R. L. Stine

Stopy hrůzy 18

Polibky smrti

I.

Jesičiny sandálky klapaly po dřevěných prknech chodníku, když rychle procházela kolem malých obchůdků a restaurací. Zastavila se před Beach Emporium, největším obchodem s oděvy v Sandy Hollow, a nakoukla do výkladu.

Rukou psaný nápis hlásal: Bikiny nahoře bez.

Jesika se v duchu zasmála. Je to snad žert?

Nikoli. Paní Hoppingová, tichá stará žena, jejíž rodina vlastnila Beach Emporium po staletí, neměla smysl pro humor. Byla to nelítostná, nepřívětivá žena, která se smála jen tehdy, když mačkala knoflíky starodávné pokladny, cinkající na znamení dobrého obchodu.

Paní Hoppingová se jistě bude brzy smát, pomyslela si Jesika.

Těsně za městem byla již cesta k přístavu přecpána automobily rekreantů, kteří se vraceli, aby zotvírali domy u pláží. Brzy budou pobledlí turisté celé dny ležet na písku, vystaveni slunečním paprskům, po nocích se budou těsnat v malém městečku, všichni růžoví a upocení, dychtiví bavit se, nakupovat, nakupovat.

Jesika pohladila očima koupací plášť ve výloze. Jasně oranžové bikiny zachytily světlo. Pravděpodobně ve tmě sálají, pomyslela si Jesika. Jak přitažlivé.

Slunce mizelo za nízkými, ještě zabedněnými domy, stojícími podél Main Street. Večerní vánek přinášel od oceánu chlad. Z

restaurace Pizza Cove se přes ulici ozýval hlasitý hovor a smích.

Je to vzrušující. Nové léto. Nová sezóna. Noví lidé. Rozhodila hustou hřívu měděné zbarvených vlasů po ramenou černého, vlněného svetru a otevřela dveře obchodu. Když vstoupila dovnitř, 4

zvonek nade dveřmi zařinčel. Byla překvapená, že paní Hoppingová není jako obvykle na svém místě za pultem s bižuterií.

Obchod voněl sladkým kořením, hřebíčkem, skořicí a další vystavenou všehochutí. Vsadila bych se, že z toho bude velký kšeft, uvažovala a pozvedla jeden sáček, aby si přivoněla. Rekreanti udělají všechno proto, aby vypudili plesnivé a zatuchlé pachy ze svých domů.

Zamířila kolem koupacích plášťů a plážových obleků k věšákům s barevnými letními sukněmi, převlečníky a šaty u protější stěny.

Potřebuju něco sexy, něco neobvyklého, myslila si, když vytahovala a zase vracela zpět žlutočervenou květovanou sukni s bolerkem stejné barvy.

Než mohla pokračovat v hledání, uslyšela kroky na dřevěné podlaze, kdosi ji přátelsky pozdravil. Jesika se otočila a překvapeně se zahleděla na Lucy Franksovou, dívku ze sousedního městečka, kterou znala několik let.

Vyměnily si pozdrav. „Pracuješ tady?“ zeptala se Jesika a začala si opět prohlížet šaty.

„Jo, jenom po večerech,“ odpověděla Lucy vesele. „Město se plní.

To mě těší.“

„Mě taky,“ prohodila Jesika a prohlížela si karmínové bolerko.

„To není tvoje barva,“ mínila Lucy a dodala: „Máš tak nádherné vlasy. Já je mám stále zmotané. Kudrnatí se mi, protože je tady vlhko.“

„Vlhký vzduch prospívá pokožce,“ Jesika odložila karmínové bolerko a zašátrala rukou dál v polici. Její pleť byla bledá, bezvadně hladká, krémově bílá, přitažlivá, téměř průsvitná. Kontrastovala s tmavě hnědýma očima a plnými, červenými rty. Dlouhé kaskády rusých vlasů rámovaly vysedlé lícní kosti a dotvářely tak dramatický, vytříbený vzhled.

„Je to prima vidět zase ve městě lidi,“ radovala se Lucy a rovnala hromadu triček. „Šandy Hollow je v zimě nudné.“

„Jo, něco jako život v Antarktidě, nebo někde tam,“ souhlasila Jesika.

„Co budeš dělat letos v létě?“ zeptala se Lucy.

„Jak to vidím, budu se jen tak potloukat,“ odvětila Jesika a 5

prohlížela si krátké, tmavomodré šaty s provázkovými ramínky.

„A co vlastně hledáš?“ Lucy odložila trička a šla k Jesice.

„Něco zvláštního, ale ne zase moc.“ Stále držela modré letní šaty.

„Mám zítra tajnou schůzku.“

Lucy se zachichotala. „Tajnou schůzku? Copak lidi dneska ještě mají tajné schůzky?“

Jesičiny tmavé oči se zablýskly. „Je to domluvené přes jednoho kamaráda, který mi vyprávěl o hezkém chlapci…“

„Jak se jmenuje?“ byla Lucy zvědavá. „Znám ho?“

„Gabriel Martins,“ zněla odpověď. „Každý mu říká Gabri.“

Lucy pokývala hlavou. „Neznám ho.“ Vzala od Jesiky modré šaty a prohlížela si je.

„Vyzkoušej si je, budou ti moc slušet. Jsi vysoká a máš nádherné dlouhé nohy. Fakt, vypadáš jako modelka.“

Jesika se smála. „Lucy, ty víš, jak se dělají dobré obchody!“

Lucy zčervenala. „Ne, to ne. Myslela jsem to doopravdy, Jesiko.“

Podala jí šaty a Jesika pospíchala do kabinky, aby si je vyzkoušela.

Svlékla džíny a svetr a navlékla šaty. Padly perfektně.

„Tady je zrcadlo, jestli chceš,“ volala Lucy.

„To je dobrý, jsou bezva,“ ozvala se Jesika.

Za několik minut, když si šaty koupila a rozloučila se s Lucy, zamířila na Main Street. Kolem Pizza Cove se hromadili mladí lidé.

Mini Market byl přeplněný kupujícími, kteří vybírali potraviny, aby doplnili spíže svých domů. Ozývalo se troubení aut, jak řidiči hledali volná místa k zaparkování v úzké uličce.

Léto, jsem tady! Šťastně a pevně sevřela igelitovou nákupní tašku, když přecházela přes Main Street. Zamířila k domovu.

Přišla na schůzku jako první, nervózní a nejistá. Jak poznám, který to je? Řada veselých, smějících se rekreantů postupně mizela v budově kina a Jesika čekala dál. Nervózně si upravovala nové letní šaty a sama sebe se ptala, proč se vlastně nechala nalákat na tuhle tajnou schůzku.

Po chvíli si uvědomila, že stojí před kinem sama. Film již musel začít, říkala si a podívala se na velké hodiny vedle Mini Marketu.

Ale za chvíli stál pod světlem lampy, mile se na ni smál a její nervozita se rozplynula.

6

Skutečně vypadá dobře, pomyslela si Jesika, když se přiblížil, oblečen do černých džínů a světle modrého trička. Jeho úsměv naznačoval, že i jemu se Jesika líbí. Byl vysoký, velmi štíhlý, měl bledý, jemný obličej, rovné černé vlasy sčesané dozadu. Černé oči se mile usmívaly, což neladilo s vážným výrazem tváře.

„Omlouvám se, že jsem se opozdil,“ vzal ji za ruku a vedl dovnitř.

V kině bylo teplo a tma, byl cítit pach koček a plísně. Jesika v uličce klopýtla, protože oči si jenom postupně přivykaly na tmu.

Gabri ji zachytil dřív, než upadla. To je dobré, Jesiko, v duchu si nadávala. Takhle uděláš pěkný dojem! Teď určitě poznal, že jsi neohrabaný osel.

Seděli v zadní řadě. Jesika cítila, že Gabri každou chvilku přitahuje její pohled. Byla příliš rozrušená, než aby se mohla soustředit na film. Její temné oči zářily v blikajícím světle filmového plátna. Jeho výraz však zůstával vážný navzdory tomu, že na plátně běžela komedie.

Asi v polovině filmu se k ní naklonil a zašeptal: „Líbí se ti to?“

„Moc ne,“ odpověděla po pravdě.

„Tak pojď,“ postavil se a povzbudivě se na ni usmál.

Za několik okamžiků byli opět venku. Vzduch byl svěží a slaný.

Úzké chomáče tmavých mraků se táhly přes úplněk posazený nízko na obloze, tak nízko, až se zdálo, že se vznáší těsně nad doškovou střechou kadeřnictví na druhé straně ulice.

Swannova cukrárna a podloubí s videohrami vedle kina byly plné mladých lidí. Před vchodem se tvořila fronta, lidé postávali v hloučcích po čtyřech nebo ve dvojicích, čekali na zmrzlinové poháry a mléčné koktejly, hovořili a smáli se.

„Dáš si něco?“ ukázal Gabri na frontu.

„Ani ne, jestli ty nic nechceš.“

„Co takhle jít na pláž?“ navrhl. „Bude tam větší klid, můžeme si povídat.“

Jeho tmavé oči jako by se snažily ji přemoci. Když se na něho dívala, cítila, jako by ji hypnotizoval.

„Tak dobrá,“ odpověděla konečně a snažila se toho pocitu zbavit.

Musí si myslet, že jsem fakt trhlá, pomyslela si. Obvykle jsem sebejistá. Proč se cítím tak neohrabaná, kde je moje jistota, když 7

jsem s ním?

Procházeli Dune Lane, která se stáčela od města k pláži přes vysoké travnaté duny. Byla to krátká cesta, tak deset minut. Nízký, jasný měsíc se stíny mraků jako by se pohyboval s nimi.

Když sešli dolů, zuli si boty a schovali je pod trs trávy. Písek pod nohama byl chladný a vlhký. Jesika do něho zabořila prsty, vychutnávala slastný pocit, radovala se ze svěžího slaného vzduchu, z bílého měsíčního svitu a třepotavých světélek nad vlnkami oceánu.

Všechny tyto vjemy spojovala s očekáváním čehosi nového.

Hluboce se nadechla a zavřela oči. „Cítím tak čistou vůni,“ řekla šťastným hlasem a ovinula ruce kolem hrudi, jako by sama sebe objímala.

„Je ti zima?“ ptal se Gabri ustaraně. Otevřela oči a viděla, jak na ni hledí. „Líbí se mi tvé šaty, ale bojím se, že ti bude zima.“

Pokývla hlavou. „Víš, co bych chtěla udělat? Chtěla bych běžet.“

Než stačil odpovědět, utíkala podél pobřeží, od jejích bosých nohou odletovaly mraky písku, v uších jí zněl šum mořských vln, vítr vál měděnými vlasy.

Po chvíli si uvědomila, že Gabri je těsně vedle ní a pohybuje se po písku tak snadno a bez námahy, jako ona. Jeho temné oči hledaly její, paže měl rozpřáhnuté, jako by chtěl vzlétnout.

Otočila se a zamířila pryč od vody. Doháněl ji, předbíhal a zůstával za ní, smál se. Náhle, aniž by si dali znamení, se oba ponořili do travnaté duny a šťastně se svalili. Oba se smáli jako děti, kouleli se po písku a ve vysoké trávě. Když se konečně postavili, stále se smáli, i když nemohli popadnout dech, a setřepávali písek ze svých šatů.

Vzal ji za ruce a přitáhl k sobě. Vypadal tak krásně pod nízkým měsícem. Věděla, že ji chce políbit. Chtěla, aby to udělal.

Neřekl jediné slovo. Nebylo třeba. Ty tmavé, vášnivé oči, tak vážné a hypnotické! Ty oči vyjadřovaly vše.

Dřív, než se vzpamatovala, ji jeho paže objaly. Jeho obličej byl stále blíž a blíž. Dívala se do jeho očí a opět podlehla jejich vlivu.

A pak viděla, jak se jeho ústa otvírají.

Objevily se ostré špičáky. Zářivé, blýskající se v měsíčním světle.

Něžně, tak něžně.

8

Zvedl jí bradu.

Jeho zuby se zahryzly do bledého, něžného hrdla.

9

II.

Jesika vzdychla. Položila ruce Gabrimu na ramena a odstrčila ho.

„Co je?“ vykřikl, překvapený její silou. Špičáky se ještě blýskaly v mlhavém měsíčním světle.

„Ty idiote!“ ušklíbla se Jesika a znovu do něho strčila. „Vždyť i já jsem upír!“

Gabri ustoupil, tvářil se zděšeně.

Její oči se rozšířily a žhnuly do tmy jako dva uhlíky. Opovržlivě se smála. „Idiote!“ opakovala, vrtěla hlavou a její dlouhé, husté vlasy vlály kolem.

„Jak jsem to mohl vědět?“ ptal se zlostně.

Světlo z jejích očí se vytrácelo. „Koupila jsem si nové šaty a vůbec,“ posmutněla.

„Proč jsi něco neřekla?“ Gabri zkřížil štíhlé ruce před sebou.

„Copak mě to napadlo?“ křičela. „Nazdar, ráda tě poznávám.

Jsem upír a co ty?“

S povzdechem kopl do hromady písku, aby se vyhnul jejímu pohledu.

„Tajná schůzka,“ mumlala Jesika, „věděla bych o lepším způsobu, jak trávit čas.“

„Pokazila jsi mi celou noc,“ zabručel, ruce stále zkřížené.

„Ble, ble, ble,“ byla protivná, „srdce mi puká žalem, jaký ty jsi ubožák. Copak někdo

vyjednává tajné schůzky s chudými,

obyčejnými děvčaty? Ty jsi ale příliš ubohý na to, aby sis vyjednal schůzku sám.“

„Proč nesklapneš zobák?“ vyštěkl Gabri a zadíval se na vodu.

„Nejsem žádnej ubožák. I tys přece souhlasila s tajnou schůzkou.

10

Nemůžu tomu uvěřit. Chovala ses tak sladce a nevinně.“

Jesika se smála. „Já jsem sladká, ale je pozdě, abys na to přišel právě ty.“

Gabri se tvářil znechuceně. „Potřebuju nektar!“ otočil se k ní,

„bez nektaru zajdu!“

„A kdepak ho chceš dostat? Ve starým hororu?“ vtipkovala a opakovala vysokým, posměšným hlasem: „Bez nektaru zajdu!“

„Nejseš vtipná, ale trapná, fakt!“ řekl suše.

Chomáčovitý mrak odkryl měsíc a pláž byla náhle osvětlená^ jako by někdo rozsvítil. V bílém světle vypadal Gabri jako stoletý. Má mladou tvář jako já, prohlížela si ho Jesika. Ale má tak bledou, křehkou kůži. Ve světle jsou jeho oči staré, ďábelské.

„Poslyš, Gabri,“ ozvala se mírnějším tónem, „taky potřebuju nektar jako ty. Letos byla dlouhá, studená zima.“

Kolem procházela skupina mladých lidí, nesli chlazené nápoje a surfová prkna. Jeden chlapec se zpozdil, chvíli upřeně hleděl na Jesiku a pak se připojil ke skupině.

„Ty šaty nejsou špatný,“ uhlazovala si je oběma rukama. Dívala se za chlapcem. „Čerstvá krev,“ zakňourala hladově.

„Čerstvá krev,“ opakoval Gabri hlubokým hlasem, který téměř zanikal ve větru. „Čerstvá krev všude kolem – a já tady trčím s tebou.“

„Hlupáku,“ zlobila se Jesika.

Opět se zamračil.

„Idiote – to byl přece vtip!“ křičela a ukazovala směrem k dunám,

„copak nemáš smysl pro humor?“

„Nerejpej do mě zase,“ varoval a jeho hlas zněl hrozivě.

Vznesl se nad ni jako papírový drak.

„Nemám smysl pro humor, zvlášť pokud jde o nektar.“

„Je mi jedno, jestli jsi upír, nebo ne. Jsi největší hňup, kterýho jsem kdy potkala,“ ječela Jesika.

Podíval se na ni chladně, jako by se rozhodoval, co udělat.

Pokouší se mě zastrašit, pomyslela si.

Připouštím, že začátek nebyl Špatný, ale civět si na mě může, jak dlouho chce. Tak snadno se nepolekám. Kdyby se o něco pokusil, rozsekám ho na kousky.

11

Oba se schovali do stínu, když kolem procházeli dva chlapci, kteří spěchali za ostatními. Dole na pláži začínal hořet oheň.

„Čerstvá krev,“ zašeptal Gabri. „Třeba není tak pozdě, nemusím celý zbytek večera trávit s tebou.“

„Co hodláš dělat?“ zeptala se a nesnažila se změnit výsměšný tón hlasu. „Zkusíš další tajnou schůzku?“

Ignoroval ji. „Potřebuju nektar,“ šeptal. Nesnažil se skrývat své zoufalství. „Potřebuju ho.“ Zvedl ruce nad hlavu a začal se otáčet.

Mraky překryly měsíc, duny se ponořily do tmy. Bylo slyšet řev oceánu. Vítr kroužil, hvízdal, Gabri vířil. Když mraky odpluly a zemi osvítilo bledé světlo, oceán se ztišil, vítr zklidnil, objevil se v podobě netopýra. Temné zvířecí oči se dívaly na Jesiku stejně intenzívně, z otevřené tlamy visely špičáky, pokryté vrstvou bílých slin.

Zasyčel a prudce se snesl k jejímu obličeji. Padala a bránila se rukama. Ještě jednou zasyčel, zatřepal křídly a zmizel v černé obloze.

Za chvíli i Jesika vířila vysokou trávou, vznesla se a přidala se k okřídlenému společníkovi.

Mám žízeň. Ukrutnou žízeň.

Taky potřebuju nektar, pomyslela si.

Potřebuju nektar. Strašně ho potřebuju.

Monika Davisová nesla v ruce své sandálky a nohy se jí bořily do vlhkého písku. Sledovala vlnící se světélka na oceánu, jak se mraky míhaly přes měsíc. Elly Porterová, kamarádka, zvedla hladký bílý kámen a hodila ho do vody.

„Je mi zima,“ postěžovala si Elly a objala pokrčené nohy pod koleny, jako by se chtěla zahřát.

„Mně je dobře.“ Monika zavřela oči a vodní tříšť skropila její světlé vlasy. „Jsem ráda, že jsem pryč z chaty,“ zaradovala se a zrychlila krok. Nohy příjemně čvachtaly v písku.

„Kdy jsi přijela?“ otočila se Elly ke kamarádce. Vítr jí nadouval příliš volné triko.

„Pozdě v noci,“ odpověděla Monika, „táta zase málem dostal záchvat.“

„Jak to?“

„Dvě okna byla rozbitá a v domě bylo hnízdo nějakých štěnic nebo vos. Nadával, kolik jsme zaplatili za letní byt, a majitel se ani 12

nepřesvědčil, zda jsou okna v pořádku. Chudák táta,“ vzdychla, „je z toho pořád ještě naštvanej. Vždycky mu trvá měsíc, nežli vyvětrá. A teď…“

Náhle se zarazila.

Elly se také zastavila a obě se dívaly na modročernou oblohu.

Uchopila Moniku za ruku. „Jsou to netopýři?“

Monika tiše vzdychla. Dva tmaví ptáci se nad nimi vznášeli.

Křídla se jim třepotala jako prostěradla na šňůře.

„Utíkej!“ vykřikla Elly a táhla Moniku za ruku.

Monika zůstala stát. „Pláž je v noci plná netopýrů,“ dívala se stále na vznášející se stíny. „Žijí na protějším ostrově,“ ukázala na tmavý, zalesněný ostrov v oceánu za malou loděnicí, jehož obrysy bylo vidět proti rudému horizontu.

„Žijí na tom ostrově lidé?“ ptala se Elly. „Je tam úplná tma.“

„Myslím, že jsou tam nějaké domy. Ale můžeš se tam dostat jen lodí. Myslím, že tam nejsou lidé, jen samí netopýři,“ odpověděla Monika.

„Nahánějí husí kůži,“ zašeptala Elly a přitiskla se k Monice, která se stále dívala na dva netopýry.

„Poletují kolem,“ řekla suše, „ale jsou neškodní.“

Jakmile to dořekla, jeden netopýr se snesl k Elly. Nestačila uhnout, ani vykřiknout. Viděla žhnoucí oči.

Bylo slyšet syčení větru, ostrý šepot, pískání a nárazy.

Cítila, jak jí kdosi uchopil za vlasy a dotkl se její tváře. Horký a vlhký. Vzrušený. Nerozhodný. Poškrábal ji.

Křídly tloukl proti jejím tvářím. „Pomoz mi,“ volala, „Moniko, prosím tě, pomoz mi!“

13

III.

„Pomoz mi, Moniko!“

Mávala zuřivě rukama a snažila se zbavit útočníka.

Monika chvíli váhala, zděšená bojem, potom začala kamarádce pomáhat. Když se přiblížila k Elly, druhý netopýr se snesl dolů.

Křičela, zvedla ruce a bránila se. Pták proletěl kolem ní, ucítila závan větru.

K jejímu překvapení se však druhý netopýr vrátil a vrhl se na prvního. Tloukl do něho křídly, syčel, odháněl ho od Elly. Napadený netopýr skučel zlostí, odolával útoku, ale útočník stále chňapal a snažil se ho odehnat.

Potom se oba netopýři vznesli k tmavé obloze a zmizeli za dunami, zatímco obě dívky zůstaly s otevřenými ústy a s rukama před sebou, jako by se stále bránily.

„Jsi v pořádku?“ Monika běžela ke kamarádce, aby ji objala. Elly se stále třásla, po těle husí kůži.

„Myslím, že jo,“ šeptala nejisté.

„Pojďme,“ navrhla Monika.

Rozběhly se ke skupině domů na severním okraji pláže. Monika si uvědomila, že celá příhoda trvala méně než deset sekund. Ale byla to doba, na kterou by raději zapomněla. Co to bylo za netopýry? kladla si otázku, a přitom stále sledovala tmavou oblohu.

Na severním okraji pláže, za skupinou domů a travnatými dunami vyčníval nad oceán skalnatý útes, nakláněl se nad vodou, jako by zkoušel dosáhnout na tmavý, zalesněný ostrov.

Ve stínu žulového výběžku, tichého a opuštěného, kde bylo slyšet jen šplouchání vln oceánu, se dva netopýři snesli na místo, kde se 14

stýká písek a skála. Prudce zavířili v písku. Když se zastavili, stáli před sebou opět v lidské podobě – chlapec a dívka.

„Co je s tebou?“ Gabri hleděl pronikavě na Jesiku, ruce zlostně založené v bok.

„Nemohla jsem jinak,“ odpověděla nakvašeně.

„Ale já mám žízeň!“ vykřikl, „alespoň jeden srk –“

„Ne,“ opakovala pevně.

„To není tvoje věc –“ začal.

Shodila dlouhé černé vlasy dozadu prudkým škubnutím hlavy.

„Viděl jsi, kolik bylo na pláži lidí?“ ptala se. „Kolik lidí by nás vidělo?“ Nedala mu příležitost, aby odpověděl. „Chceš, aby všichni byli postrašeni dřív, než začne léto? Uvažuj, Gabri. Nebo ti už vyschnul i mozek?“ Smála se, jako by se jí povedl vtip. „Mohl jsi pošpinit čest upírů!“

Zuřivě na ni zavrčel zvířecím hlasem, bílé špičáky se stáčely směrem k bradě.

Jesika neustoupila. „Jeden pitomý útok jako tenhle a všechny čerstvá krev by mohla být ztracená. Město by uzavřelo pláž, dokud by záhadu netopýrů nevyřešilo.“

Zlostně se otočil, nerad připouštěl, že Jesika má pravdu. „Byla tak jemná,“ bručel.

„Ty jsi hňup, už jednou jsem ti to říkala.“

Otočil se k ní zády. Zadíval se na skály stáčející se k útesu. „Už mám tvých narážek plný zuby,“ zasyčel ostře.

„To neměla být urážka, ale kompliment,“ zažertovala.

