Lynn Beachová

Stopy hrůzy 17

Ďábelské kouzlo

I.

Mikki Merrillová vystoupila z taxíku a prohlížela si velikou, starobylou budovu ze dřeva. Na Černém štítu nad rozvrzanou verandou stálo zlatými písmeny: CHILLEENSKÁ AKADEMIE.

Žaludek se jí trochu stáhl.

Tak jsem zase tady… to jsem zvědavá, jaký to bude letos, řekla si a zamávala taxikáři, který už sjížděl hrbolatou cestou k Silverbellské silnici. Zhluboka nasála teplý, voňavý vzduch. Přejela pohledem po rozlehlém trávníku před školou a nedalekém borovém lese. Už za pár dní tady bude plno veselého rámusu – pobíhající kluci a děvčata, sportovní utkání, výlety i divadelní představení. Ale dnes tu je ještě prázdno a ticho. Dokonce na parkovišti profesorů stálo jen několik aut. Jediným zvukem bylo šumění větru.

Studenti se sice začnou sjíždět až zítra, ale Mikki musela přijet dříve, protože oba rodiče odjeli na obchodní cestu. Možná, že jsem tu první, pomyslela si. Trochu se té představy lekla, zvlášť když si připomněla, co se o Údolí přízraků vyprávělo – historky o tom, jak nejen v lesích kolem, ale i v samotné škole straší.

Nech toho, Mikki,

řekla si. Bylas tady celý minulý rok a nic

strašidelného se nedělo.

Otevřela těžké dubové dveře, posbírala zavazadla a vešla do haly.

Její kroky se hlasitě rozléhaly starobylým sídlem. Dřevěná podlaha popraskávala pod jejími chodidly.

Nalevo byla klubovna s nábytkem potaženým kůží a

reprodukcemi výjevů z dob Divokého západu. Nikdo tam nebyl.

Rozešla se ke studentským pokojům, ale po pár krocích se zastavila… proč pospíchat? Jenny na ni letos nečeká. Posadila se do 4

jednoho z kožených křesel. Zatím nebyla připravená na pustotu internátního pokoje ani na novou spolubydlící. Proč tedy pospíchat?

Až do minulého týdne se Mikki těšila zpátky do školy. Domluvila se se svou nejlepší kamarádkou Jenny Hollisovou, že budou bydlet spolu. Ale pak Jenny volala, že její otec byl přeložen na Floridu a že bude muset chodit do školy tam.

To není fér, říkala si Mikki, ale nedalo se nic dělat. Měla tu od loňska několik přátel, ale nikdo jí nepřirostl k srdci tak jako Jenny.

Teď jsem úplně sama, napadlo Mikki, zatímco si nervózně okusovala nehty. Nejdřív tajně doufala, že by mohla dostat pokoj sama pro sebe, ale pak jí ze školy oznámili, že bude bydlet ve svém bývalém dvojáku – což znamenalo novou spolubydlící.

Povzdechla, zvedla kufry a táhla je nahoru do svého poschodí. Z

několika pokojů už zněly veselé studentské hlasy. Zaslechla taky vedoucí internátu, paní Danitaovou, jak mluví s někým v hale. To je fajn, že tu nejsem sama, utěšovala se.

Čím víc se blížila k svému pokoji, tím byla nedočkavější. Jasně, Jenny jí bude chybět, ale pořád tu byla spousta věcí, které měla na škole a v Údolí přízraků ráda. Bude lézt po horách, plavat, ale hlavně začne zase s hodinami baletu. Paní Braineová, učitelka baletu, byla nejlepší, jakou kdy měla. Mikki doufala, že dostane sólovou roli v tanečním večeru, který měl mít premiéru už za šest týdnů.

Pokoj, do kterého vešla, byl obložený tmavým dřevem a měl sešikmený strop. Hodila kufr na svou starou postel u okna, ale pak si všimla, že už je zabraná. Na posteli seděl vycpaný medvídek.

Takže nová spolubydlící dorazila, řekla si a žaludek se jí znovu sevřel. Asi to bude někdo, koho neznám. Většina studentů si vybírala své partnery už před prázdninami.

Mikki přenesla své věci na druhou postel a začala vybalovat.

Když se otevřely dveře, zvědaví vzhlédla.

Stačil jediný pohled, aby ztuhla. Na prahu stála poslední osoba, kterou chtěla vidět, natož s ní bydlet… blonďatá Diana Masonova.

5

II.

„Diano!“ vykřikla Mikki překvapeně.

„Mikki.“ Diana vypadala stejně překvapeně – a otráveně.

„Tohle… tohle je tvůj pokoj?“ zeptala se Mikki. Znala odpověď předem, ale doufala, že Diana řekne ne.

„To je snad jasný… kde máš Jenny?“

„Odstěhovala se na Floridu… letos tu nebude.“

Diana stála strnule ve dveřích. Mikki na ni mlčky zírala a po chvilce zamumlala: „To tedy bude rok.“

„No dovol, já taky nestála o to bydlet s tebou!“

„Kdyby se Jenny vrátila, tak nebyly žádný problémy. Paní Danitaová zřejmě neví, že to mezi námi neklape, a proto nás dala dohromady.“

„No, neklape… tak co má bejt?“ řekla Diana zpupně.

„Mně je to fuk.“ Mikki se k ní obrátila zády. Sklonila se nad kufrem, začala vybalovat malé sošky tanečnic a rozestavovat je na prádelník. Cítila na sobě Dianin rozzuřený pohled.

„To nemyslíš vážně!“ vyštěkla Diana. „Přece tu nebudeš vystavovat tyhle krámy. S něčím takovým si hrajou malý holky.“

„Mně se líbej,“ odsekla Mikki.

„Ty máš ale vkus!“

Mikki si hrozně přála, aby tu teď byla Jenny. Té se vždycky tyhle sošky líbily a balet milovala stejně jako ona.

„Jenny mi řekla, že tenhle rok máš bejt v singlu.“

„Jak vidíš, tak nejsem,“ zahučela Diana se sklopenou hlavou.

„Hele, já taky nejsem nadšená. Ale když už spolu musíme bejt, nemohly bysme to zkusit bez velkýho štěkání?“ nabídla Mikki trochu 6

smířlivěji.

Následovalo dlouhé a napjaté mlčení.

„Mně je to jedno,“ prohlásila konečně Diana. „Tak já jdu… budu na jízdárně.“ Vytáhla ze skříně džínovou bundu a vypadla.

Mikki bylo mizerně. Oči se jí zalily slzami a zabořila tvář do polštáře. Jak to jen s touhle příšernou ženskou celej rok přežiju?

Najednou zaslechla ode dveří známý hlas: „Ťuk, ťuk!“

Posadila se a spatřila Ellen Brightovou s jejím bratrem Markem.

Jejich kulaté tváře se na ni usmívaly a Mikki se udělalo hned líp.

„Ellenko, Marku… to je ohromný, že jste tu!“

„To je fajn tě zase vidět…,“ řekla Ellen.

„Ještě jsme tě nečekali,“ přidal se Marek.

„Táta s mámou museli narychlo odjet,“ vysvětlovala Mikki. „Už jsem se bála, že tu budu do zejtřka jedinej živáček.“

„Neboj,“ uklidňoval ji Marek. „Už je tu spousta kantorů a nějaká mládež taky… Koukám, že už je tady taky ta… no, jak se jmenuje?“

„Jenny, kam šla?“ řekla Ellen.

„Ta tu letos nebude,“ smutně odpověděla Mikki. „Přestěhovala se a jejím rodičům se zdál Chilleen moc daleko.“

„To je blbý,“ řekla Ellen, „s kým teda bydlíš?“

„To bys v životě neuhodla… S Dianou Masonovou.“

„Děláš si srandu?!“ vyjevila se Ellen. „Vy dvě se přece nemůžete ani vystát.“

„Počkej,“ vmísil se Marek, „vloni jste byly s Jenny a Dianou jako dvojčata a pak zčistajasna, na konci roku, jste spolu přestaly mluvit.

Co se vlastně mezi vámi stalo?“

„To kdybych věděla,“ zadumala se Mikki. „Začalo to tenkrát, když jsme měly nahlásit, s kým chceme bydlet po prázdninách.

Jenny a Diana bydlely vloni spolu. Jenže, Jenny mi řekla, že Diana chce dostat jednolůžkovej pokoj. Tak se mě ptala, jestli bych se nenastěhovala k ní.“

„A co bylo pak?“ zeptal se Marek.

„Já nevím,“ pokračovala Mikki. „Pro nic za nic se Diana nafoukla a přestala s námi mluvit. Jó, a tejden před koncem školy mi udělala v klubovně scénu. Ječela na mě přede všema, že jsem dětinská a že bych měla konečně vyrůst… a setřela mě, že jsem šprtoun. Myslela 7

jsem, že ji roztrhnu.“

Ellen se zamyslela. „Třeba ti paní Danitaová dovolí, aby sis to s někým prohodila.“

„Těžko,“ řekla Mikki. „Danitka nenávidí změny a zvlášť na poslední chvíli.“

„Já bych si to tak nebral,“ řekl Marek, „jednou jste už přece byly dobrý kamarádky, proč byste se teda nemohly domluvit… nějak?“

Mikki si moc přála, aby měl Marek pravdu, ale uvnitř cítila, že to těžko vyjde. Diana ji ještě pořád nenávidí. Natáhla se na postel a prohlásila: „Tenhle celej rok bude pěknej průšvih. To prorokuju!“

Druhý týden školy se chýlil ke konci a pro Mikki byl život s Dianou pořád nesnesitelný. Děvčata spolu mluvila, jen když to bylo absolutně nutné – to znamená skoro vůbec. Diana nebyla sice otevřeně nepřátelská, jen chladná a zabraná sama do sebe.

Nekonečné hodiny pečovala o své dlouhé, husté blond vlasy. Mikki byla pro ni vzduch. Ta si z toho moc nedělala. Dozvěděla se totiž, že se dostala mezi finalistky, ze kterých bude vybrána sólistka pro první taneční recitál. Byla radostí bez sebe, ale ani ji nenapadlo pochlubit se s tím Dianě. Stejně by se tvářila, že ji to nezajímá.

Ve druhém týdnu také začínaly povinné studijní praxe. Studenti byli přidělováni na různá pracoviště. Většina úkolů se plnila ve škole, ale několik pracovních příležitostí bylo i v blízkém městečku Silverbell. Když Mikki zjistila z nástěnky, kde bude pracovat, rozzářila se. To bylo přesně to, co chtěla.

Ten den pospíchala po vyučování na pokoj, aby se převlékla. Jako na potvoru byla už Diana doma. Seděla na posteli a psala úkol z matematiky.

Mikki si natáhla čisté tričko. Snažila se zkrotit neposlušné vlasy barvy myší hnědi, ale bez úspěchu – pořád trčely na všechny strany.

Všimla si, že ji Diana pozoruje a zrozpačitěla.

„Kam jdeš?“ zeptala se zvědavě Diana.

„Na nové praktikum.“

„Vážně? A kde? Já dělám ve sborovně,“ Diana to oznámila s pýchou, jako by to bylo to nejdůležitější místo na celé škole.

„Budu dojíždět do Silverbellu,“ řekla Mikki.

8

„Do Silverbellu? Co tam budeš dělat?“ Dianě se nepodařilo úplně zakrýt, že jí to imponovalo.

„Ohromnej džob. Budu předčítat jedny starý, poloslepý paní.“

„Co že budeš dělat… co?“ zeptala se Diana takovým tónem, jako by jí Mikki právě oznámila, že bude pěstovat žáby.

„Jmenuje se Hazel Wembleyová a žije v karavanovém kempu na kraji města,“ pokračovala Mikki. „Těším se na to, mám ráda starý lidi. Je to, jako bych chodila ke svý babičce.“

„Děsně vzrušující,“ řekla Diana ironicky.

Mikki se nenamáhala pokračovat v debatě. Naposled si prohrábla vlasy a spěšně se rozloučila. „Tak ahoj,“ řekla chladně. Přehodila si džínovou bundu přes ramena a vyběhla z pokoje dolů k autobusové zastávce.

Byl začátek indiánského léta. Čerstvý vzduch a průzračné nebe jí pomohly na chvilku zapomenout na Dianu.

Silverbellský autobus přijel na čas. Kromě chilleenských studentů, kteří byli také přiděleni na praktikum ve městě, bylo v autobusu jenom pár lidí. Dělníci z rančů a několik Indiánů z nedaleké rezervace. Autobus projížděl hustým borovým lesem. Občas bylo vidět vršky, ve kterých se choulila polorozpadlá indiánská vesnice, zvaná Shadow Village. O tomhle kraji kolovaly všelijaké strašidelné historky, ale Mikki jim nikdy nevěřila. Pro ni bylo Údolí přízraků tím nejkrásnějším místem na světě – ať si o něm lidi vykládají, co chtějí.

Autobus sjel z prašné cesty na asfaltku a po pětadvaceti minutách zastavil na autobusovém nádražíčku v Silverbellu. Mládež z Chilleenu vystoupila a rozešla se po městě.

Mikki se šla zeptat k pokladně na cestu k paní Wembleyové.

„Ty vážně chceš jít do Merney Parku? Nepleteš se?“ ozval se pochybovačný hlas za okénkem.

„Co je na tom divnýho?“ pípla Mikki zaraženě.

„Je to pěkně zpustlý místo… jeden by nevěřil, že tam někdo může žít,“ bručela pokladní, zatímco pro ni kreslila mapku. Mapka ji vedla Hlavní ulicí na prašnou cestu, která končila u lesa. Už už si myslela, že zabloudila, když uviděla nápis: MERNEY PARK, pronájem obytných přívěsů – týdně i měsíčně.

Teď jí došlo, o čem mluvila ta paní za okýnkem. Bylo to horší, 9

než si přestavovala. Všude plevel, kdysi stříbrné karavany byly teď oprýskané a rezavé, obrovité stromy vrhaly nepřátelské stíny. Jen podle prádla na několika šňůrách se dalo usoudit, že tam přece jen někdo žije.

Na jednom z karavanů u vchodu visela cedule KANCELÁŘ. V

rohu bylo rukou připsáno Vrátím se za pět minut. Písmo bylo vybledlé, jako by tam ten nápis visel pět let a ne pět minut.

Mikki chvíli nervózně čekala ale pak se rozhodla hledat karavan paní Wembleyové sama. Procházela řadami obytných přívěsů, ale čísla byla zpřeházená. Některé byly dokonce bez čísel. Malý kluk s plastickou vodní pistolkou byl jediný člověk, kterého potkala. Přece jen asi měla počkat na někoho z kanceláře.

Po dlouhém hledání to konečně našla. Karavan H – 5 vypadal ze všech nejzachovaleji, přestože byl starý a na několika místech promáčklý. Párkrát se zhluboka nadechla a zaklepala. Nikdo se neozval. Zaklepala tedy hlasitěji.

„To je divný… určitě jsem se nespletla. Je přece úterý odpoledne.“ Zaklepala ještě jednou a zase bezvýsledně. Najednou z vnitřku zavanul hrozný hnilobný zápach.

Lekla se a zabušila, jak nejvíc mohla. Paní Wembleyová třeba nedoslýchá. Posledním úderem se dveře trochu pootevřely.

Pomalu do nich strčila. Uvnitř bylo šero. Mikki nejdřív nemohla rozeznat skoro nic. Pak se něco pohnulo. Uprostřed harampádí, na starém houpacím křesle, seděla shrbená postava – musela to být Wembleyová. Na stolcích po obou stranách křesla hořely vysoké, černé svíčky. Stařena byla skloněná nad něčím v klíně. Nezdálo se, že si Mikki všimla. Ta se chystala pozdravit, ale šokovaná zůstala stát s otevřenými ústy – rozpoznala, co má stařena v klíně.

Bylo to oválné a bílé, se dvěma tmavými otvory a vyceněnými zuby. Lidská lebka!

Mikki tlouklo srdce až v krku. Stařena klidně leštila lebku kusem červeného sametu. Najednou něco vyskočilo z černého očního důlku a vyběhlo jí to na rameno!

10

III.

Mikki vyjekla a vrhla se zpátky ke dveřím. Stará Žena zdvihla hlavu a mile se na Mikki usmála. „Ale to jsou k nám hosti… vy musíte být ta studentka z chilleenské školy.“

Mikki byla tak vyděšená, že se nezmohla na odpověď. Mlčky pozorovala stařenu, jak si hmátla na rameno, kde sedělo to, co vyskočilo z lebky. Teprve teď viděla, že to byla malá bílá myška.

„Já jsem… jmenuju se Mikki Merrillová,“ představila se zajíkavě.

„Wembleyová,“ řekla stará paní, „a tohle je můj miláček,“ dodala.

Pak vzala myšku, vsunula ji zpátky do černého důlku a lebku položila na stolek.

„Jsem ráda, že vás poznávám.“ S těmi slovy se paní Wembleyová opatrně zvedla a Mikki viděla, že slabostí sotva stojí na nohou. Měla na sobě zářivě žluté šponovky, tričko bez rukávů a černé holínky s vysokými podpatky. Za tlustými skly brýlí pomžourávaly krátkozraké oči.

„Klepala jsem několikrát,“ omlouvala se Mikki.

„To bude tím, že trochu nedoslýchám. Víte co? Já teď zhasnu sporák a můžeme si popovídat.“ Odšourala se do kuchyně a vypnula vařič pod velkým železňákem, ze kterého vycházel ten podivný puch.

„Fuj, to je ale smrad,“ zahučela paní Wembleyová.

„Neměla bych otevřít okno?“ zeptala se Mikki.

„To je dobrý nápad. Vyvětrejte… já zatím postavím hrnec do dřezu.“

„Co to vaříte?“ zeptala se Mikki, otvírajíc okna.

„Nic zvláštního, jenom nápoj lásky,“ odpověděla stařena nepřítomně.

11

„Cože? Nápoj…“ Mikki se rozesmála. Ta má ale smysl pro legraci, pomyslela si. Paní Wembleyová byla určitě starší než Mikkina babička, ale oblékala se jako nějaká – náctiletá. To bude asi zábava, dělat pro takovouhle babku.

„Hned jsem zpátky, jenom… ale sakra!“

zaklela paní

Wembleyová.

Mikki se rozběhla do kuchyně. „Co se stalo?“ vykřikla. Na podlaze byla velká louže té páchnoucí tekutiny, která vyšplíchla babce ze železňáku. „Počkejte, pomůžu vám,“ řekla a vzala jí hrnec z rukou. „Páni, to je tíha.“

„Viďte,“ povzdechla si paní Wembleyová. „Někdy zapomínám, že už nemám tolik sil, jako kdysi.“

Když Mikki přenášela hrnec do dřezu, přemýšlela o tom, jak dlouho už asi žije paní Wembleyová sama. Poprvé v životě potkala někoho tak starého. OÚÚRRR!… vytrhlo ji z myšlenek, ale než stačila ten zvuk někam zařadit, proletěla vzduchem hnědá kočka a přistála na kuchyňském stole.

