejsem žádný lhář.“

Steve se přímo před Elizabeth zastavil. Pozorně si ho prohlédla.

Byl stejně starý jako Andy. Měl krátce střižené vlasy, hnědé oči a výrazný nos. Ostré rysy obličeje zvýrazňovala bojovně vystupující 51

brada. Postavou byl trochu podsaditější než Andy.

„Tak ty mi chceš tvrdit, že se s Andym znáš?“ řekl trochu výhrůžné a díval se jí upřeně do očí. „To musíš určitě znát i jeho přezdívku?”

„Myslíš Android?“

Steve byl zjevně ohromen.

„I Susan mu tak říká,“ dodala klidně Elizabeth. „I o tobě něco vím. Kousla tě lama v zoologické zahradě. Nerad o tom mluvíš, ale z těch zvířat máš stále strach. Pokud si to ovšem Andy celé nevymyslel.“

„To ti řekl on?“ zeptal se ohromený Steve.

„Ano.“

„A kdy?“

„Nedávno.“

Steve od ní ucouvl.

„Co se děje?“ zeptala se Elizabeth, kterou překvapila jeho reakce.

„Teď je mi to jasné. Ty jsi jeden z únosců. Jak bys jinak mohla vědět tyhle podrobnosti!“ vykřikl hlasitě Steve.

„Proboha, proč mě všichni považují za únosce? Já jsem nic takového neudělala. Andyho nikdo neunesl.“

„Kde tedy je?“ naléhal Steve.

„Jestli jsi mi doteď nevěřil, těžko tě dalším vyprávěním přesvědčím.“

„Zkus to,“ řekl Steve a posadil se poblíž Elizabeth.

„Dobrá. Dej mi napřed slib, že mě nebudeš zbytečně přerušovat a že se mi pokusíš uvěřit. Slibuješ?“

Steve kývl hlavou a polohlasem ji vyzval: „Tak začni.“ Podle výrazu v jeho obličeji ale Elizabeth soudila, že jí moc nevěří.

„Všechno to začalo takhle. Andyho chtěli zabít zloději. Dostali se do domu ve chvíli, kdy jeho rodiče byli pryč. Byla jsem náhodou u něho v pokoji. Všechno jsem viděla. Jediný způsob, jak jsem ho mohla zachránit, bylo odnést ho tam, odkud pocházím.“

„To nechápu. Jak jsi ho mohla zachránit tím, že jsi ho někam odnesla?“ zahučel nevěřícně Steve.

„To ještě není všechno. Teď přijde to nejhorší,“ řekla Elizabeth a nervózně se zasmála. „Já jsem totiž duch. Zemřela jsem nešťastnou 52

náhodou v roce 1964. Mohla jsem ho zachránit jedině tím, že jsem ho odnesla do světa duchů. To je místo, kde se právě nalézá. Andy tam je od té doby, co zmizel z domova.“

Steve vyděšeně třeštil oči. Když nic neříkal, Elizabeth pokračovala: „Problém je v tom, že nevím, jak ho dostat zpátky.

Zkoušeli jsme to všemi možnými způsoby a snad by se to i povedlo, kdyby neonemocněl. Je to s ním vážné. Potřebuje léky. Má zápal plic. Jestli ten lék nedonesu, zemře.“

„To je všechno? Už jsi skončila?“ promluvil polohlasem Steve.

„Ty mi nevěříš, viď?“

„Já že ti nevěřím? Že jsi duch? Že můj nejlepší přítel je ve světě duchů? Proč bych ti neměl věřit? Každý by ti přeci věřil.“

„Říkám ti pravdu,“ snažila se ho přesvědčit Elizabeth.

Natáhl ruku a dotkl se její paže. „Trochu zvláštní, ne?“ pokýval hlavou. „Měla bys být jen vzduch.“

„To se dá lehce vysvětlit,“ odpověděla Elizabeth. „Všechno to zavinila jedna psychotronička. Nějak mě vzala schopnost být neviditelnou a navíc mě zhmotnila. Každý se mě teď může dotknout.“

„Aha –“ zašklebil se Steve.

„Já vím, že ti to zní podivně. Andy si o mě nejprve myslel, že jsem utekla z nějakého ústavu. Dokonce chtěl volat sanitku. Potom ale přišli zloději.“

„Tak už dost těch blábolů,“ utnul ji Steve. „Nevím, jestli jseš cvok nebo ne, ale víš věci, které mě děsí. Zavolám policii.“

Steve udělal několik kroků ke schodům. Elizabeth před ním couvala. Přála si, aby si to Steve rozmyslel. Snažila se rychle udělat něco, čím by ho přesvědčila. Vystoupila na první schod. Steve se kolem ní chtěl protlačit. Místo toho, aby postoupila na další, vznesla se do vzduchu. Přistála o několik schodů výše.

„Jak jsi to dokázala?“ zíral na ni překvapeně.

„Duchové se přeci umí vznášet,“ odpověděla klidně Elizabeth.

„Udělej to tedy znova,“ přikázal jí stroze Steve.

Elizabeth se vznesla. Steve pod ní nevěřícně šmátral rukama.

Dotýkal se však jen studené dlažby. Musel tedy přiznat chtě nechtě, že se Elizabeth vznáší.