Zlostně zavířil kolem jejího obličeje, rysy stažené záští. „Kolik je ti?“ zauvažoval. „No?“

Byla otázkou překvapena, její rty se zaokrouhlily údivem. „Jsem dost stará na to, abych toho věděla víc, než ty,“ odpověděla samolibě a zasmála se.

Jeho oči ji stále zkoumaly. Snažila se dívat jinam, ale on ji nepřestal sledovat. „Opravdu si myslíš, že jsi tak super?“

Přikývla.

„Fakt si myslíš, že jsi nejlepší?“ Opět přikývla.

Snažila se od něho odvrátit, ale síla jeho pohledu byla obrovská.

Dívali se jeden na druhého dlouho, tiše, jako by byli svázaní 15

pradávnými, neviditelnými silami.

„Co bys řekla malé sázce?“ zeptal se konečně.

„Sázce?“ Cítila, že je k němu proti své vůli přitahována.

„Jo, sázce.“ Na tváři se mu objevil lehký úsměv.

„Vyhraju,“ řekla přímo, tvář bez výrazu, jen oči živě reagovaly.

Úsměv z jeho obličeje zmizel. „Ne, nevyhraješ. Budeš poražená.“

„O co jde?“ ptala se tiše, stále k němu přitahovaná, chycená v jeho spárech, uvězněná pohledem jeho očí. „Chceš se vsadit?“

Nezasmál se. „Nenávidím druh tvého humoru.“

„Závistivče,“ obvinila ho. Pak zakřičela: „Přestaň na mě zírat, Gabri!“

K její úlevě poslušně odvrátil oči. Úsměv na jeho tváři však naznačoval, že ho těší, když nad ní má moc. „Chceš slyšet, o jakou sázku se jedná, nebo ne?“ zeptal se ostře.

„Jistě.“ Šla vedle něho a opírala se o vyčnívající skálu. Byla konejšivě studená.

„Oba spotřebujeme nektar,“ pozvedl ruce. Prsty začal prohrabávat její dlouhé vlasy. „Tak moc ho potřebujeme.“

„Tak hurá na hon!“ rýpla si ostře.

Ignoroval její poznámku a stále pročesával štíhlými prsty její dlouhé vlasy. „Proč se nepřesvědčit, kdo z nás je lepší při získávání nektaru?“ Prsty se pohybovaly pomalu a rytmicky jejími vlasy a chladily. „Proč nezkusit, kdo z nás má větší úspěch u mladých lidí, kdo z nás je atraktivnější, přitažlivější?“

Otřásla se, uchopila ho za ruku a lehce ji vyndala ze svých vlasů.

„Co navrhuješ, Gabri?“ Stále držela jeho paži.

„Dostanu dívku do své moci dřív, než tobě podlehne nějaký chlapec.“ Gabriho tvář se tím nápadem rozjasnila.

Jesika byla znechucená. „Myslíš, že jako poletíš na pláž a napadneš nějakou dívku dřív, než něco podobného udělám já? Jak hnusné. Dětinská hra.“

Stiskl její ruku. „Ne, ne,“ řekl něžně, „takhle ne. Jen tři srky, Jesiko. Tři malé srky během tří nocí stačí k tomu, aby se člověk navázal na upíra. Když se napiješ víc, člověk zahyne. Tři malé srky –

a člověk bude žít věčně jako my.“

„Tak co navrhuješ?“ Jesika se o věc začala zajímat. „Říkáš, že si 16

vybereš živou dívku, třikrát usrkneš z její krve a změníš ji v upíra?“

„Jo,“ přitakal vzrušeně. „Udělám to dřív než ty. Co říkáš, přijímáš sázku?“

Zavřela oči a zavrtěla hlavou. „Ne.“

„Ne? Proč ne?“

„To by pro mě bylo moc snadné,“ odpověděla se čtveráckým úsměvem. „Vyhrála bych velmi rychle. Ty pro mě nejsi soupeř. Než jsi zaranžoval naši schůzku, měla jsem jednu oběť pod vlivem.“

Smála se a zakláněla hlavu.

Gabri na ni vyplázl jazyk. „Myslím, že jseš ukecaná. Bojíš se se mnou soutěžit, protože víš, že mi děvčata neodolají.“

„Já li odolám,“ zkřížila ruce na prsou.

„Tak proč nebereš moji nabídku?“

Vstala a lehce mu pozvedla bradu. „Nenechávej všechno dojít na ostří nože, Gabri, drahoušku. Chci jenom, aby sázka byla rovná, abys i ty měl šanci vyhrát.“

Vyškubl bradu z jejích prstů a hlasitě vzdychl.

Jesika luskla prsty. „Už to mám – uděláme sázku zajímavější.“

Otočil se k ní. „Co?“

„Vybereš chlapce, na kterém mám zapracovat,“ řekla potěšená novou inspirací. „Vybereš mi oběť, Gabri – a já tobě.“

„Ano, bezva nápad!“

Opět vířili spolu, tančili s větrem po tmavém, skalnatém výběžku, každý zvlášť se pak vznesli k tmavé obloze, stále výš a pak se snášeli dolů na pláž.

Krásní, mladí lidé, myslela si Jesika hladově a opět se vznesla.

Krásní, mladí lidé.

Létala dost vysoko, aby je nepolekala, prohlížela si jejich šťastné obličeje. Rozechvělá vzrušením.

17

IV.

April Blairová poznala, že se chytila do pasti.

Bezmocně se schoulila v koutě a očekávala svůj osud.

„Ne, ne! Počkejte!“ křičela a zvedla ruce k sebeobraně. Ale její dvě sestry, Courtney a Whitney, šestiletá dvojčata, na ni útočila dál.

Courtney držela April ruku, zatímco Whitney ji divoce lechtala.

„Dost! Dost!“ volala April a smíchy plakala. Sestřičky dobře věděly, jak je lechtivá a snažily se, seč mohly.

„Udusíme se,“ lapala po dechu a padla na podlahu. „Vážně, nemůžu dýchat!“

To je jen povzbudilo.

April se od nich zkusila odkoulet, ale Whitney na ni rychle skočila a přitiskla ji ke slaměné rohožce částečně pokrývající podlahu obývacího pokoje. Courtney pokračovala v mučení, vybírala nejcitlivější místa na zadní straně krku.

April bezmocně ječela,

když do pokoje vešla paní Blairová,

obtížená nákupními taškami. „April, co to děláš?“ Odkládala těžké nákupy.

Máma má zvláštní nadání zeptat se vždycky na to, co je na první pohled jasný, pomyslela si April. „Lechtaly mě,“ odpověděla.

„Jsme totiž potvůrky,“ vysvětlovala Whitney. Stále seděla April na zádech a pěstičkami ji dloubala do boků.

„To já vím,“ řekla paní Blairová sarkasticky. „April, proč mi nejdeš pomoct?“

„Promiň,“ April se neúspěšně pokoušela shodit malou sestřičku.

„Nechtějí mě pustit.“

„Jsi o deset let starší než ony.“ Paní Blairová začínala být 18

netrpělivá. „Proč jim to vůbec dovolíš?“

„Jsou v přesile, však to víš!“

„Jé, jé!“ Courtney se opět ujala lechtání na krku.

„Ještě jste ani neotevřely okna,“ naříkala matka, „je to tu zatuchlé.

Dům byl celou dobu zavřený. Mohly jste alespoň otevřít okna a vyvětrat.“

„Nemůže vstát,“ zvolala Whitney a tlačila sestřinu hlavu proti slaměné rohoži.

„Ale i vy jste už dost velké na to, abyste pomohly,“ poznamenala paní Blairová, když zvedala nákupní tašky.

„Ne, ne, nejsme. Je nám teprve šest!“

„Jste vychytralé mladé dámy,“ řekla jejich matka podrážděně.

„Já taky?“ kňourala Whitney. „Já jsem taky vychytralá?“

Paní Blairová se smála. „Vstaňte a pomozte otci vyložit věci z auta. Víte přece, že jsme nepřijeli ze Shadyside proto, abysme se váleli po špinavé podlaze. Čím dřív vybalíme, tím dřív se dostaneme na pláž.“

Whitney naposledy April dloubla a vyskočila. „Pojďme hned na pláž!“

„Ano, ano!“ volala obě dvojčata a tahala April za ruce, aby se také postavila.

April si povzdychla a vstala. „Budu potřebovat ještě jedny prázdniny, abych se zotavila po létě strávené s vámi!“ Oprášila si šortky a tričko bez rukávů, které bylo původně bílé, ale od špíny z podlahy zešedlo.

Matka volala z ložnice: „Myslím, že budeš léto trávit s Mattem a my tě celý čas neuvidíme. Jako vždycky.“

„Pojďme na pláž,“ žadonila Courtney a škubala April za ruku.

„Au!“ April se malé sestřičce vytrhla a utíkala do zadní ložnice, aby si popovídala s matkou. „Nezačínej zase o Mattovi,“ zlobila se.

Setřásla z čela pramínek vlasů.

„Neřekla jsem o Mattovi ani slovo,“ bránila se paní Blairová.

„Říkala jsem jenom –“

„Jenom co? No tak pokračuj!“ rozkřikla se April.

„Říkala jsem jenom, že budeme mít hezké společné prázdniny,“

vyhnula se matka dceřině pohledu a stlala dál postel. „Možná tady v 19

Sandy Hollow potkáš spoustu nových přátel, nejenom ty, co jsou na tobě vždycky pověšení v Shadyside.“

„Máš na mysli Matta a Todda?“ ptala se April zlostně.

„Uklidni se, pssst,“ paní Blairová dala prst před rty. „Byla jsem jen zvědavá, jestli budeš zklamaná, že Matt a jeho rodina tu opět stráví léto.“

„Co je na Mattovi špatnýho?“ ptala se April. „Chodili jsme spolu víc než rok a –“

„April, už mockrát jsme si o tom povídaly.“ Matka vypadala utrápeně. „Matt je perfektní. Je skutečně velmi milý, zejména ve srovnání s ostatními chlapci, které jsi kdy přivedla domů.“

„Tak ti teda děkuju,“ pravila April sarkasticky.

„Jde o to, že je pro tebe dost nezralý, nemyslíš? Zdá se mi, že se zajímá jen o sport, videohry a hororové filmy. Nenapadlo tě, že by ses mohla poohlédnout kolem sebe a najít si někoho s inteligentnějšími zájmy? Myslím třeba –“

„Mělas pravdu,“ řekla April úsečně, „už jsme o tom spolu mluvily.“ Otočila se a spěchala ven z místnosti.

„Kam jdeš?“ volala za ní paní Blairová, když si uvědomila, že zašla asi příliš daleko.

„Pomáhat tátovi,“ odpověděla April v půli cesty a nevrle dodala:

„To jsi přece chtěla, ne?“

Po celý zbytek odpoledne April pomáhala rodičům. V letním sídle bylo hodně práce – vykládání z auta, vybalování, větrání zatuchlých místností, nakupování potravin a zásob, rvačky se sestrami.

Když se slunce schovalo za duny, paní Blairová připravila první večeři. Špekáčky a hamburgery prskaly nad ohněm grilu, kouř se táhl přes vysoké rákosí ohýbané vánkem.

Pan Blair žil pro jídlo. Bylo to to jediné, co měl na pláži rád. Měl jemnou, světlou pokožku, a proto se slunci vyhýbal, jak mohl. Byl šťastný, když ležel na lehátku, četl si a čekal na večerní hostinu.

Po večeři se April omluvila a spěchala nahoru, aby se převlékla.

Hodiny na malém stolku ji upozornily, že má zpoždění. Domluvila se s Mattem na půl osmou večer ve městě.

Nad na mě počká, říkala si, když svlékala šortky, které nechala ležet na podlaze. Prohledávala šatník, aby si mohla vzít bavlněné 20

ponožky.

„Proč dovolíš svým sestřičkám, aby tě pošťuchovaly?“ vrátila se k ní matčina slova z dnešního odpoledne.

„Protože je to snazší než se s nimi prát. Protože jsem neprůbojná naivka.“ Všechny možné odpovědi se jí zdály správné i špatné zároveň.

Vykartáčovala si světlé vlasy,

smaragdově zelené oči na ni

hleděly ze zrcadla na stole.

Jsem skutečné taková naivka? ptala se sama sebe, když zkoumala svůj obraz v zrcadle. Líbila se sama sobě. Jenom nos by mohl být o něco větší. Nebyla tak roztomilá jako její sestry, ale ušlo to.

Nechci být pro Matta naivka, rozhodla se a naposledy si pročísla vlasy kartáčem.

Nesmím matce dovolit, aby ho ještě někdy ponižovala. Matt je skvělý chlapec. Jsem ráda, že je také v Sandy Hollow, budou to senzační prázdniny.

Zamávala na rozloučenou rodičům, kteří byli ještě vzadu na terase a hráli s dvojčaty nějakou hru. Potom zamířila kolem průčelí domu, radostně poskakovala a vydala se kolem Beach Haven k městu.

Beach Haven Drive.

Musela se smát. Bylo to legrační jméno pro něco. co nebylo ničím jiným, než úzkou, nedlážděnou cestou.

Bylo to asi deset minut pěší chůze písčitou cestou, lemovanou vysokým rákosím a pak travnatou plání, kde bylo vidět občas dub nebo vrbu či skupinu letních domů, k městečku.

Asi pět minut chůze od domu někdo vyskočil ze stínu vysokého rákosí a zezadu ji uchopil.

21

V.

„Baf!“ křikl Mail. Nechal April jít kousek dál a postavil se jí do cesty se čtveráckým výrazem ve tváři. „April, ty blázínku!“

„Mane, ty jseš ale pitomec!“ zvolala a zamávala pěstí, ale netrefila, protože Matt stačil se smíchem uhnout. Vždycky ji tak škádlil a ona to nenáviděla.

Obrátila se na Todda, který vylezl za kamarádem z vysokého rákosí, ruce v kapsách vybledlých džínsů. „Řekni mu, že je blbej.“

Srdce jí ještě hlasitě tlouklo.

„Jseš blbej,“ poslušně opakoval Todd.

Úsměv se však z Mattovy tváře neztratil. Navzdory večernímu chladu byl oblečený do červenomodrých kraťasů a trička bez rukávů.

Stál tu vysoký, podsaditý, se širokým hrudníkem. Svými krátkými vlasy, černýma očima a baculatými tvářemi připomínal velkého plyšového medvěda.

Todd vypadal úplné jinak. Byl malý, měl kudrnaté, zrzavé vlasy, vážný výraz obličeje s pronikavýma modrýma očima. Zřídka se smál.

Byl tichý, stydlivý, zejména ve srovnání s Mattem. I když všichni tři byli často spolu, Todd se mnohdy cítil nesvůj.

V minulých měsících se April pokoušela domluvit Toddovi schůzku s nějakými děvčaty. Byl tak zoufale stydlivý, že se nikdy žádnou neodvážil požádat o další schůzku. April to vzdala, a tak chodil Todd dál s Mattem a s ní.

„Kdy jsi přijela?“ ptal se Matt a objal ji kolem ramen.

„Dnes odpoledne. Dům je pěkný, ale moji rodiče ho budou týden uklízet!“

„Moje máti dostala včera málem záchvat, když jsme přijeli,“ řekl 22

Matt. „Jedno okno bylo rozbitý od nějakého zvířete, který nechalo na koberci několik pozdravů.“

„Tvoje matka musela skřípat zubama. je tak čistotná,“

poznamenala April.

„Vzala to celkem s klidem. Řekla jen, že by se nejradši otočila a vrátila zpátky do Shadyside,“ chichotal se Matt.

„To jistě překonalo Fear Street,“ promluvil několik kroků za nimi Todd. Bydlel ve starém, zchátralém domě naproti hřbitovu.

Kterékoliv místo by bylo lepší než tohle, myslela si vždycky April.

Matt se smál: „Nevěřila bys, jak je tady nádherně. Celé odpoledne surfování, opalování, celé noci mejdany na pláži. A ráno všechno nanovo!“

„Jseš ohromnej,“ rýpla si April.

„Co je jinak novýho?“ ptal se Todd tiše.

Matt objal opět April kolem ramen a všichni pokračovali po klikaté, špinavé cestičce podél travnatých plání, skupiny malých, bílých domků, až došli do města.

Když vstoupili na prkenný chodník, který lemoval Main Street, vzduch se zdál teplejší. Zastavili se a rozhlíželi. April sundala Mattovu ruku ze svého ramene. Zdálo se jí, že váží nejméně tunu.

„Hele, vedle Swannyho cukrárny jsou nové videohry,“ ukazoval Matt. Otočil se na Todda: „Máš nějaký peníze?“

Todd prohledal kapsy svých džínsů, ale vyndal jen modrý, plastikový zapalovač, který nosil vždycky s sebou. Záporně zavrtěl hlavou.

Matt se otočil k April, která prohodila: „Nedá se nic dělat, alespoň nebudeme celou noc trávit v zatuchlém podloubí. Myslela jsem, že se chceme procházet po městě, porozhlédnout se, kdo tu je, a pak jít na pláž.“ Její zelené oči zasvítily.

„No tak dobře.“ Matt se ještě naposledy toužebně podíval k podloubí.

Procházeli pomalu po jedné straně Main Street, prohlíželi si výlohy a pak se po druhé straně vraceli zpět. Sezóna právě začínala.

Main Street byla přeplněná pomalu jedoucími auty, chodníky plné lidí, kteří právě přijeli, smáli se, zdravili jeden druhého, bez cíle se procházeli v párech nebo malých skupinkách.

23

„Podívej, kino!“ vykřikl nadšeně Matt. „Festival živých mrtvol!

To je skvělý!“ plácl Todda po zádech.

Přešli přes ulici, aby se podívali na plakáty. „Všechno to vypadá na horory,“ prohlásil Matt a zase Todda nadšeně plácl po zádech.

April si povzdychla. Nenáviděla hororové filmy. Nechápala, proč Mattovi připadají úžasné.

„Pojďme, Matte,“ snažila se odtáhnout ho pryč. „Třeba tamhle!“

Staré kino bylo poslední budovou v ulici. Malé městečko zde končilo, dál byl jen obdélníkovitý, asfaltový prostor užívaný jako parkoviště a ještě dál byla široká, travnatá pláň, jasně ozářená několika světly. Pláň byla užívaná pro pikniky a různé sportovní události. Na trávě byly patrné siluety nákladních vozů a maringotek.

April a její společníci spěchali přes parkoviště, aby viděli, co se tu děje. Když se přiblížili, slyšeli výkřiky dělníků, řezání pil a rány kladivy.

Vypadalo to celé neskutečně. Lampy, svítící shora, vytvářely víc stínů než světla. Jako tmavý, tichý obr se nad plání rýsovalo veliké kolo. Od jednoho konce na druhý byla rozvěšená barevná světla.

Stánky s občerstvením zaujímaly již svá místa, muži se snažili smontovat malý kolotoč.

April, Matt a Todd se zastavili na okraji pláně a sledovali snové představení. „Rád bych věděl, jestli mají gravitron,“ ozval se Todd.

„Co je to?“ byla April zvědavá.

„To je taková věc, co se rychle točí, takže /ustaneš připlácnutá na stenu.“

„To zní fakt velkolepě,“ řekla April sarkasticky.

Matt překvapeně hleděl na Todda: „Ty máš lakovou jízdu rád?“

Todd odpověděl rychle: „Nemůžu to ani cítit. Jen jsem byl zvědavý, jestli to tu mají.“

„Mám ráda horskou dráhu.“ Apríl se dívala na tmavou konstrukci, která se tyčila nad plání.

„To je pro jeptišky,“ poznamenal Matt opovržlivě. „Co je na tom?“

„Proč by na tom muselo něco být?“ hájila se April.

Vzal ji za ruku. „Pojďme na pláž, tady je nuda.“

Noční obloha byla jasná, čistá, bez mráčku, písčitá pláž svítila v 24

měsíčním světle jako široká, stříbrná stuha.

Podél pobřeží se procházely dvojice mladých lidí, malé vlnky omývaly kotníky jejich bosých nohou. Někteří si povídali a smáli se na dece rozprostřené na jemném písku. Z tranzistorů a přenosných magnetofonů se ozývala rytmická hudba, kterou místy přehlušoval šum vody narážející na břeh.

Na úpatí malé duny postavili chlapci malou hranici. April a Matt kráčeli bosí měkkým pískem k hranici. Poznávali některé chlapce a dívky, s nimiž se seznámili minulé léto.

„Nazdar, Bene!“ volal Matt na chlapce, který seděl poblíž ohně a na jehož tváři si pohrávaly stíny způsobené plameny ohně.

„Co je?“ Ben Ashen, vysoký, s krátkými, štětinatými vlasy, se otočil po hlase, který ho oslovil, a zíral na Matta. „Hele – Mattster!

Co tady děláš? Seš pořád takovej ohyzda?“

„Ty jseš pořád stejnej pitomec!“ plácl Matt Bena po zádech.

Ben zařval: „Udělej to ještě jednou a něco po tobě mrštím!“

„Jsi třída, fakt!“ Matt zvedal ruku, aby Benovi uštědřil ještě jednu herdu do zad, ale Ben uhnul.

April a Matt se pozdravili s ostatními. Posadili se na společnou deku. Cítili teplo praskajícího ohně.

„Todde, tady je místo,“ volal Matt, když si uvědomil, že jde s nimi kamarád. Todd, který zůstal stát vzadu ve stínu, ruce v kapsách, si váhavě přisedl na deku.

„Hej, vy všichni – tohle je Todd,“ představil ho Matt.

„Viděl jsi nové podloubí?“ ptal se Matta Ben. „Je senzační!“

„Jo, viděl, ale nevzal jsem si peníze.“

„Já mám,“ Ben se pozvedl na kolena. „Tak pojď!“

Matt začal vstávat, ale pak si vzpomněl na April. „Dneska ne.

kamaráde.“ Vlastnicky jí položil ruce kolem ramen a usmál se na ni.

Její smaragdové oči odrážely světlo ohně a zazářily. Také se na něho usmála a láskyplně sklonila čelo na jeho hruď.

„No dobrá, jsem tady navíc,“ brumlal Ben a pohupoval se na špičkách.

„Později,“ slíbil Matt a ani se na něho nepodíval.

Ben odcházel a ještě volal: „Přines nějaký peníze zítra večer. I kdybys je měl ukrást.“

25

„Je to frajer, co?“ Matt přitiskl April k sobě. Zvedla hlavu a podívala se na Todda, který seděl sám na kraji deky a s nikým se nebavil. Viděla, jak si pohrává s modrým plastikovým zapalovačem, jako vždycky když byl nervózní a cítil se nepohodlně. April mu chtěla něco říct, ale než mohla, Matt zvedl její bradu, naklonil k ní hlavu a začal ji líbat.

„Tamtu,“ ukázala Jesika a její červené oči zajiskřily ve tmě.

„Kterou?“ ptal se Gabri vznášející se nad ní. Vítr nadouval jeho křídla.

„Tu blonďatou holku.“ Jesika byla netrpělivá.

Dva netopýři se snesli níž ke společnosti mladých lidí kolem ohně, ale zůstali dost vysoko schováni ve tmě.

„Je pro tebe jako dělaná, Gabri,“ šeptala Jesika skrze štíhlé, vyčnívající špičáky. „Podívej na ty blonďaté vlasy, růžové tvářičky, kypící zdravím. Je to přesně tvůj typ!“ Syčivý smích unikal z malých, otevřených úst.

„Ne!“ šeptal Gabri a třepetal křídly na znamení nesouhlasu. „Ten kluk má ruku kolem jejích ramen a líbá ji. Má přítele, Jesiko. Musím protestovat.“

„Musím protestovat,“ napodobovala posměšně jeho hlas.

„Vypadáš jako strašák ze špatnýho filmu, Gabri.“

„Je mi to fuk. Holka, kterou jsi mi vybrala, má přítele. Jak mám získat její přízeň, když –“

„Snad sis nemyslel, že to budeš mít snadný?“ Smích se ozýval noční temnotou.