„Tady jsi, ty má zlobivá holčičko!“ A paní Wembleyová představila dalšího člena domácnosti: „To je Hepčí, už ses zase někde toulala, ty potvůrko.“

AÚÚRRR, pravila kočka ještě jednou a začala si oblizovat tlapky.

Mikki z ní nemohla spustit oči. Byla vychrtlá, měla liščí uši a dlouhý špičatý ocas. Takovou kočku ještě nikdy neviděla.

„Co to je za druh…?“ zeptala se.

„Krátkosrstý ďáblík,“ řekla paní Wembleyová jakoby nic.

„Co že je? To jsem v životě neslyšela.“

„To nejste sama,“ řekla stařena a políbila Hepčí na hlavu. Vzala mop, který stál v rohu kuchyně a pokoušela se louži utřít. Ale protože špatně viděla, jenom ji víc rozmatlala. „Nechte mě, udělám to za vás,“ nabídla se Mikki.

„Když na tom trváte,“ řekla paní Wembleyová a roztřeseně se posadila do starodávného křesla u zdi. Bylo vidět, že je víc unavená a slabá, než dává na sobě znát.

Po chvilce ticha se zeptala: „Máte ráda R. E. M.?“

„Prosím?… Vy myslíte tu kapelu?“

„Samozřejmě, zrovna jsem si koupila jejich nové cédéčko. Kdyby 12

vám to nevadilo, pustím to, než skončíte s úklidem.“

„Moc ráda si to poslechnu.“ Mikki vytírala kuchyň v rytmu hudby, až nikde nebylo ani stopy po zeleném, páchnoucím lektvaru.

Při uklízení měla možnost si to kolem podrobněji prohlédnout. Malý prostor byl přecpaný starožitným nábytkem, dečkami, soškami a jinými titěrnostmi.

Mamince by se tu určitě líbilo, měla totiž obchod se

starožitnostmi. Mikki odhadovala, že některé kusy mohly být i dvě stě let staré. Do karavanu se to jaksi nehodilo, ale je možné, že na paní Wembleyovou přišly zlé časy a musela se vystěhovat z nějakého velkého, starého domu.

„Na copak teď myslíte?“

Mikki sebou trhla, jako by byla přistižena při něčem nekalém.

„Ale na nic moc – jen jsem v duchu obdivovala vaše starožitnosti.“

„Ále… je to taková stará veteš jako já… měla byste to vidět, když to bylo nové – to byla krása!“

Mikki to trochu zmátlo – jestliže paní Wembleyová koupila ten nábytek za mlada jako nový, nemohl by mít historickou cenu. Že bych se byla sekla v odhadu? Zřejmě to budou imitace… a to jsem si fandila, že rozumím starožitnostem.

Cédéčko dohrálo a stařena si povzdychla. „Já vím, že jsem vám dnes už vzala moc času, ale mohla bych vás ještě chvilku zdržet?

Dokud mi oči sloužily, bývala jsem náruživá čtenářka milostných příběhů. Nevadilo by vám, kdybyste mi přečetla aspoň jeden? Včera jsem si půjčila tuhle sbírku v pojízdné knihovně.“

„Jistě… ráda.“ Posadila se vedle stařeny na pohovku a vzala knihu do ruky. Málem vyprskla smíchy, když uviděla obálku. Byl to nový bestseller ‚Upíří lásky’ – něco mezi hororem a slaďákem.

Začínalo to slibně, nejdřív rock ‚n’roll a teď upíři. No nazdar!

Na zpáteční cestě autobusem jí nešla paní Wembleyová z hlavy.

Všechno na ní bylo neobvyklé,

překvapivé a svým způsobem

okouzlující. Nemohla se dočkat, až o ní bude vyprávět Elleně a Markovi. Určitě jí nebudou věřit ani slovo o myším domečku v lebce či o nápoji lásky; ani to, že chodí v trikotu a poslouchá rock. Vlastně mám kliku, že budu dělat pro někoho, kdo se umí nad hrobem ještě 13

takhle odvazovat.

Vyskočila z autobusu a spěchala na pokoj, aby se převlékla a stihla večeři. Pohvizdovala si melodii R. E. M., brala schody po dvou a zarazila se až u dveří ložnice, odkud zaslechla Dianin hlas: „No s Mikki přece!“

Pomalu otevřela. Diana seděla na posteli zády k ní a s někým telefonovala. „S Mikki Merrillovou… přesně… to je ta, co se nezajímá o nic jinýho než o balet. Šoupli mi ji do pokoje… prostě nejhorší rok mýho života. To bude peklo, co?“

Mikki stála jako přimražená. Zrudla studem a zlostí. Dobrá nálada byla v tu ránu pryč.

Ten večer se snažila Dianu ignorovat, ale nevedlo se jí to. Diana se totiž zabývala složitou operací – podrobovala své dlouhé vlasy horké olejové kúře. Teď seděla na posteli s ručníkem kolem hlavy.

Po několika marných pokusech soustředit se na učení sklapla učebnici a rozhodla se jít studovat do klubovny. Vtom se ozvalo zaklepání, dveře se otevřely a Mikki se rozzářila. Na prahu stála Ellen: „Ahoj, holky.“

„Oh, nazdar,“ povýšeně utrousila Diana.

„Potřebuji píchnout s otázkama ze zemáku a taky mi řekni, jaký to bylo u tý tvý babky,“ otočila se Ellen na Mikki.

„Ohromný,“ pochvalovala si Mikki, „to bys nevěřila, jaká je s tou ženskou psina.“

Ellen se posadila k Mikki na postel. „Jak je stará?“

„Může mít tak osmdesát, ale z toho, jak se chová, bys to nepoznala. Přestav si, že chodí ve sponkách, poslouchá rock a…“

„To musí bejt ale cvok,“ skočila Diana Mikki do řeči.

„Někdo se tě ptal…?“ pronesla Mikki kousavě.

„Půjdu se podívat za Anitou, třeba tam najdu někoho

zajímavýho.“ Utáhla si ručník kolem hlavy a vznešeně odplula z pokoje.

„To je ale neuvěřitelná káča,“ ulevila si Ellen.

„Aspoň vidíš, že jsem nepřeháněla.“

„Ále, vykašli se na ni, každej přece ví, že to je náfuka.“

„To by mi vadilo nejmíň… ale jedná se mnou jako s malou a 14

pořád mě jen kritizuje,“ postěžovala si Mikki.

„Podle mě na tebe žárlí.“

„Prosím tě… na mě?“

„Jasně, Mikki, tancuješ nejlíp z celý školy, máš dobrej prospěch…“

Mikki protestovala: „Jenže Diana je hit… a je to taky krásná holka. Vždycky jsem jí ty dlouhý, blonďatý vlasy záviděla.“

„Jenže to ona neví,“ vysvětlovala Ellen. „A pak, Diana se s Jenny kamarádila už od maličká. Možná si myslí, že ty nemáš ráda ji. A když se Jenny rozhodla bydlet s tebou místo s ní, to ji muselo dožrat.“

Mikki chvilku přemýšlela. Že by to byla pravda? Neměla by zkusit chovat se k Dianě jinak?

Trochu se jí ulevilo a dokončila své barvité líčení návštěvy u paní Wembleyové. Ellen byla tak fascinovaná, že úplně zapomněla na úkol ze zeměpisu. Bylo už pozdě, když odešla. Mikki znovu otevřela učebnici angličtiny, ale nemohla se soustředit. To, co řekla Ellen o Dianě jí nešlo z hlavy. Sklapla učebnici a pro dnešek to vzdala.

Mikki šla ke svému psacímu stolu. Otevřela horní zásuvku a zezadu vytáhla zelenou knížku vázanou v kůži. Byl to deník, který si začala psát už jako malá. Často jí to pomáhalo řešit problémy. Jak zaznamenávala to, co prožila dnes odpoledne a také protichůdné pocity okolo Diany, ztratila pojem času. Když skončila, vrátila deník do stolku. Bylo jí mnohem líp. To by v tom byl čert, abych to s Dianou nedala do pořádku.

Příštích několik dnů neměla obě děvčata moc příležitostí spolu mluvit, což Mikki nijak nevadilo. Byla v jednom kole. K běžným školním povinnostem přibyly každodenní zkoušky na taneční večer.

A samozřejmě dvakrát týdně po vyučování docházela k paní Wembleyové.

Ta se jí líbila čím dál víc. Při každé návštěvě měla na sobě něco jiného. Jednou to byl cyklistický trikot a ostře fialové tričko, jindy zase dlouhý, zelený župan s vyšívanými hvězdami a planetami. „Jak se vám líbí?“ zeptala se Mikki stará dáma, zatímco se předváděla v županu jako modelka. „Šila jsem si ho sama… to už je let… tenkrát 15

jsem ještě měla dobré oči.“

Jedno odpoledne, když dočetla knihu vypůjčenou z knihovny, Mikki navrhla paní Wembleyové, že by jí předčítala z knih, které stály na policích.

„Támhle z těch?“ uchichtla se stařena. „To by asi nešlo.“

„Proč ne?“ zeptala se Mikki. Vstala a šla ke knihovně, která pokrývala celou jednu stěnu karavanu od země až do stropu. Když se podívala zblízka na názvy knih, bylo jí jasné, proč paní Wembleyová pochybovala o její schopnosti předčítat z těchto knih – skoro všechny tituly byly v cizích jazycích. Rozeznala některé z nich, jako francouzštinu nebo španělštinu. Mnoho z nich bylo tištěno neznámým, pokrouceným písmem.

„Kolik řečí umíte?“ ohromeně se zeptala Mikki.

„Ani nevím,“ odpověděla stařena. „Několik. Měla jsem spoustu času na učení…“

Mikki byla u vytržení. Paní Wembleyová byla skutečně

nejzajímavější osoba, jakou kdy v životě potkala. „O čem jsou ty knihy?“

„O všem možném i nemožném. Tamhle jsou kuchařky, cestopisy a poezie. V téhle Části zase historie, psychologie, knihy o chiromantii…“

„O čem?“ přerušila ji Mikki zvědavě.

„To je vědecký výraz pro hádání z ruky. Býval to můj koníček.“

„Vážně? Vy umíte věštit budoucnost z něčí ruky?“

„Divila byste se, co všechno se dá vyčíst z čar v dlani… Mám vám to předvést?“

„Jasně,“ horlivě souhlasila Mikki a posadila se vedle ní na pohovku.

„Tak mi je ukažte,“ řekla stará žena. Vteřinu držela mlčky její ruce a pak vzala z kávového stolku lupu. Přitáhla si pravou dlaň těsně k obličeji a pozorně ji studovala.

„Hmmmmm… ale to se

podívejme…“

„Tak co, budu úspěšná? Bude ze mě slavná balerína?“ ptala se napůl vážně Mikki.

Paní Wembleyová hned neodpověděla. Když konečně promluvila, zněl její hlas skoro slavnostně. „Nevidím nic z toho, na co se ptáte, 16

ale dožijete se velmi vysokého věku.“

Mikki se rozesmála. „No co, taky dobrý… až na to, že na tyhle čáry máry moc nevěřím.“

„Být vámi, nebyla bych si tak jistá, má milá,“ řekla tiše paní Wembleyová. „Věda a logika nejsou jediné síly ve vesmíru. A rozhodně nejsou ty nejmocnější!“

Zatímco se Mikki chystala k odchodu, uvažovala o tom, co slyšela. Že by něco z toho mohlo být pravda? Že by ta šlichta v hrnci na kamnech byla skutečně nápoj lásky?

„Promiňte, moje milá,“ vyrušila ji stará dáma z myšlenek. „Než půjdete… mohla byste mi sundat tu velkou salátovou mísu z támhleté police?“

„Samozřejmě.“ Musela si přitáhnout stoličku, aby na mísu dosáhla. Ta byla až vzadu, takže aby nic neshodila, vyndala nejdřív několik věcí z kraje police. Jedna z nich byl kovový stojánek s dvanácti zkumavkami, naplněnými různobarevnými prášky.

„Opatrně!“ napomenula ji ostře Wembleyová.

„To víte, že jo,“ uklidňovala ji Mikki. „Dám to zatím tady vedle dřezu.“ Jen to dořekla, Hepčí nečekaně skočila těsně vedle stojánku.

Jedna ze zkumavek s modrým práškem vypadla a vysypala se.

„Tys tomu dala!“ vykřikla Wembleyová.

„Nebojte se, hned to uklidím,“ omlouvala se Mikki. Namočila ve dřezu hadřík na nádobí a začala stírat prášek na stole.

„Počkejte, to ne… ne vodou!“ Stařena vypadala opravdu vyděšeně, ale její varování přišlo pozdě.

Mikki s hrůzou pozorovala, jak se nad stolkem vytvořil oblak husté, zelenavé mlhy, která v okamžiku zahalila celou místnost. Oči ji strašně pálily. Zalapala po dechu a rozkašlala se. Kuchyň se s ní točila a Mikki se začala dusit!

17

IV.

Mikki neviděla ani na krok. Tápala zelenou mlhou ke kuchyňskému oknu. Na prsou ji pálilo, hlava se jí točila a před očima se jí dělaly mžitky. Hepčí kňučela bolestí a strachy. Paní Wembleyová se neozývala. Konečně se jí podařilo otevřít okno. V několika okamžicích mlha zmizela. Mikki zhluboka nasála čerstvý, chladný vzduch. Když chytila dech, otočila, aby pomohla paní Wembleyové.

Ta, kupodivu, vypadala, jako by se nic nestalo. Klidně usypávala z jedné zkumavky červený prášek na zbytky modrého na stole.

„Co se stalo?“ zachrčela Mikki.

„Už je to v pořádku, zneutralizovala jsem to,“ oznámila věcně paní Wembleyová.

„A co ten kouř? Málem jsem se udusila! Co to je za svinstvo, ten prášek?“ vychrlila na ni Mikki.

„Byla to moje chyba, měla jsem vás varovat. Tyhle prášky mohou být velmi, velmi nebezpečné.“

„Jenom jsem to chtěla utřít,“ bránila se Mikki.

„Jistě, ale použila jste k tomu vody. Tahle substance reaguje na vodu jako benzín na oheň.“

Mikki přistoupila ke dřezu, aby se ještě jednou podívala na zkumavky. Natáhla k nim ruku, ale Wembleyová ji přísně okřikla.

„Jděte ihned od toho! Nevíte, co by se mohlo stát!“

Mikki se lekla a skočila zpátky. Paní Wembleyová shrnovala opatrně zbytek suchého modrého prášku do zkumavky.

„K čemu je ten prevít dobrej?“ vyzvídala Mikki.

Paní Wembleyová se pomalu otočila a úkosem se na ni podívala.

„K čarování,“ řekla samozřejmě.

18

„K čarování? K jakému čarování?“

„K jakému chcete,“ odpověděla stařena. „Hodí se k nápojům lásky, nenávisti a taky k zaříkávání nebo uřknutí. To, co jste rozsypala, bylo sušené hadí mlíčí. Používá se k různým účelům, ale musí se udržovat v suchu.“ Zatímco uklízela zkumavky, mumlala jakási podivná slovíčka.

„To jste myslela vážně?“

„Samozřejmě, že ano,“ a dodala se čtveráckým úsměvem,

„nechtěla byste mi někdy asistovat…?“

Mikki na okamžik strnula. Že by tahle stará ženská opravdu uměla čarovat? „A vy byste mě nechala, abych vám pomáhala?“

„S potěšením. Jsem vám tolik zavázaná, Mikki. Nevím, jak bych se bez vás obešla.“

Když se Mikki vrátila na pokoj, Diana se na ni podívala, ale neřekla ani slovo. Mikki ji tedy také ignorovala.

„Tak co, jak se ti mrskalo nožkama?“ ozvala se konečně Diana, když se Mikki posadila k psacímu stolu.

Mikki polkla a nadechla se, aby odpověděla stejně kousavě, ale pak se rozhodla, že to zkusí ještě jednou po dobrém. „Jestli se ptáš na hodinu baletu, tak tu jsem měla dnes ráno. Teď jsem se vrátila od paní Wembleyové.“

„Máš pravdu, úplně jsem zapomněla, žes byla u tý stoletý báby, co poslouchá Guns‚N’Roses,“ pokračovala sarkasticky Diana.

Já to vážně vzdávám, řekla si Mikki. Obě se zabraly do učení a dobrou hodinu bylo ticho. Pak Diana vstala, začala si kartáčovat vlasy a pronesla jako by nic:

„Mám sraz v klubovně s Anitou a Erikem. Chceme se mrknout na televizi, nechceš se přidat?“

Dainino pozvání vyvedlo Mikki za chvilinku z míry. „Ne, díky, musím ještě cvičit.“

„No… když je ti baletní študýrka milejší než kamarádi, tak se nedá nic dělat.“

Mikki se to tak dotklo, že se zabořila do knihy ještě hlouběji.

Po pár minutách to Diana zkusila znovu. „Maminka mi poslala nový svetr, líbí se ti?“

19

„Je moc pěknej,“ řekla Mikki upřímně. Diana byla opravdu nejlíp oblečená holka v Chilleenu.

Už mezi dveřmi Diana utrousila jen tak mimochodem: „Nemyslíš, že ta košile, co máš na sobě, by šla líp k černým džínám nebo k manšestrákům?“

Kdybych si to myslela, ty kozo, tak bych si je bejvala vzala, řekla si Mikki v duchu. Proč já se vlastně pokouším bejt na ni milá? Stejně to je marný.

V neděli ráno měla Mikki zkoušku na taneční recitál.

Pochvalovala si, jak jí všechno vycházelo – rovnováha bez problémů, vnitřní napětí, i lehkost a jistota ve skocích. Po skončení sóla jí všichni přihlížející zatleskali.

Pýchou a radostí se až začervenala. Přetáhla si přes trikot bundu a džíny a šla se převléknout k sobě do pokoje. Dveře byly pootevřené.

Na posteli seděly Diana, Anita a Monika a hihňaly se něčemu, co jim Diana předčítala.

„Dneska mi to šlo

na zkoušce úplně ohromně. V takových

chvílích mám na jevišti pocit, jako bych byla slavná balerína.“

Mikki ztuhla, polilo ji horko a stud. Diana četla z jejího deníku!

„Co si to dovoluješ!“ vykřikla se slzami v očích a vlétla do pokoje. Třásla se vzteky. Vytrhla Dianě deník z rukou a vyběhla na chodbu. Pryč z budovy, co nejdál od školy. Zastavila se až v lese, kde vyčerpaně dopadla na lišejníkem obrostlý balvan a snažila se chytit dech. Jak si to mohla dovolit? Jak vůbec někdo může být tak drzý? Ta mě musí vážně nenávidět, usoudila Mikki. Já jsem jí nikdy nepřeložila ani stéblo přes cestu… všechno si musela vy fantazírovat.