53

„To není možné,“ zamumlal Steve a ustoupil zpátky. „Nebo jsem se asi zbláznil.“ Začaly se mu třást ruce. Celý se zpotil.

Elizabeth se zlehka snesla přímo před něj.

„Uklidni se. Nic zvláštního se neděje. Všechno je v pořádku. Co vidíš, je pravda. Andy mi tvrdil, že jsi silná povaha, že se vůbec nebojíš. Skočit na tu lamu ses prý ani chvíli nerozpakoval. Kde je tvá odvaha?“

Steve se za okamžik sebral. „Ty jsi opravdový duch?“ zeptal se už klidně.

„Už je to tak.“

„To, co jsi mi vyprávěla o Andym a jeho nemoci ve světě duchů, je také pravda?“ vyptával se Steve.

„Každé slovo,“ pokývala Elizabeth hlavou.

Řekla mu také o antibiotiku, které měla donést do světa duchů.

Řekla mu také o svých problémech s policií. Když skončila, všimla si, že se jeho výraz v tváři změnil. Steve ji začal brát vážně.

„Možná, že už jsi na seznamu zločinců hledaných FBI,“ utrousil napůl žertovně. „Na ulici nemůžeš. Každý tě hned pozná.“

„Jediné řešení by mohl být převlek. Musím sehnat nějaké šaty.

Můžeš mi něco sehnat?“

„Pokusím se. Moje sestra má spoustu oblečení, které ti možná bude. Počkej tady na mě. Něco přinesu.“

„Nebude jí to vadit?“ zeptala se Elizabeth s obavami.

„Není doma. Je s nějakým klukem v kině.“ Steve zmizel v domě.

Netrvalo dlouho a objevil se s náručí plnou šatů. Nezapomněl ani na hřeben a rtěnku. Elizabeth si vybrala květované kalhoty a bundu s obrazem populárního zpěváka na zádech. Ústa si výrazně namalovala.

„Tak co, jak vypadám? Není to trochu bláznivé?“ ptala se Stevea a prohlížela si vypasované kalhoty. Nebyla na ně zvyklá.

„Neboj, vypadáš bezvadně. V tomhle převleku tě nikdo nepozná,“

uklidňoval ji Steve.

„Vážně si myslíš, že ten převlek je dokonalý?“

„Určitě,“ ubezpečil ji. „Tak a co máš v plánu dál?“

„Musím sehnat rychle ten lék a vrátit se zpátky k Andymu.“

„Pokud nedokážeš být neviditelnou, k žádným lékům se jen tak 54

nedostaneš.“

„Mám to všechno vymyšlené, ale musíš mi pomoci,“

řekla

Elizabeth. „Celá akce bude nebezpečná a pokud nás u toho chytí, budeš mít nejspíš pěkný malér.“

„My dva to zvládneme,“ prohlásil sebejistě Steve. „Čím začneme?“

„Máte auto? Umíš ho řídit?“ zeptala se Stevea Elizabeth.

„Řidičák mám pár týdnů. Mohl bych si půjčit mámino auto.“

„To je skvělé!“ radovala se Elizabeth.

„Kam pojedeme?“

„Do nejbližší nemocnice.“

„A co tam chceš dělat?“

„Budu předstírat, že jsem mrtvá.“ Elizabeth se usmála. „Nebude to pro mě žádný problém.“

55

XVII.

Andy ležel a ztěžka oddychoval. Na tváři smáčené potem se mu objevil úsměv. Byl v hlubokém bezvědomí a nevnímal okolí. Sir Obadiah na něho pohlédl. Udivil ho výraz jeho obličeje. Jak je možné, že se umírající člověk usmívá?

Průvod bojovníků s nemocným uvítal Hrbatý Pony slovy:

„Odneste ho do mého přístřešku.“

Čtyři muži ho opatrně zvedli a odnesli ho do chatrče. Uložili ho lůžko z ovčích houní, které pro něj šaman připravil.

Do místnosti vešel sir Obadiah. „Můžete ho zachránit?“ zeptal se Hrbatého Ponyho.

„Bohužel ne,“ zněla odpověď. „Mohu mu jen na chvíli prodloužit život. Víc toho v mých silách není. Všechno záleží na jeho přítelkyni Elizabeth,“ konstatoval.

„To je krásné auto!“ řekla nadšené Elizabeth a prohlížela si malý sportovní vůz. Nasedli dovnitř a rozjeli se. „Co je to za značku?“

vyptávala se Elizabeth.

„Mitsubishi. Poslední model,“ řekl Steve a zatočil na Wait Street.

„Jakže se to auto jmenuje?“

„Mitsubishi. Je z Japonska.“

„To je divné. Myslela jsem, že Japonci dělají jen malá tranzistorová rádia.“

„Od tvé doby se věci trochu změnily,“ řekl Steve a zpomalil.

Elizabeth náhle zpozorněla. Projížděli kolem nabouraného policejní automobilu. Před několika hodinami v něm Elizabeth seděla. Míjeli pomačkané auto. Steve si ho pozorně prohlížel.

56

„Probůh, to ale vypadá,“ pokýval Steve hlavou. „Kde jsi se učila jezdit? Ve škole pro sebevrahy?“

„Já jezdím zásadně bez řidičáku,“ zažertovala Elizabeth.

Vyjeli na hlavní ulici. Za chvíli se doprava zpomalila.