Vyletěla nahoru, když se pokoušel ji uhodit, ale vrátila se.

„Samosebou, jestli se chceš už teď vzdát…“ žertovala.

„Ne!“ vykřikl Gabri. Hleděl dolů na plameny. Jeho rudé oči pronikaly tmou, probodávaly April jako ďábelský radar, zkoumaly ji.

„Nuže?“ ptala se Jesika netrpělivě.

„Přijímám,“ odpověděl Gabri. Bílá slina mu stékala po bradě. „Je to slaďounké děvčátko – tak hotové – tak zralé.“

„Ušetři si básničky, až budete sami spolu,“ prskla Jesika. „Jsi fakt nejpitomější hňup, co znám. Byl jsi taky takovej blbec, když jsi byl naživu?“

26

Gabriho netopýří oči se ztížily, když hleděl do jejích. I v netopýří podobě vyjadřovaly utrpení. „Nepamatuju se,“ zašeptal. „Nevím, jestli jsem byl vůbec někdy naživu.“

Jesika nepřipustila, aby se jí jeho slova dotkla. Opovržlivě se smála.

„Nevadí!“ zvolal hrubě, rubínové oči zářily zlostí. Odletěl od ní a snesl se těsně nad žluté světlo ohně.

Zavěšen v nočním vzduchu, křídla roztažená, díval se Gabri dolů na pohybující se postavy kolem ohně.

„Už jsi pro mě našel oběť?“ ptala se Jesika. Její hlas se ozýval odkudsi shora.

„Jo,“ zasyčel, přitáhl křídla k tělu, vyrazil vpřed a vznesl se k ní.

„Kterou?“ ptala se vášnivě, rty zvlhlé očekáváním. Myšlenka na čerstvý nektar zrychlila její tep.

„Tamtoho,“ ukázal. „Toho malého zrzouna.“

Dívala se dolů k ohni a její oči spočinuly na Toddovi. „Toho, co sedí sám a s nikým nemluví?“

„Jo.“ Gabri byl výběrem upřímně potěšen. „Ten kluk se nerozžhaví nikým, ani tebou, Jesiko.“

„Obávám se, že zapomínáš na naši sázku,“ vysmála se mu.

„Rozehřeju ho snadno – potom ale bude už navždycky studený!“

Její suchý, drsný smích přehlušil i vítr.

Když si navzájem vybrali oběti, dva netopýři se vznesli vysoko do tmavé prázdnoty nad dunami.

Přitisknutá těsně vedle Matta sledovala April netopýry, kteří se snášeli níž a hlasitě vzdychla: „Matte, viděl jsi ty dva?“

„Nevšímej si jich,“ snažil se ji uklidnit a přivinul se k ní blíž.

„Jsou úplně neškodní.“

27

VI.

Toddovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že dva malé body, míhající se ve stínu, jsou ptáci. Stál na nízkém skalnatém pahorku a díval se na ně. Domníval se, že jsou to rackové, sledoval, jak poletují kolem pobřeží nahoru a dolů, než zmizeli ve tmě.

Zabořil ruce do kapes, otočil se a zadíval se na skály, stoupající až k plochému vrcholu a pak prudce klesající dolů. Obrátil se směrem k vodě a povšiml si černého obrysu malého ostrůvku, který vypadal jako vrchol vynořující se ponorky. Odtud přilétali netopýři.

Proč je tu tolik netopýrů? uvažoval a zkoumal mlhavou oblohu.

Neviděl daleko. Nízké mraky vypluly nad pobřeží a překryly měsíční světlo.

Stíny se prodlužovaly. Podél břehu se válely chuchvalce mlhy.

Vzduch byl studený, těžký a vlhký.

Tenhle konec pláže, kde byly jen doky pro pramice a odkud bylo vidět na záhadný zalesněný ostrov, byl obvykle opuštěný. Proto tady rád pobýval. Mohl se opřít o hladkou, chladnou skálu a dívat se na vodu tak dlouho, jak chtěl.

Jak dlouho tady stál a pozoroval blížící se mraky a mlhu?

Nevěděl. Dole na pláži se měl setkat s April a Mattem. Asi se už zpozdil.

Snad se ze

mě nestává samotář, varoval sám sebe a vydal se směrem k pláži.

Tohle by mohlo být prima léto, pomyslel si. Ovšem jestli přestanu být takový budižkničemu, nemotorný hlupák a –

Jeho myšlenky přerušil třepotavý zvuk nad hlavou. Podíval se na nízkou, mlhavou oblohu a uviděl několik snášejících se netopýrů, 28

mizejících v hustém mraku a opět se zjevujících tak blízko, že je mohl jasně vidět.

Netopýři jsou užiteční, říkal si. Žerou hmyz. Ale blízké třepotání křídly a pronikavé vřeštění mu působily mrazení v zádech.

Udělal několik kroků, vlhký písek pronikl pod gumové řemínky sandálů. Zastavil se.

Už nebyl sám. Někdo tu byl s ním.

Za ním. Vzadu za skálou.

Nikoho neviděl, jen měl takový pocit.

Věděl to.

Třepotavý zvuk shora sílil, blížil se a pak náhle ustal. Vítr, vanoucí z oceánu, nadouval propocené triko.

Todd se otočil.

Uviděl dívku. Dívala se na něho.

Stála bosá blízko skály. Když se přiblížila, zdálo se, že pláž se rozjasnila, a Todd ji viděl tak jasně, jako by to bylo ve dne.

Byla nádherná.

„Ahoj,“ pozdravila. Dívala se stydlivě velkýma, tmavýma očima.

Na sobě měla květovanou sukni s bolerkem. Dlouhé, měděné vlasy splývaly na ramena. Smála se plnými, tmavými rty.

„Já, já… neviděl jsem tě,“ koktal.

Co mám říkat, myslel si a přál si, aby se rozpustil v písku a už nikdy se tady neobjevil.

„Myslím – já –“

„Ztratila jsem se,“ řekla dívka. Přistoupila blíž, tak blízko, že viděl, jak bledou má kůži, že cítil parfém s vůní lilie.

„Ztratila?“

Přikývla a sešpulila rty.

Je to nejkrásnější dívka, jakou jsem kdy viděl, pomyslel si Todd.

Uvědomil si, že na ni zírá s otevřenými ústy. Zastyděl se a sklopil oči.

„Moje rodina si tu pronajala dům. Těsně u moře. Přijeli jsme teprve dneska odpoledne a já myslela, že jsem někde blízko domu.“

Krčila bezmocně rameny, hladkými a bledými jako slonovina pod tou mlhavou noční oblohou.

„Aha,“ odkašlal si Todd.

29

Proč mám tak upjatý, chraplavý hlas?

„Většina domů je na druhém konci,“ ukázal na severní konec pláže.

„Tam?“ tvářila se překvapeně.

„Povedu tě,“ nabídl Todd. „Mám stejnou cestu, měl bych se sejít s kamarády.“

„Díky.“ K Toddově překvapení ho vzala za ruku. Obklopila ho květinová vůně. Náhle pocítil něco jako závrať, ale snažil se jít dál.

Nohy se bořily do vlhkého písku.

„Nikdy jsem tu nebyla. Je tady nádherně a jistě i veselo.“

„Ano, je to tu velmi hezké,“ koktal opět Todd.

Jdu po temné pláži s nejkrásnější dívkou, jakou jsem kdy viděl, a všechno, co jsem schopen říct, je, že pláž je hezká, myslil si.

„Je mlha,“ poznamenala. „Proto je dnes večer asi pláž tak pustá.“

Panebože! Teď jí budu vyprávět o počasí, bědoval v duchu.

„To je fajn, že tu máš kamarády,“ obrátila se na něho s úsměvem.

Stále ho držela za ruku. „Já tu nikoho neznám.“

„To je špatný,“ odpověděl nemotorně.

„Možná, že bys mohl být mým kamarádem ty,“ uchichtla se sebevědomě. „Odkud jsi?“

Pověděl jí to.

Vedl ji pomalu, vdechoval její vůni, pokradmo ji sledoval a přál si, aby pláž byla co nejdelší, aby nikdy nedošli na konec.

Přemýšlel, co by jí řekl. Byla tak blízko, tak krásná, že měl hrdlo stažené víc než kdy jindy.

Naštěstí udržovala konverzaci. Ptala se na školu, na jeho rodinu, vyprávěla mu o své a o životě v Maine.

Zajímalo by mě, jestli se jí líbím, kladl si otázku.

Jestlipak by se mnou šla někdy ven, kdybych ji o to požádal?

Odváží se ji požádat?

Oba současně uslyšeli třepetání křídel blízko, tak blízko nad nimi.

Vykřikla a stiskla jeho paži.

„To je v pořádku,“ snažil se, aby jeho hlas zněl jistě. „Netopýři si nikoho nevšímají.“

Zasmála se. Překvapující smích.

Co ji tak rozesmálo?

30

„Mimochodem, jmenuju se Jesika.“ Uvědomila si, že stále tiskne jeho paži.

Řekl jí své jméno. Jak sladký byl její parfém!

Zdálo se mu. že bílá pláž se pod ním naklání.

„Můj dům je tamhle,“ ukázala. „Vedl jsi mě dobře.“ Podíval se, kam ukazuje. Bylo najednou tak mlhavo, že stěží mohl vidět za dunami nějaké domy.

Na pláži nikdo nebyl.

„Děkuju, že jsi mi pomohl, Todde,“ zašeptala. Líbilo se mu, jak vyslovila jeho jméno. „To je v pořádku.“

Mám ji teď požádat o schůzku? Mám jí říct, aby zítra přišla na pláž? Řekne ano? Bude se smát?

Než se stačil rozhodnout, políbila ho.

Překvapením málem oněměl.

Než se stačil rozhodnout, než stačil něco říct, než si stačil uvědomit, co se stalo, její paže, tak bledé, tak světlé, ho objímaly.

Něžně se k němu přivinula, přitáhla jeho obličej ke svému a sklonila se k němu.

Ty rty. Ty tmavé, tmavé rty. Jak něžně se tiskly na jeho.

Zprvu něžně, pak těsněji. Líbím se jí.

Líbala ho tak nádherně jako žádná dívka před tím.

Líbala jeho ústa, jeho tvář. Jeho krk.

Líbala ho na krk, když se mraky snesly níž a obklopila je mlha.

Držela jeho hlavu, líbala jeho krk vytrvale, stále víc.

Vůně parfému, hučení oceánu, něžná vlhkost jejích rtů, mlha, hustá mlha – to všechno Todda pohltilo.

Ponořil se do chladné, čekající tmy.

31

VII.

Kde je?

April prošla plnou uličkou do nacpané herny v podloubí, kde bylo slyšet výbuchy, výstřely z bitev a řev automobilů.

Kde je?

Zdálo se jí, že ho zahlédla vzadu u blikajícího automatu, jak se pokouší vsunout dolarovou bankovku do automatické směnárny.

Bankovka byla napůl v otvoru, ale opět vypadla ven. Zkoušel to znovu.

„Matte!“ volala.

Když se mu to podařilo a začal hrát, rozhlédl se kolem sebe.

Viděla, že je to jiný chlapec se širokými rameny, oválným obličejem a hnědými vlasy.

Matt tady není.

Vyšla ven na ulici, stáhla si rukávy olivového svetru a setřásla blonďaté vlasy dozadu. Zdály se ve vlhkém vzduchu tak těžké. Od oceánu se přivalila mlha, tvořila podivné, pohyblivé stíny mezi pouličními světly. April se podívala směrem na Main Street, která byla plná lidí, vstupujících a vystupujících z restaurací a obchodů.

Nořili se do mlhy, opět v ní mizeli, jako by procházeli těžkou záclonou.

Kde jsi, Matte? Dívala se už posté na hodinky.

Ztracená ve tmě.

Nakoukla do Swannovy cukrárny, očima změřila halu, kde se prodávala zmrzlina. Ustoupila dvojici středního věku vcházející dovnitř.

Ani tady nebyl.

32

Měli se sejít před dvaceti minutami před Swannovou cukrárnou a potom jít na pláž společně s Toddem.

„Hej. April!“

Otočila se s nadějí. „Matte?“

Ne. Byla to dvojice mladíků, které poznala u ohně na pláži minulou noc. Zamávala na ně. „Dobře vypadáš,“ volal jeden z nich.

Pak oba zmizeli ve tmě.

Dobře vypadám, myslela si. Strávila odpoledne s dvojčaty na pláži a ještě teď cítila bolest spálené kůže. Během zimy byla vždycky velmi bledá. Teď, když dostala barvu, cítí místo chladu mlhavé noci pálení.

Tak kde je Matt?

Myslí si, že mě má jistou, uvažovala.

Nechá mě čekat celou věčnost. Pak se ukáže bez slůvka omluvy nebo něčeho podobného. Vždycky jenom řekne: „Promiň, zpozdil jsem se. Zasloužil bych, já vím.“ A tím to hasne.

Závan horka, které ucítila, nebyl od spálenin, ale ze zlosti. Matt je velký frajer. Matka měla možná pravdu, když říkala, že je trochu nezralý.

April zůstala stát na rohu, dívala se nahoru a dolů po Dune Lane, jedné ze dvou příčných ulic města.

Nebudu na něho čekat celé léto, rozhodla se.

Hleděla do stínů tvořených chuchvalci mlhy pod lampou. Náhle měla pocit, že se na ni někdo dívá.

Otočila se a uviděla vysokého, štíhlého chlapce v černém triku a tmavých, těsných kalhotách. Stál na protějším rohu před obchodem s fotoaparáty. Závoj mlhy jako by se před ním rozplynul, když se postavil pod bílé světlo. Spatřila ho teď jasně.

Byl velmi hezký, měl rovné, černé vlasy, bledou, téměř bílou kůži, štíhlý, vážný obličej a tmavé oči, které sklopil, když si uvědomil, že se na něho April dívá.

Vypadá jako herec nebo manekýn, pomyslela si. Až moc dobře.

Zajímalo ji, jestli někoho čeká. Přiblížil se k němu chuchvalec mlhy a on se stal osamělým stínem mezi mnoha pohybujícími se stíny.

Dávám Mattovi pět minut, rozhodla se. Zlostně přecházela mezi 33

rohem ulice a podloubím. Pak půjdu domů.

Je to mizerný začátek léta, pomyslela si. Musím být vůči Mattovi neústupná. Jsou dva druhy lidí – ti, kteří chodí vždycky včas, a ti, kteří chodí zásadně pozdě. April byla vždycky přesná. Jestli má tohle léto být hezké, musí se Matt změnit.

Podívala se na hodinky a rozhodla se, že to už vzdá, když vtom se něčí ruka dotkla jejího ramene. Otočila se, čekala, že uvidí Matta.

Hleděla do pronikavých očí hezkého mladíka, který stál předtím na druhé straně ulice.

„Ahoj,“ řekl nesměle. „Promiň, jestli jsem tě vylekal.“

„Ne,“ zalhala. „Myslím, že ne.“

„Něco jsi ztratila?“ ptal se. „Viděl jsem tě a myslel jsem…“

Jeho hlas byl provokující. Díval se jí do očí.

„Ne, nic jsem neztratila. Na někoho tady čekám.“

„Promiň,“ ustoupil krok dozadu.

Asi není odsud, pomyslela si. Je tak bledý!

Ale hezký.

Rozpačitě se na ni usmál. „Nechtěl jsem tě obtěžovat.“

„To je v pořádku.“ Uvědomila si, že nechce, aby odešel. „Jsi tady poprvé?“ zeptala se.

„Ne, už jsem tady kdysi byl. Není obvyklý, aby v tomhle městě byla taková mlha.“

„Vím,“ souhlasila. „Mimochodem,“ dodala s pocitem jisté nemotornosti, „jsem April Blairová.“

„Gabri Martins,“ podal jí ruku.

„Gabri? To je starodávný jméno,“ vyhrkla.

Přikývl. „Vím, je to zkratka jména Gabriel.“

„To je fajn, že jsem tě potkala, Gabri.“

Byl velmi Štíhlý, mnohem útlejší než Matt. Díval se do jejích očí a zdálo se, že s odchodem váhá. Používá kolínskou s citrónovou vůní, sladkou a kyselou zároveň, uvědomila si. Cítila, že je k němu přitahovaná něčím víc než hezkým vzhledem. Musela se soustředit, aby slyšela, co říká.

„Možná se tvůj kamarád spletl. Věděl, že se tu máte sejít?“

Přikývla. „Měli jsme se sejít tady a pak jít na pláž.“ Proč se náhle cítí tak nejistá?

34

„Třeba se spletl a šel rovnou na pláž,“ uvažoval nahlas a přiblížil se k ní, když kolem procházela skupina mladíků.

„Možná,“ odpověděla.

Matt se obvykle neplete.

„Na pláži dnes večer nebude moc lidí, když je taková mlha.

Nebylo by těžký se po něm podívat,“ navrhl Gabri.

„Snad, ale je už tma…“

„Víš, co? Půjdu s tebou.“ Jak krásně citrónově voněl. Naklonil se k ní, jeho hezký obličej osvítila lampa, jeho oči hleděly do jejích.

„Je to od tebe hezké, ale…“

„Jsem hodný chlapec,“ smál se, aby poznala, že jen žertoval. Pak tiše dodal: „Uvidíš.“

„Ale nesmíš na mně chtít…“ začala.

„Neboj se,“ ujistil ji. „Pojďme.“

Ucítila jeho ruku na svých zádech. Zahnuli za roh a dali se ulicí Dune Lane směrem k oceánu. Závoj mlhy se projasnil, když se blížili k pláži.

„Město Sandy Hollow je dole,“ vysvětloval. „Jako v rokli. Když se z oceánu přivalí mlha, vznáší se nad městem a zůstane tam.“

„Jsi vědec?“ zeptala se čtverácky.

„Povídej mi něco.“ Ruku měl stále na jejích zádech.

Řada těžkých mraků se vznášela nad pobřežím, ale pláž byla jasná. Žádná mlha.

Vlny byly vysoké a bouřlivé. April viděla bílou pěnu na jejich vrcholcích, i když byla tma. Několik dvojic se procházelo podél břehu. Skupina mladíků se shlukla kolem malého ohně, zvuk z jejich magnetofonů přehlušoval hukot vln.

Matt ani Todd nikde nebyli.

April a Gabri šli vedle sebe, chvílemi se dotýkali rameny a mířili na sever ke skalnatému převisu. Vyprávěl jí o velrybě, která jednou ztratila směr a uvízla na břehu. Rozesmál ji, když napo –

(loboval překvapený výraz zvířete. Pak popisoval obětavost chlapců z města, když se snažili dostat velrybu zpátky do vody.

Je opravdu hezký a zábavný, myslila si.

A zajímavý.

Jistě neztrácí čas stupidními hororovými filmy v kině. Zastavila se 35

a dívala se dolů na prázdnou pláž. Byla skutečně přitahovaná ke Gabrimu, nebo to byla jen zášť vůči Mattovi? Asi obojí.

„Není tady,“ řekla smutně a postavila se na skalní výběžek za dokem. Cítila, že Gabri stojí za ní. „Pláž je dneska děsivá. Vlny vypadají hrozivě.“

Gabri se rozhlédl kolem, aby se ujistil, že jsou opravdu sami. Vlny oceánu bouřily, černé proti ještě černější obloze.

Byli obklopeni tmou. Byli sami.

Gabri už nemohl dále odolávat.

Byla tak krásná. Tak dokonalá. Tak sladká.

Ano, nektar bude chutnat sladce.

Potřebuje ho právě teď. Potřebuje nektar.

Nejenom kvůli hloupé sázce s Jesikou. Potřebuje nektar k přežití.

Je to nektar, co mu umožňuje, aby existoval tolik let po smrti. Je to nektar, který způsobuje, že je věčný.

A teď se může napít.

Stála před ním, otočena k němu zády, dívala se na tmavé, bouřící vlny. Naklonil se dopředu, špičáky pomalu klouzaly dolů po bradě.

Jemně, jemné odsunul vlasy, aby odkryl její krk.

Tak bledá, tak něžná kůže.

Nadechl se, otevřel ústa a naklonil hlavu, aby se zahryzl.

36

VIII.

Dívala se na vlny, téměř hypnotizovaná jejich tmavým, vlnícím se leskem a měkkým zvukem, jak narážely do břehu. Cítila, že Gabri je blízko.

Matt tu není, pomyslela si. Nikdo jiný tu není. Pláž je tak prázdná.

Musím jít domů.

Zdálo se jí, jako by jí lehký závan větru sčesal vlasy k jedné straně.

Pomalu se otáčela ke Gabrimu, aby mu poděkovala za doprovod.

Ale než se pohnula, ucítila na krku teplo. Něžnější než vítr. Lehké jako dech.

A potom uslyšela třepotavý zvuk, doprovázený ohavným zaskučením. Od oblohy se odlepil tmavý stín. Nejdříve stín, pak živá, skučící bytost s drápy. Uviděla červené, žhnoucí oči a ihned si uvědomila, že je to netopýr.

Vykřikla a zvedla ruce.

Pozdě.

S pronikavým vřeštěním zaťal netopýr drápy do jejích vlasů.

„Pomoc!“

Zavřela oči, klekla do písku a bezmocně si chránila hlavu rukama.

Potvůrka syčela, drápala a snažila se uvolnit se z dlouhých vlasů.

Křídly zuřivě bila kolem. Konečně se netopýr se zasyčením uvolnil a vznesl se do výše, do temnoty.

April se postavila na nohy. I když věděla, že je po všem, stále cítila netopýra, jak nalétá proti její hlavě, jak křídla bijí do obličeje.

Oceán řval hlasitěji. Řev k ní doléhal ze všech stran. Přitiskla obě ruce na uši, jako by se to všechno odehrávalo uvnitř její hlavy. Náhle 37

si uvědomila, že zvuk vychází z ní. To ona křičela. Křičela hrůzou.

Náhle se celá pláž začala točit. Písek se pohyboval pod nohama.

Ne. Pláž se nepohybuje. To já.

Utíkala rychle pryč od pobřeží, od skalnatého výběžku, sotva popadala dech. Nemohla ani křičet. Utíkat, utíkat – do Mattovy náruče.

„April, co se děje?“ volal.

Pevně se k němu přitiskla. Čekala, až se uklidní tlukot jejího srdce a dech, až zmizí pocit, že netopýří drápy trhají její vlasy.

„Co se stalo, pověz!“ Matt ji stále pevně držel v objetí.

„Já – hledala jsem tě,“ tiskla své čelo na jeho teplé triko. „Tady, na pláži…“

„No a co?“ byl netrpělivý.

„Do vlasů mi vletěl netopýr. Nějak se zamotal, nebo co. Hrozně nahlas vřeštěl, propadla jsem panice. Bylo to hrozný, nemohl se vymanit. Ale pak Gabri –“

„Kdo?“ ptal se Matt. „Kdo je Gabri?“

„Tamten chlapec,“ ukázala za sebe, aniž se otočila. „Byl tak hodný, že netopýra odehnal.“

„Kdo?“ ptal se zase Matt.

Otočila se, aby Gabriho zavolala.

Nikdo tam nebyl.

V dáli na pláži, na skalním výstupku kluzkém od mžení a těžké rosy, se snesli tiše dva netopýři. Tmaví jako noc. Začali vířit, rozpínat křídla, jako by tančili tanec bez hudby.

Z tance se vynořili v lidské podobě.