Po chvíli Mikki vstala a zastrčila deník do kapsy džínové bundy.

Najednou ji napadlo, aby se rozjela do Silverbellu. Třeba se jí uleví, když si popovídá s paní Wembleyovou.

Než se dostala do karavanového kempu, byla skoro klidná. Už jen pomyšlení na paní Wembleyovou jí zlepšilo náladu. Pospíchala zapleveleným prostranstvím ke známému potlučenému karavanu.

Když míjela kuchyňské okno, podívala se, jestli je stařena doma.

Zvědavé se zastavila, když ji zahlédla nad něčím sehnutou. Ve dřezu stála velká láhev od okurek a stařena ji upřeně pozorovala. Uvnitř 20

bublala žlutavá tekutina, jako by se vařila.

Propánakrále, co je tohle? Že by zase jedna z jejích čarodějných blemtanin? Aby stařenu nerušila, zůstala tiše stát za oknem.

Wembleyová se teď obrátila k akváriu, ve kterém plavaly tucty nějakých pulců. Malou síťkou vylovila jednoho tlustého a vhodila ho do bublající tekutiny.

Nejdřív se nic nedělo. Po chvilce začal pulec plavat jako zběsilý dokola. Pořád rychleji a rychleji. A pak se začal zvětšovat. Mikki zamrkala, protože myslela, že špatně vidí, nebo že se spletla. Ne, nespletla, viděla, jak mu začaly růst nohy. Zároveň se mu krátil ocásek, až úplně zmizel.

Bylo to neuvěřitelné, ale dělo se jí to přímo před očima – stokrát zrychlený proces přeměny pulce v žabí mládě. Okno bylo otevřené, takže Mikki zaslechla i slabé kváknutí. Žabička vyskočila z láhve na kraj dřezu, byla pořád větší a větší, až se z ní stala velikánská ropucha. Celá proměna netrvala ani patnáct minut. Ale to nebylo všechno – pak nastal obrácený proces zmenšování. Zase nejdřív pomalý, pak čím dál rychlejší.

Před jejím užaslým zrakem se žabí kůže postupně scvrkávala, byla sušší a vrásčitější, až vypadala jako kůže mumie. Pak se ozvalo malinké zašustění, puf, a ze žáby zbyla jen hromádka prachu.

21

V.

Mikki nevěřila vlastním očím. Civěla na odkládací stůl u dřezu, kde pár vteřin předtím seděla ohromná ropucha, a kde teď zůstala jen hrstka zelenavého prachu.

Co se to stalo? To, co viděla, je proti vší logice, ledaže… ledaže by ta stará žena

opravdu uměla čarovat. Paní Wembleyová se

najednou otočila od dřezu, kde vymývala skleněnou nádobu a upřela oči na Mikki.

Té se na okamžik zastavilo srdce. V očích stařeny byl výraz, který neznala – výraz Zla. Rychle zmizel a vzápětí se jí na tváři objevil úsměv.

„Jste to vy, Mikki, drahoušku?“ zvolala. „Nevidím na dálku dobře.“

„Ano, paní Wembleyová. Jsem to já. Zrovna jsem dorazila.“ Tuší paní Wembleyová, že jsem viděla celou tu žabí operaci? Když vešla dovnitř, byla pěkně nervózní, ale stařena se usmívala, jako by se vůbec nic zvláštního nestalo.

„Asi jste byla svědkem mého malého pokusu,“ řekla zběžně stará žena, jako by mluvila o novém receptu na sekanou.

„Byl to jen pokus nebo kouzlo?“ vyhrklo z Mikki.

Paní Wembleyová hned neodpověděla. Po chvilce se usmála a poplácala dívku po ruce. „Jste chytrá hlavička, má drahá.“

„Jak jste to udělala?“ zeptala se Mikki s obdivem.

„Pamatujete se, jak jsem vám onehdy povídala o přírodních silách, které normální smrtelníci neznají? Nuže, měla jste možnost vidět je v akci. Mohly by se nazvat silami magickými.“

Magie! Mikki oněměla. I když paní Wembleyová mluvila předtím 22

o kouzlech a o tom, jak se dělají, Mikki si nechtěla přiznat, že by mohlo jít o magii. Příčilo se to zdravému rozumu. Jak se může pulec proměňovat před našima očima? Nebo jak je možné opravdu znát budoucnost čtením z něčí dlaně?

„Vím, že to zní neuvěřitelně,“ řekla paní Wembleyová, jako by jí četla myšlenky. „Ale jen proto, že se něco zdá nemožné, neznamená to, že to je nemožné.“

„Jak dlouho se magií zabýváte?“ zeptala se Mikki přiškrceným hlasem.

„Moc a moc let, víc, než si umíte představit… tak a teď si pěkně sedněte a povězte mi, co vás trápí.“

„Jak víte, že mě něco trápí?“ vyletělo z Mikki.

Stará žena se rozesmála. „Ale kdepak, nečtu vaše myšlenky, jestli to je to, čeho jste se lekla. Tentokrát jsem použila jednoduché logiky, má drahá. Normálně ke mně chodíte v úterý a v pátek, co byste tu tedy dělala o víkendu, kdybyste k tomu neměla pádný důvod?“

Mikki se vrhnuly slzy do očí. „Moje spolubydlící mi provedla něco hroznýho. A já si s tím nevím rady.“ Stařena jí podala šálek čaje a Mikki to vzala od začátku – od toho, jak byly s Jenny a Dianou nejlepší kamarádky, až k tomu, jak těžko vychází s Dianou. „Ona se ani nepokusí vyjít vstříc, pořád mě jen kritizuje, ať dělám, co dělám.“

„To je zlé,“ zabručela stařena. „Ale neříkala jste, že vám provedla něco neodpustitelného?“

Mikki cítila, jak zase rudne studem, když popisovala celou situaci kolem deníku.

Stařena byla otřesena. „Váš soukromý deník a ona z něj četla druhým?“

Mikki přikývla. „Sama jsem tomu nemohla uvěřit. Taková sprosťárna. Kdybych věděla, jak jí to vrátit! Nemyslím ublížit jí…

jen ji nějak ztrapnit, tak jako dneska ona ztrapnila mě.“ Na okamžik se zamyslela, ale pak zavrtěla hlavou. „To je beznadějný. Nic mě nenapadá… deník si nepíše a je tak protivně dokonalá…“

„O tom by se dalo pochybovat,“ skočila jí Wembleyová do řeči.

„Každý má nějakou slabost, které se dá využít, jen nesmíte být tak logická. Zbavte se na chvilku konvenčního způsobu myšlení. Musíte myslet odvážněji. Hledejte nové možnosti a lehce najdete příležitost, 23

jak ji zpražit.“

„Jako co?“

„Zapomněla jste. o čem jsme před chvílí mluvily?“

„Vy myslíte… magii?“

„Co jiného? Vážné problémy si říkají o seriózní léčbu.“ Paní Wembleyová zamířila ke knihovně, stoupla si na špičky a vytáhla z horní police tenkou červenou knížku.

„Co je to?“ zeptala se zvědavě Mikki.

„Příručka magie,“ oznámila stará dáma suše.

„Můžu se na to podívat?“

„Pochybuji, že se v tom vyznáte. Za ta léta je tam plno mých poznámek.“

Mikki zalistovala v knize. Stránky byly potištěny starým typem písma a okraje byly hustě popsány pavoučím rukopisem. Kožená vazba byla tak popraskaná a odřená, že Mikki dalo práci rozluštit na hřbetu název ‚Magie pro každou příležitost’.

„Páni, to je ale děsně stará kniha.“

„A děsivě účinná,“ řekla vážně paní Wembleyová.

„Jsem

přesvědčena, že v ní najdeme odpověď, jak vyřešit problém s Dianou jednou provždy.

Zastávám názor, že trest má odpovídat míře zločinu. Říkala jste, že Diana je dokonalá. Z toho, jak jste ji vykreslila, vidím ji spíše jako namyšlenou pozérku. Na čem jí nejvíc záleží?“

„Na vlasech,“ řekla Mikki bez rozmýšlení. „Má opravdu děsně krásný vlasy… pořád si tu hřívu pěstuje.“

Stařena pozorovala Mikki nějakou dobu, než řekla: „Výborně, vím přesně, co to chce.“ Vzala Mikki knihu magie z ruky a odešla do kuchyňky. Vrátila se za chvilinku s prázdnou lahvičkou a nůžkami.

Položila oboje na konferenční stolek a pohodlně se usadila vedle Mikki. Pak s úsměvem oznámila: „Zničíme jí vlasy.“

„Zničit jí vlasy?“ Mikki to vzalo dech. „Není to trochu moc? Sice mě děsně naštvala, ale…“

„Jen klid, řekla jsem vám přece – všechno, co se jí stane, bude malé, veřejné pokoření jen tak na den nebo dva. Představte si to, Mikki, jak by asi Dianě bylo, kdyby se jednoho rána probudila a vlasy jí trčely na všechny strany – tvrdé, nepoddajné a bez lesku.“

24

Právě takové, jako mám já, pomyslela si Mikki a nevědomky si sáhla na hlavu. Zavřela oči a představila si Dianu s hlavou jako mop na vytírání podlahy. „Ta by se zcvokla,“ usmála se pobaveně. „To by byla perfektní pomsta. To by se vážně dalo zařídit?“

„Věřte mi, záleží ovšem na tom, jste-li ochotna plnit mé instrukce.“

„No, já…“ zauvažovala Mikki, ale pak se rozhodla. „Udělám všechno, co řeknete.“

„Dobře,“ řekla stará paní a než se Mikki nadála, ustřihla jí pramen vlasů a bleskově ho strčila do prázdné lahvičky.

„Počkejte…“ vykřikla Mikki.

„K tomu kouzlu potřebujeme vaše vlasy. Chceme, aby Dianina hlava vypadala podobně jako vaše. Teď už jen potřebujeme kousek jejích vlasů a můžeme začít.“

„Kde bych vzala její vlasy? Jak bych se k nim dostala?“

„Určitě vás něco napadne, jestli jste to s tou pomstou myslela vážně.“

Mikki si oddychla, když se vrátila domů a našla pokoj prázdný.

Vytáhla deník z kapsy a chtěla ho uložit zpátky do zásuvky. Pak si to rozmyslela a raději ho zamkla do skříňky s bižuterií. Klíček schovala do spacího pytle, tam ho Diana určitě nenajde.

Dala se do učení, ale nebyla schopna se soustředit. Neustále ji pronásledovaly zážitky celého dne – ukradený deník, magie s žábou, slib paní Wembleyové, že jí pomůže s Dianou… Jen jestli se to kouzlo povede.

„Držíš hladovku?“ Od dveří zazněl Dianin sarkastický hlas.

„Cože?“

„Zmeškáš večeři, jestli tu budeš takhle sedět.“

Mikki se mrkla na hodinky. Neuvědomila si, že už je tak pozdě.

„Zrovna jsem chtěla vypadnout.“

„Jestli máš strach, že si budu prohlížet tvůj deník, tak můžeš bejt klidná.“

Mikki cítila, že se dostává znovu do varu. „Hele, když už jsi o tom začala…“

„Prosím tě… vždyť to bylo nedopatření. Monika potřebovala 25

nůžky pro úkol z výtvarky. Hledaly jsme je taky v tvým šuplíku.

Copak by mě napadlo, že tam máš deník? Vážně, došlo mi, že to je deník, až když jsem to začala číst.“

Mikki jen zírala. Měla tohle být omluva? Nejdřív se jí Diana prohrabuje ve věcech a pak si dokonce dovolí nahlas předčítat z jejího deníku druhým. Taková nehorázná drzost!

To ji jen utvrdilo v tom, že má právo Dianě se pomstít. Žádné váhání – provede to ještě dnes v noci!

Mikki dlouho čekala, než uslyší Dianino pravidelné oddechování.

Teprve když si byla jistá, že tvrdě spí, vyklouzla potichounku z postele. Vzala ze stolu nůžky a po špičkách se k ní blížila.

Diana ležela na zádech s pootevřenými ústy. Vypadala obzvlášť krásně, jak měsíční světlo dopadalo na její jemnou pleť a na dlouhé vlasy, rozhozené po polštáři. Mikki chvíli váhala. Bála se, že se jí nepodaří vlasy ustřihnout, aniž by Dianu probudila. Sklonila se nad ni s nůžkami v ruce. Odskočila, když se Diana najednou pohnula a obrátila se na bok. Většinu vlasů překryla svým tělem.

Než se Mikki podařilo uvolnit jeden pramen vlasů, srdce jí bušilo až v krku. Natáhla ruku s nůžkami. Najednou se Diana posadila s očima široce rozevřenýma a nepřítomně se na ni dívala.

„Co je…? Co tu děláš?“ vyjeveně se zeptala.

26

VI.

„Já… vypadlo mi pero,“ vykoktala Mikki první lež, která ji napadla. „Myslím, že se zakutálelo pod tvou postel.“

„Nemohlo by to počkat do rána? Prosím tě, jdi spát a neotravuj!“

Mikki se odloudala na svou stranu pokoje a znovu čekala, až uslyší Dianino pravidelné oddechování. Jestli to ani tentokrát nevyjde, tak se na to vykašlu, říkala si.

Když se přiblížila k Dianě podruhé, byly její vlasy naštěstí rozhozené po polštáři. Dokonce jedna zlatá lokna visela přes pelest.

Se zatajeným dechem a roztřesenými prsty stiskla nůžky a… vítězně se zazubila. Uložila kořist do plastového sáčku a zamkla do skříňky s bižutérií.

Ráno ukryla sáček s drahocenným obsahem do aktovky. Po zkušenosti s deníkem bude svůj poklad pečlivě hlídat.

„To půjdeš do školy v tomhle?“ zeptala se s despektem Diana.

Mikki přejela pohledem svou červenou košili a vyrudlé džíny.

„Proč ne?“ odpověděla vyzývavě. Ani ji nenapadne, aby si nechala zkazit dobrou náladu.

„No… jak myslíš. Ale tahle barva ti moc nesedí.“ Diana si utáhla pásek, pohodila hlavou, až se jí dlouhé vlasy rozvlnily a vyplula z pokoje.

Mikki se tentokrát nenechala příliš vyvést z míry. Věděla, že už brzy nebude mít Diana moc důvodů ke své povýšenosti. Stěží se mohla dočkat zítřka, kdy zase uvidí paní Wembleyovou.

„Ty jsi nějaká naložená,“ všimli si u oběda Marek s Erikem. „Už jste s Dianou zakopaly válečnou sekeru?“

„To se nedá říct… spíš se učím mírový koexistenci,“ ušklíbla se 27

Mikki.

„Víš, co je novýho?“ začal Marek o něčem jiném. „Budu dělat inspicienta na tvým tanečním večeru.“

„Vážně? Jak ses k tomu dostal?“ zeptala se Mikki zvědavě.

„Ty víš, že mě vždycky bavilo divadlo,“ řekl Marek. „Ale všechny pomocný práce na divadelním oddělení byly už rozebraný.

Jediný, co zbejvalo, byla inšpice na tanečním večeru.“

„To je ohromný,“ řekla Mikki. „Budu potřebovat někoho, kdo by mi fandil.“

Odpoledne na zkoušce pracovala Mikki tvrdě na svém sólovém tanci. Nebyl to její první, ale zatím byl nejtěžší, jaký kdy měla. Jestli se jí povede, bude mít velkou šanci na hlavní roli v příštím celovečerním baletu. Cítila, že byla dobrá a potěšilo ji, když po skončení sóla uslyšela Markův aplaus.

Než nastoupila v úterý do silverbellského autobusu, znovu se přesvědčila, má-li Dianiny vlasy s sebou. Paní Wembleyová měla dnes na sobě zelené tričko a žluté gymnastické kalhoty. Cédéčko vyhrávalo naplno.

Jako obvykle, když uviděla Mikki, stará paní se rozzářila. „Pojďte dál, má milá, hned to ztiším.“ Mikki se hned chtěla pochlubit Dianinou kadeří, ale než mohla začít, stařena ji vzala kolem ramen a řekla radostně: „Sehnala jsem v pojízdné knihovně novou knížku o upírech. Je v ložnici. Mohla byste ji přinést?“

Mikki byla ráda, že může staré paní posloužit. Našla knihu v ložnici na posteli a na cestě zpátky zavadila očima o několik fotografií na poličce. Zvědavost jí nedala, aby si je lépe neprohlédla.

Na jedné, zažloutlé, byla mladá žena v krinolíně s vlasy staženými do uzlu. Tenhle druh oblečení viděla Mikki na obrázcích z války Severu proti Jihu. Žena držela v náručí kočku, která připomínala Hepčí. Pak ji napadlo, že i ta žena byla podobná paní Wembleyové – tedy jako asi vypadala za mlada. Mohla by to být její babička nebo prababička, pomyslela si. Není to divné, že mela právě takovou kočku, jako má dnes její vnučka?

Vedle stál jeden větší rámeček, ve kterém byly tři fotografie děvčat, asi tak ve věku Mikki. Podle oblečení každá z nich byla z jiné 28

doby. Ta s čepečkem měla dlouhé šaty a zástěru. Druhá měla skládanou sukni, blůzu s nabranými rukávy, vysoké botky na knoflíčky a na rukou bílé rukavice. Poslední měla na sobě krátkou sukni, ponožky a lakové střevíce s páskem. Žádná z nich neměla rysy paní Wembleyové. Asi to budou nějaké vzdálené příbuzné, usoudila Mikki.

„Mikki?“ Stařenin hlas ji vyrušil z myšlenek. „Nemůžete tu knihu najít?“

„Promiňte,“ omlouvala se Mikki po návratu z ložnice. „Prohlížela jsem si vaše rodinné fotografie.“

„Mnoho životních příběhů je skryto za každou z těch tváří.“

„Kdo jsou ta tři děvčata?“ zvědavě se zeptala Mikki. „Víte, ta v těch staromódních šatech?“

„Ach ano… ty dívky mi v minulosti moc pomohly.“

Mikki se v duchu usmála. Paní Wembleyová už asi zapomněla, jak se jmenovaly. „Vaše babička se mi moc líbí. Nebo je to vaše prababička? Víte, kterou myslím… tu s kočkou.“

„Jakápak babička… to jsem já, když mně bylo asi tolik, jako vám,“ řekla stařena nakvašeně.

To určitě, pomyslela si Mikki, ale nechtěla se s ní přít. Staří lidé si už nemohou všechno pamatovat. Není divu, že si někdy vymýšlejí.

„Než začnu číst… mám pro vás novinu. Přinesla jsem vám ty vlasy, co jste chtěla.“

„Vážně? Tak proč jste to neřekla hned?“ Paní Wembleyová vstala z pohovky a zmizela v kuchyňce. Vrátila se s dvěma lahvičkami. V

jedné byly vlasy, které ustřihla Mikki, a ve druhé bylo na dně trochu modravého prášku.