„Co se to zase děje?“ zahučel Steve podrážděně.

Vyhlíželi přes kolonu automobilů a zpozorovali silniční kontrolu.

„Tak a jsme v tom až po uši,“ řekl otráveně Steve. „Hlavně se do toho nepleť. Vyřídím to s nimi sám.“

Elizabeth mlčky přikývla. Měla strach spíše o Stevea než o sebe.

Nechtěla, aby se kvůli ní dostal do problémů.

Pomalou rychlostí přijeli k zátarasům. Ostré světlo z baterky, nejprve zasvítilo do obličeje Steveovi a potom i Elizabeth.

„Co se stalo, pane?“ řekl Steve a snažil se přemoci nervozitu.

Policista na jeho otázku neodpověděl. Porovnával kresbu nějakého obličeje s tváří Elizabeth.

„Zajeďte ke straně. Připravte si řidičský průkaz a vystupte z vozu.

Nedělejte žádné prudké pohyby,“ přikázal muž v uniformě.

„Něco jsme provedli?“ zeptal se Steve a seděl dál v autě.

„Nediskutujte a udělejte, co jsem vám nařídil,“ odsekl policista.

„No dobrá, už jdeme,“ uklidňoval ho Steve.

Policista stojící u zátarasu si poznamenal číslo Steveova vozu.

Sotva vystoupili, objevili se další dva uniformovaní muži a postavili se před ně.

„Pojďte sem, ať na vás lépe vidím,“ nařídil policista Elizabeth.

Nejprve si podrobně prohlédl Steveův řidičský průkaz a registrační kartu vozu. Všechna data nadiktoval jednomu z poblíž stojících policistů. Potom se znovu zaměřil na Elizabeth. Zasvítil jí do obličeje a porovnával ji s kresbou. Prohlédl si ji od hlavy až k patě. Všímal si jejího oblečení, nápadných rysů a pokusil se odhadnout její výšku a váhu. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

Než stačila odpovědět, ozval se hlas Stevea: „To je moje dívka Becky.“

„Mlčte! Vás jsem se na nic neptal,“ usadil ho ostře policista.

„Promiňte,“ omluvil se polohlasem Steve.

„Becky? Kde bydlíš?“ vyslýchal dál Elizabeth.

„Nejsem místní,“ řekla opatrně. „Jsem tu jen na návštěvě.“

57

Policista si znovu několikrát prohlédl její kresbu. Zřejmě zaznamenal určitou podobnost. „Odkud tedy jsi? A za kým si přijela?“

„Jsem z Kalifornie,“ řekla rychle Elizabeth. Tohle místo ji napadlo první, protože si vždy přála Kalifornii navštívit. Nikdy tam však nebyla. „A přijela jsem za svým kamarádem Stevem.“

Policista se na ni nepřestával dívat. Pokýval hlavou a nadechl se.

Chtěl něco říci, ale Elizabeth najednou dodala: „Nedávno jsme se seznámili na koncertu Beatles.“

Chvíli bylo ticho.

„Kde že jste se seznámili?“

„Ona myslela koncert, kde hráli spoustu písniček od Beatles,“

skočil jim do hovoru Steve. „Mimochodem, slíbil jsem jejím rodičům, že bude brzy doma. Rád bych své slovo dodržel. Už nás nebudete dlouho zdržovat, že?“

Policista Stevea naprosto ignoroval. Otočil se k policejnímu vozu a zavolal: „Freddie! Už to máš?“

Muž ve voze odpověděl: „Jó, právě to přišlo. Auto patří paní Constance Bannonové.“

Policista se podíval do Steveova řidičského průkazu a pokýval hlavou. Viděl, že jména souhlasí, takže auto kradené nebylo.

„Můžete jet. Omlouvám se za zdržení,“ řekl už vlídně policista a odevzdal jim doklady.

Když byli v bezpečné vzdálenosti od policistů, Steve pustil volant a s rukama nad hlavou křičel: „Hurá! Povedlo se nám to!“ Potom se uklidnil, chytl volant a s úsměvem dodal: „Už se nemohu dočkat, až to všechno řeknu Andymu. Ten bude koukat. Určitě tomu nebude věřit.“

Elizabeth se nemohla udržet smíchy: „On ti uvěří. Ale ty budeš mít problémy, až ti bude vyprávět, co zažil.“

„Teď už ne, když vím, že je svět duchů.“

„To je dobře,“ souhlasila Elizabeth. „Jsem ráda, že bude mít někoho, s kým si o tom bude moci promluvit. Kdyby mu nikdo nevěřil, mohl by se z toho zbláznit.“

„Za chvíli jsme u nemocnice,“ řekl Steve. „Řekni, co máš v plánu.“

58

XVIII.

Steve běžel na ambulanci a nesl Elizabeth v náruči.

„Potřebuje okamžitou pomoc!“ křičel na sestru, která mu otevřela.

„Položte ji na lehátko u stěny,“ řekla bez zájmu. „Vyplňte nejprve tento formulář,“ řekla a podala mu list papíru a tužku.

„Na to teď není čas!“ křikl Steve. „Okamžitě potřebuje léčit nebo zemře!“

„Uklidněte se,“ napomenula ho sestra. „Nevypadá, že by na tom byla tak špatně. Nebojte se, zavolám lékaře, aby ji vyšetřil. Zatím tady vyplňte ten formulář.“

„Nebudu klidný, dokud nedostane lék, který potřebuje,“

odpověděl vzrušeně Steve a odstrčil papír stranou.