Gabri s červenýma, rozžhavenýma očima se zlostně vrhl na Jesiku a tlačil ji směrem k ostrému konci výběžku. „Ty žárlivá bláznivko!“

křičel. „Viděla jsi, že jsem chtěl pít nektar. Proč jsi mi to pokazila?“

Odpověděla zlomyslným smíchem. „Chceš mě snad shodit dolů?“

Ignorovala jeho zlost. „Nemůžeš mě zabít, Gabri. Jsem nesmrtelná.“

„Odpověz na mou otázku,“ trval na svém. Neustoupil, takže se nemohla pohnout. „Proč jsi mě špehovala? Proč jsi to udělala?“

„Uklidni se, ať si můžeme popovídat,“ bránila se. Narovnala si 38

okraj svých letních šatů a zapnula svetřík.

„Nechci se uklidnit. Odpověz!“

„Dobrá, dobrá,“ zakoulela očima. „Nehrál jsi podle pravidel.“

„Cože?“ Z očí zmizela zlost a nahradil ji údiv.

„Neměl jsi tu dívku napadnout, ale měl jsi napřed způsobit, aby po tobě toužila.“

„Jsi šílená?“ křičel a jeho rysy nabyly opět ostrého výrazu. „Líbil jsem se jí.“

„Viděla jsem, co jsi udělal,“ trvala na svém. „Neviděla na tebe.

Neměl jsi to dělat, Gabri. Nebylo to podle naší sázky.“

Gabri zvedl obličej k obloze a vydal zvířecí skřek. Zdálo se, že je o něco klidnější. „Copak jsem ji nemohl pošimrat po vlasech?“

Smála se suchým, neveselým smíchem.

„Přestaň se mi smát. Myslíš, že jsi vtipná?“

„Jo,“ souhlasila samolibě. „To jsem.“

Zadíval se na ni a jeho oči se zúžily. „Varuju tě, Jesiko. Můžeme hrát špinavou hru. Směj se, jak chceš, i já můžu hrát tak špinavě jako ty. Dej si ale pozor!“

Jesika dlouze zívla. „Mě nepostrašíš, Gabri.“

„Radši si dej pozor,“ opakoval a začal se otáčet, vířit. Získával opět netopýří podobu.

Ti dva mladí by si spíš měli dávat pozor, pomyslela si Jesika a usmívala se, když si představila Todda, nektar, když si uvědomila, jak snadno vyhrává sázku.

Za několik okamžiků oba netopýři odletěli ze skalního výběžku.

Zakroužili široce oblohou, smočili se v pěnících vlnách. Pak jeden na druhého zlostně zasyčeli, zajiskřili rudýma očima na znamení výzvy.

Vznesli se k těžkým mrakům, aby se navrátili do svých doupat a tam čekali, plánovali, snili o tom, jak ukojit žízeň.

39

IX.

„Jaké je moře?“ zeptal se pan Daniels, když se šoural ve svém koupacím plášti ke kuchyňskému stolu. Ospale si nalil další šálek kávy.

Matt vstal brzy, před osmou hodinou, cítil se plný energie.

Vyklouzl z domu, aniž by vzbudil rodiče. Procházel se po pláži.

„Divoký,“ odpověděl otci, otevřel dveře lednice a vzal si plechovku s pomerančovým džusem.

„Velmi výstižné,“ sarkasticky poznamenal pan Daniels. Stál u stolu, srkal kávu a díval se kuchyňským oknem na oranžové slunce na jasné obloze.

„Vlny jsou divoké, vysoké. Přicházejí ze všech stran.“

„Nepij z tý plechovky,“ varoval otec. „Vezmi si sklenici.“

„Jenom lok.“ Matt vrátil plechovku do lednice a utřel si ústa rukou. „Nevolal Todd?“

Pan Daniels se podíval na kuchyňské hodiny a odpověděl: „Ne.“

Bylo půl desáté.

„Asi zavolá později. Chtěl bych dopoledne na surfing. Musí to být nádhera, když jsou takový vlny.“ Šel k nástěnnému telefonu a vytočil číslo.

„Koho voláš?“ ptal se otec a drbal se na hubeném hrudníku.

„Todda. Myslím, že by mohl jít na pláž se mnou.“

„Podívej na ty kolibříky!“ zvolal pan Daniels a ukazoval z okna.

Matt odložil sluchátko a díval se do okna. „Kde, tati?“

„Tam, na té květině. Pozdě. Už jsou pryč.“

„Nebyl to jinej pták?“ vtipkoval Matt. „Měl jsem dnes v noci v pokoji mouchy velký jako sojky!“

40

„Musím ty tabule upevnit,“ bručel pan Daniels. Vzal si svou kávu, otevřel skleněné dveře a položil se na deku.

„Není trochu brzy na to někomu volat?“ ozýval se zvenku.

„Ne. Todd vždycky vstává brzy,“ Matt opět zvedl sluchátko.

Našel v seznamu číslo Toddova domu a rychle je vytáčel.

Telefon pětkrát zazvonil, pak jej zvedla Toddova matka.

„Tady Matt. Můžu mluvit s Toddem?“

„Ahoj, Matte,“ sotva popadala dech. „Promiň. Byla jsem na zahradě.“ Chvíli se vydýchávala. „Myslím, že Todd ještě spí. Přišel včera večer hodně pozdě. Zatřesu s ním.“

„Líná kůže.“ Matt se podíval na hodiny. Todd byl vždycky ranní ptáče. Odkdypak spí do půl desáté?

Slyšel, jak Toddova matka odložila sluchátko a jak se její kroky vzdalují. Po dlouhé chvíli slyšel, jak se kroky přibližují, pak chraplavý hlas.

„Haló!“

„Todde? Ty ještě spíš?“ Ticho. „Asi jo.“ Zívnutí. „Promiň. Kde jsi byl včera v noci? April se utkala se netopýrem.“

„Jak to?“

„Vletěl jí přímo do vlasů. Ale je to v pořádku. Kde jsi byl?“

Todd si odkašlal. „Našel jsem dívku.“

„Cože?“ nedovedl Matt skrýt překvapení. Todd byl vždycky stydlivý a u dívek téměř nemožný. „Proto jsi dnes ráno jako polámaný?“

Todd zívl. „Je děsivá, Matte. Myslím jako prudká, víš.“

„Potkal jsi ji na pláži?“

„Jo. Ztratila se. Procházeli jsme se. Pomohl jsem jí najít její dům.

Povídali jsme o všem možném. Je nádherná. Matte. Jako nějaká filmová hvězda.“

„Žádné tajnosti, kamaráde. Pokračuj. Podrobnost, detaily…“

Todd ospale vzdychl. „Nemůžu se dneska nějak probudit.“ Jeho hlas byl stále ochraptělý. „Nevím, co to se mnou je.“

„No a dál?“ přerušil ho Matt. „Jak se jmenuje?“

„Jesika. Je to fakt hrozně úžasný. Matte. Byli jsme na pláži. V

mlze. Ona ke mně přišla první, fakt.“ Odkašlal si. „Uvidíš, ještě mám na krku stopy.“

41

Matt překvapeně zašeptal! „Cože?“

Todd pokračoval: „Je neuvěřitelná.“

„Dobrá, dobrá. Pojďme na pláž a tam mi můžeš všechno vyprávět.“

„Ne, dneska ne,“ řekl Todd ospale. „Opravdu se dnes necítím dobře. Nevím. Jsem nějak slabej.“

Matt se smál. „Asi jste to s Jesikou přehnali, kamaráde.“

Todd se ale nesmál. „Myslím, že se potřebuju jenom vyspat a řeknu ti, proč. Dnes večer se s Jesikou setkám ve městě. Mohli byste přijít s April.“

„Jistě,“ souhlasil Matt nadšeně. „Pojď, Todde. Vlny jsou dneska ráno vynikající. Voda tě probudí.“

„Ne, myslím že ne. Jdu zase spát.“

Zavěsil dřív, než Matt mohl něco namítnout.

Položil sluchátko a snažil se představit si Todda, jak se prochází s krásnou dívkou po pláži. Todd se málokdy odvážil pozvat dívku na schůzku. Trvalo mu dlouhé měsíce, než začal volně komunikovat s April, i když bývali často všichni tři pohromadě. Byl zvědav, jestli je Jesika tak báječná, jak ji Todd popsal.

Opřený o kuchyňský stůl držel v ruce stále sluchátko a přemýšlel, komu by měl zavolat, aby s ním šel na pláž. April říká, že vždycky tráví den tím, že se stará o sestřičky.

Snad Ben. Nemůže být touhle dobou pod podloubím.

Našel Benovo číslo v seznamu a vytočil je. Nechal telefon osmkrát zazvonit. Pak zklamaně zavěsil.

„Tati,“ zavolal směrem k dece. „Nechceš si zahrát tenis?“

Todd a Jesika už seděli vedle sebe v Pizza Cove, když Matt a April těsně po osmé vstoupili dovnitř.

„Vypadají opravdu roztomile,“ šeptala April a mávala na Todda přes přeplněnou restauraci. Prodírala se řadou mladých lidí čekajících na volné stoly. Viděla, jak Jesika objímá svou paží Todda kolem krku. Když Matt a April usedli na sedadla naproti nim, Todd se začervenal.

„Ahoj.“

„Ahoj. Já jsem Jesika,“ rozhodila své měděné vlasy po štíhlých, 42

bledých ramenou. Byla oblečena do zeleného trička, které odhalovalo světlou kůži barvy slonoviny.

April na první pohled uviděla skvrnu po tmavé rtěnce těsně pod Toddovým uchem. Jesika má jistě Todda ráda, pomyslela si. Ale je pro něj příliš zkažená.

Vynadala si za takové myšlenky. Jsem závistivá, protože ona tak nádherně vypadá.

„Objednal jsem pizzu,“ oznamoval Todd s úsměvem.

„Jsi taky ze Shadyside?“ ptala se Jesika.

April a Matt odpověděli současně.

April se přistihla, že si prohlíží Jesičiny dlouhé nehty, perfektně upravené, nalakované tmavě v souladu s rtěnkou. Jesika se nakláněla k Toddovi a hladila jeho paži.

Líbí se to vůbec Toddovi? uvažovala April v duchu. Povídali si o pláži, o městě, o rodičích. April vyprávěla, jak Courtney odpoledne zahrabala Whitney do písku a lila jí na hlavu vodu. Pak měli všichni plno práce, aby ji dostali z písku ven.

Když vyprávěla, Jesika se otírala o Toddovu paži, probírala se jeho kudrnatými vlasy, smála se na něho, nakláněla se blíž.

Matt a já jsme byli taky takoví, když jsme spolu začali chodit, uvažovala April. Teď je to jiné.

Pizza byla na kulatém, plechovém podnose. April, Matt a Todd si hladově krájeli a dávali na talířky. „Měla jsem pořádný oběd,“

vysvětlovala Jesika, neschopna zakrýt své opovržení, když jí podávali talíř. „Nepozřu ani kousek.“

„Ani sousto?“ naléhal Todd.

„Ne. Opravdu,“ odpověděla a tvářila se, jako by jí bylo zle. Její hnědé oči se rozšířily. April si uvědomila, že se dívá ven před restauraci. Otočila se a podívala se stejným směrem.

Gabri se pokoušel dostat dovnitř ucpanými dveřmi. Mával na April z ulice. „To je přece Gabri!“ zvolala a naznačovala mu, aby šel k nim. Otočila se k Mattovi. „To je ten chlapec, o kterém jsem ti vyprávěla.“

Matt měl ústa plná pizzy, na bradě přilepený kousek sýra. Přikývl, ale hlavu nezvedl.

Gabri se vydal směrem ke stolu a zůstal stát v uličce. Díval se na 43

April. „Jsi v pořádku?“

„Promiň, fakt se stydím,“ odpověděla. „Chovala jsem se dětinsky, vím. Hrozně se bojím netopýrů.“ Strčila do Matta, aby se posunul ke zdi a naznačila Gabrimu, aby se posadil mezi ně.

Gabri měl na sobě volné šedé šortky s bílou polokošilí. Tmavé oči se blýskaly radostí. Když si vedle ní sedal, obdařil April teplým úsměvem.

„To je Matt, Todd a Jesika,“ představila ostatní. „Znáš Jesiku, Gabri?“ zeptala se.

Jesika zareagovala: „Ne.“ Její ruka zůstávala na Toddově rameni.

„Jsi odsud?“

„Ano,“ zněla odpověď. „Žiju tady celý život.“

„Vezmi si pizzu,“ nabídl Matt a posunul před Gabriho tác.

„Ne, díky,“ usmál se Gabri. „Už jsem jedl.“

„Gabri mi včera večer zachránil život,“ vyhrkla April. „Byl tak statečný!“

Gabri skromně zvedl ruce, jako by se chránil před komplimenty.

„Ne, skutečně. Nech to být.“

„Řekni nám, co se vlastně stalo,“ poprosila Jesika a blýskla po Gabrim očima.

„Dobrá. Kdyby se Matt o půl hodiny neopozdil, nebylo by se to stalo,“ rýpla do Matta April, a ten se zatvářil otráveně.

„Nenechávej nás v napětí, prosím,“ naléhala Jesika a stále držela Toddovu paži.

April jim vyprávěla, co se stalo na pláži předešlou noc. Chtěla ještě dodat, že Matt tím vším nebyl nadšen. Žárlil. Žárlil, že ji Gabri bránil. Žárlil, že spolu šli večer po pláži.

„To je děsný,“ ozvala se Jesika, když April dokončila vyprávění.

„Taky mám hrůzu z netopýrů.“

„Není čeho se bát, fakt,“ Gabri se naklonil přes stůl k Jesice.

„Netopýři nekoušou, to je jenom pověra.“

„Nahánějí mi husí kůži,“ Jesika se chytila Todd*.

Gabri vyprávěl, jak si vždycky přál umět létat, a tak vlastně netopýrům závidí. „Musí to být nádhera roztáhnout křídla a vznášet se!“

Opravdu vypadá dobře, myslela si April. Má ten nekrásnější 44

úsměv. Dala si na talíř další plátek pizzy. „Matte, podej mi, prosím tě, česnekový prášek.“

„Jistě,“ reagoval nabručeně, zjevně nazloben, že April věnuje Gabrimu tolik pozornosti.

Vzala si od Matta skleněnou nádobku a nasypala na pizzu trochu prášku. Gabri ji chytil za zápěstí. „Prosím –“ stisk uvolnil. „Promiň, April, ale já pach česneku nesnáším. Asi mám alergii.“

„To nevadí,“ podala nádobku zpět Mattovi. Otočila se ke Gabrimu. „Neslyšela jsem ještě nikdy, že by někdo byl alergický na česnek.“

Pokrčil rameny. „Není to tak hrozný.“

„Jsem taky alergický na česnek,“ ozval se Matt a poklepal April na rameno. „Hlavně když je cítit z tvýho dechu.“

Všichni se rozesmáli, kromě Jesiky.

„Je tu horko,“ ovívala se rukou. Naklonila se k Toddovi. „Už jsi skončil? Ráda bych se prošla po pláži, abych se ochladila.“

Todd přikývl a rychle spolkl poslední sousto pizzy. „Pojďme. Jde ještě někdo s námi?“ Na Jesičině tváři se objevila rozmrzelost.

Postavila se, setřepala dozadu dlouhé vlasy a narovnala si okraje červených kraťasů.

April si všimla, jak Matt vypoulil oči.

Dobrá, pomyslela si. Jesika je skutečně úžasně krásná. Krátce ho dloubla do žebra: „Neslintej si do pizzy.“

Předstíral, že neslyšel.

„Přijdu za várna později,“ řekl Todd šťastně a nechal se Jesikou postrkovat ke dveřím.

„Jo, později,“ opakoval Matt. Stále se díval na Jesičiny dlouhé, štíhlé nohy.

„Rád jsem vás poznal,“ volal za nimi Gabri.

Ale Todd a Jesika už byli za dveřmi.

„Tvoji kamarádi se mi líbí,“ tvrdila Jesika. Stále držela Toddovu ruku, když se procházeli po pláži.

Byla teplá, jasná noc. Nízký měsíc obklopený blikajícími hvězdami působil, že písek se jasně třpytil. Povrch pláže byl krémově zbarvený, rozbrázděný pohybujícími se modrými stíny.

45

„Dnes je tady hodně lidí, ne jako včera večer,“ ozval se Todd.

Lidi se hemžili po pláži – dvojice, skupinky, malé děti, které už měly dávno spát, sbíraly mušle za jasného měsíčního světla. Jesika si zula sandály a vedla Todda k vodě. Purpurově zelené vlny poskakovaly ke břehu a postupně se zmenšovaly, převalovaly se přes písek a omývaly jejich chodidla.

„Kam jdeš?“ tahal ji zpátky.

„Co takhle si zaplavat?“ Dívala se na něho svůdně, její nahá ramena svítila jako slonovina. Jemně ho táhla k vodě.

„Ne, ne,“ bránil se.

Sešpulila nelibě rty. „Ty si se mnou nechceš zaplavat?“ Její výraz se změnil ve čtverácký. „Nepotřebuješ ani plavky.“

Smál se. „To není tím. Je tady spodní proud.“

Její oči se zúžily, ale stále měly hravý výraz. Držela ho za ruku.

„Jsi snad srab?“

„Asi jo,“ přiznal se, „Jsem srab. Nejsem dobrej plavec.“

„Jistě,“ šeptala. Vítr čuchal její vlasy, které vlály kolem.

„Ne, fakt nejsem,“ trval na svém. „Slyšel jsem, že spodní proud u pláže je v noci zrádný.“ V její tváři spatřil zklamání. „Rád se s tebou procházím.“

Překonává svoji stydlivost, pomyslela si Jesika, spokojená sama se sebou, s tím, jak se věci odvíjely.

Není osobnost, ale je tak sladký!

Nektar je sladký. Velmi sladký.

Její žízeň byla náhle ohromná.

„Tak se půjdeme projít na duny,“ stiskla jeho ruku. „Na pobřeží je hodně lidí.“

Souhlasil bez váhání, ovinul ruce kolem jejího pasu a vedl ji pískem. Rytmické, pravidelné šploucháni vln je doprovázelo. Brzy byli sami v mělkém údolí mezi dvěma valy písku. Šli bosí vysokou trávou, nadšeni jeden druhým.

Jesika ho políbila první, její oči žhnuly, rty se chvěly očekáváním.

Cítila, jak špičáky sestupují z úst k jeho krku. Zavřela oči, chystala se kousnout, když vtom se ozval výkřik.

„Pomoc! Pomozte mi někdo!“

Byl to dívčí výkřik. Tak pronikavý. Tak strašlivý.

46

Tak blízko.

47

X.

Jesika zklamaně vzdychla. Tak blízko, tak blízko. Mám takovou žízeň.

Otevřela oči a viděla, jak se Todd otáčí směrem, odkud vyšel výkřik, a utíká přes dunu.

Jesika sestoupila dolů. Lidé se seskupili kolem vyděšené dívky.

Konejšivé hlasy účastných i zvědavých diváků doprovázely její hlasité vzlykání.

Jesika zamířila do čela kruhu. Muž a žena drželi dívku kolem ramen a snažili se ji uklidnit. Když dívka odkryla obličej, Jesika viděla, že má baculatou oválnou tvář a zvlněné černé vlasy až k ramenům. Oblečena byla do černých elastických kalhot a volného růžového trika.

Přestala vzlykat, ale ramena se jí ještě třásla.

„Zkus nám říct, co se vlastně stalo,“ naléhala žena. „Zkus nám to říct.“

Dívka otevřela ústa, ale místo slov následoval opět výbuch pláče.

Ruce si dala před obličej, jednou rukou ukázala na krk.

„Co to znamená?“

„Co se stalo?“

„Jsi zraněná?“

Hlasy z davu byly hlučnější, přidávali se další kolemjdoucí.

„Něco mě kouslo,“ procedila mezi zuby. „Ono mě to kouslo.“

Hlasy utichly, otázky ustaly, lidé s napětím poslouchali.

„Pokousal ji moskyt,“ zavtipkoval mladík stojící za Jesikou. Jeho vytáhlí kamarádi se uchichtávali.

„Byl to netopýr!“ vykřikla dívka a ukazovala k obloze. Druhou 48

rukou si stále držela krk. „Sletěl dolů, sedl si na moje rameno a kousl mě!“

Jesika slyšela výkřiky údivu a hrůzy. Malé děvčátko vzadu začalo plakat. Jeho otec jej vzal do náruče a odnášel pryč.

„Doveďte ji k doktorovi,“ navrhl kdosi.

„Chci se zakousnout do tvého krku!“ Mladík stojící za Jesikou předváděl svým uchechtávajícím se kamarádům Belu Lugosiho –

filmovou představitelku upírů.

„To není legrace,“ ozvala se vysoká, dlouhovlasá dívka. „Netopýr mohl mít vzteklinu.“

„Ty bys taky mohla mít vzteklinu!“ utrhl se na ni mladík.

Muž a žena odvedli dívku z pláže. Přestala vzlykat, ale stále si držela krk.

„Kde jsou tví rodiče?“ ptala se žena.

„Nevím,“ slyšela ještě Jesika dívčinu odpověď. Její hlas byl ustrašený. „Nevím.“

„Vezmeme tě autem do nemocnice,“ navrhl muž.

Dívka cosi odpověděla, ale byli už příliš daleko, takže Jesika nerozuměla. Když odešli z pláže, dav ožil. Všichni začali hovořit najednou. Někteří byli ještě vyděšení, jiní nedůvěřivě vrtěli hlavami.

„Co se stalo?“

„To děvče upadlo?“

„Někdo ji odvezl?“

Tiché, zmatené hlasy se mísily s hlukem oceánu a nervózním smíchem.

Jesika se začala tvářit ustrašeně, celá se třásla, když k ní Todd přišel. „Jesiko, jsi v pořádku?“ ptal se ustaraně.

Objala ho. „Nenávidím netopýry. Nahánějí mi husí kůži!“

vykřikla. Todd ji vzal za ruku. „Jsi studená jako led.“ Stiskl ji.

„Ubohá dívka,“ naříkala přesvědčivě. Zvedla ruku ke krku.

„Vypadalo to na upíra nebo něco podobného,“ řekl Todd.

„Prosím tě, dost!“ žadonila. Vzala ho za ruku. „Strašně se bojím.“

Obrátila oči k obloze, jako by tam hledala netopýry. Usmála se, když ji Todd objal kolem ramen.

Byl to Gabri, myslela si.

Gabri byl ten netopýr. Gabri kousl dívku.

49

Vím, že to byl Gabri.

Viděl, že bych byla s Toddem úspěšná. Viděl, že mám chuť na nektar podruhé, tak podnikl akci. Věděl, že nedosáhnu svého, když kousek ode mne bude vřeštět ta holka.

Jaká špinavost.

Je jasné, že Gabri udělá všechno, aby mi to překazil. Ale mě nemůže zastavit. Její zlost jí připomněla původní záměr.

Nemůžeš mě zastavit, Gabri. Jsi moc pozadu.

Dva další srky a nic netušící Todd bude můj.

Dívala se toužebně na Todda. Podívej se na něj, pomyslela si a snažila se zakrýt smích. Chudák dítě. Je to mě šíleně zamilovaný.

Myslí si, že je to nejšťastnější léto v jeho životě. Jsem zvědavá, jestli se bude taky tak cítit, až zjistí, co se vlastně stalo. Jsem zvědavá, jestli bude ještě tak šťastný, až zjistí, že je věčný, že nemůže ani žít, ani zemřít.

Taková žízeň. Stále tak hrozná žízeň.

Přitiskla obličej k jeho rameni. Cítila, že má náhle sucho v ústech.

Mohla by okusit nektar. Tmavě červený, hustý a teplý.

„Pojďme, Todde,“ zašeptala. „Vezmi mě odsud pryč. Jsem tak vystrašená!“

Přikývl. Přitáhl ji k sobě. Vedla ho pryč do tmy.

50

XI.

O několik dnů později procházela April přeplněnou Main Street, kde se měla setkat s Mattem. Obchody a restaurace, které míjela, byly zářivě osvětlené a plné lidí. Vstoupila do ulice, aby se vyhnula skupince nahlížející do výkladu. Kolem se vlnilo moře tváří, sluncem opálených, smějících se lidí v barevných košilích, šortkách, nebo sukních.