„Myslíte, že se to kouzlo povede?“

„Samozřejmě,“ uraženě odsekla paní Wembleyová.

„Magie

využívá přírodních zákonů právě tak jako věda. Jediné, co by mohlo zmařit naše kouzlo, jsou vaše pochyby. Tyto věci se daří nejlíp, když jim věříte.“

„Já vám nevím… všechno je to tak nezvyklý,“ omlouvala se Mikki.

„Možná pro dnešní lidi, ale není to tak dlouho, co každý věděl o těchhle silách a respektoval je.“ Přimhouřila oči. aby líp viděla na 29

lahvičky, které opatrně otevřela. Pečlivě odpočítala tři Mikkiny vlasy a vložila je do lahvičky s práškem. „A teď mi podejte vlasy vaší spolubydlící.“

Mikki napjatě sledovala paní Wembleyovou, jak pozorně odpočítala tři zlaté vlasy a pak je přidala k těm jejím do lahvičky.

Nepoužité vlasy obou dívek dala do prázdné lahvičky.

Mikki ten obřad fascinoval. „A tři vlasy budou stačit?“

„Bohatě. K většině kouzel je třeba jen jednoho vlásku. Pro jistotu jsem tam dala dva navíc.“

„To jsou mi věci… a co budete dělat s tím zbytkem?“ zeptala se Mikki zvědavě.

„Vyhodím to, ale to už není vaše starost. Dávejte pozor na to, co je váš další úkol. Doporučuju vám, abyste si to radši napsala. Aby kouzlo účinkovalo, musí se celá procedura provést naprosto přesně, rozumíte?“

„Ano.“

„Dobře.“ Paní Wembleyová otevřela červenou knihu kouzel.

Vzala si lupu a začala diktovat. Mikki pozorně poslouchala a dělala si poznámky. Občas přerušila paní Wembleyovou a požádala o upřesnění – instrukce byly totiž velmi složité a podivné.

„Máte to všechno?“ zeptala se paní Wembleyová, když skončily.

„Myslím, že ano.“

„Dobře, kouzlo bude působit přesně čtyřiadvacet hodin. To by mělo stačit k tomu, aby vaše spolubydlící pochopila, že není ani zdaleka dokonalá.“

„Už se nemůžu dočkat,“ řekla Mikki a uchichtla se.

„Musíte začít co nejdřív, prášek by ztratil na účinnosti.“

„Už mám plán,“ řekla Mikki. „Nejlíp se bude hodit Čtvrtek večer.

Do pátečního rána, kdy se fotíme pro školní ročenku, z ní bude pěkná příšerka.“

„To se mi líbí,“ řekla spokojeně Wembleyová. „Ve čtvrtek večer na vás budu myslet!“

Příštích pár dnů se Mikki nutila studovat. Neustále myslela na pátek a na to, jak se bude Diana tvářit, až zjistí, co se stalo s jejími vlasy. Aby Dianě nebylo nápadné její vzrušení, trávila většinu času v 30

knihovně nebo v klubovně s Markem a Ellenou.

Když se ve čtvrtek večer vrátila do pokoje, Diana trůnila v pyžamu na posteli a rozčesávala svou, zatím krásnou, hřívu. „Kde pořád jsi?“ zeptala se Diana skoro přátelsky.

„Ále, mám fofr,“ odpověděla Mikki vyhýbavě.

„Jó, já zapomněla… špičky a starobinec.“

Mikki velkoryse přešla její jedovatost. „A jak se máš ty?“

„Jako obyčejně… volejbal a šprtání. Myslím, že tenhle semestr skončím s vyznamenáním.“

„Blahopřeju,“ řekla Mikki, usedla na postel a rozvazovala si tenisky. Nenápadně se zeptala:

„Nezapomnělas na zítřejší

fotografování?“

„Blázníš? Už mám připravený, co si vezmu na sebe. Představ si, že mi dneska přišla nová blůza od mámy – a ten růžověj odstín mi jde senzačně k pleti.“

„Zní to ohromně,“ řekla Mikki a pak si představila růžovou Dianu s ježkem na hlavě.

„Nechceš, abych ti taky vybrala na zítřek oblečení?“ nabídla se Diana.

Chce mi opravdu pomocí, nebo je to jen příprava k dalšímu podrazu? „Ne, děkuju, už víra, co si vezmu.“ Párkrát si protáhla šlachy jako na konci baletní študýrky a oblékla si župan. „Jdu si vyčistit zuby.“

V jedenáct hodin se Mikki zadívala na Dianu, aby zjistila, jestli už spí. Do té doby předstírala, že studuje, ale ve skutečnosti se učila nazpaměť instrukce paní Wembleyové.

Ta jí nařídila, že musí začít přesně v 11.11. Obula si potichu tenisky, přes noční košili přetáhla bundu a s lahvičkou v ruce vyšla na chodbu. Všude bylo ticho, nepozorovaně odemkla hlavní dveře a vyklouzla do chladné noci. Byl úplněk. Na trávníku před školou se ostře rýsovaly stíny borovic. Tady by ji někdo mohl uvidět z oken.

Za hlavní budovou našla přesně to místo, jaké potřebovala. Byla to kůlna, která sloužila jako fotolaboratoř. Zůstala zatím v jejím stínu, protože ještě chybělo několik minut. Nadýchla se, odzátkovala lahvičku a chystala se vystoupit do plného měsíčního světla. Vtom se ozvalo cvaknutí a oslepilo ji prudké světlo baterky.

31

„Kdo je tam?“ zeptal se známý drsný hlas. Byl to starý Fernandez, noční hlídač.

„To jsem já, Mikki Merrillová.“

„Co tu, prosím tě, děláš tak pozdě?“ zeptal se Fernandez překvapeně. „Už je dávno po večerce.“

Mikki horečně přemýšlela. „Já vím, ale… potřebuju… mám za úkol nachytat nějaký noční housenky na hodinu biologie.“

„Teď, když je skoro půlnoc?“ nevěřícně zabručel hlídač.

„No, to je jejich doba, jindy jsou zalezlý. Pan profesor mi na ně dal tuhle lahvičku.“

„No, já teda nevím, ale když to je pro školu…“ váhavě pronesl Fernandez.

Už aby šel do háje. Prošvihnu to, jestli hned nezmizí. „Slibuju vám, že hned, jak chytím aspoň jednu housenku, se vrátím,“ žadonila Mikki. „Už jsem byla jedny na stopě, ale asi jste ji vyplašil.“

„No tak dobře,“ nechal se přemluvit Fernandez. „Já tedy půjdu, ale vážně, jak skončíš, pomažeš do postele.“

„Čestný slovo,“ zavolala za ním Mikki a mrkla na hodinky.

Bylo přesně 11.11. Bez rozmýšlení vstoupila do plného měsíčního světla a podle instrukcí pozvedla lahvičku před obličej. Vzala z ní špetku modravého prášku, zavřela oči a pronesla zaklínadlo.

„Oh-ma-na-cliru-sclei!“ Poprášila si hlavu a otočila se celým tělem k severu. Opakovala zaklínadlo a hodila severním směrem pár zrnek. Celý rituál ještě třikrát opakovala – na jih, na východ a na západ. V lahvičce zbylo ještě trochu prášku. Co v takové situaci dělat, příkazy paní Wembleyové neříkaly.

Mikki zazátkovala lahvičku. Po cestě do školy si všimla podivného mravenčení na temeni hlavy. Něco jako slabý elektrický šok, ale nebolelo to. Naopak, bylo to docela příjemné. Rozlévalo se od hlavy dolů po krku a ramenou, pak přešlo do paží a do konečků prstů. Než došla na verandu, mravenčení už procházelo celým tělem.

Zabírá to, řekla si Mikki, je to neuvěřitelný, ale kouzlo zabírá.

32

VII.

Chvění pomalu ustávalo a než Mikki došla do pokoje, zbyl z něj jenom příjemný pocit uvolnění. Přemýšlela, co to asi znamenalo.

Přece jen pořád trochu pochybovala o síle magie. Měla paní Wembleyová opravdu zvláštní schopnosti?

Rozrušením nemohla usnout. Kdyby aspoň věděla, jak dlouho to bude trvat, než se ukáže výsledek kouzla. Potichu vstala a šla se podívat, jestli se už něco děje. Ale kdepak, pořád ty samé lesklé vlasy. Do zítřka to už vydržím, utěšovala se. Jen počkej, Dianko, až se probudíš, to budeš koukat.

Ráno Mikki zaspala. Když se napůl probrala, zívla a protáhla se.

Nechtělo se jí vstát, celé tělo ji pobolívalo. Vtom si vzpomněla, co se stalo minulou noc.

To, co teď uvidí, stojí za trochu nepříjemností. Zklamalo ji, že Diana už vstala. Kam šla? Musím ji vidět! To dílo zkázy chci vidět první! Přehodila přes sebe župan a pospíchala ke sprchám. Pořád byla jako náměsíčná. Doufala, že jí horká sprcha pomůže.

Koupelna byla poloprázdná. Většina děvčat už odešla na snídani.

Monika s pusou plnou zubní pasty zahuhlala: „Brejtro, Mikki. Tys teprve vstala?“

„No jo, zaspala jsem.“

„Jsi v pořádku? Vypadáš unaveně.“

Podívala se do zrcadla a zjistila, že Monika ani trochu nepřehání.

Byla bledá a pod očima měla tmavé kruhy. V duchu si slíbila, že dnes půjde brzy spát.

„Nějak jsem to včera přetáhla,“ řekla.

„Neviděla jsi Dianu?“

33

„Ne, kdybych ji viděla dřív než ty, mám jí něco vyřídit?“

„Ale ne… o nic nejde. Tak čau.“

Mikki vlezla do sprchy, otevřela kohoutek naplno a doufala, že se pod horkým proudem vody vzpamatuje.

Už se nemůžu dočkat! Co bude Diana dělat, až přijde fotograf?

Bude si muset dát na hlavu pytlík od mouky!

Ale hned zapochybovala: Co když to kouzlo z nějakého důvodu nebude fungovat? Copak jsem včera v noci nezažila na vlastní kůži to podivný mravenčení? To muselo bejt znamení, že kouzlo začíná účinkovat, uklidňovala se. Musím najít Dianu, abych se přesvědčila na vlastní oči. Zavřela vodu a zabalila se do měkké osušky.

Koupelnou se rozlehlo pronikavé zaječení. „To je strašný, mám zničený vlasy!!!“ Diana!

34

VIII.

Hurá! zajásala Mikki. Kouzlo se povedlo! Diana bude na fotce vypadat jako vyděšená medúza!

Hodila na sebe župan a vyřítila se ze sprch. Zády k Mikki stály v rohu před umývadlem tři dívky. Prostřední byla Diana. Srdceryvně naříkala.

„To je hrozný, takhle se přece nemůžu dát fotit.“

„Prosím tě, netrojči,“ uklidňovala ji Anita, která byla známá tím, že zůstávala za všech okolností chladnokrevná.

„Jen se na mě podívej, jak vypadám!“

„Co blázníš? Víš, kolik lidí by chtělo mít vlasy jako ty?“ řekla Monika. Diana se teď trochu natočila, takže ji Mikki mohla vidět jasněji.

Představte si, jak jí vlasy trčí na všechny strany, tvrdé, nepoddajné a bez lesku

– Mikki si připomněla slova paní

Wembleyové. A skutečně

na zlomek vteřiny to tak opravdu

vypadalo. Ale při pozornějším pohledu ji zalila vlna zklamání.

„Co si to vymejšlíš?“ řekla Anita Dianě. „Trochu sis ve spaní přeležela vlasy… to je všechno. Spraví to malinko laku.“

Teď si i Mikki všimla, že Dianě trčely do strany vlasy, jako když ji oblízla kráva.

„Ukaž, udělám si to sama!“ Diana podrážděně vytrhla Anitě z ruky lak na vlasy. Začala si ho stříkat na hlavu tak zuřivě, jako by se tam skrýval nějaký odporný brouk, kterého musí otrávit. V zrcadle uviděla Mikki a prudce se otočila.

„Aby ti nevypadly oči! Co za mnou pořád lezeš?“ zasyčela na ni.

„Sprchovala jsem se. Co má bejt?“ odsekla Mikki.

35

Diana se k ní obrátila zády a pokračovala v úpravě teď už zase dokonalého účesu.

Když se Mikki vracela do pokoje, všechno v ní vřelo. Ale najednou byl hněv pryč a vystřídal ho pocit smutku. Žádná magie!

Všechno to byly pohádky. Nalítla jsem jedny střelený babce.

Mikki se z toho zklamání nemohla vzpamatovat. Věděla, že na fotce bude vypadat příšerně. Diana samozřejmě zářila, jako by právě vystoupila z obálky módního žurnálu. Mikki ji žárlivě sledovala, jak se ladně usadila do první řady a vycenila běloskvoucí chrup. Jak mi to mohla paní Wembleyová udělat? Proč mi lhala, že umí čarovat?

Pak si ale vybavila tu proměnu pulce v žábu. Možná, že paní Wembleyová je dobrá jen na určitý druh kouzel. Možná, že jí to už tak nejde jako kdysi. Anebo… si to na mě vymyslela, aby mě potěšila.

Když to vezmu takhle, tak se jí to podařilo – opravdu jsem pookřála.

Aspoň na pár dnů to bylo vzrůšo, to jí musím přiznat.

Mikki nebylo odpoledne dobře, a tak svou návštěvu u paní Wembleyové vynechala. Když se za ní vydala příští úterý, našla ji, jak pleje záhonek před karavanem.

„Nazdar, Mikki,“ volala už zdálky. „Není to nádherný den? Řekla jsem si, že potřebuju trošku pohybu na zdravém vzduchu.“

„No, to je dobře,“ odpověděla Mikki roztržitě. „Normálně vám dělá potíže se ohnout, ne?“ Natáhla ruku, aby pomohla stařeně vstát, ale ta nevypadala na to, že by nějakou pomoc potřebovala.

Utřela si hlínu z rukou, podívala se na Mikki a zamračila se: „Co je s vámi? Stalo se něco?“

„Ale, ani se neptejte, vůbec to nevyšlo. Diana na fotce bude vypadat jako modelka.“

„To je smůla,“ řekla paní Wembleyová po cestě do karavanu. „Je to jedno z nejspolehlivějších kouzel, které znám. Nepopletla jste něco?“

„Taky mě to napadlo,“ odpověděla Mikki. „Znovu jsem v duchu prošla celý postup. Splnila jsem všechno do puntíku, určitě jsem nic nezavinila.“

„Nevím, co bych vám na to řekla. Musela jste něco zkazit.“

Otočila se k ní zády, aby dala najevo, že o tomhle skončila a začala 36

se štrachat v knihovně.

Mikki byla opravdu rozčarovaná z toho, jak se k ní stařena chovala – jako by jí na ní vůbec nezáleželo.

„Nebuďte rozčarovaná, magie dovede být někdy nevypočitatelná.

Copak jsem vás nevarovala?“

„Ne,“ řekla Mikki nešťastně, „jak nevypočitatelná?“

„Zřejmě to má co dělat s přírodními silami. Někdy se prostě kouzlo nepovede a jindy se zase stane něco, co jsme vůbec neočekávali. Vzpomínám si, jak jsem jednou chtěla z mého známého udělat žábu. A víte, co se stalo? Jenom mi povyrostl.“

„To snad nemyslíte vážně?“ zkoprněla Mikki.

„Dodnes nevím, proč se to nepovedlo,“ pokračovala stařena, jako by mluvila o koláči, který jí z nějakých důvodů nevykynul. „Postup byl správný, prášky byly čerstvé a zaklínadlo příslušné… dodatečně jsem všechno zkontrolovala. A vidíte, je mi to záhadou dodnes.“

„Takže to, co se stalo s Dianou, bylo podle vás další nepředvídatelné selhání,“ řekla Mikki vyčítavě.

„Zkusíme to příští měsíc ve stejnou dobu, uvidíte, že to vyjde,“

uzavřela debatu paní Wembleyová a vzala z konferenčního stolku novou knihu o upírech. „Tak, a teď si pojďme číst.“

Příští ráno měla mít Mikki test ze zeměpisu. Už po druhé v týdnu se jí stalo, že zaspala a málem zmeškala školu. Co to se mnou je?

ptala se rozmrzele sama sebe. „Zpomal, holka zlatá, nedělej deset věcí najednou,“ řekla by jí určitě maminka.

Uvědomila si, že na tom něco je. Vždycky patřila mezi dobré studenty a tenhle semestr se možná snaží ještě víc, aby trumfla Dianu. Včera šla spát pěkně pozdě, protože dřela na test. K tomu všemu ještě práce pro paní Wembleyovou a dlouhé taneční zkoušky.

Mikki se rychle oblékla a rozběhla se k zrcadlu, aby si přičísla vlasy.

Překvapeně se na sebe podívala. Nad čelem se jí kroutil dlouhý, šedivý vlas! Je to možné, že bych už začínala šedivět? Ta myšlenka jí připadala tak směšná, že se málem rozesmála. Vlas okamžitě vytrhla a nasadila si fialovou baseballovou čepici.

Chybělo už jen pár minut do zvonění. Na cestě do třídy se zastavila v jídelně, kde popadla toast. Do lavice dosedla bez dechu, 37

ale stihla to. Když jim zeměpisářka rozdala rozmnožené otázky, Mikki musela přimhouřit oči, aby je mohla přečíst. Písmenka byla malá a tančila jí před očima. To jsem blázen… proč si paní profesorka pořídila nový psací stroj s tak mrňavými typy? Naštěstí neměla Mikki s odpověďmi potíže a odcházela ze třídy s pocitem, že má jedničku v kapse.

Během dne se cítila čím dál hůř. Měla hrůzu z toho, jak bude večer tancovat. Bolely ji všechny klouby. Naštěstí paní Brainová, taneční instruktorka, skoro celou zkoušku drezírovala sbor.

„Jak se vede, Mikki?“ zeptal se jí Marek, když pozorovala zkoušku z portálu.

„Ujde to,“ odpověděla Mikki, „ale jsem ráda, že na mě dnes nedošlo. Nevím, proč, ale jsem utahaná jako kočka. A navíc mě děsně bolí kolena.“

„Možná by sis na ně měla dát ledověj obklad,“ radil Marek.

„Nezapomeň, že nás příští tejden čeká první oblíkačka.“

Z jakéhosi důvodu Mikki na oblékanou zkoušku opravdu

zapomněla. „Jseš si jistej?“

„Ty si to vážně nepamatuješ?“ podivil se Marek. „Paní Brainová nám to přece včera řekla.“

Jak to. že si nepamatuju něco tak důležitý ho? Měla bych na pár dní vysadit.

Dva dny potom jí bylo opravdu mizerně. Pomýšlela chvíli na to, že zůstane celý den v posteli – to by ale znamenalo nejet za paní Wembleyovou a vynechat zkoušku. A to se jí nechtělo.