„Nedělejte mi tu scény, mladý muži. Mám na vás zavolat pořádkovou službu?“

„Ale ona potřebuje –“

„Tak dost řečí! Vyplňte ten dotazník! Dokud to neuděláte, nikdo ji vyšetřovat nebude,“ zpražila ho sestra.

Potom se otočila k telefonu a vytáčela číslo doktora.

Steve se naklonil k Elizabeth a pošeptal jí do ucha: „Co mám dělat teď?“

Elizabeth, aniž otevřela oči, něco tiše zamumlala.

Sestra domluvila a položila sluchátko. V tu chvíli Steve vykřikl:

„Už se to stalo! Zastavilo se jí srdce!“

Sestra, která ho nebrala příliš vážně, se nyní rozběhla k Elizabeth a přiložila jí fonendoskop na prsa. Vyděšeně vykřikla: „Rychle na sál!“

Spolu s další sestrou ji urychleně vezly na operační sál. Steve jim 59

byl v patách a křičel: „Dejte jí Erytromycin pět set miligramů. To je jediný lék, který jí pomůže. Potom bude v pořádku.“

Sestry ho neposlouchaly. Pospíchaly chodbou na operační sál.

Dorazily ke dveřím a zabouchaly na ně. Otevřel jim zřízenec.

Sestry prolétly s Elizabeth dovnitř. Steve se za nimi chtěl protlačit, ale dva zřízenci mu zahradili cestu. „Dovnitř nemůžete!“ zastavili ho.

„Proč mě neposlechli? Potřebuje jen určitý lék. Potom bude v pořádku!“ zabědoval Steve.

„Na tohle asi žádný lék není,“ odpověděl zřízenec. „Posaďte se v čekárně a počkejte tam. Oni vám dají vědět.“

Steve se otočil a zamířil do čekárny. Dostal strach, že budou Elizabeth operovat. Napadlo ho, jak asi bude reagovat lékař, až otevře její tělo.

Mezitím se tým lékařů a sester pustil do záchranné akce. Nalepili Elizabeth na hrudník elektrody defibrilátoru a zapnuli monitor. Na obrazovce se ukázala zelená přímka. Přístroj signalizoval srdeční zástavu. Lékař přepnul defibrilátor a přístroj se začal nabíjet.

Následný elektrický výboj měl oživit její srdce.

„Ustupte! Nedotýkejte se jí!“ zavelel lékař.

Všichni od lůžka uskočili, aby nedostali výboj. Lékař stiskl ovladač. Elektrický impuls projel Elizabethiným tělem. Několikrát se křečovitě vzepjala, ale srdce zůstalo nehybné. Na monitoru zůstávala přímka.

„Opakuji výboj! Nedotýkat se!“ křikl lékař.

Zopakoval celou akci ještě jednou. Bezvýsledně.

„Asi se vrátíme na ambulanci,“ řekla jedna sestra, která přivezla Elizabeth. „Nejeví žádné známky života.“

„Napojte ji na respirátor!“ poručil lékař. „Musíme zabránit poškození mozku z nedostatku kyslíku. Pokusíme se zatím otevřít hrudník a provést přímou masáž srdce. Je to poslední možnost, jak ji zachránit.“

Sledovat elektrické šoky nebylo pro nikoho příjemné. To, co mělo následovat, však žádná maličkost nebyla.

Elizabeth se ale v žádném případě nechtěla dát operovat. Ještě než lékař stačil zahájit operaci, otevřela oči a promluvila: „Dáte mi, prosím, někdo pět set miligramů Erytromycinu?“

60

Po těchto slovech na ni všichni vyděšeně zírali. Na okamžik se rozhostilo hrobové ticho. Nechápavě kroutili hlavami.

„Dáte mi ten lék?“ dožadovala se Elizabeth.

„Dojdu pro něj,“ nabídla se jedna sestra.

„Přineste mi celé balení,“ dodala Elizabeth.

Ostatní stále nevěřícně zírali.

Lékař z resuscitační jednotky řekl přiškrceným hlasem: „Podle toho, co ukazuje monitor, máte být mrtvá! Jak to, že mluvíte!“

Elizabeth, která ležela na lůžku, se na něho podívala. „Nejspíš bude rozbitý,“ konstatovala suše.

Mezitím se vrátila sestra s

Erytromycinem. Elizabeth vyjmula

lahvičku z papírového balení, otevřela ji a vyndala jednu tobolku.

Vložila si ji do úst a předstírala, že ji spolkla. Potom se posadila, spustila nohy na zem, odlepila si elektrody z těla a oblékla si tričko.

„Už je mi lépe,“ vydechla s úlevou a seskočila z lehátka.

„Okamžitě se položte zpátky!“ poručil jí lékař. „V žádném případě nejste v takovém stavu, abyste někam odcházela. Musíme vás znovu vyšetřit.“

„To není nutné,“ protestovala Elizabeth. „Už je mi dobře.

Skutečně jsem potřebovala jen

Erytromycin. Vadilo by vám,

kdybych si tu lahvičku vzala s sebou?“

Sestra, která jí lék přinesla, jen fascinovaně zavrtěla hlavou.