Už z dálky viděla, že Matt není na rohu Swannovy cukrárny, kde se měli setkat. Doufám, že se zase neopozdí, pomyslela si. Podívala se na hodinky.

Těsně kolem ní projel motocykl. Rychle uskočila na chodník.

Otočila se a uviděla jen záda dvou chlapců se světlými dlouhými vlasy, kteří uháněli směrem k pouťovým atrakcím.

Zajímalo by mě, jestli už pouť otevřeli, uvažovala. Stále hledala Matta v proudícím davu. April milovala poutě. Milovala projížďky, hry, atrakce, vůni pečené kukuřice a cukrové vaty. Snad tam Matt s ní půjde!

Slíbila sestřičkám, že je tam vezme, jakmile otevřou. Znamenalo to celou věčnost dohadování o tom, na který kolotoč jít teď, na který potom, kdo bude vpředu a kdo za ním.

„Matte, kde zase jsi?“ řekla nahlas.

Vstrčila hlavu do jedné z heren v podloubí. Viděla, že je vzadu.

On a Ben se opírali o hrací stroj a zaujatě sledovali obrazovku, další chlapec otáčel hracím kolem.

„Matte! Matte!“ Volala přes všechny exploze, výstřely a třeskoty, které se ozývaly úzkou místností. Konečně se otočil ke dveřím.

Zdálo se, že je překvapen, že ji vidí.

51

Copak opravdu zapomněl, Že jsme se měli sejít?

Spěchal k ní s provinilým výrazem ve tváři. Šli ven. „Ty už jsi tady?“

„Jak vidíš,“ přikývla.

„Vypadáš báječně. To je nové triko?“

April si ten večer oblékla světle modré triko s výstřihem ve tvaru V, které už předtím měla nejméně tisíckrát.

„Ne, Matte. Stalo se něco?“

„Ale – narazil jsem na Bena. Hráli jsme hry s ostatními. Však víš, takový to střílení a tak.“

„Takže co budeme dělat dnes večer?“ zeptala se April. Sledovala jaguár krémové barvy, který zabočil za roh Dune Lane.

„Pěkný fáro,“ poznamenal Matt.

„Myslím, že je perfektní.“ April se na něho usmála.

„I cena je perfektní,“ smál se také. „Neodpověděl jsi mi na otázku, Matte. Už je otevřená pouť?“ Pokrčil rameny.

„Chtěl bys tam jít?“ Otočila se směrem k místu, kde byla pouť.

Žluté světelné paprsky na obloze ukazovaly také tím směrem, bodová světla napovídala, že pouť je otevřená.

„Dobrá…“ váhal a pak se zadíval směrem ke kinu, kde se tvořila fronta před pokladnou. „Dávají Pátek třináctého. Chceme to s Benem vidět. A ty?“ Vydal se směrem ke kinu.

April zlostně vzdychla. „Víš, že tyhle filmy nenávidím! Proč bych měla chtít vidět, jak někdo porcuje hezké dívky na kousky, nebo je rozemílá. Je to sexuální svinstvo, Matte!“

„No jo, já vím,“ odpověděl. Oči však nemohl odtrhnout od zářícího nápisu.

Nemůžu tomu uvěřit, myslela si April. Cítila, jak její zlost narůstá.

Matt tráví všechen čas s Benem a jeho kumpány. Je tak nadšený stupidním filmem, že zapomněl na jejich schůzku!

„Víš to jistě, že nechceš jít na ten film?“ zeptal se. Vyhýbal se jejímu pohledu. Nervózně si pročísl vlasy a díval se do herny za svými kamarády.

„Jo, jsem si jistá,“ odpověděla. Nesnažila se zakrýt svou zlost.

„Nejdou ti ty horory na nervy?“

„Ani ne,“ zněla odpověď.

52

Zatvářila se znechuceně. „Myslím, že půjdu,“ řekla tiše.

Očekávala, že nebude souhlasit, že ji bude žádat, aby neodcházela.

Očekávala, že změní své plány, nepůjde s Benem a ostatními do kina.

„No tak dobře, podnikneme něco zítra večer,“ navrhl. „Jdi na pouť, nebo někam, kam chceš.“

Odvrátila se od něho. „Dobrá, fajn,“ zamumlala a vydala se přes ulici.

„Zavolám ti zítra,“ křičel za ní ještě.

Proč jsem mu neřekla, že se zlobím? Zabořila ruce do kapes kalhot a vydala se směrem k pouti. Proč jsem mu nenaznačila, že mě trápí? Proč? Proč jsem jen řekla, dobrá… a šla pryč? Uvědomila si, že se zlobí jak na Matta, tak na sebe. Možná jsem s ním měla do kina jít. No, už se nedá nic dělat. Rychle však myšlenku zapudila. Jsem vždycky tím, kdo ustupuje. Celé dny se starám o sestřičky, trávím s nimi dopoledne na pláži. Pak si Matt klidně jde s kamarády a mě nechá samotnou.

Šla přes Seabreeze Road podél Mini Marketu. Byla tak zahlcená zlostí, svými myšlenkami, že vrazila do kohosi, kdo šel proti ní.

Zastavila, mírně zavrávorala, aby udržela rovnováhu. Nejprve spatřila karmínový pulover, pak černé kalhoty. Dál úzký obličej a bledou tvář.

Poznala jeho tvář. „Gabri!“

„Ahoj,“ zvolal ještě vylekán. „Neviděl jsem tě.“

„Taky jsem tě neviděla. Jsi v pořádku?“

„Jo, myslím, že jo.“ Pohladil si černé vlasy a povzbudivě se na ni usmál. „Spěcháš? Kam jdeš?“

„Nikam,“ přiznala. „Nejdu nikam a spěchám.“

Myslela, že se jí podařil vtip, ale zdálo se, že Gabri to tak nevzal.

Ozvalo se zatroubení. Oba uskočili a uvědomili si, že stojí uprostřed ulice. „Pojďme odsud,“ navrhl. Šla za ním, auto projelo a zatroubilo.

„Jsi s Mattem?“ ptal se jí, když zastavili před Mini Marketem.

„Je to nanic,“ zabručela.

Zdálo se, že Gabriho oči se rozsvítily. „Jak to?“

„Nejsem s Mattem.“ Zdálo se jí, že zlost polevuje. Gabri se 53

postavil pod pouliční lampu a uvolnil cestu ženě, která právě vycházela z obchodu, obtěžkaná taškami plnými potravin.

„Jsi ten nejbledší chlapec na celém světí,“ smála se April. Gabri se opět neusmál. Zdálo se, že je naopak poznámkou rozrušený.

Rychle se však vzpamatoval, do tváře se mu vrátil teplý úsměv.

„Je to mým povoláním,“ vysvětloval a poodešel kousek do stínu budovy. „Celé dny pracuju, nedostanu se ven, až večer. Mám barvu jen od měsíce.“

„Kde pracuješ?“

„V jiném městě,“ odpověděl po krátké odmlce. „Co děláš?“

„Co mi řeknou. Není to nijak zajímavá práce.“

April si uvědomila, že se dívá do jejích očí, když hovoří. Snad ani nemrká! Jeho oči jsou tak… hluboké. Jako tunely. Jako tunely, které vedou dovnitř, hluboko, hluboko. Pocítila závrať. Zvedla ruce, aby se opřela o stěnu budovy.

„Dnes večer otevřeli pouť,“ řekl Gabri. „Nechceš se tam jít podívat?“

„Ano, jistě,“ odpověděla bez váhání.

Představila si Matta. Jistě by se mu nelíbilo, že jdu na pouť s jiným chlapcem. Ale je mi to jedno. On dal přednost Benovi, jeho kamarádům a tomu stupidnímu filmu. Nezajímal se, co budu dělat já.

Mám právo se taky pobavit.

Její zlost se úplně rozplynula, když hleděla Gabrimu do očí. Teple se na ni usmál. „Tak jdeme.“

Jak je to snadné, pomyslel si Gabri, když pokládal svou paži kolem dívčiných ramen. April pro mě nebude problémem.

54

XII.

„A co twister?“ navrhla April, když se dívala na kolébající se kovové vozíky. Nocí se šířily výkřiky pasažérů.

Gabri si chránil oči před září blikajících barevných světel, která se točila kolem kolotoče. „Ne, děkuji,“ zatřásl hlavou a chytil April za ruku. „Některé jízdy mám docela rád, ale ne ty, ze kterých má člověk závrať.“

„Já vlastně taky ne,“ souhlasila. Rozhlížela se kolem sebe, po zářivých barevných světlech. Všude byly dlouhé řady stánků, jejichž stěny byly ověšeny gumovými zvířátky a jinými cetkami.

„Už jsi někdy byl na gravitonu?“ zeptala se.

„Co to je?“ Stále si stínil oči.

„Vsadím se, že nebyl,“ škádlila ho.

Prohlíželi si kolotoč. Mnohá sedadla byla ještě prázdná, pouť byla otevřena teprve hodinu a zatím tu nebylo moc lidí.

Od oceánu vál teplý a příjemný vánek. April byla ráda, že se rozhodla jít s Gabrim. Byl vtipný, elegantní, i když v jistém směru staromódní. Naprostý opak Matta. Zlost už zmizela, ale přesto by ji zajímalo, jestli by Mattovi vadilo, kdyby věděl, že šla ven s jiným chlapcem.

„Máš ráda takový kolotoče? Je asi moc obyčejnej, viď? Hele, tamtomu koni chybí hlava!“

„Je spíš pro děti,“ odpověděla. Zítra sem vezmu sestřičky, řekla si v duchu.

„Dneska jsi v bezstarostné náladě, že?“ poznamenal a mrkl na ni.

Procházeli kolem řady stánků. Malé dítě stálo na rohu a snažilo se utrhnout gumový balónek.

55

Najednou April škubla Gabriho za rukáv. „Už vím, co podnikneme!“

„Co?“

„Hned ti ukážu. Přestaň se bát.“ Dloubla do něho a on se nechal vést přes trávník, podél stánků k vysoké konstrukci vzadu.

„Tak pojď,“ naléhala netrpělivě. „Dům hrůzy a zrcadel!“

„Ne!“ protestoval.

Ale April už koupila dva lístky od starého, nudícího se pokladního a táhla váhavého společníka do vchodu.

„Fakt, nesnáším tyhle věci!“ křičel Gabri a snažil se vycouvat.

Nenechala ho odejít. „Jsi skutečně srab, Gabri. Není to tak hrozné, uvidíš!“

Vtáhla ho dovnitř, překvapená jeho strachem. Uvnitř byla úzká skla a zrcadla rozmanitého tvaru, různě natočená vytvářela bludiště.

April se dívala na svých šest obrazů a hlasitě se smála. „Gabri, kde je východ?“

„Myslím, že tamtím směrem,“ slyšela jeho hlas někde za zrcadlovou stěnou.

Jsme tu snad sami? Neslyšela žádné hlasy nebo klapání bot na kovové podlaze. Když procházela skleněnými dveřmi, sehnula hlavu.

Mrkla na několik svých obrazů, pak se otočila k normálnímu zrcadlu.

„Gabri!“

Ucítila bolest na čele, protože vrazila do skla, které považovala za východ. Zavřela oči a snažila se zatlačit bouli. Smála se sama sobě, jak se dala napálit. Když oči otevřela, viděla asi osm svých obrazů v zrcadlech. V jednom se obrazy zmenšovaly, bylo jich nekonečné množství.

„Haló! Ztratila jsem se! Kde jsi?“ volala.

„Tady,“ ozvala se tlumená odpověď. Otáčela se kolem, domnívala se, že Gabri je za ní, ale viděla jen několik svých obrazů. Náhle se cítila mezi skly osamělá. Hledala dveře. Vstoupila do temné komory.

Uvnitř blikalo fluoreskující světlo, její obrazy se zjevovaly v tajemných zelených odstínech. Měla utrápený výraz.

Není to zase taková legrace, jak jsem si myslela, říkala si, když si spletla další skleněnou tabuli s dveřmi a uhodila se do kolena. „Au!“

Nejspíš chodím dokola. Dostanu se odsud někdy?

56

„Kde jsi, Gabri?“

Žádná odpověď.

„Gabri?“

Rozhodla se, že počká na jednom místě. Nepohne se, dokud pro ni nepřijde. Proč jí neodpověděl? Možná, že šel jiným směrem. Pak se rozhodla, že se vrátí, kudy přišla. Nebylo to tak snadné. Šla opatrně a rukama osahávala skleněné tabule. Došla až do komory s fluoreskujícími světly.

„Gabri, kde jsi?“

Zahlédla ho, jak se krčí dole a dívá se před sebe. Jaký byl vlastně jeho obraz? Byl to vůbec on? Šla blíž, ale viděla jen jeden obraz. Kde jsou ty ostatní? Najednou ji polilo horko. Tak hrozné horko! Cítila se podivně.

Gabri zavřel na chvíli oči a když je otevřel, viděl před sebou jen prázdná zrcadla. Tak prázdná, tak obviňující.

Jaké je tu horko, pomyslel si. Jak jsou tu nízké stropy. Je to tady jako v rakvi.

Skleněná rakev.

Mám takovou žízeň. Takové horko. Taková žízeň.

Tak moc potřebuju nektar. Právě teď. „Gabri!“ Slyšel její volání.

Jako by tušila, že ji potřebuje.

„Gabri, vidíš mě?“

April a já jsme tu sami, uvědomil si. Úplně sami. A já mám takovou žízeň. Nemůžu dál čekat. Musím mít nektar.

Prázdná zrcadla kolem se třpytila, když se k ní tiše přibližoval.

Tamhle je. Jde kolem skleněné stěny a hledá mě. Hledá mě v zrcadlech. Ale nemůže mě vidět. Mě nemůžeš uvidět v zrcadle, April! Jdu k tobě.

Lekl se, ucouvl zpět, oslněn reflektorem. Otočil se a viděl, jak k němu jde. „Gabri!“ volala.

Skočil na ni, ruce rozpřažené. Rukou rozbil sklo. Ty obrazy ji chrání, pomyslel si. Vysmívají se mi. Zlost se zvětšovala a násobila se žízní.

Musím pít. Musím.

April viděla, jak se k ní přibližuje, ruce rozpřažené před sebou.

Nejisté se pohyboval, jako by byl oslepený světly. Neměla jsem ho 57

sem brát, myslela si provinile. Nezdá se, že by se dobře bavil.

Obklopená svými obrazy volala na něho: „Gabri – tady jsem, tady!“

Dal ruce dolů a otočil se k ní se zvláštním smíchem ve tváři. Byl to neradostný smích. „Tady jsi.“ Jeho hlas jakoby zněl z dálky.

Přibližoval se k ní podél skleněné stěny, jeho oči zářily. Chodba se najednou zdála úzká, zrcadla se zamlžila.

„Gabri –“ začala. Mlha houstla. Jediné světlo vycházelo z jeho očí. Přiblížil se k ní. Jako by se nad ní vznášel.

„Gabri, kde jsou tvé obrazy v zrcadlech?“ ptala se ospale.

„Je tu tma,“ odpověděl a jeho hlas zněl opět z dálky za mlhou.

„Ale já je vůbec nevidím.“

„Jsem těsně u tebe,“ řekl. Studené, sedavé světlo z jeho očí pronikalo do jejích. Jak se k ní přibližoval, cítila, že je vtahovaná do nekonečnosti zrcadlových obrazů. Jako by se rozplývala v zrcadlovém světě, který byl stále tmavší.

Gabri se naklonil.

Z hloubi jeho hrdla proniklo vítězné zasténání. Hladově sklonil hlavu, aby ji políbil.

58

XIII.

„Co se stalo?“ ptala se April, plující tmou zrcadlového světa.

„Někdo mě líbá?“

Uslyšela šoupavé kroky na kovové podlaze.

Smích. Pokřikující dětské hlásky.

Mlha se začala zvedat, zrcadlové obrazy se stávaly jasnějšími.

Hlasitý třesk. Malá dívka začala plakat bolestí.

„Co je to?“ zvolala April. Zrcadlová komora byla náhle jasná, všechny obrazy v zrcadlech otevřely oči a začaly se ptát. Šest dívek, stejných jako April, stálo vedle skleněné stěny, šest úst se ptalo. „Co je to?“

Gabri otočil hlavu a snažil se schovat špičáky do úst. Chtěl zastavit dychtivé supění, udusit vzdech a zakrýt zklamání. Když se otočil zpátky, April už běžela k malé holčičce, která uklouzla po rozbitém sklu. Zvedla ji a snažila se ji uklidnit, zatímco kolem se shromáždily ostatní děti.

Gabri se cítil mezi zrcadly nejistý a rychle uskočil za roh.

„Uvidíme se venku,“ volal na April.

Všude se ozýval dívčin pláč, křik dětí, zvuky kroků přicházejících lidí. Vyrazil k východu do teplé noci a spěchal do stínu. Jeho rysy byly ještě stažené zklamáním.

Tak blízko. Tak blízko.

Myslel na Jesiku a Todda. Zdalipak měla zase úspěch? Ochutnala nektar? Ukojila žízeň? Vyhraje sázku? Usmál se, když si vzpomněl, jak jí minulou noc pokazil šanci. Jak ji přerušil ve chvíli, kdy triumfovala, jak napadl dívku, na její děsivý křik. Byl rád, že Jesice zkřížil plány, ale věděl, že přesto vede ona. Už ochutnala nektar. Nic 59

netušící chlapec je téměř v její moci, je skoro nesmrtelný. Nesmí ji nechat vyhrát. Nesmí. Možná, že bych mohl udělat něco víc drastičtějšího, abych ji zarazil. Něco víc než pouhé napadení na pláži.

April stála před Domem hrůzy. Vystoupil ze stínu, nasadil milý úsměv a šel k ní. „Tady jsi. Je ta malá v pořádku?“

„Ano, v pořádku. Ale ty jsi rychle vypadl!“

„Vím,“ odpověděl ospale. „To místo mi nahání husí kůži. Nemůžu nic takového vidět.“

Smála se.

Procházeli se po pouti, uskakovali před rozdováděnými dětmi, míjeli skupiny mladých lidí, které pouť přilákala z města a pláží.

„Taky jsem měla zvláštní pocit,“ přiznala April. Držela se stále Gabriho paže. „Tolik zrcadel a ta tajuplná světla! Mé oči mě klamaly. Zdálo se mi, že tě vidím, ale neviděla jsem tvé obrazy v zrcadlech!“

„Jak tajuplné,“ smál se.

Procházeli kolem stánku s hrami a zastavili se před jedním s občerstvením. „Chci kornout zmrzliny. Modré. A co ty?“

Zatvářil se znechuceně. „Ne, pro mě nic.“

Vyndala z tašky dolar a postavila se do fronty. „Přemýšlel jsi někdy nad tím, proč není žádné jídlo modré? Já jím vždycky jen modrou zmrzlinu, protože je to jediné modré jídlo, které znám,“

štěbetala. Očekávala, že se Gabri bude smát. Zdálo se však, že je spíš zneklidněný, jako by vůbec neposlouchal, co říkala. Procházeli kolem kolejnic, po nichž jezdil v kruhu vláček plný malých pasažérů.

Letadélka se zvedala do výše šesti stop nad zemí. Všude bylo slyšet jásavý dětský smích. April si pochutnávala na svém kornoutu.

„Nechutná modře,“ nabídla Gabrimu. Zaklonil se a hleděl do jejího široce rozesmátého obličeje. Modré rty. April měla od zmrzliny modré rty.

Vypadá jako mrtvá, pomyslel si. Už je mrtvá, a to jsem si ještě ani nelokl z jejího hrdla. Modré rty se mu vysmívaly, mučily ho.

Musím s ní být někde o samotě. Jeho ústa byla suchá, jakoby plná prachu, suchá jako smrt. Musím to zkusit znovu. Musím mít úspěch.

„A co takhle Ferrisovo kolo?“ ptala se, když vyhazovala prázdný papírový kornout do koše a utírala si rty.

60

„Prima!“ vykřikl Gabri k jejímu překvapení. „Opravdu máš rád Ferrisovo kolo? Nemáš závratě?“

„Ne,“ zněla odpověď. Pospíchali k Ferrisovu kolu, které stálo vpředu blízko parkoviště.

Fronta byla krátká, nemuseli čekat dlouho. „Mám rád výšky.

Připadá mi, že létám.“

„Z vrcholu můžeme vidět oceán,“ April byla nakažena jeho nadšením. „A celé město.“

„Když jsem byl malý chlapec, myslel jsem, že je možné umět létat. Rozevřel bych paže a vznášel bych se nad vrcholky stromů.

Ostatní děti se mi smály, ale já si z toho nic nedělal. Myslel jsem, že od nich uletím pryč.“

„Blázínku,“ usmála se. „Nedovedu si tě představit jako dítě.“

Nemyslela to nijak vážně, ale zdálo se, že byl poznámkou vyvedený z míry. Trvalo to jen několik sekund.

Začala něco říkat, omlouvat se, ale majitel kolotoče, tlustý chlapík s dlouhými mastnými vlasy, oblečený do trička, které sahalo kamsi nad žaludek, je pobídl, aby nastoupili do čekající kabinky.

April do ní vklouzla, otočila se a pomohla Gabrimu dovnitř.

Podíval se na ni nejisté, pak se posadil dozadu na plastové sedátko, ještě teplé od předchozího jezdce. Upevnili bezpečnostní pásy.

Kabinka se zakymácela, zvedla se, pohybovala se několik stop a náhle zastavila. Někdo nastupoval do kabinky pod nimi.

„Jsem zvědavá, kolik toho uvidíme,“ poznamenala April.

Gabri se zase tak zvláštně smál, jako by byl myšlenkami někde jinde.

April si najednou vzpomněla na Matta. Není pochyb o tom, že sedí rozvalený na sedadle v tom jeho kině a dívá se, jak někdo čtvrtí mladé dívky. Jistě vychutnává každý okamžik, kdy teče krev.

Ona je tady s novým chlapcem. S nevšedním chlapcem.

Uvědomila si, že ji přitahuje, i když hovořili velmi málo.

„Měl jsi někdy přítelkyni?“ zeptala se. Slova vyjela z úst dřív, nežli si rozmyslela, co říká. Možná, že myslí na někoho jiného a proto se drží tak zpátky. Proto vypadá tak zadumaně a vážně.

Její otázka ho vytrhla z myšlenek. „Ne, neměl,“ odpověděl.

Kabinka se opět rozkymácela, houpala se na všechny strany. Vyjela 61

zase o něco výš.

Nahoře byl vzduch chladnější. April vystavila své vlasy lehkému vánku. Dívala se na oblohu a hledala měsíc, ale ten byl schovaný za závojem mraků.

„Snad není taková tma a uvidíme oceán,“ přála si.

Až budeme nahoře, přijde ten správný okamžik, myslel si Gabri.

Budeme vysoko, nikdo neuvidí do kabiny. Budeme daleko od zvědavců, kteří by mi v tom chtěli zabránit. Daleko od každého, kdo by mě chtěl zarazit. Až zastavíme na vrcholu, bude April bezmocná.

Ochutnám nektar. Sladký, tak sladký. Ochutnám nektar a nikdo mi v tom nezabrání.

Smál se na ni. „Jsem s tebou rád.“ Obejmul rukou její sedátko.

„Taky jsem ráda,“ odpověděla. Kabinka sebou škubla a vznášela se k vrcholu. Najednou se setmělo.

April se nahnula dopředu, ruce na bezpečnostním pásu a dívala se na oceán. Pláž připomínala stříbrnou stuhu. Vlnící se černomodrý prostor vzadu to byl oceán.

„Nádherný výhled,“ řekl tiše.

Teď! Tichý výkřik v jeho mysli.

Teď!

Otočil hlavu a políbil ji na ústa.