Jako obvykle, když se blížila ke karavanu staré paní, nálada se jí zlepšila a měla víc energie. Byl krásný podzimní den. Paní Wembleyová měla otevřené dveře, snad proto, aby si

užila

posledních teplých paprsků slunce.

Mikki zlehka zaklepala a chystala se vejít. Předpokládala, že paní Wembleyová jako obvykle zaklepání neuslyší, ale k jejímu překvapení stařena ihned zareagovala.

„Copak tu chceš?“

Nevypadala příliš nadšeně, že ji vidí. Na nose měla brýle se zlatými obroučkami a na klíně časopis.

„Dneska je přece den, kdy k vám normálně chodím…?“ řekla a 38

nechápavě se dívala na stařenu. „Co… co to čtete?“

Paní Wembleyová si posunula brýle až na čelo. „Našla jsem tyhle staré okuláry, když jsem uklízela. Zkusila jsem s nimi číst a zjistila jsem. že to jde,“ vysvětlovala stařena.

„To je ohromný,“ řekla Mikki. A moc podivný, pomyslela si. Když viděla paní Wembleyovou naposled, byla prakticky slepá. „Nemohla byste mi je půjčit? Poslední dobou vidím nějak špatně na čtení,“

zažertovala.

„Asi ležíte moc v knihách.“ řekla stařena a začala si zase číst.

„To je možný,“ připustila Mikki. „Ale je mi vcelku nějak mizerně.“

„Slyšela jsem, že k nám jde nová chřipková vlna. Má podobné příznaky, o kterých jste se právě zmínila. Člověk je pořád unavený a vidí rozmazaně.“

To bude asi ono, s úlevou si pomyslela Mikki. Jde na mě chřipka, ale to nemůže trvat dlouho… nebo snad ano?

Když se Mikki vrátila domů, zařekla se, že se knížek ani nedotkne a vleze si hned do postele. Byla opravdu vyčerpaná. Dole v klubovně seděla Diana u televize, to znamenalo, že na pokoji bude sama.

Převlékla se do noční košile, přehodila si župan a šla do koupelny na konci chodby.

Když si opláchla obličej, zvedla hlavu a v zrcadle spatřila něco neuvěřitelného. Bylo to tak hrozné, že se jí prudce rozbušilo srdce.

Zoufalství ji zavalilo tak, že se rozbrečela. Proč se to děje zrovna mně?

Tam, kde si ráno vytrhla jeden šedivý vlas, se objevily čtyři další!!!

39

IX.

Když se Mikki v sobotu ráno probudila, přála si, aby ty zatracené Šedivé vlasy byly pryč. Aby se jí to všechno jenom zdálo. Aby to byl jen takový chvilkový rozmar přírody. Ale stačil jediný pohled do zrcadla a všechno se v ní znovu sevřelo. Těch šedivých vlasů bylo už šest – to znamená, že přes noc jí zbělely další dva. Co má dělat?

Nechtěla se stát nejmladší šedovlasou dívkou na světě, ale nevěděla, jak ten proces zastavit. A ke všemu ji začala svědit kůže – měla pocit, jako by se celá sesychala, či co.

I Ellen si všimla, že s ní není něco v pořádku.

Dívky se spolu v knihovně připravovaly na test z algebry. „Ty úsudkové příklady mě umučí,“ stěžovala si Ellen.

„Když jedno

letadlo letí z New Yorku rychlostí tři sta mil za hodinu, druhé letadlo ze San Franciska rychlostí dvě stě padesát mil za hodinu a vzdálenost mezi oběma městy je tři a půl tisíce mil, za jak dlouho se obě letadla setkají?“

„Tak dávej pozor,“ řekla Mikki a dělala si poznámky. „Jak daleko jsi říkala, že jsou ta města od sebe?“

Ellen zopakovala všechna čísla.

„Co teď uděláš, je…,“ Mikki se najednou zarazila. Nemohla si za nic na světě vzpomenout, jak začít. „Co kdybysme se znovu podívaly na vzorový příklady?“ Minulý týden jí šly úsudkové příklady jako po másle a teď nic.

„Mikki, není ti špatně?“ zeptala se starostlivě Ellen.

„Proč?“

„Protože vypadáš tak nějak… já nevím… uštvaně. Máš takovej staženej obličej nebo co…“

40

„Jak to myslíš?“

„No, máš něco jako vrásky… neměla, by sis odpočinout, třeba si i trochu zdřímnout? Uvidíš, že ti to pomůže.“

Mikki se vracela na pokoj a zmocňovala se jí panika. Co se to se mnou děje? Něco není v pořádku. Položila se na postel a přemýšlela.

Vzpomněla si, že se cítila moc dobře po zahájení školy a ještě asi další dva týdny. Všechny problémy se začaly objevovat někdy po první návštěvě paní Wembleyové. Nenakazila se něčím u ní?

Připomněla si ty různé chemikálie, které paní Wembleyová používala ke svým kouzlům. Většina z nich podivně zapáchala a stařena sama připouštěla, že některé z nich jsou nebezpečné. Možná, že jsem na ně alergická, napadlo Mikki. Chtělo se jí věřit, že všechno to, co se jí děje, je nějaký druh alergie.

Když se její stav nezlepšil ani do pondělí, Mikki zašla za školní sestrou. Ta se obávala, že by to mohlo být něco vážnějšího, a poslala ji proto k doktoru Johnsonovi do Silverbellu.

Doktor Johnson, vysoký, hubený, šedovlasý pán, seděl s Mikki po prohlídce v ordinaci. Zatímco psal něco do chorobopisu, vysvětloval:

„Nenašel jsem nic závažného. Doporučuju, abys začala užívat vitamíny. A měla by ses objednat k doktoru Harrelsonovi.“

„To je ten očař?“ překvapeně se zeptala.

„Ano, vyšetření ukázalo, že budeš potřebovat brýle. Není to žádná tragédie. Mnoho děvčat v tvém věku nosí brýle.“

Mikki odcházela z ordinace v depresivnější náladě, než byla předtím. Brejle! Bude muset nosit brejle. Přece jsem vždycky viděla perfektně. Kdyby radši zjistil, co mi opravdu je. Doktor Johnson nesouhlasil s tím, že to je alergická reakce, a s šedivěním vlasů si prý taky nemá lámat hlavu.

Když už byla v Silverbellu, rozhodla se zastavit u paní Wembleyové. Třeba ji přivede na jiné myšlenky.

„To je ale překvapení,“ zabručela stařena. Bylo jasné, že z jejího příchodu nemá žádnou radost.

„Promiňte, že vyrušuju… já teda přijdu zítra,“ omlouvala se Mikki.

„Ne, ne… když už jste tady, tak pojďte dál… aspoň na šálek 41

čaje.“

Mikki následovala Wembleyovou do karavanu. Všude po zemi byly krabice s prádlem a knihami. „Dělám si trochu pořádek ve věcech,“ vysvětlovala stařena. Sehnula se a zvedla velkou, těžkou krabici.

„Počkejte… pomůžu vám,“ nabídla se Mikki.

„Ne, děkuju, není třeba.“ Stará paní postavila bednu na konferenční stolek a šla do kuchyně připravit čaj. To není možné, před pár týdny se mohla sotva ohnout, natož zvednout něco těžkého.

„Mikki, udělejte místo na stolku, abych měla kam postavit hrnky.“

Znělo to víc jako rozkaz než prosba.

„Teď si sedněte a řekněte mi, co máte na srdci,“ řekla Wembleyová, když se vrátila s čajem.

Mikki se snažila, aby nevypadala příliš lítostivě. Stručně jí pověděla o šedivějících vlasech, a o tom, jak mizerně se v poslední době cítí. „Doktor říká, že to není nic vážnýho, ale já mu moc nevěřím.

Pořád si myslím, že to má něco společnýho s těma… s vašima chemikáliema.“

„Nevím, o čem mluvíte, slečinko!“ řekla ostře Wembleyová.

„Přece prášky a ty věci ve zkumavkách… není možný, že bych na to byla alergická?“

„Nebuďte směšná!“ vyjela stařena. „Ty prášky jsou neškodné a rozhodně nemají nic společného s vaším fyzickým stavem. Už jsem vám řekla, mladá dámo, že chcete dělat moc věcí najednou a nestačíte na to.“

Možný to je, myslela si Mikki, ale mám pocit, že to je víc než obyčejná únava z přepracování.

„A teď, Mikki, přineste mi brýle! Jsou v ložnici.“

Mikki nemohla pochopit tu změnu. Paní Wembleyová vždycky bývala přátelská a dobře naložená. Mikki vstala a pomalu šla do ložnice. Chvíli jí trvalo, než brýle našla. Byly na poličce hned vedle fotek tří staromódních dívek. Mikki je znovu přelétla pohledem a všimla si něčeho, co před tím přehlédla. To je divný, pomyslela si, to křeslo, o které se všechny tři dívky opíraly, vypadalo přesné jako to.

co mela paní Wembleyová v obýváku.

42

„Mikki!“ uslyšela stařenin ostrý hlas a vrátila se do pokoje.

„Co jste tam dělala tak dlouho?“ zeptala se podezíravě Wembleyová.

„Nemohla jsem ty brejle najít.“ Pravé se chtěla vyptat na fotografie, když ji paní Wembleyová znenadání požádala:

„Udělala byste mi laskavost?“

„Jistě, co potřebujete?“

„Ráda bych měla na památku vaši fotografii. Zabere to jen minutku.“ S těmi slovy vytáhla paní Wembleyová z kapsy malý fotoaparát.

Mikki se rozpačitě zastavila a Wembleyová pokračovala: „Víte co? Stoupněte si támhle k tomu křeslu…“ a už ji sama vedla tam, kde ji chtěla mít. Proč mám bejt u toho samýho křesla, kde se fotily ty tři holky?

„Pozor, vyletí ptáček!“ řekla stařena. „Hezky se usmívat! Ták…“

Na zpáteční cestě autobusem Mikki

přemýšlela o paní

Wembleyové. Rozhodně se změnila. Začala ji znervózňovat, ale nevěděla čím a proč.

Po večeři měla oblékanou zkoušku. Už několik dní neměla čas ani energii cvičit, ale počítala s tím, že díky dosavadnímu tréninku dnešní zkoušku zvládne.

Ale už na začátku študýrky ji znovu rozbolela kolena. Tak tak dosáhla prsty rukou na podlahu. Zatracené, co je to se mnou? znovu si kladla otázku, na kterou neměla odpověď.

Paní Brainová začala hrát na piano a Mikki vytančila z portálu na jeviště. Jako obvykle, plně se soustředila a známá hudba ji začala unášet tak, že zapomněla na své potíže. Domnívala se, že tančí dobře, když najednou paní Brainová přestala hrát. „Mikki, co je to dneska s tebou?“

„Co se stalo?“ polekaně se zeptala Mikki.

„Jsi o jednu nebo dvě doby pozadu. Zdá se, že nejsi ve formě – je ti něco?“

„Jsem trochu unavená,“ připustila Mikki, „ale jinak mi nic není.

Mužem to vzít ještě jednou?“

„Tak dobře,“ souhlasila paní Brainová a začala znovu hrát. Mikki 43

se ještě nikdy v životě nesnažila jako teď. Ráz, dva, tři, skok… říkala si…

d e m i p l i é , o t o č k a … Zachytila souhlasný výraz učitelky.

Zrychlující se tempo nutilo Mikki k nejvyššímu vypětí. Už se blížila k finále – k sérii rychlých otoček. Mikki si vybrala nouzové světlo v hledišti jako záchytný bod. Začala od horizontu vzadu a s každou piruetou se blížila k rampě. Najednou se jí začalo všechno před očima rozmazávat. Záchytný bod zmizel. V příštím okamžiku zmizelo jeviště. Všechno se ponořilo do husté mlhy. Kde je rampa?

Ztratila orientaci a nevěděla, kde otočky zastavit. Pak se odněkud z mlhy ozvaly vyděšené výkřiky. Podlaha jeviště jí zmizela pod nohama a pak už nevnímala nic jiného než pád.

44

X.

Srdce jí divoce bušilo. Snažila se něčeho zachytit, aby pád zastavila.

Marně. Dopadla na podlahu před první řadu sedadel v hledišti.

„Mikki!“ zaslechla výkřik paní Brainové. Roztřesená a vyděšená zvedla hlavu a uviděla nad sebou obličeje studentů.

„Nehýbej se!“ poručila instruktorka. Mikki necítila, že by se vážně zranila. „Jsem v pořádku,“ ujišťovala ji. V zápěstí pravé ruky ji něco bolelo, ale když s ním párkrát pohnula, zdálo se, že nebylo nic zlomeného. „Nic to není,“ uklidňovala znovu celý hlouček.

„Čestný slovo… jen se mi trochu zamotala hlava.“

„Jseš bílá jako křída,“ řekla učitelka. „Myslím, že by sis měla zajít na ošetřovnu.“

„Co až po zkoušce? Nemohli bysme teď pokračovat?“

„Ty už ne,“ řekla paní Brainová laskavě, ale pevně. „Po tom, co se stalo, už ne. Linda to dneska vezme za tebe.“

To Mikki ohromilo. Linda Davidsonová měla zaskočit v jejím sóle jen v případě, kdyby Mikki z vážných důvodů nemohla. „Nechte mě to dokončit,“ žadonila Mikki.

„Dnes už opravdu ne,“ řekla jemně paní Brainová. „Ostatně Linda taky potřebuje zkoušet.“

Ošetřovatelka poslala Mikki rovnou do postele. Diana už byla doma, změřila si ji kritickým okem a řekla soucitně: „Holka, ty máš ale flekatou pleť – nechodíš moc, na slunce?“

„Ne, natírám se krémem s ochranným filtrem,“ odpověděla Mikki.

„Asi potřebuješ něco mastnějšího, zkus tenhle noční superspectra krém.“

45

Vždycky, když mi nabízí nějakou pomoc, zní to jako urážka…

přemítala Mikki. Ale měla tak suchou kůži, že si trochu vzala.

„Děkuju.“ Za chvilku jí pokožka opravdu zvláčněla, ale tmavé skvrny zůstaly.

„Myslím si, že se v poslední době děsně zanedbáváš,“

protektorsky řekla Diana.

„Děkuju za rady,“ odbyla ji Mikki. Neměla náladu poslouchat Dianiny řeči.

„Vážně, dej na mě. Vypadala bys daleko líp, kdybys o sebe víc dbala. Že jsi ještě nezkusila ten kondicionér?“

„Ne,“ přiznala Mikki.

„Být na tvým místě, tak bych ho začala užívat. Mělas vždycky trochu matné vlasy, ale teď se mi to zdá čím dál horší. Vím, že to je nesmysl, ale… nešedivěj ti nějak?“

Mikki dosedla na postel, dala hlavu do dlaní a sotva se ubránila pláči. Co se to s ní, proboha, děje? Nikdy netrpěla závratěmi, natož aby při tanci ztratila rovnováhu. Bude muset nosit brýle na čtení, nemá žádnou energii a k tomu všemu opravdu začala šedivět.

Ztrácím kontrolu nad svým tělem, pomyslela si s hrůzou.

Tu noc měla Mikki zmatené sny

– všechno se jí pletlo

dohromady: paní Wembleyová, poslední taneční zkouška, škola…

Zdálo se jí, že se vydala na dlouhou pouť, přes hory a doly.

Nevěděla, kam jde, ale něco ji nutilo v cestě pokračovat. Šla lesem, pod nohama cítila studenou zem a jehličí borovic. Trnité šlahouny jí zraňovaly kotníky. Konečně dorazila k asfaltové silnici, která se někde vpředu ztrácela ve tmě. Držela se bílé přerušované čáry uprostřed. Šla a šla, nemohla se zastavit. V dálce před ní se objevila dvojice světel. Světla narůstala a rychle se přibližovala. Mikki rozeznala reflektory nákladního auta.

Najednou jí došlo, že světla jsou skutečná. Nebyl to sen! Šla opravdu prostředkem opuštěné silnice proti blížícímu se náklaďáku.

46

XI.

Mikki zkameněla hrůzou. Bez hnutí pozorovala, jak se na ni z hluboké noci řítí obrovský nákladní vůz.

Když ji řidič spatřil, nalehl celým tělem na klakson. Zavytí klaksonu projelo nocí a vytrhlo Mikki z hypnotického spánku.

Instinktivně se vrhla na stranu a dopadla na kraj vozovky. Náklaďák se s řevem přehnal a tlak vzduchu ji srazil až do příkopu.

Zůstala tam bez dechu ležet, dokud úděs z toho, co právě prožila, nezeslábl. Pomalu se rozhlédla kolem sebe – byla na silverbellské silnici.

Jak se sem dostala? Copak jsem náměsíčná? V životě se jí něco podobného nestalo.

Ještě celá roztřesená se zvedla a teprve teď si všimla, že je v noční košili. Dala se na zpáteční cestu ke škole. Po chvilce něco před ní vyskočilo ze tmy a zakňučelo. Mikki zaječela.

Byla to Hepčí, kočka paní Wembleyové. Neměla o tom nejmenší pochyby, Hepčí byla nezaměnitelná s jakoukoliv jinou kočkou.

„Hepčí,“ zavolala na ni rozechvěle. Kočka nahrbila hřbet a vztekle na Mikki prskla. Pak se rozběhla opačným směrem k Silverbellu.

Mikki se chvíli za ní dívala a horečně přemýšlela. Ta potvora ji musela Špehovat. To znamená, že se nějakým způsobem dozvěděla, že Mikki bude tady – na silverbellské silnici. A to mohlo znamenat jen jedno: že všechny její problémy mají něco společného s paní Wembleyovou.

Naštěstí se brzy dostala na cestu vedoucí ke škole. V noci tu nikdy nebyla, proto nevěděla, jak černý a strašidelný může být noční les.

47

Slyšela houkání sovy a vytí kojota. Po obou stranách cesty se ozývalo praskání, jako by ji někdo sledoval. Zrychlila krok. Nestraš sama sebe, Mikki… je~ to jenom les… jsou to jenom zvířata.

Najednou zaslechla hlasité prasknutí a hned po něm temné zavrčení. Co to bylo? Puma? Medvěd? Nebo něco ještě horšího?

Muselo to být přímo před ní. Na okamžik se jí zdálo, že ze tmy zablýskly žluté oči. Nikdy nevěřila strašidelným historkám o Údolí přízraků, ale tehdy nevěřila ani v magii. Teď ten temný, hrdelní zvuk zazněl znovu. Mikki se dala do běhu. Když dorazila k velkému trávníku před školou, byla úplně vyčerpaná a bez dechu.

Veranda už byla na dosah, když jí něco tmavého přeletělo nad hlavou. Než se vzpamatovala, to černé něco se spustilo střemhlav dolů. Hrůzou vykřikla a se zbytkem sil se snažila doběhnout k verandě. Kroužilo jí to nad hlavou a vydávalo podivný pískavý zvuk.