Elizabeth zabalila pečlivě lék zpátky do krabičky a klidným hlasem pronesla: „Mnohokrát vám děkuji. Skutečně jste zachránili život.

Ještě jednou děkuji.“ Potom začala pomalu ustupovat ke dveřím.

„Počkejte! Kam jdete? Před chvílí jste vstala z mrtvých. Musíte tu zůstat na pozorování. Musíme provést řadu laboratorních testů,“

snažil se ji zastavit lékař.

Elizabeth se mezitím dostala ke dveřím. Otočila se, prudce je otevřela a rozběhla se chodbou.

„Stůjte! Vraťte se!“ křičel za ní lékař.

Elizabeth však nemohlo nic na světě zastavit. Běžela, co ji síly stačily.

Steve, který na chodbě zaslechl křik a dupot nohou, správně odhadl, že se Elizabeth vrací. Za okamžik ji zahlédl. Běžela a v ruce svírala krabičku s lékem. Elizabeth mu z dálky pokynula a ukázala 61

směrem k východu. Pochopil. Vyběhl ven, skočil do auta a nastartoval. To už do auta vletěla i Elizabeth.

„Jeď! Rychle!“

Steve dupl na plyn. Pneumatiky zasvištěly a vůz prudce vyrazil.

Elizabeth zabouchla dveře až za jízdy.

Steve se podíval do zpětného zrcátka. Před vchodem do nemocnice uviděl dav sester a lékařů, kteří za nimi běželi a živě gestikulovali.

Když byli od nemocnice dostatečně daleko, ozvala se Elizabeth:

„Steve, najdi, prosím, nějaké klidné místo.“

„Ty se chceš vrátit hned?“

„Nemohu se déle zdržet. Andy mě potřebuje,“ řekla Elizabeth.

Otočila se a dívala se do dáli na zářící město.

„Vezmi mě s sebou,“ zaprosil Steve.

„Zase nové dobrodružství?“ odpověděla mu Elizabeth.

„Chtěl bych tam být kvůli tobě a Andymu.“

„Andyho jsem do světa duchů přivedla, abych ho zachránila před smrtí. Teď však umírá. Možná, že už je mrtvý. Nemohu tě vzít s sebou, riskovala bych další život.“

„Já ale chci jít s tebou. Vím, že bych mu mohl pomoci. Byl to vždycky můj nejlepší kamarád. Sama dobře víš, že ve třech budeme neporazitelní. A navíc, takovou možnost má člověk jen jednou za život,“ snažil se jí přesvědčit Steve.

„Tuhle příležitost má každý, ale až po životě. Ty svůj musíš prožít do konce. Nedělej hlouposti. Važ si života, dokud ho máš,“

odpověděla mu Elizabeth vážně.

Steve se na ni díval a mlčel.

„Nečekala jsem, že Andy má tak skvělého kamaráda. Pokud ho zachráním, bude to především tvoje zásluha. Nezapomenu mu o tobě říci,“ řekla Elizabeth pohnutě.

„To tedy nevím, komu z nás uvěří. Chtěl bych mu říci, že největší zásluhy máš ty. A ještě něco – netušil jsem, že Andy má tak fantastickou dívku,“ odpověděl Steve.

„Já jsem něco takového nikdy neřekla, že s Andym –“

„Mě nemusíš nic vysvětlovat. Znám Andyho a teď i tebe.“

Vystoupili z auta. Nacházeli se na tmavém a opuštěném místě.

62

Steve se opřel o vůz a řekl: „Vím, že Andyho budeš postrádat, ale pošli ho, prosím tě, co nejrychleji domů. Všem se nám po něm hrozně stýská.“

„Budu se snažit,“ slíbila Elizabeth. Potom Stevea políbila na tvář a zašeptala: „Sbohem.“

Krabičku s lékem držela stále v ruce. Zavřela oči a začala pohybovat rty. Odlepila se pomalu od země. Vznesla se. Kolem ní se rozzářilo jasné světlo. Za okamžik světlo zesláblo a tělo Elizabeth se proměnilo ve stín. Ten se pomalu vzdaloval do výše až se ztratil ve tmě. Elizabethin duch se vydal na cestu domů.

63

XIX.

Elizabeth se probrala na písečné pláži. Ležela na břehu řeky, která protékala světem duchů. Neměla ponětí, v kterých místech se nachází. Okolí bylo pro ni zcela neznámé. Sevřela v ruce krabičku s léky. Pohlédla na ni a uvědomila si, že nenajde-li Andyho včas, bude její pomoc zbytečná. Svět duchů je velký a ona ho potom může hledat i tisíc let.

Něco tu tedy nehrálo. Měla se přeci vrátit do vesnice Hrbatého Ponyho. Není už snad pozdě?

Strážce Mlhy ji slíbil, že s Andym zůstanou spolu, dokud jeden z nich nenalezne věčný klid. Hlavou jí bleskla myšlenka: Že by Andy zemřel a nebyl už ve světě duchů?

Elizabeth se celá roztřásla. Pocítila hluboký žal. Klekla na kolena a naříkala. Plakala a z očí ji kanuly neviditelné slzy. Můj milovaný Andy zemřel! ozývalo se celým jejím nitrem. Nestihla jsem to! Už ho nikdy neuvidím!