Začala se bránit, byla překvapená. Ale když hleděla do jeho širokých, planoucích očí, cítila se slabá, neschopná vzdorovat. Proč by vlastně měla vzdorovat?

Líbal ji na bradu.

Cítila závrať z těch polibků? Z výhledu? Z výšky?

Cítila se tak slabá. Zaklonila hlavu dozadu. Jeho obličej proti jejímu, jeho oči pronikaly do jejích.

Tak slabá. Cítí takovou závrať.

Prosím, líbej mě ještě. „Polib mě ještě, Gabri,“ slyšela sama sebe.

„Prosím.“

Políbil ji znovu.

Pak se zakousl do jejího krku.

Když špičáky povolily, na smějících se ústech zůstaly dvě tmavě červené kapky.

62

XIV.

Matt se protáhl a zívl. Šel k oknu, zamrkal proti jasnému světlu a zadíval se ven. Slunce stálo vysoko nad stromy na jasné obloze. V

místnosti bylo horko.

Ještě jednou zívl, narazil do toaletního stolku a otevřel zásuvku.

Našel plavky a ospale se oblékal.

Těžce se šoural do kuchyně a jednou rukou si kartáčoval vlasy.

Hledal nějakou zprávu od rodičů, kteří vstávali dřív, aby mohli jít se svými přáteli na ryby. Nechtěli ho budit, uvidí se později.

Kdy jsem vlastně přišel? ptal se sám sebe.

Nebyl si jistý. Poté, co skončili hru, vydali se s Benem a ostatními kamarády na pouť. Byla už tma, všude zavřeno, stánky přikryté.

Muselo to být dlouho po půlnoci. Když se vrátili do města, potkal několik známých, kteří byli na pouti. Jeden mu vyprávěl o April.

„Co to vykládáš?“ ptal se Matt zmateně.

„April tam byla celou noc s jiným klukem. Vysoký, rovné, černé vlasy. Měl by ses na to podívat, Danielsi!“ Chlapci se pochechtávali a vtipkovali.

Gabri. Byla tam jistě s Gabrim. Když šel dolů po Seabreeze Road, zlostně kopal do hromádek písku. Rozhodl se, že se April omluví.

Neměl zůstávat s kamarády, i když tak moc chtěl vidět ten film.

Uvědomil si, že s April nestrávil moc času od doby, kdy přijeli do Sandy Hollow. A teď ten kluk s těma romantickýma očima a úlisným úsměvem se kolem ní začal točit!

Musím tomu udělat konec, rozhodl se, když se vracel do chaty.

Doufal, že rodiče neuslyší, kdy se vrátil. Měl by ráno ihned April zavolat.

63

Ale nebylo tak brzy ráno, bylo přesně půl jedenácté. Vypil trochu pomerančového džusu a pak vytočil číslo Aprilina domu.

Telefon třikrát zazvonil, než jej někdo zvedl. „Haló!“ ozvala se matka.

„Dobrý den, paní Blairová. To jsem já. Můžu mluvit s April?“

„Ahoj, Matte. Ještě spí.“

„Jak to?“ April byla ranní ptáče, obvykle vstávala ještě za svítání.

„Děvčata se snažila dostat ji z postele ke snídani, ale marně.

Mumlala něco o tom, že se necítí dobře. Říkala, že je jí, jako by několik týdnů nespala. Jako by to ani nebyla ona. Myslím, že bude lépe, když ji necháme spát.“

„No tak dobře…“ Matt byl překvapený. Chtěl se zeptat, jak dlouho byla venku s Gabrim, ale místo toho řekl: „Tak ať je jí brzy dobře. Vyřiďte jí, že kdyby chtěla, můžeme se setkat na pláži.“

Zavěsil. Bylo mu bídně. Drbal se za krkem, celá kůže ho najednou svědila. Vzduch v malé kuchyni byl těžký a vlhký.

Dneska bude opravdu horko, myslel si. Půjdu na pláž.

Zavolal Toddovi, který právě vstal a chystal se také jít na pláž.

„Přines si prkno. Surf nám dneska jedině prospěje.“

Když přišel na pláž, byla už plná rekreantů, z nichž někteří plavali, skákali v nízkých, modrozelených vlnách. Todd ležel natažený na dece ve stínu bíložlutě pruhovaného slunečníku.

„Hej!“ volal na něj Matt.

„Co je?“ ptal se Todd ospale.

„Kde máš prkno?“

Todd zvedl hlavu a chvíli se rozhlížel. „Asi jsem ho zapomněl.“

Matt vztekle mrštil svým prknem o písek. „Co jsi dělal v noci?

Byl jsi zase s tou holkou?“ Klekl si na kolena, pak se usadil na prkno, slunce ho pálilo do zad.

„Jo,“ Todd dlouze zívl. „S Jesikou. Procházeli jsme se kolem města. Chtěla dolů na pláž, ale mně se nechtělo. Šli jsme dost brzy domů.“

„Člověče, ty si potřebuješ zaplavat,“ naléhal Matt. „Oba potřebujeme něco, co nás vzpruží.“

Todd neodpovídal.

„Tak pojď!“

64

Ticho.

„Todde?“

Naklonil se nad kamaráda a viděl, že usnul. Co je to s ním? Jak může usnout v jedenáct dopoledne? Todd se ve spaní převalil na záda. Jaký opalovací krém to používá? Matt se podíval na kamaráda pozorněji. Zdálo se, že je bledší než obvykle.

Když se setmělo, Jesika se chvěla vzrušením. Cítila v sobě plno energie, která proudila celým tělem. Rozhodila černé vlasy po ramenou a dovolila větříku, vanoucímu od oceánu, aby je pročesal.

Myslela na nektar.

Tak sladký, tak silný.

Tak posilující.

Měsíc, který připomínal bledé bílé kolo, se postupně zvýrazňoval, až získal zlatavý odstín. Jesika se na něj dívala a snažila se vzpomínat na svůj minulý život. Jaká vlastně byla, když jí bylo šestnáct? Jako Todd a jeho kamarádi? Prožívala také léto na pláži?

Měla chlapce?

Vzpomeň si, Jesiko, vzpomeň si. Zkus to.

Neměla však žádné vzpomínky.

Žádné vzpomínky na skutečný život.

Její dětství bylo pryč. Její rodina byla pryč. Její mladá léta –

všechna její léta – celý život byl ten tam. I její smrt byla už za ní, uvědomila si.

Jak jsem zemřela?

Samozřejmě, že nezemřela. A proto měla vzpomínky jen na svůj věčný život. Na šedý, nejasný svět, kterým se toulala, vznášela.

Sedavé vzpomínky na touhu a věčnou potřebu pít.

Je to snad slza, co stéká po její tváři? Skutečně plakala nad svou minulostí, nad vším, co ztratila? Plakala snad pro život, na který neměla jedinou vzpomínku?

Ne. Byl to jen slaný vítr, řekla si. Vítr, který odehnal morbidní myšlenky a osušil tvář.

Koneckonců byla to noc vítězství. Noc vítězství a oslav.

Noc nektaru. Noc znovunabytí síly.

Viděla, jak se Todd přibližuje podél pobřeží. Tohle je tvoje noc, 65

Todde, pomyslela si. Všechny její smutky se rozplynuly, když se přiblížil, vrátilo se vzrušení.

Tohle je tvá noc, můj ubohý, nevinný, stydlivý hochu. Tohle je noc, kdy se staneš věčným. Noc, kdy zapomeneš na své zrození, starý život, všechny dosavadní touhy.

Mával na ni. Postavila se před něj, bosé nohy svítily na vlhkém písku. Vyšla ze stínu lodního doku. Za ní byly vidět čtyři loďky, přivázané k doku a pohupující se jako létající ryby. Jemně narážely na dřevěné pylony.

„Todde!“ zvolala nadšeně a běžela k němu. Krátké šaty se zvedaly a odkrývaly dlouhé, štíhlé nohy.

„Ahoj,“ pozdravil. Ještě se stydí. Ještě je opatrný. „Krásná noc, že?“

Vzala ho za paži. Líbala ho na tváře.

Tak blízko drahocenného nektaru. Tak blízko.

Puls se jí zrychloval. Cítila to.

Jeden poslední lok. Jeden jediný, Todde, a budeš jedním z nás.

Navždy.

„Co jsi dneska dělal?“ ptala se a upírala na něho oči.

„Byl jsem na pláži,“ odpověděl. „Ale ani jsem si nezaplaval. Cítil jsem se unavený, nějaký líný.“

Věděla, proč. Držela ho za ruku, hleděla mu do očí, nechala působit svou sílu.

„Chtěla bys jít na pouť?“ Jeho hlas se téměř chvěl.

Je pod mým vlivem. Byla si tím jistá. Je můj.

„Je tady takový klid,“ šeptala. Nakláněla se k němu, měsíční světlo se odráželo na její bledé tváři a ramenou. „Jsme tu sami.“

Otočil hlavu k vodě, směrem k malému, zalesněnému ostrůvku za dokem.

Přinutila však jeho oči, aby se vrátily k jejím.

„A co takhle, Todde, abys mě políbil?“

Nečekala na odpověď. Na tváři se začal šířit úsměv, když se přibližovala a tlačila svá ústa na jeho.

Je můj. Je můj.

Ale co to bylo za zvuk? Třepotavý zvuk nad šumem vln. Jako loďka, narážející na dok.

66

Přitiskla svá ústa k Toddovým a zvedla oči k purpurové obloze.

Viděla netopýra, snášejícího se nad ně.

Gabri. Je to jistě Gabri, uvědomila si.

Přišel, aby mi všechno zničil. Aby mi pokazil vítězství.

Ne, Gabri! Srdce jí zběsile tlouklo, jejím tělem probíhala obrovská energie. Ne, Gabri. Dnes ne.

Dneska mi nic nepokazíš. Jsi příliš pozadu. Ten chlapec je můj.

Netopýr se snesl níž.

Rychle, rychle! Pobízela sama sebe.

Její špičáky se vysunuly níž. Ještě níž.

Byl hodně pozadu, hodně. Zápas byl pro něho ztracený.

Jesika se napila. Víc a víc.

Todd vydal hlasitý vzdech. Vzdech bolesti, bezmoci, extáze.

Jesika zvedla obličej.

Barva z Toddových očí zmizela, oči se zvrátily nahoru.

„Ne!“ vykřikla. „Ne! Ne! Ne! To byla nehoda, tak jsem to nechtěla!“

67

XV.

Matt se posadil v posteli a odhodil propocené prostěradlo. Podíval se z okna, slyšel štěbetání ptáků ve stromech ohlašující svítání.

„Nějak nemůžu spát,“ řekl nahlas. Promnul si oči. Kolik je vlastně hodin?

Budík na nočním stolku ukazoval šest.

Celou noc sebou házel na posteli, myslí mu vířily sužující myšlenky.

Myslel na April.

Zkoušel se k ní dovolat odpoledne, když se vrátil z pláže, ale linka byla stále obsazená. Zkoušel volat ještě po večeři. Její matka mu sdělila, že už odešla.

Asi je zase s Gabrim, pomyslel si Matt.

Musím s ní mluvit. Doufal jsem, že budeme mít letos hezké léto.

Myslel na ni celou noc. Teď, když se obloha začínala rozjasňovat a štěbetání ptáků sílilo, rozhodl se, že v posteli dál nezůstane.

Ranní proběhnutí po pláži by mu pomohlo vyjasnit mysl. Oblékl si černé sportovní elasťáky a vklouzl do tenisek. Tiše zavřel dveře domku. Nadechl se čerstvého ranního vzduchu. Padala rosa. Cítil slanou vůni moře. Běžel kolem domků k dunám a dál dolů k oceánu.

Pod šedavě perlovou oblohou se vlny zdály inkoustově modré.

Matt běžel kolem pobřeží. Mořští rackové se rozletěli a začali vřískat na protest.

Pláž byla ještě prázdná, na obzoru ani jeden ranní běžec. Jen on.

Na rozjasňujícím se horizontu viděl tmavé obrysy lodi. Nějaká bárka.

Obraz se nad vodou chvěl, obrysy se ohýbaly v tajemném ranním světle. Jako nějaká neskutečná, strašidelná loď.

68

Matt běžel pomalu, ale vytrvale. Míjel doutnající oharky malého ohníčku, který kdosi špatně uhasil, černající, tlející trámy, které oceán vyvrhl ven, mrtvé mořské hvězdice schnoucí na písku.

Cítil v obličeji chladný, osvěžující vánek, boty křupaly ve vlhkém písku. Šeď oblohy se začala zvedat jako bledá opona a odhalila karmínový slunečný svit. I voda v oceánu se projasnila a odrážela barvu oblohy.

Je to skutečně nádhera, myslel si Matt. Stále vytrvale běžel. Na čele se mu objevily kapičky potu, i když vzduch byl chladný. Díval se kupředu na tmavý skalnatý výběžek vyčnívající nad okrajem oceánu. Když se k němu přiblížil, písek pod nohama se změnil na štěrk. Díval se do malého lodního doku, který vyčníval ze stínu výběžku. Ve vodě cosi plavalo.

Je to snad malá loďka? Byl příliš daleko, neviděl jasně. Když se ještě více přiblížil, karmínové sluneční světlo osvítilo okraje vody a on viděl zřetelněji. Cosi tmavého se pohupovalo podél řady lodiček.

Ztratila snad velryba směr a chytila se do pobřežní pasti? Tuto myšlenku opustil, když se ještě přiblížil a posoudil velikost. Zastavil se těsně před dokem, zadýchán dlouhým během. Setřel rukou z čela pot a podíval se k vodě.

Údivem přestal dýchat.

Byl to člověk.

Pohupoval se na vodě jako loďka.

Houpal se obličejem dolů.

Paže rozhozené vedle těla, které bylo ztuhlé.

Než si to stačil uvědomit, byl ve vodě i v botách. Nemyslel na to.

Nemyslel na nic jiného než na to, že našel utopeného člověka. Táhl tělo za ramena. Zabral větší silou. Ale člověk – tělo – člověk – byl velmi těžký.

Voda byla ledová, čeřila se kolem. Matt se zhluboka nadechl.

Dýcháš?

Ale ne – jak by mohl dýchat? Prosím tě, dýchej!

Byl to muž. Ale Matt ještě nebyl schopen otočit obličej z vody.

Jak by mohl dýchat, když má ponořený obličej? Když má tak ztuhlé paže a tělo?

Jak má bílou, hladkou kůži! Jako nějaká mořská bytost. Jen 69

mořské bytosti mohou dýchat ve vodě.

A tento člověk nedýchal, nemohl dýchat.

Matt pomalu vlekl těžký náklad ke břehu. Na chvíli se zastavil a rukou sčísl z čela mokré vlasy. Předklonil se, hluboce nabral dech a čekal, až se mu uklidní tep.

Pak se naklonil nad tělo. S velkým úsilím je obrátil na záda.

Todd! Jak to? Todd!

S hrozivou jasností poznal kamaráda. Jeho téměř nahé tělo bylo pokryté šrámy a oděrkami, jak se tlouklo o skály kolem doku.

Tolik ran!

Tolik ran! Zdálo se, že úplně vykrvácel.

Jak to? Todd? Jak to?

Tolik ran na krku a na obličeji.

Ne, to nemůže být Todd. Nemůže.

Tolik ran, to nedává smysl.

Jak se Todd utopil?

Proč plaval až sem, tak daleko od lidí? Utopil se dál na pláži a někdo sem tělo dotáhl? Nebo se utopil tady? Jeho tělo?

Jak mohl Todd být pouhým tělem? Jak to, že už není Toddem?

Matt si klekl na kolena a myšlenky mu rychle vířily hlavou, rychleji, než vlny v oceánu.

Zavřel oči, ale vidina utopeného kamaráda, jeho kůže, tak bílá, a rány, rány, zůstávaly s ním.

Todd nebyl dobrý plavec. Jak mohl podcenit noční zpětný proud?

Přece věděl, jak je silný, nevyzpytatelný a zrádný. Tak proč šel plavat?

„Proč, Todde?“ křičel Matt. Otevřel oči a zvedl obličej ke karmínovému slunci.

O několik minut později přišli k Mattovi rybáři, kteří šli kolem a nesli své náčiní. Matt na kolenou se skláněl nad kamarádovým tělem a stále se ptal: „Proč, Todde, proč?“

70

XVI.

Netopýři zatřepetali křídly a vznesli se nad stromy na malém ostrůvku. Tmavé stíny proti obloze. Pod krytem z korun stromů stály šindelem kryté domy, dlouho opuštěné jejich původními obyvateli.

Netopýři si ostrůvek přivlastnili před mnoha lety. Netopýři a nesmrtelné bytosti, které se mohou podle potřeby proměňovat.

Na ostrov se lze dostat jen lodí, což mnoho lidí odradilo od stavby domů. Ti, kteří si tu dům postavili, byli vyhnáni netopýry, nebo se stali nesmrtelnými jako upíři, kterým poskytli svůj nektar.

Gabri čekal v tmavém domě. Získal pro sebe tuto část, kde na podlahách byla prastará špína. U východní strany místnosti stála naleštěná rakev z tmavého dřeva. Opřel se o okenní rám a na jeho tváři se objevil úsměv. Vzduch byl teplý a těžký, takový, jaký měl rád. Třepetání křídel netopýrů poskytovalo příjemné pozadí jeho myšlenkám. Příjemným myšlenkám.

Myšlenkám na to, jak zničil Jesice šanci vyhrát sázku.

Myšlenkám na April, na čerstvý nektar. Usrkoval nektar tak opatrně. Stěží tím mohl ukojit svou žízeň.

Ale byl teprve začátek léta. Má důvod být trpělivý.

Chudák netrpělivá Jesika!

Myslel právě na ni, když na okno přiletěl netopýr. Uhnul rychle hlavou dozadu, neboť pištící potvůrka bzučela těsně kolem jeho obličeje. Přistála na podlaze a začala vířit. Rychleji a rychleji, dokud se nepodobala vířícímu tornádu. Za několik sekund se z větrného víru vynořila Jesika, rudé kapky krve ještě na rtech. Odhodila dozadu hřívu vlasů a houkla na Gabriho: „Přestaň se tak pitomě usmívat!“

Gabri se nepokusil změnit výraz obličeje. „Co se stalo, Jesiko? O

71

trochu víc drinku?“ chichotal se, jako by se mu povedl vtip.

Jesika zvedla ruce a šermovala jimi proti němu.

„Uklidni se. Co je na tom? Jen jsi prohrála, to je všechno.“ #

Zabodávala do něho pohled, hrozila mu pěstí, přemožená vztekem tak, že nebyla schopná slova.

„Koneckonců – žízeň nemáš,“ řekl.

„Zavři hubu, Gabri,“ vyštěkla. „Ihned zavři hubu!“

Zkřížila ruce na prsou, třásla se zlostí, zuby jí jektaly a její obličej byl najednou starý, jako by zlost odhalila její věk.

Stál chladně u okna, radoval se z její zlosti, z její porážky, ze svého vítězství. „Nebuď ubohou poraženou,“ řekl mírně, zatímco netopýři poletovali kolem a vřeštěli.

„Nejsem poražená!“ prohlásila a postavila se několik stop před Gabriho. „Jsi podvodník. Hrál jsi špinavou hru.“

Jeho tmavé oči se rozšířily falešnou nevinností. „Já? Co jsem udělal?“

„Nejdříve jsi pokousal to děvče, abys odlákal Todda,“ připomněla mu. Její tvář se téměř dotýkala jeho. „Pak jsi nás přerušil, jak jsi létal nad námi. Byla jsem nervózní, a proto jsem nešťastně kousla tak hluboko.“

Smál se: „Tak já jsem tě znervózněl?“

„Nesměj se!“ křičela. „Zabila jsem toho chlapce jen proto, aby tys mohl vyhrát tu pitomou sázku!“

„Ale jsi plná nektaru,“ opakoval. „Na co si teda stěžuješ!“

„To nebylo v sázce, Gabri.“

„Nechovej se jako žalostně poražená,“ utrhl se, náhle netrpělivý.

Snažil se dostat z okna.

„Nejsem poražená. Ty budeš poražený,“ trvala na svém. Běžela k němu a měděné vlasy jí vlály.

Suše se smál. „Jak můžu prohrát? Jen dvě setkání s April, dva srky a mám vyhráno.“ Šel k rakvi u zdi. Obloha se začínala projasňovat a blížil se úsvit. Otevřel víko.

„Ale moje oběť –“ začala.

„Tvoje nešťastná oběť je mrtvá,“ řekl Gabri s úšklebkem. „Tvoje dychtivost ho zabila. Musíš přiznat porážku.“

„Nikdy,“ ječela a šla za ním až k rakvi. „Nejsem poražená. Ještě 72

vyhraju. Jednoduše si vyberu novou oběť.“

Gabri se začal ukládat do rakve. „Novou oběť? To nemyslíš vážně!“

„Myslím to vážně,“ odpověděla, konečně klidná a zbavená zlosti.

Měla už nápad, jak napravit, co pokazila.

„Jsem úplně vážná, Gabri,“ řekla mu, když se ukládala do své rakve. „Toddův kamarád Matt bude mou obětí. Je milý, opravdu…“

Usmála se poprvé té noci a ukázala mu ten úsměv, než oba ulehli.

„Ano. Matt bude má nová kořist.“

73

XVII.

O čtyři noci později se Mattovi zdál sen o Toddovi. Zmítal se v posteli, prostěradlo zmuchlané, pokrývka kdesi na podlaze.

Viděl širokou, písčitou pláž, celou zlatavou pod jasným sluncem.

Vysoké vlny se zdvihaly směrem ke břehům, na vrcholcích chocholky pěny. Vlny rostly a pak padaly do třpytivého písku.

Objevil se Todd. Běžel bosý, spěchal. Na sobě měl černé plavky.

Pod jeho nohama nezůstávaly stopy, nebylo slyšet ani zvuk kroků.

Matt se snažil pohlédnout Toddovi do obličeje. I když se pláž tetelila sluncem, Toddova tvář byla zakryta stínem.

Prosím tě, myslel si Matt, když viděl, jak kamarád utíká. Vysoké vlny za ním duněly. Prosím tě, ukaž mi svou tvář, Todde.

Pak uviděl Todda jasněji.

Jeho tvář byla stažená hrůzou, oči vyvalené, ústa otevřena do hrůzného, tichého výkřiku.

Obloha potemnila, téměř zčernala. Temnota sledovala Todda, pohybovala se rychleji než on. Připomínala zprvu trychtýřovitý mrak stínící slunce. Todd byl ještě ve slunečním světle, ale černý mrak ho začal pohlcovat. Potom Matt viděl, že to není mrak, ale tisíce a tisíce pohybujících se nestvůr.

Podíval se pozorněji. Viděl černá a purpurová křídla, slyšel pronikavé vřeštění. Objevili se tmaví ptáci.

Černý stín, který Todda honil, byl mrak netopýrů.

Tisíce a tisíce netopýrů, vznášejících se, snášejících se, bránících slunečnímu svitu, stínících pláž, vřeštících nad mořskou bouří. Todd běžel rychleji, z čela mu proudil pot. Zavřel oči, ale ústa zůstala otevřená.

74

Utíkej, Todde – utíkej! povzbuzoval ho Matt v duchu.

Ale mrak netopýrů se nad ním rozprostřel. Upadl do písku.

Nejdřív na kolena, pak tváří na zem. Netopýři se nad něj snesli jako noc.

Všechno zčernalo.

Matt se posadil na posteli a s úlevou zjistil, že je ve svém pokoji.

Skrze okno prosvítalo Sedavé ranní světlo.

Vstal. Napůl probuzený, napůl ve snu.

Pronikavý křik netopýrů zůstal s ním, když šel nejisté k oknu.

Mrak netopýrů. Temnota, snášející se nad pláží, nad Toddem. Opřel se o okenní rám. Chtěl vystoupil ze snu, ale nechtěl jej úplně zapomenout. Uvědomil si, že se probudil ze snu s jedním slovem na rtech.