Teprve tehdy, když zvuk začal slábnout, odvážila se zdvihnout hlavu a s úlevou zjistila, že to byl netopýr, který asi lovil hmyz.

Ještě pár kroků a stiskla kliku u hlavních dveří. Sláva, bylo odemčeno. Uvnitř zůstala chvilku stát, opřela se zády o těžké dveře a čekala, až chytne dech. Teď už jen proklouznout do pokoje, aniž by ji někdo viděl. V chodbě ani v klubovně nikdo nebyl – starý Fernandez se asi potuloval někde venku.

Přes všechnu únavu Mikki nemohla usnout. Pořád před sebou viděla ten hrozný náklaďák.

Mohla jsem beji mrtvá nebo

přinejmenším těžce zraněná. I když se té myšlence bránila, byla si skoro jistá, že za tím vším nějak je paní Wembleyová. Příští den byl jedním z těch, kdy ji pravidelně navštěvovala. Rozhodla se, že se jí zeptá přímo, ať to dopadne, jak chce.

„Dobrý den, paní Wembleyová, vypadáte dneska ohromně.“

„Ale jděte,“ řekla potěšené Wembleyová. „To myslíte vážně?“

„Je z vás úplná mladice,“ řekla Mikki po pravdě. Stařenin obličej byl skoro bez vrásek a vlasy jí ztmavly. Je tak zdravá a plná energie, pravý opak mě, smutně si pomyslela Mikki.

„A jak se máte vy? Pořád ještě unavená?“

„Kdyby jen unavená, to by nebylo tak zlý… musím s vámi mluvit o něčem opravdu vážným.“

48

„Ale, děvenko,“ řekla stařena chlácholivě,

„nechrne to na

později.“

„Ne, radši ne,“ Mikki se zhluboka nadechla a začala. „Paní Wembleyová, poslední dobou se se mnou dějou podivný a nevysvětlitelný věci.“

„Snad už zase nevyvádí ta vaše spolubydlící?“

„Ne, s Dianou to nemá co dělat. Vy přece víte, že mi nebylo dobře. Předevčírem jsem měla podivnou nehodu na zkoušce a včera v noci mě na silverbellský silnici málem přejel náklaďák.“

„Propánakrále, to snad není možný!“ divila se paní Wembleyová.

Mikki se snažila zůstat klidná, když vyprávěla o tom, co se dělo minulou noc. Nevynechala ani to, že viděla Hepčí. Zdálo se, že ji stařena poslouchá jen na půl ucha.

„To musela být noční můra,“ suše poznamenala stará žena.

„Vždyť se vám přece nic nestalo.“

„Žádná noční můra! Podívejte se na můj loket!“ trvala Mikki na svém. Odřela se do krve, když ji v poslední vteřině proud vzduchu srazil do příkopu.

„Vy máte ale fantazii,“ řekla Wembleyová s úsměvem. „Jak jste mohla vidět mou kočku? Přece víte, že ji nepouštím ven.“

Jako by chtěla potvrdit slova své paní, Hepčí, která se rozvalovala na knihovně, hlasitě zapředla.

„Ale…“ Mikki nevěděla, co na tohle. říct. Ještě před chvílí byla skálopevně přesvědčená, že v tom všem má prsty paní Wembleyová.

Ale teď se jí zase zmocnily pochybnosti. Možná, že má stařena pravdu… možná, že jsem fantazírovala… možná, že začínám ztrácet zdravý rozum.

„Pořád si myslím, že jste si toho nabrala moc. To mi nevymluvíte.

Kdybyste se tolik nehonila, měla byste čas někdy postát třeba u růží, přivonět k nim…“

Vždyť já už na ty kytky ani nevidím, pomyslela si smutně Mikki.

Paní Wembleyová má asi pravdu. Zkusím víc odpočívat. „Nemám vám přečíst zase něco o upírech?“ zeptala se stařeny.

„To víte, že ano. Můžete ale minutku počkat? Chtěla bych si jen skočit do kanceláře pro poštu. Dneska by mi měla přijít penze.“

„Jistě,“ souhlasila Mikki. Pozorovala stařenu, jak přešla pružným 49

krokem zarostlé prostranství. Ze zkušenosti věděla, že kdykoliv šla paní Wembleyová do kanceláře, nevrátila se dříve než za patnáct minut, které obvykle proklábosila se správcovou. Mikki chvíli okouněla a pak jí padly oči na knihovnu. Vzpomněla si, že na nejvyšší polici měla Wembleyová knihu kouzel. Možná, že bych našla nějaký zaříkávání, který by mi pomohlo. Vylezla na štafličky a natáhla ruku. Ale po knize tam zůstala jen prázdná díra.

Asi ji ještě potřebuje, kdepak by mohla bejt? Podívala se po stolcích a poličkách, ale nikde nic. Bude asi v ložnici, usoudila.

Ložnice byla tak malá, že se do ní nevešlo víc než úzká postel s nočním stolkem a police s rodinnými fotografiemi. Na nočním stolku byly keramické figurky, které ji fascinovaly. Jednorožci, okřídlené opice a dráčci. Opatrně zdvihla jednu z nich a zblízka si ji prohlížela.

Obdivovala barvy a detailní práci – odkud asi byla tahle zvláštní keramika? Už se málem vrátila do obýváku, když něco třpytivého na okně zaujalo její pozornost. Na parapetu ležela křišťálová koule.

Nahnula se přes postel, aby na ni líp viděla. Zjistila při tom, že mezi postelí a zdí je mezera, ve které jsou nějaké věci. Vylovila odtamtud pár papírových kapesníků a zlomený hřeben. Na dně se něco červenalo. Poznala knihu kouzel. Byla ráda, že ji konečně našla.

Hbitě ji vytáhla a sedla si s ní na okraj postele. Kniha se otevřela v místě, kde byla háčkovaná záložka. Mikki musela použít lupu z nočního stolku, aby mohla přečíst drobný tisk.

Kapitola měla titul ‚Mládí’. Sotva se dostala přes pár úvodních vět, rozbušilo se jí srdce. ‚Aby kouzlo účinkovalo,’ četla, ‚je nutno získat spolupráci subjektu, nejlépe pomocí nějakého triku. Příprava: vezměte špetku mletého zubu ptáka Noha a smíchejte s jedním vlasem dotyčného subjektu. Takto upravený vlas vložte pod polštář a spěte na něm jednu noc. V rozmezí jednoho týdne musí subjekt vstoupit do přímého měsíčního světla, přesně v 11.11…’

Mikki rychle očima přelétla zbytek návodu. To bylo přece to kouzlo, které dostala od paní Wembleyové pro Dianu. Na konci kapitoly bylo proloženě vytištěno: ‚Účinky.’

‚Je-li kouzlo provedeno přesně podle návodu, je velmi účinné. V

několika okamžicích pocítí subjekt mravenčení po celém těle a krátce po tom se proces stárnutí rapidně zrychlí. Iniciátor kouzla by měl 50

současně prožívat postupný návrat mládí. V případě, že…’

Mikki najednou zaslechla nějaký šramot a trhla sebou. Ale byla to jen Hepčí, která vyskočila na hromadu papírů. Mikki tomu nemohla uvěřit. Kouzlo mělo sloužit k tomu, aby vysálo energii z mladého člověka a přeneslo ji na starou osobu. Wembleyová ji podvedla! Že chtěla taky Dianiny vlasy, byl jen trik.

To vysvětluje všechno – proč jsem se cítila tak mizerně, proč mám vlasy a kůži jako troud, proč vidím tak…

Byla tak ohromena tím odhalením, že úplně zapomněla na Wembleyovou. Dveře karavanu se s bouchnutím otevřely. Mikki ve zmatku vyskočila a kniha se jí svezla z klína. Než ji mohla zvednout, stařena stála ve dveřích.

„Mikki!“ vykřikla stařena. „Co tu děláš?!“

51

XII.

„Chci vědět, co tu děláš,“ naléhala znovu stará žena.

Mikki na ni mlčky zírala, zatímco horečně přemýšlela. Nesmí se dozvědět, že jsem našla knihu kouzel! Dostala spásný nápad. „Jen jsem vám tu utírala prach… promiňte, paní Wembleyová.“ Popadla chomáč papírových kapesníků, který našla za postelí a setřela prach na stolku. „Hned s tím budu hotová,“ řekla a jako náhodou shodila na zem figurku jednorožce.

„Dávej pozor!“ vykřikla Wembleyová.

„Nezlobte se, já nerada,“ omlouvala se na oko Mikki. Otočila se zády k Wembleyové, shýbla se pro figurku a s ní sebrala i knihu kouzel. Hbitě ji schovala pod teplákovou bundu.

„Vidíte, nic se mu nestalo…“ řekla a podala sošku ženě. Ta ji napomenula.

„Musíte být opatrnější, drahoušku.“

Nezdála se rozzlobená, ani podezíravá. „Bylo to od vás velmi hezké, že vás napadlo utřít mi prach,“ pochválila ji.

„To nestojí za řeč,“ řekla Mikki a dodala:

„Kdyby vám to

nevadilo, ráda bych šla dneska domů dřív. Mně vážně není dobře.“

Na zpáteční cestě měla pocit, jako by se proces stárnutí zrychloval. Když se blížila ke stanici autobusů, kolena ji bolela jako nikdy předtím.

Je to vůbec možný, zestárnout tak rychle? Podívala se na své ruce, pokryté hnědými stařeckými skvrnami. To není spravedlivý, abych vypadala jako šedesátiletá v šestnácti!

Vybavila si, jak byla

Wembleyová stará a sešlá tehdy, když se poprvé setkaly. To mé 52

všecko čeká, představovala si s hrůzou. Budu napůl slepá a hluchá, nebudu schopná tancovat a bude ze mě mrzáček.

Ne, panebože, ne… takhle nechci skončit! Jakmile vešla do pokoje a podívala se do zrcadla, věděla, že se nemýlila. Kůže nebyla jen plná skvrn, teď už byla i vrásčitá. Objevila kolem očí vějířky vrásek a rýhy kolem úst byly hlubší. Nejmíň polovina vlasů byla šedá. Stála před zrcadlem dlouhou chvíli a civěla na svůj obraz. Oči se jí zalily slzami.

Zaslechla nějaký zvuk, otočila se a ve dveřích spatřila Dianu.

„Mikki!“ vykřikla Diana. „Co se ti to stalo?“

„Je mi bídně,“ zaúpěla Mikki.

„Vypadáš příšerně!“ Došla až k ní a pomalu ji vedla k posteli.

„Hned si lehni, zavolám sestru.“

„To nepomůže,“ řekla Mikki, když si sedala na kraj postele.

Překvapila ji Dianina upřímná starostlivost; tentokrát se netvářila povýšeně, ale zdála se dokonce vyplašená.

„To se ví, že ti pomůže. Nejdřív tě přikreju a pak ji…“

„Ošetřovatelka s tím nemůže nic dělat, věř mi.“ Mikki dělala, co mohla, aby se nerozplakala, ale hlas se jí třásl.

„Tobě je vážně blbě, neměla jsem ani ponětí, že jsi takhle nemocná.“

Mikki zavrtěla zoufale hlavou. „To není nemoc, Diano…“

„Cože!?“

„Nejsem nemocná,“ opakovala Mikki. Zkoumavě se zadívala Dianě do očí, ale když z nich vyčetla jen soucit a starostlivost, řekla si, že nemá co ztratit. Stejně se potřebovala někomu svěřit s tím, co objevila. „Vím, že vypadám nemocně, ale to není to hlavní, já… já stárnu,“ vyhrkla Mikki.

„Ale ano, všichni stárneme, to se ví… Jenže ty vypadáš nějak…“

„Staře,“ skočila jí Mikki do řeči. „Podívej se na mou pleť, vidíš ty vrásky? A vlasy… mělas tuhle pravdu… šedivím.“

„Nebuď k smíchu,“ řekla Diana a naklonila se k ní. Potom celá bledá couvla. „Máš pravdu, nevymejšlíš si. Jak se ti to stalo?“

„To je dlouhá historie,“ řekla Mikki s povzdechem. Začala vyprávět o tom, co zažila od prvního dne, kdy se seznámila s paní Wembleyovou. Jediné, co vynechala, bylo to, jak se pokusila zničit 53

Dianiny vlasy. Udivilo ji, že ji Diana ani jednou nepřerušila –

poslouchala úplně fascinovaně.

„Nemůžu tomu pořád věřit,“ řekla, když Mikki skončila.

„Vlastně… je to úplně jasný, že stárneš, ale nechce se mi věřit, že by to mohlo zavinit nějaký kouzlo.“

„Bohužel, je to tak,“ řekla Mikki a vytáhla červenou knihu, kterou měla schovanou pod teplákovou bundou. „Tohle je ta věc.“

Diana vzala knihu opatrně, jako by brala živého hada. „Tak tohle je ta kniha magie?“ •

„Jo,“ řekla Mikki. „Zatím jsem do toho mohla jen nahlídnout, ale zdá se, že tam je kouzlo na všechno, na co si jen pomyslíš.“

Diana listovala v knize a četla názvy kapitol: ‚Zbožňování’,

‚Snění’, ‚Neopětovaná láska’, ‚Inteligence’, ‚Neviditelnost’.

„Myslíš si, že ty čáry opravdu fungují?“

„Snad jo,“ odpověděla Mikki. „Wembleyová mi sice vykládala o nějakých silách ve vesmíru… Kdybych byla věděla…“

„Jak jsi to mohla vědět?“ přerušila ji Diana. „Kdopak by věřil nějaký střelený bábě, že umí čarovat?“

„Ale to není všechno,“ řekla Mikki se sklopenou hlavou. „Ta hrozná ženská mě podvedla. Aby na mně mohla provést to stárnutí, namluvila mi, že budem dělat úplně jiný kouzlo – a to mělo co dělat s tebou.“

Diana se na ni nechápavě dívala. „O čem to, prosím tě, mluvíš?“

Mikki si zhluboka vzdychla a pak se přiznala, že jí chtěla pomocí kouzla zničit vlasy. „Moc mě to mrzí, byl to ode mě idiotskej nápad.

Jakým právem jsem ti chtěla tolik ublížit?“

„Počkej, tomu nerozumím,“ řekla Diana. „Proč jsi myslela, že by to kouzlo mohlo zabrat na mý vlasy? Přece jsi říkala, že Wembleyová měla pramen tvých vlasů?“

„No jo, ale tvůj taky. Ustřihla jsem ti kousek jednou v noci, když jsi spala.“

„Tys jí dala mý vlasy? Jak jsi mohla něco takovýho udělat?!“

křičela na ni Diana. Hlas se jí třásl vztekem. „Takže když má mý vlasy, muže si se mnou dělat, co chce. To znamená, že mě může potkat to, co tebe.“

54

XIII.

„Prosím tě, Diano, odpusť mi, nevěděla jsem, jak je to všechno nebezpečný,“ ospravedlňovala se Mikki.

„V životě by mě nenapadlo, že bys byla schopná něčeho takovýho,“ vyčítala Diana plačtivě.

„Kdo ví, jestli jsi nevěděla

předem, co se může stát i mně. Co když jste se s tou babou domluvily, že uděláte starou ženskou ze mě?“

„Ne, namouduši, ne!“ zapřísahala se Mikki. „Podvedla mě, řekla jsem ti, že to byl její trik!“

„Ale přiznáváš, žes mi chtěla zničit vlasy?“

„Nechtěla jsem to natrvalo – jen tak na den nebo dva, ale stejně to neúčinkovalo. Tohle kouzlo nemělo s vlasy co dělat.“

„Ale já jsem teď kompletně v její moci! Může si se mnou dělat, co chce!“

„Podívej… to kouzlo zabralo na mě… ona mládne a já stárnu. K

čemu by jí teď byly tvý vlasy?“

„To ale nevíš jistě,“ pořád naříkala Diana.

„Diano, uklidni se,“ prosila ji Mikki.

Diana si několikrát vzdychla a pak řekla: „Stejně mi to pořád nejde do hlavy.“

„Já vím, ale je to tak. Nedá se nic dělat.“

„Prostě to chce najít způsob, jak kouzlo zrušit,“ řekla rozhodně Diana.

„Ty bys mi chtěla pomoct?“

„Pomalu… to neznamená, že už na tebe nejsem naštvaná, ale přece tý babě nemůžem dovolit, aby jí prošlo takový svinstvo.“

„Podej mi tu knihu,“ požádala ji Mikki. Bylo jí teď mnohem líp, 55

protože na tu strašnou věc už nebyla sama. Nalistovala si stránku s kouzlem na stárnutí. Mžourala na malá písmenka, ale za chvilku to vzdala a zeptala se Diany. „Mohla bys to přečíst?“

„Jasně,“ řekla Diana a vzala si knížku. „Je to pěkně složitý, počkej, jsou toho skoro tři stránky…“

„Hlavně se podívej, jestli tam není něco o zrušení toho kouzla.“

Diana chvíli pokračovala ve čtení mlčky. „Nic tu zatím nevidím, ale… moment, tady je ještě něco navíc o účincích kouzla… no, to snad ne?!“

„Co je?!“ vykřikla Mikki vyplašeně.

„Podle toho tady… jak to kouzlo začne jednou fungovat, paní Wembleyová tě už víc nepotřebuje. Poslouchej… šest měsíců ode dne uřknutí subjekt zemře přirozenou smrtí na následky stáří. Během tohoto období může se subjekt stát nepohodlným iniciátoru kouzla, a proto je nejlépe

– bez vzbuzení nežádoucí pozornosti – subjekt

eliminovat. Jestliže eliminace není možná, iniciátor by se měl uchýlit do bezpečné vzdálenosti, a to na tak dlouho, než subjekt přestane býti hrozbou.“

„Šest měsíců?“ pípla Mikki. „To znamená, že tady za šest měsíců nebudu… že umřu?“

„Anebo, že tě ta bába zamorduje! Tady je dokonce celá řada způsobů, jak se někoho zbavit.“

„To není možný,“ rozbrečela se Mikki a zaryla hlavu do polštáře.

Přepadl ji ukrutný strach a beznaděj.

Diana si k ní přisedla na postel a hladila ji po zádech. „No tak, Mikki, nebreč.“

„Ale já přece umřu!“ vzlykala Mikki.

„Takhle nesmíš myslet!“ řekla Diana ostře. Znovu se zadívala do knihy. „Hele, poslouchej dál,“ řekla vzrušeně. „Tady je kapitola

‚Revize a Odvolání’. To je asi to, cos chtěla vědět, ne? Jak by se to kouzlo dalo zrušit?“

Mikki se dychtivě posadila.

„Abychom zastavili účinky kouzla, je nutné zbývající vlasy úplně spálit. Tím okamžikem se kouzelná moc ruší a beze zbytku zmizí.“

„Musíme dostat zpátky mé ustřižené vlasy,“ rozhodla se Mikki okamžitě.