Sevřela krabičku s léky a chystala se ji hodit do řeky. Neměla pro ni už žádnou cenu. „Proč jste mi vzal Andyho? Proč? Odpovězte!“

křičela směrem k obloze.

Po chvíli se uklidnila. Uvědomila si, že dělá chybu. Strážci přeci nemůže poroučet. Schovala léky a přemýšlela, jak ho poprosit, aby ji pomohl. „Omlouvám se!“ křičela do mlhy nad řekou. „Prosím vás, dodržte svůj slib a zaveďte mě k Andymu.“

Místo odpovědi se kolem ní začala valit mlha. Nejprve to byl jen lehký opar, který se během chvíle proměnil v hustý mrak. Zahalil ji celou. Nic kolem sebe neviděla. Připadalo jí, že je zabalena v měkké vatě.

64

Když se mlha rozplynula, zjistila, že už není na písečné pláži.

Stála na kopci nad vesnicí, kde se s Andym rozloučila.

„Děkuji,“ hlesla směrem k mizejícímu mlžnému mraku.

Najednou v dálce zahlédla pohybující se postavu. Kráčela směrem k ní. Někoho jí připomínala. I když byla ještě daleko, všimla si, že chůzi má podobnou jako Andy. Byl to určitě muž. Dokonce stejné postavy. Elizabeth nechápavě zavrtěla hlavou. Andy to být přeci nemůže, uvažovala pro sebe. Potom si uvědomila, že zbytečně ztrácí čas. Otočila se, pustila cizince z hlavy. Rozběhla se směrem do vesnice.

Zamířila rovnou k šamanovu přístřeší. Po cestě se srazila se sirem Obadiahem.

„Jsem zpátky!“ křikla. „Nesu lék.“

Rytíř se přidal k běžící Elizabeth. Při každém kroku řinčel a rachotil.

Postupně se k nim přidávali i další, takže za chvíli s nimi běžela celá vesnice.

Hrbatý Pony uslyšel hluk a odhrnul kožešinu uzavírající vchodový otvor. Elizabeth do něho málem vrazila. Místo slov mu vtiskla do ruky krabičku Erytromycinu.

„Řekněte mi, že žije,“ žadonila Elizabeth.

„Ještě ano, ale je to s ním špatné,“ odpověděl Hrbatý Pony.

Úzkost jí sevřela hrdlo.

„Myslíte, že má ještě šanci?“

„To se ukáže,“ pokýval hlavou Hrbatý Pony.

Elizabeth pohlédla na Andyho. To, co uviděla, ji šokovalo. Andy byl kost a kůže. Sklonila se k němu a pohladila ho. Ležel bez hnutí na zemi, zabalen v několika houních. Vlasy měl slepené potem. Byl smrtelně bledý. Byl sice vzhůru, ale nic nevnímal.

„Pomoz mi ho posadit. Potřebuji, aby spolkl první tabletu,“ řekl Hrbatý Pony.

Andy spolkl první Erytromycin.

Hrbatý Pony odešel před chatrč. Nechal Andyho s Elizabeth o samotě.

„Setkala jsem se s tvojí rodinou,“ řekla Elizabeth a pohladila Andyho po mokrých vlasech. „Moc se mi líbili. I tvůj kamarád Steve 65

je bezvadný.“

Elizabeth mu vyprávěla celý svůj příběh. Nevadilo jí, že nevnímá jediné její slovo. Dělalo jí dobře, že s ním může vůbec být. Dlouhé hodiny seděla u jeho lůžka a poslouchala, jak obtížně dýchá.

Najednou Andy přestal dýchat. Otevřel oči a vytřeštil je na Elizabeth.

Obličej mu začal modrat.

66

XX.

„Andy!“ vykřikla Elizabeth.

Hrbatý Pony zaslechl výkřik a vběhl zpět do chatrče. Elizabeth na nic nečekala, sevřela pravou ruku v pěst a silou udeřila Andyho do prsou. Z úst se mu vydral vzdech. Potom se automaticky nadechl.

Několikrát zalapal a jeho dýchání se obnovilo.

„Dobrá práce,“ ocenil ji Hrbatý Pony. Přiložil ucho na Andyho záda, aby si ho poslechl. „Infekce přešla z plic do horních cest dýchacích. Blokuje přívod vzduchu,“ vysvětloval Elizabeth.

„Doufejme, že Erytromycin už brzy zabere.“

„Zůstanu raději s ním,“ řekla Elizabeth. „Mohlo by se to opakovat.“

„Dobrá. Přijdu se na vás podívat později. Až se probere, dbej na to, aby hodně pil. Horečka mu odebírá všechny tekutiny. Je ve stálém nebezpečí dehydratace.“

Elizabeth měla výhodu, že nemusela spát. Držela u Andyho stále hlídku. Přikládala mu studené obklady na čelo, napájela ho a hlídala, aby Erytromycin vzal včas.

Záchrana Andyho se stala úkolem celé vesnice. Mrtví znali dobře cenu života, a tak se zapojili do náročné akce. Ve světě duchů totiž neexistoval čas. Neměli tu žádné hodiny. Aby Andymu mohli podat Erytromycin každých šest hodin, museli dobrovolníci odpočítávat vteřiny, minuty a hodiny.