Řekni to. Řekni to slovo, nutil sám sebe.

A pak je pronesl: „Upíři.“

Sen mu chtěl něco napovědět, něco ukázat. Teď to Matt věděl.

Teď už věděl, jak Todd zemřel.

Netopýři na pláži. Netopýři, kteří žili na tom malém ostrůvku v oceánu. Netopýr, který napadl to děvče.

Upíři.

Netopýři byli upíři. Sen mu odhalil pravdu.

Již úplně probuzený se rychle obul a navlékl triko, které nosil včera. Zamířil ke dveřím, aniž by si vyčistil zuby a vykartáčoval vlasy.

„Hej!“ volal za ním otec od snídaně, když Matt spěchal kuchyní.

Ale ten už byl za skleněnými dveřmi. Práskly za ním.

„Spěchám,“ zakřičel a utíkal k domu, kde bydlela April.

Obloha byla sedavá, vzduch s nádechem vlhké svěžesti. Písečná cesta pod jeho botami byla také vlhká. Uvědomil si, že v noci muselo pršet. Neslyšel déšť. Sen ho držel v hlubokém spánku. Nejdřív ta bouře, pak křik netopýrů.

Upíři.

Musí to říct April. Musí jí říct, že zná pravdu.

Navzdory slunci a modré obloze se dny od doby, kdy Todd zemřel, zdály mlhavé a temné. Matt viděl April jen jednou. Zkoušeli se bavit, jako by všechno bylo normální, ale žádný z nich to 75

nedokázal. Zkoušeli mluvit o Toddovi, ale i to bylo nemožné. Matt ji pak nechal samotnou na pláži. To ještě nevěděl, co se stalo, proč se Todd rozhodl jít plavat a jak zemřel.

Městský ohledávač mrtvol konstatoval smrt utopením. Ale Matt tomu nerozuměl, dokud se mu nezdál ten sen. Dokud se neprobudil s odpovědí na rtech.

A teď to musí říct April.

Přiblížil se k jejich domu. Bílý domek s terasou, na níž byly čtyři židle a stůl se slunečníkem. Viděl April kuchyňským oknem.

Vyskočil na terasu a spěchal k zadním dveřím. April zvedla hlavu od stolu. Její matka právě uklízela nádobí od snídaně. Dvojčata závodila, která dřív otevře skleněné dveře.

Matt všechny pozdravil. Lapal po dechu, běžel dlouho a rychle.

„Už jsi snídal?“ zeptala se paní Blairová a vyhrnula si rukávy pánské košile, kterou si oblékla přes plavky. „Zbyl tu ještě koláč.“

„Ne, díky, nemám hlad,“ odpověděl a zadíval se na April. Zdálo se, že je tak bledá a slabá v sedavém světle, které procházelo skleněným oknem. „Chci mluvit s April.“

„Pojď si se mnou radši hrát,“ žadonila Courtney.

„Ne, ne – se mnou,“ volala Whitney.

April děti odehnala. „Matt a já jdeme na terasu.“ Usmála se na něho, když otevíral dveře.

Matt šel za ní, dychtivý, aby jí vyprávěl, co viděl. Mořský vzduch byl ještě svěží, obloha nízká a šedá.

April se opřela o zábradlí a dívala se na stromy. Matt. se postavil vedle ní a setřel studený pot z čela lemem trička. Tričko páchlo potem. Náhle si uvědomil, že spěchal tak, že se ani neučesal. Musím vypadat hrozně, myslel si. Ale pustil takové myšlenky z hlavy. Chtěl vyprávět.

„Jak se máš?“ zeptala se plaše. Stále se dívala, na stromy, tak tmavé pod nízkou oblohou.

„Ujde to. Nijak valně, ale ujde to.“

„Já taky,“ řekla jemně.

„Musím ti něco říct,“ řekl netrpělivě a přál si, aby se k němu otočila. „Myslím, něco důležitýho…“

Zvědavě se otočila. „Chce se mi tak spát,“ postěžovala si. „Asi je 76

to tím čerstvým vzduchem.“

„Poslyš, April, chci ti něco říct. Vím, jak Todd zemřel.“

Její oči se zúžily. Bledá tvář jako by byla úplně bez barvy.

„Vím, jak Todd zemřel,“ šeptala. „Utopil se.“

„Poslouchej mě, April, prosím tě,“ naléhal. Položil jí ruku na rameno. „Prosím?“

Neodpověděla, jen se dívala do jeho očí.

„Napadla mě ve snu taková myšlenka.“ Mluvil rychle, naléhavě, ruku stále na jejím rameni. „Ale vím, že je to opravdu tak.“

Nešlo to říct pomalu. Musí to ze sebe dostat, musí říct, co má na mysli. „Todda zabil upír.“

„Cože?“ odtáhla se od něho a zvedla ruce, jako by se chtěla před takovou myšlenkou bránit.

„Upíři,“ opakoval. „Viděla jsi všechny ty netopýry, co létají na pláži? Musí to být upíři. Netopýr napadl to děvče několik dnů před Toddovu smrtí. Kousl ji do krku. Todd…“

„Matte, to je ale hodně hloupej vtip,“ řekla nenávistně a zkřížila ruce na prsou. „Nechci to už dál poslouchat.“

Matt chtěl zase začít mluvit, vtom si však všiml drobných, červených znamének na jejím krku. Zalapal po vzduchu. Stále se na ně díval. Jeho myslí proběhly hrozné myšlenky. Bláznivé myšlenky.

Co to vlastně vidím? Je to jen kousnutí od moskyta? V myšlenkách se mu zjevil Gabriho obličej. April a Gabri. April a Gabri. Představil si ty dva pohromadě.

Je to možné? Je to možné, že Gabri je upír? Nebo jsem tak praštěnej?

„Měl jsem takovej sen, poslyš,“ pokračoval. Stále se díval na její krk a jeho mysl pracovala na plné obrátky. „Todd utíkal a –“

„Přestaň, Matte!“ vykřikla. „Prosím tě, přestaň!“

„Vím, že mám pravdu,“ trval na svém a ignoroval její zlostný tón.

„Dává to smysl, April. Všichni netopýři. A Todd – pamatuju se, že měl na krku ránu…“

„Matte, zavři hubu! Zavři už hubu!“ Její rysy se stáhly hněvem.

„Ale, April –“

Co udělal špatně? Co špatného řekl? Proč ho nechtěla poslouchat, nebo mu alespoň dát šanci, aby jí to vysvětlil?

77

„Vzpamatuj se, Matte!“ Její zelené oči zlostně svítily. „Vzpamatuj se, prosím tě. Tvůj nejlepší kamarád je mrtvý a ty z toho děláš horor jako ve filmu.“

„To ne!“ křičel.

Nedovolila mu, aby pokračoval. „Mám pro tebe novinu, Matte.

Život, to je především realita.“

„Já to vím, ale –“

„Život je realita, Matte. Není to jen hloupej film.“ V koutku oka se jí objevila slza.

Ale to jsem nechtěl. Srdce hlasitě bušilo. Nechci, aby plakala.

Copak jsme se o víkendu všichni dost nenaplakali?

„Todd je mrtvý, a to nejde ani nijak vysvětlit, ani se s tím nelze smířit.“ Snažila se potlačit slzy, nabýt sebekontroly. „Ale svádět to na upíry jako malý dítě, to nikomu nepomůže.“

„Ale, April –“ Najednou nevěděl, jak pokračovat. Nemohl odtrhnout oči od malé ranky na jejím krku.

„Gabri je upír,“ zabručel nahlas. Ani nevěděl, že ta slova pronesl.

Utřela si zbytky slz z bledé tváře a zlostně se na něj zahleděla.

„Totálně jsi zcvoknul, Matte!“ křičela. „Jdi pryč! Jdi ode mě pryč!“ Rychle se otočila a vešla do domu. Šel za ní, ale odstrčila ho.

„Myslím to vážně, Matte. Jdi pryč. Už nikdy tě nechci vidět. Nevolej mi a nechoď za mnou!“

„Co se to tady děje?“ volala jedna ze sestřiček a vstrčila svou zlatou hlavu do dveří.

„Perou se?“ ptala se druhá zevnitř. „Ukaž!“

Obě hlučně vyběhly ze dveří, ale April je zahnala zpět do domu.

Hlasitě protestovaly.

Matt se tvářil utrápeně. Sestoupil z terasy a vydal se směrem k silnici. Dva králíci hopkali přes cestu, ale nevšímal si jich.

Začalo pršet. Zpočátku několik velkých kapek, pak sprška a během krátké chvilky těžký liják. Pomalu se šoural se skloněnou hlavou, na déšť nereagoval. Myšlenky ho tížily víc než liják.

April má jistě pravdu, říkal si a kopal do hromádek bláta. Vlasy mu padaly do čela, mokré triko se lepilo na záda. Samozřejmě, že má pravdu.

Jak jsem za ní mohl jen tak přiběhnout a začít vykládat o upírech?

78

Musím být opravdický cvok. Upíři!

Samozřejmě si musela myslet, že jsem trhlej. A měla pravdu.

Gabri není upír.

Jsem žárlivej, totálně rozloženej. Je mi líto sebe samotnýho.

Upíři…

Měl bych se sám sobě smát, ale spíš se mi chce plakat. Jak jsem mohl dostat tak stupidní nápad? Jak jsem mohl být takovej blázen a brát to vážně? Vzdychl hlasitě, pěstí pohrozil stromům, které skláněly své koruny pod tíží deště. Přál si zapadnout do bahna a nikdy odtamtud nevylézt. Udělal jsem ze sebe totálního blázna.

Nešťastně potřásal hlavou. Třásl se pod nárazem deště a větru.

Udělal jsem ze sebe totálního pitomce. Úplně jsem April ztratil.

„Co jsi dělal celý den, když pršelo?“ ptal se Ben, když šli vysokou trávou přes duny.

Tráva, ještě mokrá od deště, šimrala Matta do kotníků. Přál si, aby měl dlouhé kalhoty namísto kraťasů. „Celkem nic,“ mumlal.

Ve skutečnosti strávil většinu dne tím, že se díval z okna obývacího pokoje a pohrával si s Toddovým plastovým zapalovačem. Myslel na svůj sen, na to, jak bylo pošetilé běžet přímo za April. Pohrával si se zapalovačem i teď, když šel s Benem přes duny. Byla to vzpomínka na Todda, memento.

„Písek zůstane vždycky suchej,“ poznamenal Ben a kopl do něj.

„Není to divný? Prší celej den a písek vodu úplně vsákne.“

Matt se díval směrem k oceánu. Mraky se k večeru konečně roztrhly, noční obloha byla téměř jasná, bledý měsíční kotouč se pohyboval nad horizontem.

„Dneska ráno jsem měl fakt pitomý nápady,“ vyhrkl.

„Co se děje?“ Ben se shýbl pro dlouhé stéblo trávy a začal je žvýkat.

„Nic zvláštního. Byla to prostě hloupost.“ V několika větách, oči sklopené do písku, vyprávěl Benovi o snu a o rozhovoru s April.

„Byla to hloupost,“ uzavřel své vyprávění.

Ben zamyšleně přežvykoval stéblo trávy. „Blbost je to správný slovo,“ souhlasil. „Pitomost by bylo lepší. Nejlepší by bylo slovo volovina.“

79

„Neříkal jsem ti to proto, aby sis mohl dělat legraci!“ zlobil se Matt. Proč jsem to vůbec Benovi říkal? Očekával jsem snad, že mě poplácá po zádech a řekne: „Máš pravdu, Matte. Netopýři jsou vlastně upíři.“ Měl bych si s někým promluvit, někomu se svěřit.

„Promiň,“ omluvil se rychle Ben. „Fakt si někdy musíš připadat jako cvok, ne?“

„Dobrá omluva, to teda jo!“ brumlal Matt.

Netopýr se snesl dolů, těsně nad jejich hlavy. Tmavý, letící stín nad pláží. Matt se podíval nahoru a uviděl dva netopýry, snášející se na vedlejší dunu.

„V přírodovědě jsme se učili, že netopýři jsou užiteční,“ zašišlal Ben, protože měl v ústech stále trávu. „Jsou potřeba kvůli ekologický rovnováze. Žerou hmyz. A netopýří guano je důležitý hnojivo.“

„Ty jsi taky guano. Děkuju za odbornou přednášku.“ zabručel Matt.

„Nechci ti kazit náladu,“ bránil se Ben. „Jen mi nahání husí kůži t o , c o se stalo Toddovi. Taky mi vadí, že April chodí s tím klukem…“

„Nechci o tom už nikdy mluvit,“ vyjel Matt, sám překvapen s jakou vehemencí. „Opravdu.“

„Jdu ke Swannům,“ prohlásil Ben. Bylo jasné, že chce rozhovor ukončit. „Jdeš taky?“

Matt zavrtěl hlavou. „Trochu se projdu,“ odpověděl zadumaně.

„Možná přijdu později.“

Ben mu lehce zamával a odešel. „Nic si z toho nedělej,“ volal ještě. „Mohlo by to být ještě horší…“ Sám se zasmál svému nepodařenému vtipu a pospíchal směrem k městu.

„Hlupák!“ pomyslel si Malt. Někdy Ben svými vtipy Matta rozveselil, ale dnes nikoli. Šel rovnou přes duny. Uviděl skupinu mladíků, které znal z pláže, ale otočil se. Přál si, aby ho nikdo nespatřil. Rychle se vydal opačným směrem. Oči nemohl odtrhnout od skalního převisu, jehož černá silueta se rýsovala proti jasné noční obloze.

Přemýšlel, jak by se April omluvil, ale nic ho nenapadlo. Sám sebe si nedovedl představit, jak ji žádá, aby se přestala stýkat s Gabrim. Všechno se mu zdálo nemožné. Snažil se ty myšlenky 80

vypudit z hlavy. Doufal, že hukot oceánu je přehluší.

Zastavil se. Před sebou cosi zahlédl. Cosi se krčilo a choulilo ve tmě na dunou. „Ne, to ne!“ vykřikl a hleděl upřeně před sebe. Co je to? Další tělo?

81

XVIII.

Zmrazený hrůzou hleděl na tmavou dunu. Těžce a hlasitě lapal po dechu. Nejraději by se otočil a utíkal pryč, ale věděl, že se musí podívat, kdo se to tam choulí.

Nejisté kousek postoupil, zaostřil ve tmě oči a zamířil k duně.

Uviděl ji. Seděla v černých, těsných kalhotách a triku s dlouhými rukávy, nohy pokrčené, rukama objímala kolena, hlavu skloněnou.

Překvapený zůstal stát.

„Jesiko?“

Neodpověděla.

„Jesiko?“ opakoval hlasitěji a váhavě přistoupil blíž. Stál nad ní a díval se dolů na hřívu jejích vlasů. Všiml si, že se jí třesou ramena.

Když k němu konečně pozvedla obličej, viděl, že jí po tváři stékají slzy, že má vlhké oči a že se jí třese brada. Uvědomil si, že pláče.

„Promiň,“ omluvil se. Ustoupil o krok zpátky. Cítil se nemotorně a zahanbeně. „Promiň,“ opakoval. Nevěděl, co říct.

Několikrát zamrkala. Chvíli jí trvalo, než se na něj upamatovala.

Vypadala zmateně, zahloubaná ve svých myšlenkách, hluboko ve svém smutku. Jako by v její mysli nebylo místa pro nikoho z vnějšího světa. Donutila se k vlažnému úsměvu. Zavřela oči a rukama si otírala z tváří slzy.

„Já – nevěděla jsem, že jsi to ty,“ koktal Matt. Co si počít s rukama? Nakonec je vsunul do kapes. „Jsi v pořádku?“

„Snad,“ odpověděla a hlas se jí zadrhl v hrdle: „Nevím, co to se mnou je. Pořád pláču.“

„Pro Todda?“ ptal se a připadal si jako hlupák. Samozřejmě, že pláče pro Todda.

82

„Stále si myslím, že ho někde potkám. Na pláži, ve městě…

Nemůžu tomu uvěřit, víš?“ vzdychla a otočila se k vodě. „Nikdy jsem nepotkala někoho, kdo pak zemřel. Nikdy.“

„Ano, je to nepochopitelné. Byl to můj nejlepší kamarád,“ řekl Matt.

Neodpověděla. Smutně pokyvovala hlavou, nazula si boty, oprášila písek z kalhot. Pak se postavila blíž k Mattovi. Tak blízko, že ucítil vůni jejího parfému, tak kontrastního v těžkém oceánském vzduchu.

„Znala jsem ho tak krátkou dobu, ale měli jsme k sobě blízko,“

setřela z tváře poslední slzu.

„Byl to fajn kluk,“ souhlasil Matt. Díval se do jejích hypnotizujících očí. Měl pocit viny za to. že pomyslil, jak dobře Jesika vypadá, zatímco hovořil o mrtvém kamarádovi.

Vítr od oceánu se kolem nich točil. Matt pocítil podivnou závrať.

Bylo to z parfému? Nebo větrem? Smutkem?

„Nechápu, proč Todd zkoušel tak pozdě v noci plavat.“ Nebyl schopen nedívat se do jejích očí.

„Ani já. Přemlouval mě, abychom si šli zaplavat. Jen tak bez šatů.

Myslela jsem, že jen žertuje, aspoň jsem to tak pochopila.“

„Podivné.“ Matt se snažil zbavit pocitu závrati. „Todd nebyl příliš statečný, byl spíš plachý a bojácný, však víš.“

„Vím,“ souhlasila. Odvrátila od Matta oči a prohlížela si pláž.

„Proto jsem si myslela, že o koupání tak pozdě v noci jen žertuje.

Když mé doprovodil do chaty, byla jsem přesvědčená, že šel rovnou domů.“

„Podivné,“ opakoval Matt.

„Druhý den ráno, když jsem slyšela –“ hlas se jí zadrhl a místo slov propukla v usedavý pláč.

Aniž o tom přemýšlel, položil Matt paži kolem jejích ramen, aby ji uklidnil. Chvilku ještě vzlykala, ale pak se na něho usmála. Její parfém byl tak silný, tak sladký, tak nakažlivý. Jako by mu pronikal až do mozku.

„Taky jsi plakal?“ ptala se, když se začali procházet. Jeho paže stále ležela na jejích ramenou. Je tak teplá, tak jemná, myslel si.

„Ano,“ přiznal. „Když jsem ho našel, měl jsem šok. Vůbec jsem 83

nepochopil, co se vlastně stalo. Našel mě nějaký rybář. Byl jsem úplně mimo.“

„Nemohla jsem zastavit pláč,“ zavřela oči a opřela se o něho. „Jsi první člověk, kterému jsem to mohla říct.“

Svou hlavu nechala na jeho rameni co nejdéle. Cílil, jak ho její vlasy šimrají na tváři. Co by udělala, kdyby ji políbil?

Opět ho zavalila vlna viny. Povídáme si o Toddovi, ona mi vypráví o svém smutku, důvěřuje mi a já myslím na to, jak bych ji políbil.

Usmála se na něho a smutek z její tváře zmizel. Její úsměv napovídal, že Jesika tuší, na co myslí. Jako by četla jeho myšlenky.

„Mohl bych tě doprovodit domů?“ zeptal se. Ruka sjela dolů k bokům. Vlasy zase pošimraly jeho tvář, když se k němu otočila: „Ne.

Půjdu sama.“ Mluvila tak tiše, že se k ní musel nahnout. Ukázala ke skalnatému převisu. „Pojďme se projít. Budeme jen tak chodit a chodit, Matte.“ Pak dodala: „Opravdu jsi mi pomohl.“

„To jsem rád.“

Najednou se od něho odtrhla, dlouhými skoky běžela ke skalnímu výčnělku. „Hej, počkej!“

Aniž zpomalila, otočila se, na obličeji záhadný úsměv.

„Jesiko, počkej!“ opakoval a začal za ní utíkat přes pláž. Běžel pískem, voda kolem hlasitě šplouchala, zvuk se podobal tlukotu srdce, byl stále hlasitější, rychlejší.

„Zastav, stůj!“ volal. Běžel, jak nejrychleji mohl. Viděl, jak její vlasy vlají jako hříva. Její smích se k němu vracel větrem. Byla už vysoko nad pláží, běžela přes hladký okraj výčnělku.

„Zpomal!“ varoval ji.

Najednou viděl, jak se změnil výraz jejího obličeje, jak se její ústa rozevírají strachem a překvapením. Zkusila zastavit, ale sandálky se smekly po hladkém, kamenném povrchu. Zvedla ruce, jako by se chtěla zachytit.

„Jesiko – ne!“ zvolal. Ale slova ji nemohla zastavit.

Sklouzla z okraje výčnělku.

Slyšel hrozný výkřik. Padala dolů, viděl její bílé ruce.

Pak ticho.

Zůstal sám.

84

Úplně sám.

85

XIX.

Než si to stačil uvědomit, byl Matt také na okraji výčnělku. Klekl si na kolena, opřel se o ruce a díval se dolů do tmy. Zděšením se mu tajil dech, když hleděl do tmavých, zčeřených vln.

Taky zemřela, uvědomil si.

Spadla a zabila se.

Zmrazený strachy a myšlenkou na to, čeho byl svědkem, díval se dolů do vody, narážející do skalní stěny.

Pak uviděl Jesiku, jak se na něj směje. Stála blízko pobřeží, po pás ve vodě. Vlasy odrážely měsíční svit.

„Jesiko!“ snažil se zavolat. Byl překvapený, že se mu podařilo vůbec ještě vydat hlásek.

Mávala na něj a pohazovala hlavou. Naznačila, aby šel za ní dolů.

„Jsi v pořádku?“

Nemohla ho slyšet. Opět mu naznačila, aby přišel dolů. Stále se na ni díval. Jak mohla přežít takový pád? Cítil, že jeho tep se zklidňuje, že jej opouští zděšení.

Jak to, že se neuhodila o skály?

Jak to udělala?

Už zase stál a mával na ni. Tak šťastný. Tak šťastný, že je naživu.

Nejradši by rozprostřel paže jako křídla a snesl se dolů k ní. Otočil se, opatrně našlapoval po kluzkém, hladkém kamení. Skalnatá cesta dolů byla prudká, ale on běžel radostně, škobrtal, klopýtal o kamínky, posílal je napřed v malých lavinách.

„Jesiko, jsi v pořádku?“

Ještě stále ho nemohla slyšet pro šum větru a hukot vln. Stála na štěrkovém pobřeží, mávala na něj, vlasy zářily v jasném měsíčním 86

světle, paže podél těla, jako by na něho trpělivě čekala.

„Ty jsi mě ale vystrašila!“ volal. Tenisky čvachtaly v loužích, které se vytvořily ve skalních puklinách. „Skutečně jsi mě vyděsila.“

Neodpověděla.

Objala ho kolem ramen, přitahovala jeho obličej k svému.

Parfém. Zdálo se, že se kolem něho vznáší, přitahovala ho stále blíž. Byla horká a studená zároveň, mokrá od vln oceánu, ale rty měla suché, tak horké a suché.

Než se Matt stačil nadechnout, než si stačil uvědomit, co se stalo, líbala ho na ústa, líbala jeho oči, jeho bradu.

Líbala ho s překvapující vášní.

Tak horká a tak studená zároveň.

Pronikavý parfém, horké, suché rty, šimrání vlasů, teplo její tváře

– to všechno po pohltilo.

Polibky. Polibky.

Snažil se odporovat.

Ale zjistil, že je slabý, poddajný – tak poddajný – až se ponořil do závratné, vířivé temnoty.

87

XX.

Gabri pomalu vstal ze své rakve do modravého večera. Špína a hlína, to všechno pocházelo z půdy, patřící k jeho původnímu domovu. Teď lpěla na šatech a on ji každý večer setřepával.