56

„Moje taky,“ řekla Diana. „I kdyby nebyly ještě začarovaný, neznamená to, že by s nima Wembleyová nemohla něco provést.“

„Jaký jsou ty další kouzla,“ zeptala se Mikki. „Myslím ty, který můžou sprovodit někoho ze světa.“

„Hned ti to najdu,“ řekla Diana a listovala v knize. „Aha, tady…

‚Otrávené jablko’, ‚Škrtící prostěradlo’, ‚Polibek smrti’, ‚Bloudění nocí’…“

„To je ono,“ zarazila ji Mikki. „Přečti mi ten návod na ‚Bloudění nocí’.“

Diana si přečetla instrukce a sdělila Mikki stručný obsah. „Tohle kouzlo udělá z lidí náměsíčníky a dostane je v hypnotickém spánku do nebezpečné situace. Doporučuje se jako pohodlný způsob eliminace.“

Mikki zamrazilo. Vyprávěla Dianě o tom, jak se jednou v noci probudila na silverbellské silnici. S hrůzou si uvědomila, že Wembleyová použila ‚Bloudění nocí’, aby se jí zbavila. „Co je k tomu potřeba?“ zeptala se Diany.

„To samý jako ke stárnutí… stačí pramen vlasů budoucí oběti.“

„Proč jsem ji jenom nechala ustřihnout mý vlasy?“ hořekovala Mikki.

„S tím se už nedá nic dělat. Teď je nejdůležitější dostat ty vlasy zpátky. Dokud jsou u tý starý čarodějnice, tak nás má v hrsti.“

Bylo příliš pozdě, aby se vypravily do Silverbellu ještě téže noci.

Obě dívky tedy vstaly hned, jak se rozednilo. Než se ostatní v Chilleenu probudili, byly už na cestě k Wembleyové. Doufaly, že se vrátí, než se po nich někdo bude shánět. Rozhodly se, že bude nejlepší říct Wembleyové rovnou, že o všem vědí. Kdyby zapírala, budou karavan prohledávat tak dlouho, dokud vlasy nenajdou.

Přestože Mikki byla už velmi zesláblá, utěšovaly se tím, že na ni budou dvě.

Až tý čarodějnici dojde, že jsme ji prokoukly, bude to muset vzdát.

Aspoň doufám, dodávala si odvahy Mikki.

Když vystupovaly na silverbellském autobusovém nádraží, Mikki už tolik nepochybovala o zdaru jejich výpravy.

„Tohle je to místo?“ zeptala se Diana znechuceně, když došly ke 57

zpustlému karavanovému kempu.

„Je to tu dost ubohý,“ souhlasila Mikki. Vedla svou kamarádku vysokým plevelem k otlučenému karavanu, který obývala Wembleyová se svou kočkou. Byla už zase značně nervózní, když se přiměla zaklepat. Nikdo se neozval.

„Je trochu nahluchlá,“

vysvětlovala Mikki. „Vlastně… aspoň bejvala.“ Tentokrát zabušila, ale zase žádná odpověď.

Diana přiložila ucho ke dveřím a zašeptala: „Uvnitř je úplný ticho.“

Mikki nepřestávala klepat a Diana se šla podívat do okna. „Nikdo tam není,“ oznámila.

„Možná, že se za chvilku vrátí,“ doufala Mikki.

„Říkám ti přece, že tam nikdo není. Karavan je prázdný. Bába je fuč, Mikki, odstěhovala se!“

58

XIV.

„Jak to, že se odstěhovala? Co je to za nesmysl? Vždyť jsem s ní tady ještě včera odpoledne mluvila?“ Mikki se rozběhla k oknu, karavan skutečně zel prázdnotou. Rozplakala se.

Diana se pokusila ji utěšit. „Pojď, viděla jsem tamhle kancelář.

Měli by vědět, kam se odstěhovala.“

Správcová parkoviště byla malá, tlustá žena v županu a natáčkách.

Vypadala, jako by právě vstala z postele. „Co chcete?“ zeptala se nevlídně.

„Potřebovaly bysme nějakou informaci o paní Wembleyové,“

řekla Mikki. „Neodjela někam?“

„Kdo jste… vy dvě?“ zeptala se správcová hrubě.

„My… my jsme její neteře,“ rychle si vymyslela Mikki. „Teta…

teta Hazel nás pozvala na návštěvu, ale její karavan vypadá prázdný.“

„To se ví… musí bejt prázdnej, když se vystěhovala. Odjela v takovým fofru… asi zapomněla, že máte přijít.“

„Stalo se něco, že musela pryč tak narychlo?“

„Nevím, prostě se sbalila a večer byla pryč. Bylo to neuvěřitelný, najednou tolik energie… vypadla jako dělová koule! Na mou duši, zdála se být o třicet let mladší.“

Mikki s Dianou se na sebe podívaly. „A neřekla vám, kam se stěhuje?“ zeptala se Mikki.

„Kdepak, nenechala mi tu ani novou adresu, ani telefon. Jestli prej přijde něco poštou, mám to vyhodit.“

„To je zlý,“ řekla Mikki zoufale, když i tahle naděje zmizela.

Sedla si na schody u kanceláře a dala hlavu do dlaní.

59

„Co jí je?“ obrátila se správcová na Dianu.

„Je jí to líto, má totiž tetičku Hazel hrozně ráda. Nechápu, proč nám nedala vědět, že se stěhuje. Ale naše teta byla vždycky trochu zapomnětlivá. Nevadilo by vám, kdybychom se podívaly do jejího karavanu? Nechaly jsme u ní jednou nějakou maličkost. Možná, že tam zůstala.“

„Pochybuju,“ řekla správcová. „Ale, jestli se chcete mrknout, tak prosím.“ Sáhla do kapsy a vytáhla ohromný svazek klíčů. Chvilku se v nich přebírala, než sejmula jeden klíč a podala ho Dianě. „Je to tenhle. Nezapomeňte ho hodit u mě do schránky, až budete odcházet.“

Cestou zpátky ke karavanu Mikki nepřestávala lamentovat. „To není možný… ta potvora je pryč a naše vlasy s ní.“

„Přece to bylo v tý knize, nepamatuješ? Buď se zbavit dotyčný osoby jednou provždy, nebo se odstěhovat do bezpečný vzdálenosti.

Když se to tak vezme, máš vlastně štěstí, že se rozhodla zmizet.“

„Asi máš pravdu,“ řekla Mikki, „třeba najdeme v karavanu nějakou stopu.“

Když odemkly a otevřely dveře, přepadla Mikki ještě větší beznaděj. Kromě chomáčků prachu a tří drátěných ramínek na šaty nebylo v obývacím pokoji vůbec nic.

„Jako po vyhoření, viď?“ řekla Diana.

„Třeba najdem něco v kuchyni,“ pobídla Mikki Dianu a hned se tam sama rozběhla. Taky nic. Na poličkách a na dně zásuvek zbyl jen špinavý papír. Zoufale se rozhlížela prázdnou kuchyňkou. „Počkej, je tu ještě jedna možnost…“

Odvedla Dianu do ložnice. Ta se nezdála tak prázdná, zůstalo tu pár kousků nábytku, který patřil k inventáři. Na nočním stolku nezůstalo nic. Na poličce zbyla jen vybledlá místa po fotografiích.

Mikki otevřela skříň, přejela dlaní po zaprášené horní polici…

„Moment, tady něco je.“ Vytáhla zezadu pomuchlaný plastový sáček a otevřela ho. „Jsou v něm rukavice,“ řekla zklamaně.

„Ukaž, ať se na ně podívám,“ požádala Diana. Byly to opravdu jen obyčejné bavlněné rukavice.

„No, co, aspoň máme důkaz, že s sebou nevzala úplně všechno,“

řekla smutně Mikki a strčila rukavice do kapsy.

60

Diana se rozhlížela po malé místnosti. „Tak to bysme měly… už nevím, kam bysme se ještě mohly kouknout.“

„Taky nevím,“ řekla Mikki a unaveně si sedla na postel. Nikdy předtím se jí život nezdál tak bezútěšný. Wembleyová zmizela a s ní i jediná naděje, jak zrušit kouzlo. „To je teda konec,“ sesula se do sebe.

„Počkej, něco vymyslíme,“ povzbuzovala ji Diana.

„Nemáme moc času.“ Jak tak seděla na posteli, Mikki si na něco vzpomněla. „Vím ještě o jednom místě,“ řekla vzrušeně a natáhla ruku, aby dosáhla do škvíry mezi matrací a zdí, kde předtím našla červenou knihu. A opravdu, bylo tam pár věciček – prázdný obal od žvýkačky, tužka s ohryzanou gumou a malý kousek papíru. Přiblížila si ho těsně k očím a mžourala na něj.

„Co je to?“ zeptala se Diana a sedla si k ní na postel. „Obálka?“

„No, stará obálka od účtu za elektriku. Na zadní straně jsou nějaké její čmáraniny.“ Mikki rozpoznala telefonní číslo chilleenské školy a pár ženských jmen s nějakými daty. Začala nahlas číst: Evangeline Pierceová, 1833 – 1847

Belinda Bendigová, 1885 – 1899

Nancy Harperová, 1940 – 1954

Mikki Merrillová

„Co to znamená?“ zeptala se nechápavě Diana. „Říká ti to něco?“

Mikki zírala na ten sloupek jako hypnotizovaná a mráz jí přebíhal po zádech. „Ano,“ zašeptala, „vím, k čemu ten seznam je. Ale je to tak strašný, že se to bojím vyslovit.“

„Takže mě nenapínej, co je to?“

„Pamatuješ si, jak jsem ti říkala o fotkách těch tří holek, co byly tady na poličce?“

„Jo… a co?“

„Pořád jsem nemohla přijít na to, kdo to byl,“ řekla Mikki. „Byly oblečený podle módy z tří různých dob. Dokonce z jiných století. A teď mě napadá…: co když to byly holky, na kterých Wembleyová použila v různých dobách stejný kouzlo jako na mně?“

„Ty myslíš, že to už udělala víckrát?“

„Možný to je, tohle by mohly bejt jména těch holek.“

„Takže ta čísla by byla data jejich narození,“ doplnila ji Diana, „a 61

data… jejich smrti.“

„Přesně tak,“ potvrdila Mikki a otřásla se. „Umřely sešlostí věkem dřív, než jim bylo patnáct!“

„Jestli je to pravda, tak by to znamenalo, že Wembleyová je přes dvě stě let stará!“

62

XV.

V autobusu se Mikki musela moc držet, aby nebrečela. Nemohla myslet na nic jiného než na to, že jí zbývá šest měsíců života. Umřu!

Wembleyová zmizela. Už ji nikdy nenajdu.

Mám před sebou jen půl roku života!

Uslyšela Dianin soucitný hlas. „Vzpamatuj se, Mikki, zkus se na to podívat z tý pozitivní stránky.“

„Z jaký pozitivní stránky? Je to úplně beznadějný.“

„Počkej, možná, že není… Víš, co mě napadlo? Že bysme mohly použít proti Wembleyový její vlastní zbraň.“

„Co tím myslíš?“

„Třeba v tý knize je návod, jak zrušit to původní kouzlo nebo…

hele, to je nápad… třeba najdem nějaký zaklínadlo, který by ji přivolalo zpátky.“

„I kdybysme něco takovýho našly, copak umíme čarovat?“

„Možná, že nezáleží na tom, kdo kouzla provozuje, jenom se musí udělat správně podle návodu. Důležitý je, že máme tu knihu! Stojí to za pokus, ne?“

Mikki přemýšlela o tom, co Diana řekla. Musela s ní souhlasit, že by se to

mělo zkusit. Rozhodně neměla, co ztratit. Hned, jak se vrátily na pokoj, vzala lupu, kterou v poslední době často používala a znovu začala studovat červenou knihu.

Většina kouzel byla složitější než ta, která už znala – bylo k nim zapotřebí podivných exotických přísad, jako například šnečích srdíček nebo šťávy z pavučin. Byla tam sice kouzla pro každou příležitost, ale žádné z nich nemohlo vyřešit její problém. Našla tam kouzla, jak udělat někoho menším či větším, jak zbavit paměti, jak 63

přivábit peníze, či jak rozumět ptačí řeči (k tomu ovšem byla nutná kapka dračí krve). Mikki zklamaně odložila knihu. „Není tam nic, co by pomohlo!“

„Nevzdávej to,“ povzbuzovala ji Diana. „Kde jsi skončila?“

„U ztrát a nálezů,“ pronesla otráveně Mikki.

„Jak že se to jmenuje?“ zpozorněla Diana.

„Moment, já ti to přečtu,… je to způsob, jak někoho najít.“

„To je ono!“ vykřikla Diana vzrušeně. „Použijem to a dozvíme se, kde je Wembleyová. A pak ji jednoduše donutíme, aby to kouzlo zrušila.“

„A co když je bůhvíkde? Co když se odstěhovala do jinýho státu nebo dokonce do ciziny?“

„Na to zatím neměla dost času,“ řekla Diana. „Nejdřív ji musíme najít. Řekni mi, co k tomu kouzlu potřebujem.“

„První věc jsou noviny…“

„To nebude problém,“ řekla Diana.

„Za druhý – nějakej předmět, který patří tý zmizelý osobě.“

„Prima, máme její rukavice,“ zajásala Diana.

Mikki se zarazila. „Tak to jsme ztracený… potřebujeme špetičku sušený žluče ze samičky mořskýho úhoře.“

„Prokristapána, co to je?“ vyjevila se Diana.

„Nemám ponětí,“ řekla Mikki nešťastně, „myslím, že se o tom Wembleyová jednou zmínila, když jsem chtěla vědět, co má v těch svejch zkumavkách.“

„A co ten prášek, co ti dala na mý vlasy? Zbylo ti trochu, ne?“

„Málo, ale mohlo by to stačit.“

„Co kdyby ses podívala na tu kapitolu o stárnutí. Možná, že tam používají stejnej prášek.“

Mikki tedy znovu nalistovala to prokleté kouzlo a ke svému překvapení zjistila, že tam bylo opravdu použito také úhoří žluči.

Jenomže samčí!

„Třeba na tom tak nezáleží, jestli to je ze samečka nebo samičky,“

řekla Diana, ale nebyla si moc jistá. „Potřebujeme ještě něco?“

„Jen pár svíček,“ řekla Mikki, zatímco dočítala instrukce.

„Takže, všechno je připravený… mužem začít.“

„A sakra, počkej…“ Mikki ji zarazila. „Co je zase?!“

64

„Tohle kouzlo se smí provádět jen mezi západem a východem slunce. Do tý doby může bejt Wembleyová na konci světa.“

Na chvilenku to vyvedlo Dianu z míry. Pak vstala a prohlásila:

„Nedá se tedy nic dělat, musíme počkat až do západu slunce. Ale do tý doby můžeme mít všechno perfektně přichystaný.“

Mikki mlčky civěla na knihu kouzel a hrdlo se jí svíralo úzkostí.

Jak to asi dopadne? Má samčí žluč místo samicí a ke všemu Wembleyová bude mít ještě půldenní náskok navíc. Ale neměly na vybranou.

Zbytek odpoledne strávily obě dívky přípravami. Instrukce vyžadovaly vystříhat z novin tolik jednotlivých písmen, aby naplnila osmiuncový hrneček. Zdálo se to jednoduché, ale když začaly vystřihovat, překvapilo je, kolik času jim to zabralo.

Kromě krátké polední přestávky stříhaly a stříhaly, až do večera.

Konečně, několik minut před západem slunce, byl hrneček plný.

„To je hrůza, vůbec necítím prsty,“ stěžovala si Diana.

„Já taky ne,“ souhlasila Mikki. „Ale nezapomeň, co se všem mágům hned v úvodu klade na srdce – přesně sledovat instrukce!“

„Stejně je těžký věřit, že tenhle nesmysl může fungovat.“

„Já vím, taky jsem na čáry nikdy nevěřila, ale přesvědčila jsem se na vlastní oči,“ řekla Mikki.

„Oukej, a co dál?… aha, podle návodu máme teď vzít písmenka, předmět náležející hledané osobě a smíchat oboje s úhoří žlučí.“

Mikki odemkla skříňku s bižutérií a vyndala z ní lahvičku s modravým práškem. „Já jen doufám, že samčí žluč bude účinkovat stejně jako samicí.“

„To víš, že jo. To nemůže bejt takovej rozdíl. Důležitý je, že to je pořád úhoří žluč.“

„Jen si nemysli, s těmihle prášky si není co zahrávat.“ Mikki se otřásla při vzpomínce na to, jak se dusila hustým dýmem. „Ale máš pravdu, musíme to risknout,“ dodala. Ustřihla špičku prstu z rukavice a zasunula ji do hrnečku pod písmenka. Pokoušela se zachovat klid, když sypala modravý prášek do hrnečku.

Dívky napjatě pozorovaly, co se stane. Nedělo se vůbec nic.

„Výborně,“

pochvalovala si Diana.

„Jak zapadne slunce,

65

začneme.“

To čekání je hrozný, říkala si Mikki, ale věděla, že jí nic jiného nezbývá. Rozložila další pomůcky kolem hrnečku na psacím stole.

Někdo zaklepal. Rychle přehodila přes všechno ručník.

„Dále,“ zvolala Diana.

„Ahoj, holky,“ zahlaholila ode dveří Anita.

Mikki opětovala pozdrav a v duchu se modlila, aby Anita odešla co nejdřív.

Anita se zaraženě podívala na Mikki a zeptala se: „Ty, není ti něco?“

„Měla jsem chřipku,“ odsekla Mikki.

„Tak to bude tím,“ řekla Anita a obrátila se k Dianě. „Tak co? Jsi hotová? Půjdem, ne?“

„Kam?“ zeptala se Diana nechápavě.

„Neříkej, žes na to zapomněla… jsme přece pozvaný na

bruslařskej mejdan do Silverbellu!“

„To je průšvih… já nemůžu.“

„Jak to, že nemůžeš? Budou tam přece všichni!“ vybuchla Anita.

„Já vím, ale my máme s Mikki něco důležitýho,“ vysvětlovala Diana.

„Ty a Mikki?“ Anita se vyjevila. „Nespletla ses?“

„Samo, že ne,“ prohlásila Diana a nenápadně tlačila Anitu ke dveřím. „Uvidíme se zejtra, oukej?“

„No, co mám dělat…“ otráveně řekla Anita, otočila se a zmizela.

Mikki nemohla uvěřit tomu, jak pěkně se Diana zachovala.

Možná, že jí přece jen křivdila. „Děkuju ti, že tu se mnou zůstaneš.“

„Co blázníš? To si přece nemůžu nechat ujít.“

Rychle spolu dokončovaly přípravy. Diana rozsvítila svíčky a Mikki rozprostřela na zem bílé prostěradlo. Do každého rohu prostěradla daly po jedné svíčce a pátou postavily do středu.

Pak čekaly a pozorovaly slunce, jak se pomalu nořilo za kopce.