Od doby, co se Elizabeth vrátila, uplynuly čtyři dni. Zdravotní stav Andyho kolísal mezi životem a smrtí.

Pátý den horečka klesla.

67

„Znamená to, že se uzdravuje?“ zeptala se Elizabeth Hrbatého Ponyho.

Stařec ji objal kolem ramen a řekl: „Ano, uzdravuje se. Ještě chvíli to bude trvat, než se úplně zotaví. Dokázala jsi to.“

„Dokázali jsme to společnými silami.“

„Připravíme oslavu na Andyho počest. Celá vesnice oslaví jeho uzdravení. Je to pro nás velmi neobvyklé. Budeme zpívat a tančit,“

usmíval se spokojeně Hrbatý Pony.

Elizabeth viděla, že stařec je skutečně šťasten. Podařilo se mu vyléčit pacienta po více než tři sta letech a vrátit ho do života.

Vlna euforie z Andyho uzdravení zachvátila celou vesnici.

Andy pokojně spal a nic netušil.

Elizabeth zjistila, že nádoba na vodu je prázdná. Vydala se k nejbližší studni. Věděla, že Andy je mimo nebezpečí, a tak si ho dovolila na chvíli opustit. Po cestě pro vodu se na okamžik zastavila se sirem Obadiahem.

Došla ke studni. Naklonila se nad hladinu a uviděla v ní odraz jakéhosi obličeje. Nevěřícně zamrkala očima. „Andy!“ zvolala.

Za ní stálo Andyho špatné Já. Elizabeth to však netušila. Celou dobu čekalo na okamžik, aby vniklo do vesnice a mohlo Andyho zabít.

„Andy! Jak si se sem dostal! To přece není možné!“ Elizabeth upustila nádobu a chtěla se mu vrhnout kolem krku. Andyho špatné Já ji sevřelo takovou silou, až ucítila bolest.

„Pusť! Vždyť mě to bolí!“ vykřikla zděšeně…

Andyho dvojník uvolnil sevření. Spustil ruce a omluvil se:

„Promiň, nechtěl jsem,“ zalhal.

„To je v pořádku. Netušila jsem, že budeš mít tolik síly,“ řekla klidně Elizabeth.

„Cítím se trochu slabý,“ lhalo Andyho špatné Já.

„Ty jsi mě ale vyděsil. Měl bys raději ležet a odpočívat. Chůze po vesnici by ti mohla ještě ublížit.“

„Měl jsem žízeň,“ vymýšlel si Andyho dvojník.

„Jak se tak na tebe dívám, zjišťuji, že jsi úplně zdravý. To je nejrychlejší vyléčení, jaké jsem kdy zažila.“

„Dej mi už pokoj,“ zahučelo Já.

68

Jeho reakce ji zarazila. Teprve teď si všimla, jaké má podivně chladné oči. I jeho objetí bylo zlé a nevlídné. Cítila z něj chlad. Asi ho změnila ta nemoc, pomyslela si Elizabeth. Aby ne, snažila se omluvit sama před sebou jeho podivné chování. Vždyť před chvílí se podruhé narodil.

„Celé dny jsi nic nejedl,“ řekla Elizabeth a vzala ho za ruku.

„Musíš mít přeci hlad. Odvedu tě zpátky a donesu ti něco pořádného k jídlu.“

Jeho chladné oči se rozzářily. „To není špatný nápad,“ zamumlal.

Při představě teplého oběda se mu na tváři objevil úsměv. „Pojďme tedy.“

Když procházeli kolem stavení, lidé vybíhali a radostně je vítali.

Objímali takzvaného Andyho, plácali mu po zádech a tiskli si s ním ruce.

Uprostřed vesnice probíhala slavnost. Lidé tančili a veselili se.

„To je na tvoji počest, Andy,“ vysvětlovala Elizabeth.

„Hm,“ řekl bez zájmu a dodal: „Pospěšme si domů.“

„Promiň, zapomněla jsem, že máš hlad. Chtěla jsem se jen na chvíli na tu slavnost podívat.“

„Jdi!“ zahučel zlostně Andy. „Mám hrozný hlad!“

„Nezlob se na mě, jsem hloupá,“ omlouvala se Elizabeth. „Pojď, uložím tě a přinesu ti něco k jídlu.“

„Nemusíš se mnou chodit dovnitř. Půjdu sám. Jenom mi přines jídlo.“

„Tak dobře. Budu tam hned.“

K chatrči Hrbatého Ponyho to byl jen kousek. Andyho špatné Já teď mělo jedinečnou příležitost vplížit se do přístřešku a Andyho zabít.

Dvojník odhrnul kožešinu. V přítmí uviděl Andyho, jak klidně spí a usmívá se.

Zloduch se tiše připlížil k lůžku. Zíral na Andyho odhalený krk.

Ďábelsky se uchechtl. Vše vycházelo podle plánu. Až se Andyho zbaví, zůstane sám. Strážce ho pak pošle do světa lidí, aniž by záměnu tušil. Nejprve však musí dokončit dílo zkázy.

Padouch poklekl vedle Andyho. Oběma rukama objal jeho hrdlo a pevně ho stiskl.

69

XXI.

Elizabeth vstoupila do chatrče. Zapomněla se Andyho zeptat, na co má chuť, a tak se vrátila.