Když už skoro zmizelo, Mikki přikryla hrneček kouskem igelitu a vstoupila na prostěradlo.

„Teď!“ šeptem dala Diana povel.

Mikki zavřela oči a začala monotónně prozpěvovat podivná slova, která se naučila nazpaměť z knihy kouzel. Zatřásla třikrát hrnečkem, 66

aby se všechno dobře promíchalo, pak ho zdvihla nad hlavu a zopakovala slova zaklínadla.

Čekala, až Diana odpočítá přesně osmdesát sedm vteřin.

Jen ať se to podaří, ať ta samčí žluč účinkuje pravé tak, jako ta samicí… zoufale si přála Mikki.

Ale i kdyby se to kouzlo povedlo a Wembleyovou jsme našly, budem schopný překazit její plány?

„Teď,“ zašeptala Diana. Mikki se zhluboka nadechla, stáhla igelit a vysypala obsah hrnečku na prostěradlo.

Pozorovala, jak se písmenka třepotavě snášela na bílou plochu.

Když prášek vlétl do plamene prostřední svíčky, ozvalo se hlasité zasyčení a nad prostěradlem se zvedla modravá mlha. Svíčky začaly praskat a jiskřit – místností zavál silný vítr.

„Ještě tohle!“ vykřikla Mikki, když si vzpomněla na to, co se stalo před nedávnem v kuchyni Wembleyové.

Modrá mlha houstla. Mikki pálilo na prsou. Pokoj se s ní začal točit. Z mlhy slyšela Dianin vyděšený hlas: „Co se to děje?!“

Zavinil to asi ten modrý prášek, ale Mikki nevěděla, jak ho neutralizovat. Co jsem to provedla,

vyčítala si Mikki. Hustá mlha

zaplnila celý pokoj.

67

XVI.

Modrá mlha se najednou zvedla a svinula se do tvaru jakéhosi vřetena, které se začalo otáčet. Uvnitř mlžného víru kroužily novinové ústřižky. Písmenka se rozsvěcovala, zhasínala a prskala jako ohňostroj o svátku nezávislosti.

„Daří se to!“ křičela Mikki radostí.

Syčivý zvuk narůstal, sílil a pak najednou přestal, jako když utne.

Ve stejném okamžiku ustalo i víření modré mlhy, vzduch se vyčistil a papírová písmenka se jedno po druhém snášela na zem. Když poslední z nich přistálo na prostěradle, dívky přistoupily blíž. Napříč bílou plochou malá písmenka zformovala jedno slovo: BELLMORE.

„Vyšlo to… huráá!“ vykřikla Mikki vzrušeně. „To musí bejt to místo, kde se Wembleyová schovává!“

„Bellmore? Co je to?“ zeptala se Diana.

„Asi se to tam tak jmenuje.“

„Doufejme, že to není moc daleko od Údolí přízraků,“

poznamenala Diana. Vyběhla z pokoje a za chvilku se vrátila s místním telefonním seznamem. „Co že to bylo? Bellmore?“ Otevřela seznam a začala v něm listovat.

„Tobě to ale trvá,“ naléhala na ni Mikki.

„Už to mám!“ vykřikla Diana vítězoslavně. „Hotel Bellmore. Je to tady v Údolí přízraků… kousek od letiště!“

„Zaplať pámbu, že zůstala tak blízko,“ oddechla si Mikki.

„No jo, teď tedy víme, kde je, ale jak dostaneme zpátky naše vlasy?“

„To nevím,“ řekla Mikki, zatímco si oblékala kabát. „Třeba nás něco napadne po cestě.“

68

Už ráno si obě dívky prozíravě požádaly o povolení, aby mohly zůstat přes noc u Dianiny sestřenice v Silverbellu. Vyrazily tedy bez dalšího zdržování. V autobusu Mikki zase znervózněla. „Viď, že to vyjde? Že se vrátím do normálu, viď?“

„Podle tý knihy bys měla… ale teď si s tím nelam hlavu.“

„Myslíš, že budu moct zase tancovat? Ten baletní večer je pro mě děsně důležitej.“

„To víš, že budeš, ale teď se tím netrap.“

„Když ale tanec byl pro mě ta největší věc v životě…“

vysvětlovala Mikki.

„V tomhle jste si s Jenny podobný,“ řekla tiše Diana. Bylo to poprvé od začátku školního roku, co se o své bývalé spolubydlící zmínila.

„To je fakt… vycházely jsme spolu ohromně, protože jsme balet tak strašně milovaly.“

„Teď mi je jasný, proč jste se na mě vybodly!“

„To není pravda,“ řekla důrazně Mikki. „Jenny říkala, že jsi chtěla tenhle rok bydlet sama.“

„Nevím, kde to vzala. Vy dvě jste přece byly moje nejlepší kamarádky.“

Mikki chvíli mlčela. „Vážně, Diano. Souhlasila jsem s Jenny, protože jsem věřila, že chceš mít singl. Proč jsi něco neřekla, místo abys na mě byla jako pes?“

„Protože mi bylo děsně líto, že jste se na mě vyflákly,“ přiznávala Diana nerada. „Mrzí mě, že jsem byla na tebe tak sprostá.“

„A mě zas mrzí, že ses kvůli mně dostala do takovýho hororu. Ale jsem moc ráda, že jsi teď se mnou.“

Diana se na ni usmála a Mikki bylo hned líp. Možná, že všechno přece jen dobře dopadne. Přála si jen, aby autobus jel rychleji.

Na silverbellském náměstí přesedly na autobus, který jel k letišti.

Odtamtud se musely vrátit kus cesty podle drátěného plotu. Mikki se to zdálo jako věčnost. Necítila nohy bolestí.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptala se.

„Už jenom kousek,“ ukázala Diana na neónový nápis, který 69

fialově zářil asi čtvrt míle od nich. Byl to velký, tříposchoďový motel. Po krátkém stoupání se děvčata zastavila před hlavním vchodem. Blikající neón oznamoval: VOLNÉ POKOJE.

„To bych ráda věděla, kde tu bábu v tomhle bludišti najdem,“

bručela Diana.

„Nech to na mně,“ řekla Mikki. Sáhla do kapsy a vytáhla baseballovou čepici. Nasadila si ji, aby schovala své šediny. Pak otevřela dveře do haly. Recepce byla prázdná. „Haló,“ zavolala. „Je tu někdo?“

Za přepážkou se objevila příjemně vyhlížející žena. „Čím vám mohu posloužit?“

„Hledáme naši tetičku, Hazel Wembleyovou. Máme se tu s ní setkat.“

„Wembleyová, říkáte?“ zeptala se recepční.

„Ano, trochu jsme se zpozdily… kvůli autobusu,“ vysvětlovala Mikki.

„Wembleyová, tady je to

– pokoj číslo tři sta čtrnáct, třetí

poschodí.“

„Děkujeme,“ řekla Diana a spěchala ke schodišti. Uprostřed haly se otočila a zahlédla Mikki, jak se něco ptá recepční. Ta odešla do zadní kanceláře. Mikki vběhla za přepážku a v mžiku byla zpátky.

Recepční se vrátila a pokrčila rameny. Mikki se usmála, poděkovala a spěchala za Dianou.

Když děvčata došla do třetího poschodí a zastavila se před pokojem 314, skulinou pode dveřmi neprosvítalo žádné světlo.

„Myslíš, že tu ještě je?“ zeptala se nervózně Diana.

„Určitě,“ řekla Mikki. „Tedy… ještě tu je hlášená. Buď klidná, říkala mi, že chodívá brzo spát.“

„Co teda navrhuješ?“ naléhala Diana. „Prostě zaklepat nebo…“

„Mám lepší nápad,“ řekla Mikki a zdvihla ruku, ve které se jí klimbal klíč s číslem 314. „Vypůjčila jsem si ho.“

„Ty se chceš vloupat dovnitř?“

„No, a proč ne? Jestli už spí a neprobudíme ji, nikdy se nedozví, že jsme tu byly.“

„Do tý doby, než zase začne fofrem stárnout,“ uchichtla se Diana.

„Oukej, tak jdem na to.“

70

Mikki potichu odemkla a obě se vplížily do pokoje. Zůstaly chvilku stát, aby si jejich oči zvykly na tmu. Neón zvenčí slabě osvětloval pokoj, a tak mohly rozeznat obrysy nábytku. Wembleyová byla přikrytá až k bradě a mírumilovně pochrupovala. V nohách postele se zvedal malý kulatý kopeček – to byla zřejmě Hepčí.

Pokud možno neslyšně začaly dívky prohledávat pokoj. Kde ta lahvička s vlasy jenom může bejt,

horečně přemýšlela Mikki.

Uvědomila si, že takovou drahocennost bude mít Wembleyová někde na dosah ruky… najednou si byla jistá, že ji najde v nočním stolku.

Po špičkách se přiblížila k posteli, nahmatala zásuvku nočního stolku a se zatajeným dechem ji začala pomaličku vytahovat.

Když se jí podařilo zásuvku trochu pootevřít, zdálo se, že se zasekla. Mikki se bála zatáhnout silněji, aby nezpůsobila hluk.

Nahlédla škvírou dovnitř – ve světle blikajícího neonu se něco zalesklo. Byla si jistá, že to je ta lahvička, kterou hledaly.

Jak ji jen dostat ven, aniž by Wembleyovou probudila? Vsunula do škvíry prsty a předmět ohmatala. Teď už neměla pochyby, našla, co hledala, ale škvírou to nešlo protáhnout. Nedá se nic dělat, musí zásuvku otevřít úplně.

Jako ve zpomaleném filmu začala znovu táhnout za knoflík zásuvky. Ta se sice malinko pohnula, ale bylo zřejmé, že se tam něco vzpříčilo. Mikki zatáhla ještě jednou, dřevo zaskřípělo a zásuvka se konečně otevřela. Mikki ztuhla, ale stařena se ani nepohnula.

Pevně uchopila lahvičku.

MŇAÚÚÚRR!!!

Mikki sebou trhla a málem svou kořist upustila. Zatracená Hepčí.

Ta teď spustila úplný kočičí koncert – mňoukala, vrčela, syčela a zcela ignorovala Mikkiinu snahu ji uklidnit.

Pokrývka na posteli se prudce pohnula a stařenina ruka bleskurychle sevřela Mikkiino zápěstí.

71

XVII.

„Ne!“ vykřikla Mikki a snažila se ruku vyprostit.

„Pustíš to!“ ječela stařena. Zavěsila se Mikki na paži a začala s ní cloumat.

„Diano, pomoz mi!“ volala Mikki zoufale. „Našla jsem tu…“

„Tak pustíš to, nebo nepustíš!?“ vztekala se babice. Stiskla jí zápěstí s takovou silou, že Mikki povolily prsty, lahvička vyklouzla z ruky a zakutálela se pod postel.

Mikki se za ní chtěla vrhnout, ale vtom stařena rozsvítila. Mikki vzhlédla a strnula v šoku. Nebyla to ta stařena, kterou znala. Dívala se do hladkého obličeje bez vrásek, orámovaného černými, lesklými vlasy. Kdyby ji neprozrazoval chraplavý hlas, Mikki by myslela, že si spletla pokoj.

„To jste vy…?“ nevěřícně vykřikla.

„Ano, to jsem já,“ řekla žena chladně. „Vidím, že jsi uhádla mé malé tajemství, ale není ti to nic platné. Kouzlo je věčné.“

„Ne, to není pravda, vy lžete,“ vykřikla Diana, „četli jsme knihu kouzel. Víme, že…“

„Už to nemůžete změnit, vy chudinky!“ zavyla Wembleyová.

„Mám zase moc! Mám sílu mládí!“ Sjela z postele jako had.

Mikki byla rychlejší, svezla se na kolena a v okamžiku byla horní polovinou těla pod postelí.

„Přestaň! Zakazuju ti to!“ vřískala Wembleyová. Chňapla Mikki za nohu a zkroutila ji. Mikki bolestí vykřikla. Wembleyová ji vytáhla zpod postele.

Upřela na Mikki černé, ledové oči. Mikki projela zápěstími a koleny prudká bolest.

„Budeš stará!“ nařizovala Wembleyová.

72

„Stárni, rychleji stárni!“ Mikki nemohla uhnout tomu ďábelskému pohledu. Cítila, jak ji opouští všechna síla. Všechna energie unikala z jejího těla. Zrak rychle slábl.

S hrůzou si uvědomila, že Wembleyová zrychluje účinky kouzla.

Musím, musím se dostat k tý skleničce! Musím!

Stařena nepřestávala probodávat Mikki smrtícím pohledem.

Podařilo se jí odtáhnout Mikki pryč od postele. Ta se bránila, zmítala, kopala, ale pomalu začala umdlévat v nerovném zápase.

„Diano,“ vyrazila ze sebe zoufale, „… až vzadu u zdi je…“

„Budeš zticha!“ zařvala Wembleyová a jako šelma se vrhla pod postel. Ale Diana ji předešla.

Za okamžik se vynořila na druhé straně postele s lahvičkou v ruce a vítězoslavně zvolala: „Tady je!“

„Rychle, Diano!“ křičela Mikki. Skočila a celou vahou svého těla přitiskla Wembleyovou k podlaze. Ta začala kopat, a protože byla silnější než Mikki, snadno ji ze sebe setřásla. Hned nato se protáhla pod postelí k Dianě a zařvala na ni: „Dej mi to!!!“

„Nedám!“ vykřikla Diana.

„Nebude ti to k ničemu,“ ječela Wembleyová, „už je stejně pozdě!“ Najednou se vymrštila a chytila Mikki oběma rukama za krk.

Mikki se pokoušela vyprostit, ale marně. Kostnaté prsty stařeny s mladým obličejem se jí zaryly do hrdla tak, že přestávala dýchat.

Před očima jí tančily barevné skvrny, namáhavě lapala po vzduchu, ale i v mlze zahlédla Dianu, jak otvírá skleničku s vlasy. Rychle, prosím tě, rychle!

Cítila, že každou vteřinu ztratí vědomí. Viděla

ještě, jak Diana sahá do kapsy pro zapalovač, který si přinesly, aby spálily vlasy.

Šedou mlhou znovu pronikl zlý pohled černých, ledových očí.

Jako z velké dálky zaslechla Dianin hlas: „Vydrž, Mikki… už to bude…“

Najednou se její hlas změnil v bolestný výkřik.

73

XVIII.

S námahou rozeznala Mikki cosi temného a velkého na Dianině paži. Byla to Hepčí. Ostré drápy měla zaťaté do dívčina ramene, prskala, vrčela a syčela. Zřejmě chtěla donutit Dianu, aby lahvičku pustila z ruky.

„Pomoz mi!“ zaúpěla Diana.

„Tady vám nepomůže nikdo!“ zaječela Wembleyová.

Mikki zahlédla, jak Diana přiblížila plamen zapalovače ke kožichu kočky. Ta zakňučela bolestí a proletěla vzduchem.

„Cos to udělala?!“ vykřikla Wembleyová a vyskočila. Drtivý stisk povolil a Mikki se konečně mohla nadýchnout.

„Pospěš si!“ vykřikla Mikki. Zapalovač cvakal na prázdno –

jednou, dvakrát, třikrát… ještě vteřinku a Wembleyová bude u Diany!

S posledním zbytkem sil skočila po Wembleyové a sevřela jí oběma rukama nohy. Žena překvapeně vykřikla a padla na zem těsně u Diany.

Zapalovač konečně chytl a Diana ho přidržela pod dvěma prameny vlasů. Bylo slyšet slabý škvařivý zvuk a pokoj naplnil ostrý zápach.

„Ne, to nesmíš!“ zoufale zavyla Wembleyová, ale hlas jí začínal slábnout. Zároveň si Mikki uvědomovala, že slyší zřetelněji a vidí jasněji všechno, co se kolem ní děje.

Posadila se a fascinovaně pozorovala vlasy, které teď hořely zelenavým plamenem. Wembleyová se bezmocně svíjela na zemi a chroptěla. Mikki s Dianou byly svědky hrůzného divadla: stařenina kůže se scvrkávala a sesychala, černé vlasy se před jejich očima 74

měnily ve špinavě šedé, pak bílé, a nakonec rozježeně trčely na všechny strany.

Kouzlo se obrátilo, Wembleyová neuvěřitelně rychle stárla.

„Nemáte právo…“ Její slova se proměnila v nesrozumitelné, krákavé zvuky. Tělo se kroutilo a zmenšovalo. Ve chvíli byla na zemi malá, znetvořená loutka. Kůže popraskala a začala opadávat z práchnivějících kostí. Ve vzduchu byl cítit hnilobný pach. Když plamen strávil poslední zbytek vlasů, ze stařeny zůstala jen malá hromádka prachu.

Obě dívky dlouho stály beze slova nad tím, co ještě před chvílí bylo lidskou bytostí.

„Je to absolutně neskutečný,“ řekla Diana.

„Takhle bych asi dopadla já,“ zašeptala Mikki a otřásla se. Nejistě se postavila na nohy a s úlevou si uvědomila, že bolest kolen a zápěstí zmizela. Nohy stály pevně na zemi a pažím se vrátila síla.

„Mikki!“ volala Diana nadšeně. „To je ohromný! Vypadáš zase jako za stará!“

„Nechtělas náhodou říct jako za mlada?“

75

Epilog

Poslední pirueta vykroužila tečku za jejím sólem. Mikki teď nehnuté stála a vychutnávala potlesk hlediště. Když potlesk utichal, naposled se uklonila a zaběhla do portálu.

Byl to její nejlepší výkon. Věděla to. Pochvalný úsměv instruktorky Brainové jí to potvrdil. „Bylo to skvělé, Mikki.“

„Děkuju, paní Brainová.“

Do šatny vlétla Ellen a halekala na celé kolo: „Mikki, bylas fantastická, nejlepší z celýho představení.“

Mikki se radostí začervenala. Sehnula se, aby si zula špičky a vtom ucítila na zádech lehký dotek. Zvedla se. Před ní stála Diana s kyticí růží a usmívala se. „Přímo show.“

„Díky, Diano.“

„Nikdy jsem nebyla moc na balet,“ řekla Diana, „ale tancovala jsi s takovou lehkostí a ladností… bylo to prostě krásný. Co myslíš…

nejsem už moc stará na to, abych začala s hodinama baletů?“

„To se ví, že ne,“ ujistila ji Mikki. „Myslím si, že bys mohla bejt moc dobrá.“

„Poslyšte, vy dvě,“ vpadla Ellen, „neměly jste náhodou spolu nějakej problém?“

„Ani si nepamatuju,“ řekla Diana s úsměvem.

„Neblbněte holky, tak mi řekněte, co se stalo.“

„Ale… takový malý nedorozumění,“ Mikki spiklenecky zamrkala na Dianu. „To je přece mezi spolubydlícíma normální, ne? To máš tak, Ellenko, všechno se změnilo od tý doby, co se Diana začala starat o moje vlasy.“