„Co bys nejradši –“ Nedořekla. Vytřeštěně zírala na postavu, která klečela u Andyho lůžka a škrtila ho.

Elizabeth zezadu přiskočila k vrahovi a zaťala mu prsty do obličeje.

Andyho dvojník svůj ďábelský čin nedokončil. Otočil s e k Elizabeth a vrhl se na ni. Srazil ji k zemi a chtěl ji zabít.

„Andy!“ křičela Elizabeth hrůzou a plazila se k východu. Střídavě si prohlížela Andyho ležícího na lůžku a toho, co na ni útočil.

„To koukáš, co?“ zahučelo Andyho špatné Já. „Pokusím se ti to vysvětlit,“ sykl a dal jí facku, až narazila na dřevěný sloup.

Než stačila vstát, kopl ji bolestivě do boku. Elizabeth stačila chytit jeho nohu. Strhla ho na zem. Dvojník padl těsně vedle ohniště.

Elizabeth měla na okamžik vyhráno. Věděla však, že její protivník je příliš silný, než aby ho přemohla. Potřebovala nutně posilu. Z plna hrdla začala křičet. Její volání o pomoc se ztrácelo v radostném povyku vesničanů.

Elizabeth chybělo k východu pár kroků. Vyskočila a chtěla vyběhnout. Stačila však udělat jen dva kroky. Andyho dvojník ji úderem srazil k zemi. Skočil na ni a jednou rukou ji zakryl ústa.

Druhou ji chytil za vlasy a táhl směrem k ohništi.

„Tak ty budeš křičet! Já ti ukážu! Teď budeš mít proč!“

Elizabeth se ze všech sil snažila protivníkovi vytrhnout a utéci.

Neměla však dost síly.

Zlosyn ji dotáhl k ohništi. Rukou, kterou ji držel za vlasy, ji tlačil 70

obličejem do plamenů. Věděla, že oheň ji hřát nebude, ale až se jí dotkne, spálí ji.

Andyho dvojník duchem nebyl. Když tlačil Elizabethinu hlavu do ohniště, plameny mu olízly ruku. Ucítil palčivou bolest a ucukl.

Nezabránilo mu to však, aby v trápení pokračoval.

Elizabethin obličej se přiblížil k řeřavým uhlíkům. Chtěla vykřiknout, ale hlas jí vypověděl službu.

Najednou se místností rozlehl výkřik. Nepatřil však Elizabeth.

Ruka, která ji tlačila do ohniště, najednou povolila. Elizabeth se vysíleně svalila na zem.

Když se otočila, uviděla skutečného Andyho. Pod ním ležel jeho dvojník s nožem v zádech. Byl smrtelně zraněn a chroptěl.

Andy si s hrůzou prohlížel jeho tvář. Poznal v ní sám sebe. „Já jsem tě stvořil?“ ptal se nechápavě. Své horečnaté sny si vůbec nepamatoval.

„Ano,“ zachroptěl dvojník. „Stvořil mě tvůj strach,“ řekl a vydechl naposledy.

Elizabeth vstala a přitiskla se k Andymu.

„Pamatuješ si? Říkal jsem ti přece, že nejsem jen dobrý. Tohle zlo se ve mě celou dobu skrývalo.“

„Tys ho neslyšel? Řekl, že se zrodil z tvého strachu. Vysoké horečky v tobě vyvolaly jen samé černé myšlenky.“

Náhle se celá místnost rozzářila jasným plamenem. Andy a Elizabeth se otočili k nehybnému tělu. Tělo hořelo. Za okamžik po něm nezbylo ani památky.

„Jsem rád, že je to za námi,“ oddechl si Andy.

„Ano, máme to za sebou. A ty se brzy vrátíš domů,“ přitakala Elizabeth.

„Domů,“ zašeptal toužebně Andy. „Já už jsem tam vlastně byl.

Viděl jsem vás všechny. I Stevea. Dokonce i tebe. Nebo to byl jenom sen?“ zapochyboval Andy.

„Nezdálo se ti to. Byla to pravda,“ řekla Elizabeth a pohladila ho.

Andy si sedl na lůžko. Uviděl lahvičku s léky. „Tak jsi to přece jenom stihla,“ řekl a usmál se na Elizabeth.

„Stihla, ale bez Stevea bych to nedokázala. Ví, že jsi tady.“

„Vsadím, se, že tě přemlouval, abys ho s sebou vzala,“ ušklíbl se 71

Andy.

„Jako bys ho neznal,“ poznamenala Elizabeth.

„Alespoň s ním mohu mluvit normálně. Jedině on mi uvěří.“

Právě v tu chvíli vkročil do chýše sir Obadiah. „Přišel jsem vám říci, že uplynulo šest hodin. Andy si musí vzít další tabletu.“

Andy spolkl lék a zeptal se: „Co se to tam venku děje? Co je to za hluk?“

„Cožpak nevíte? Je to slavnost na počest vašeho uzdravení,“ řekl sir Obadiah trochu překvapeně.

„Opravdu?“ zeptal se nechápavě Andy a pohlédl na Elizabeth.

Spiklenecky na něho mrkla. Jen ona znala celou pravdu.

„Nechtěla by ses tam se mnou podívat?“ řekl Andy a podal jí ruku.

„Ráda,“ řekla Elizabeth a pohlédla mu zamilovaně do očí.