Těsně po probuzení jeho tvář odhalovala staletí. Musel vynaložit velké úsilí, aby se sebral, aby zmírnil zpustošení, které napáchal Čas, aby se stal opět mladým. Vyhladil své rysy a do očí mu naskočila jiskra života. Zvedl se skrze bolesti, prastaré bolesti, které se nad ním rozprostíraly, když spal nepřirozeným spánkem.

Zasténal a uhladil černé vlasy dozadu. Rutinní pohyby, ale jak obtížné bez zrcadla. Jak je těžké dát dohromady mladou tvář bez pomoci zrcadla! Kdysi to bylo snadnější, když byl pouhým upírem, který se nesnažil nikoho napodobovat.

„Dobrá, dobrá, zase moc filozofuješ, Gabri,“ řekl nahlas sám sobě a stínům, pohybujícím se po stěnách domu.

Tiché zachichtnutí. Rozhlédl se. Výkřik překvapení.

„Jesiko!“

V modrém kabátku seděla na okně, vlnité vlasy odrážely bledé světlo vycházejícího měsíce.

Nejdřív mu připadala jako součást večera, jako jeden ze stínů, ale když spatřil lesk jejích očí, viděl už celou postavu, která se probouzela k životu. Zasmála se, až Gabriho zamrazilo v zádech.

„Kdo tě sem zval?“ utrhl se na ni.

„Byla jsem u sousedů,“ zažertovala.

„Co chceš?“ ptal se netrpělivě. Jeho tvář vyjadřovala zlost nad nevítanou návštěvou, nad probuzením po staletí, nad vstáváním ze špíny, věčném létání, číhání…

88

„Nejsi po ránu zrovna kamarádský.“ Pomalu se k němu přibližovala, na tváři mazaný úsměv. „Co se stalo, Gabri? Neměl jsi snad úspěch u té malé blondýnky?“

„Jsem náhodou úspěšnější než ty,“ odpověděl stroze.

Myšlenky na April, na sladkou chuť nektaru, ho zahřály.

„Alespoň jsem nikoho nezabil.“

„To nevadí,“ pokrčila útlými rameny. „To už je fuk. Nemyslím, že by mě taková malá nehoda mohla pokazit sázku.“

Vyslovil nepříjemný soud: „Nemůžeš vyhrát. April je vyvolená oběť.“

„Cha!“ vykřikla nenávistně a zkřížila ruce na prsou. „A co jsi dělal ty? Přikradl ses zezadu a kousl ji do krku.“

„Nebylo třeba se plížit,“ hájil se. „Získal jsem její city. Odešla od svého přítele.“

„Cože?“ Chvíli se tvářila překvapeně.

„Už nikdy nechce Matta vidět. Chodí teď se mnou.“ Úsměv na jeho tváři byl triumfální a poťouchlý zároveň.

„To je jasné vítězství pro mě, ne pro tebe.“

„Jak to myslíš?“

„Tím, že se April s Mattem rozešli, to mám snazší, když chci Matta získat.“

Potřásl hlavou, pročesával si nervózně vlasy dozadu, oběma dlaněmi si vyhlazoval vrásky z tváří. „To se ti jen zdá, Jesiko,“

poznamenal suše. „Můžeš tady zůstat a chvástat se po celý zbytek věčnosti, ale April bude jedna z nás do konce týdne.“

„Já se přece nechvástám,“ začala.

Prošel kolem ní ke stínům u okna. Než se stačila ohlédnout, stíny začaly vířit. Tmavá, prašná bouře. Prach se projasnil a Gabri se objevil v podobě netopýra. „Musím k ní letět,“ zaskřípal a vyletěl otevřeným oknem. Vznášel se, až zmizel v tmavé obloze.

„Idiot!“ hlasitě si ulevila Jesika.

Courtney skočila Gabrimu na ramena, Whitney ho objala kolem pasu. Hlasitě povykovaly, vedly ho k dece, věšely se na něj.

„Ne, ne!“ volal bezmocně, smál se, vyhazoval je do výšky, takže holčičky se ho držely tím urputněji.

„Děvčata, nechte Gabriho oddechnout!“ volala paní Blairová.

89

„To je v pořádku, zvládnu je,“ chlubil se.

Po těch slovech mu začaly dívky skákat po zádech s ještě větší vehemencí.

„Nechte toho, děcka,“ ozval se pan Blair, když zvedl hlavu od novin. „Gabri není pouťová atrakce.“

„Ale je! Je to závodní kůň!“ volaly obě najednou. „Hyjé!“

„Au!“ Gabri předstíral bolest a smál se.

Konečně se ve dveřích domu objevila April. Oblečena v roztomilých bílých leginách, černém tričku pod žlutou banánovou košilí, přepásanou páskem. „Co se děje?“

„Vypadáš hezky,“ pochválila ji matka a znovu okřikla dvojčata.

„Co to Whitney a Courtney dělají?“

„Gabri se jim zamlouvá,“ zašeptala matka důvěrně.

„To proto, že jim všechno dovolí.“ Bavila se pohledem na vzrostlého mladíka, ležícího bezmocně pod dvěma rozdováděnými holčičkami.

„Pomóooc!“ volal.

April ho přišla vysvobodit. Vzala každé děvčátko za ruku a přes jejich halasné protesty je od Gabriho odehnala. „Gabri a já musíme jít,“ vysvětlila.

„Ale zápas není u konce,“ brumlala Whitney a snažila se Gabriho povalit zpátky na deku. Chytila ho kolem kolen. Zachytil se zábradlí, aby nespadl.

„Tak už dost!“ křikl pan Blair. „Myslím tebe, Whitney!“

Samozřejmě, že ho ignorovala a stále držela Gabriho za nohy.

Trvalo nejméně deset minut, než se podařilo dvojčata odehnat a přesvědčit je, aby dala pokoj. Rodiče se Gabrimu omlouvali, ale ten tvrdil, že se hezky bavil. „Příště vás obě dostanu, uvidíte!“ hrozil děvčatům. Se všemi se rozloučil a vydal se s April po písčité cestě podél plážových domků směrem k městu.

„Mým sestřičkám ses moc líbil,“ začala.

„Protože do mě mohly tlouct.“

„I mým rodičům ses velmi líbil,“ dodala, oči sklopené k cestě.

„Tvoji rodiče mají dobrý vkus,“ smál se.

„Podívej, zapomněla jsem ti něco ukázat,“ náhle se zastavila.

„Co je to?“

90

„Otec mi dal dárek narozeninám.“ Rukou šátrala v kapse. „Mám narozeniny až příští měsíc, ale otec nikdy nečeká…“

Žlutá košile se v měsíčním světle zdánlivě třpytila. Gabri se díval, jak vyndává řetízek a snaží se jej zavěsit kolem krku.

„Podívej!“ Zvedla malý, lesklý přívěsek, aby mu jej ukázala. „Je to stříbrný křížek. Není snad nádherný?“

Křížek se v měsíčním světle zatřpytil, světlo odhalilo hrůzu Gabriho obličeje. Ustoupil zpátky a pokusil se uklidnit svůj výraz, než si ho April všimne.

Myšlenky mu vířily hlavou. Záblesk křížku ho pálil jako plamen.

„Velmi krásný,“ snažil se ovládnout hlas.

Co dělat? uvažoval v náhlé panice. Neodvážím se jít blíž, neodvážím se přiblížit se k jejímu krku. Pokud má křížek, nemůžu se napít nektaru. Co dělat? Co mám dělat?

April se snažila upevnit řetízek vzadu na krku, ten však náhle vyklouzl z ruky a upadl do písku. April se rychle shýbla, rukama prohledávala zem. Zvedla křížek, přitiskla na krk, dva konce řetízku podávala Gabrimu. „Mohl bys mi ho zapnout?“

„Jistě.“ Postavil se za ni, takže nemohla vidět, jak se mu třesou ruce.

„Jen to zaklapni.“

„To nebude problém.“ Dával pozor, aby se na křížek nepodíval.

Vzal oba konce jemného řetízku a stlačil je k sobě. Úmyslně je nezaklapl.

„Díky,“ otočila se a obdařila ho milým úsměvem.

Také se na ní usmál, stále opatrný, aby nezahlédl křížek zářící na jejím krku. „Je skutečně velmi hezký,“ znovu jej pochválil, ale po zádech mu stékaly kapky studeného potu.

Šli k městu. Procházeli pomalu kolem plážových chatiček, jejichž okna zářila oranžovými a žlutými světly. Když prošli kolem domků na travnatou cestu, Gabri viděl, jak se řetízek rozepíná a tiše padá na zem. Šli dál.

April si ničeho nevšimla.

Gabri se na ni smál, neskrýval svou radost a úlevu. Položil ruku kolem jejích ramen a přitiskl ji k sobě blíž.

91

Téže noci se Matt vrátil domů ze schůzky s Jesikou. Zůstal stát před skleněnými dveřmi, zavřel oči, horečnaté čelo přitiskl k chladnému sklu.

Jak jsem unavený, pomyslel si.

Tak unavený, že se mu zdálo nemožné, aby otevřel dveře a uložil se k spánku.

Není přece tak pozdě! Otevřel oči a s velkým úsilím zatlačil na dveře. Měsíc byl ještě vysoko na obloze. Vzduch byl studený, těžký, vlhký.

Zakašlal.

Cítil bolest na krku. Snad nejsem nemocný?

V jeho vzpomínkách byla noc strávená s Jesikou zamlžená. Kam šli? Co vlastně dělali?

Vzpomněl si na tmavou pláž. Vzpomněl si na její ústa, rty, polibky.

Vzpomněl si na bolest. Na sladkou bolest.

Bolest?

Ne.

To nemohla být bolest.

Jsem příliš unavený. Nemohu si na všechno jasně vzpomenout, řekl si.

Jsem tak – tak moc unavený.

Ještě jednou vstrčil do dveří. Tiše našlapoval, prošel tmavou kuchyní, krátkou, úzkou chodbou, kolem ložnice rodičů.

Ticho.

Do svého pokoje.

Tak unavený, tak slabý. Kolik úsilí ho stálo, než otevřel dveře!

Cítil hroznou tíhu. Šaty se zdály nesmírně těžké. Vlasy na hlavě byly těžké.

Při chůzi namáhavě dýchal.

Vysvlékl se ze šatů, které ho stahovaly dolů.

Musí do postele. Spát.

Musí se z té slabosti prospat.

Zaspat tu bolest na krku.

Ale kde to je? Proč se všechno naklání a kolébá?

Je unaven. Tolik unaven. Jesika. Snažil se představit si její bledý 92

obličej, vlající rusé vlasy, pálivé oči. Jesiko, proč jsem tak unavený?

Co jsme dělali, Jesiko? Co jsme to dělali? Když bude myslet na Jesiku, nikdy neusne.

Nejdřív se musím svléknout, snažil se uvažovat jasně.

Známý nábytek pokoje jako by byl najednou rozmazaný. Jako stíny. Jen skvrny. Skvrny mezi skvrnami.

Ale najednou se jeden ze stínů zaostřil. Matt zamrkal. Jednou.

Dvakrát. Někdo seděl na posteli, zády k Mattovi. Opět zamrkal.

Chtěl vidinu zahnat, ale nedařilo se mu to.

Bylo to opravdu tak. Někdo seděl na jeho posteli.

Ohromený strachy hleděl na nehybný tvar. Kdo je to?

Kdo by mohl být v jeho ložnici v tuto hodinu? Jak se dostal dovnitř? „Hej!“ zašeptal.

Zadržel dech, sbíral odvahu a snažil se projasnit mysl.

Sáhl komusi na rameno. Když se ho dotkl, tmavá postava se pomalu otočila. Obličej byl zřetelnější. Matt vykřikl hrůzou.

93

XXI.

Obě ruce si přitiskl na ústa, aby ztlumil výkřik. Otočil se na druhou stranu. Uhodil se o skříň a pocítil bodavou bolest v zádech. Nevšímal si toho. Zíral s otevřenými ústy na pochmurnou postavu, shrbenou na posteli, hledící kamsi přes místnost. Pomalu spouštěl ruce dolů a těžce polykal.

„Todde –“ zvolal a hlas se mu změnil v drsný šepot. „Todde –

vždyť jsi mrtvý!“

Postava stále s rukama na kolenou černých kalhot se pomalu pohnula.

„Todde –“ opakoval Matt.

Toddova tvář vypadala ve světle zelená a strhaná. Oči otevřené, ale zapadlé hluboko v hlavě. Zornice byly jasné, průhledné, kolem plno hnisu. Tváře zvrásněné, kůže zprohýbaná. Když konečně otevřel ústa, aby promluvil, čelisti skřípaly, jako by se otevíraly vrzavé, zrezivělé dveře. Matt viděl, že několik zubů chybí.

„Ahoj, Matte.“

Hlas zněl jako šum větru.

„Ne!“ Vlna strachu srazila Matta na kolena. Otočil se a přitiskl se ke skříni, jako by se chtěl vyšplhat nahoru.

„Ne!“

„Ale ano,“ syčela postava na jeho posteli. Závěsy na okně se zavlnily. „Ale ano,“ opakoval Todd, jako by zkoušel svůj hlas.

Závěsy se opět zavlnily.

To není sen, uvědomil si Matt. Cítil, jak ho hrana skříně tlačí do zad.

Kolikrát se mu zdálo o Toddovi od toho hrozného rána, kdy ho 94

našel ve vodě, potlučeného, bez života?

Kolikrát se Todd vrátil do jeho snů? Ale tohle nebyl sen.

Todd – mrtvý T o d d – seděl na Mattově posteli, jeho bílé oči utopence se na něho dívaly, zvrásněná, strhaná tvář dokazovala smrt.

„Todde, vždyť jsi mrtvý,“ opakoval Matt.

Myšlenky bránily dalším slovům. Nemohl najít správné výrazy.

„Jsi mrtvý.“

„V noci mrtvý nejsem,“ šeptal Todd a nahnul se dopředu, aby ho bylo slyšet.

Závěsy se zvedaly ve větru, jako by byly ovládány nějakou neviditelnou silou.

„V noci nejsem mrtvý. Pohybuju se mezi životem a smrtí.“

Nahnul hlavu na jednu stranu, téměř až k rameni, jako by vzpřímená poloha byla příliš namáhavá.

„Ne!“ křičel Matt. Zavřel oči. Nemohl se dál dívat na tu hroznou podobu svého kamaráda. Když oči otevřel, hrůzou oněměl. Todd vstal z postele.

„Ne – prosím tě, ne!“ volal Matt a snažil se utéci, narazil však opět na skříň.

Todd se pohyboval rychle, jako by se vznášel místností. Vzal Matta za rameno.

Prázdné, bílé oči, hluboko v červených kapsách plných hnisu, se dívaly do Manových.

„Ne, Todde, ne!“

Ale Toddův stisk byl stále silnější.

Matt ucítil pach hniloby. Snažil se zadržet dech. Hnilobný pach ho obklopil. Vydal ze sebe přidušený výkřik.

Todd tiskl Mattovo rameno, bílé oči slepě hleděly do Mattových, vznášel se nad ním, věznil ho v rohu tmavé místnosti, znehybnil pachem hniloby a smrti.

„Todde, co to děláš?“ křičel Matt vyděšeným hlasem, který nepoznával. „Co to děláš?“

95

XXII.

„Přišel jsem tě varovat,“ šeptal Todd. Slova vypouštěl váhavě v závanech malých výdechů. „Jak to?“

Matt zavřel oči a snažil se zvládnout záchvat nevolnosti.

Todd uvolnil stisk, ale neustoupil.

„Přišel jsem tě varovat,“ opakoval. Nakláněl hlavu, až spočinula na rameni. Matt otevřel oči a viděl na Toddově krku podlouhlou ranku.

„Upíři,“ šeptal Todd.

„Ano,“ souhlasil Matt a vážně pokýval hlavou. Všechno se s ním točilo, tak rychle se všechno točilo. Musel znovu zavřít oči. Kdyby alespoň mohl utéci od toho pachu, od hnilobného, hořkého, omamujícího a dusivého pachu.

„Jsou to upíři. Matte,“ varoval Todd.

„Vím,“ šeptal Matt, oči stále zavřené. „Vím, Todde.“

„Posssloucheeej,“ syčel protáhle Todd. „Posssloucheej, Matte.

Přišel jsem tě varovat. Jsou to upíři.“

„Já vím, Todde, já vím!“ Matt hlasitě vzlykal. Oči pevně zavřené.

Zkusil se nadechnout, ale zápach byl tak silný, tak odporný.

„Já vím, Todde,“ opakoval slabě. „Ale jsem tak unavený.“

Ticho.

„Je mi líto, Todde. Opravdu moc líto. Ale jsem teď strašně unavený. Jsem tak – tak – tak unavený.“

Matt se pomalu probíral k vědomí. Otevřel jedno oko a podíval se k oknu. Sedavé ranní světlo zaplnilo celý pokoj.

Zkusil otevřít i druhé oko, ale pak obě zavřel. Nepamatoval se, 96

kdy usnul. Nepamatoval se, že by spal. Pamatoval si jen sen.

Zase se mi zdálo o Toddovi? divil se. Zívl a natáhl nohy přes přikrývku.

Vstal.

Byl ještě oblečený. Na sobě měl bavlněné kalhoty, modrou polokošili s dlouhými rukávy. Tak byl oblečený, když byl s Jesikou.

Na nohou měl ještě boty pokryté vlhkým pískem. Také pokrývka byla celá od písku. Musel padnout do postele tak, jak byl.

Sáhl po budíku a shodil na zem walkmana. Ozvala se rána. Bylo teprve čtvrt na osm. Ještě brzy.

Co znamená ten zápach? Ten kyselý zápach? Cítil ho v krku, zdálo se, že je jím prosáklá i kůže.

Zvracel jsem snad, aniž bych o tom věděl?

Snažil se úplně se probudit. Postavil se na nohy a nejistě se díval kolem sebe.

Zbytky snu se* vrátily do jeho mysli.

Byl to hrozný sen. Tak skutečný.

Smrtelný zápach s ním zůstal.

Postavil se k zrcadlu, vestavěném do skříně a opřel se.

Spal jistě několik hodin, ale necítil se odpočatý. Nikdy v životě se necítil tak unavený. Asi jsem nemocný, myslel si. Pach smrti stále v nozdrách.

Na zem mu upadla krabička papírových kapesníků. Nesnažil se ji zvednout. Zadíval se na obraz v zrcadle. Uviděl dvě tmavé, okrouhlé modřinky na krku. Najednou věděl, že to nebyl sen.

„Byl tady Todd,“ řekl nahlas drsným, ospalým hlasem.

Todd mě přišel varovat.

Naklonil se dopředu a tlačil čelo proti dřevěnému rámu zrcadla, aby viděl jasněji.

Drobné, okrouhlé bodnutí. Rudá barva.

Tam, kde Jesika pila.

Jesika.

Ona je upír.

Todd mě přišel varovat před Jesikou.

Udělala mu stejné ranky na krku, jaké měla April.

Díval se do zrcadla a najednou věděl, že měl pravdu. Gabri je také 97

upír. Todd ho přišel varovat.

Dvěma prsty jemně a s odporem osahával ranky na krku. Když se jich dotýkal, projížděl jím mrazivě slastný pocit.

Ty polibky. Ty rty. Tak vlažné, vlhké na jeho krku.

Ne, nebyl to sen. Todd tady byl.

Ale co teď? Co bych měl udělat?

Uvědomil si, že se pod ním třesou nohy. Cítil se tak slabý, zcela vyčerpaný. Šel vrávoravě zpátky k posteli. Těžce usedl a snažil se vyzout z bot. Ale bylo to nad jeho síly.

Musím něco udělat – musím varovat April.

Převrátil se na záda. Ruce mu klesly podél těla.

„Jdi rovnou za April,“ šeptal sám sobě a snažil se otevřít oči.

„Musíme se zachránit.“

Znovu usnul. Nikoli však normálním spánkem. Upadl do hlubokého bezvědomí. Do bezesné temnoty.

Probudil se, když s ním zatřásly čísi ruce. „Todde?“ vykřikl a posadil se. „Todde, ty ses vrátil?“

98

XXIII.

„Todde?“ mumlal Matt a snažil se nabýt vědomí. Cítil se, jako by byl na dně oceánu a zkoušel vyplout na povrch vířením těžkých vln.

Nebyl to ale Todd, kdo s ním třásl. Byl to otec.

„Vstávej, ty lenochu!“ volal zlostně pan Daniels.

„Kolik je hodin?“ Matt viděl jasný, zlatý sluneční svit, který tryskal do pokoje otevřeným oknem.

„Nechali jsme tě spát do deseti,“ ukázal otec na budík. „Ale už musíme jít. Pojď, obleč se. Můžeš se nasnídat cestou do přístavu.“

„Kam?“ Matt si ostražitě stoupl na podlahu. „Něco jsem asi zapomněl.“ Šilhal po otci, neschopen ještě úplně otevřít obě oči.

„Jedem lovit na hlubší vodu, už jsi opravdu zapomněl? Na lodi pana Millera.“ Pan Daniels Matta přátelsky poplácal po rameni. „Tak už vstávej.“ Vydal se směrem ke dveřím.

„Nemůžu.“ volal za ním Matt a zapadl zpátky do polštářů.

Otec se ve dveřích otočil a zpozorněl. „Co je s tebou? Jsi snad nemocný?“

„Jo,“ odpověděl Matt rychle. „Vlastně ne, nevím…“

„Máš nějaké problémy, Matte?“ Pan Daniels se na dva kroky vrátil do pokoje a stahoval si jeden rukáv bílého svetru.

„Jsem jen strašně unavený, tati,“ řekl Matt, aniž by zvedl hlavu z polštáře. „Možná na mě něco leze.“

„Jsi velmi bledý,“ poznamenal otec. „Možná potřebuješ být jeden den ve člunu na moři, na slunci.“

„Jsem tak unavený. Myslím, že zůstanu doma a zkusím se z toho vyležet.“

Pan Daniels se podíval na hodinky. „Dobrá, tak jo. My s 99

maminkou ale už máme zpoždění. Jistě budeš brzy v pořádku.“

Matt přikývl. „Řekni panu Millerovi, že se omlouvám.“

Otec se otočil a odcházel. Ještě se zastavil ve dveřích a nadechl se.

„Co je to tady za zápach?“ zeptal se.

To je pach mého mrtvého kamaráda, pomyslel si Matt smutně. To můj kamarád přišel, aby mě varoval před upíry. Ničeho se neboj, tati.

„Nevím. Asi přichází zvenku,“ zíval Matt.

Pan Daniels mávl rukou a zmizel za dveřmi. Za několik minut uslyšel Matt bouchnutí zadních dveří a odjíždějící auto.

Sám v domě. Snažil se vstát.

Padla na něj hrůza z předchozí noci. Chtělo se mu zvracet. Šel do koupelny, nahnul se přes vanu. Začal dávit. Žaludek tak bolel! Točila se mu hlava, po bledém čele stékaly potůčky chladného potu. Sedl si na chladivé dlaždice a čekal, až mu bude lépe. Během několika minut se žaludek uklidnil a stěny se přestaly pohybovat.

Nesmím ztrácet čas, říkal si.

Musím varovat April. Musím.

Tentokrát mi musí uvěřit.

Ukážu jí rány na mém i jejím krku. Řeknu jí o Toddovi. Uvěří mi.

Přinutím ji, aby mi uvěřila!

Vyčistil si zuby, umyl se studenou vodou, oblékl se a žel k telefonu. Vytočil číslo a netrpělivě poslouchal vyzvánění. Jednou.

Dvakrát. Telefon vyzváněl desetkrát.

Nikdo nebyl doma.

„April, prosím tě!“ hovořil hlasitě. „Musím s tebou mluvit.“

Stál tam velmi dlouho, opřený o stůl, pravidelný tón v telefonu mu zněl v uších. Čekal, čekal na její hlas.

April – prosím tě!

Ale jeho prosby nikdo neslyšel.

Po rychlé snídani zkusil Matt opět zavolat April. Žádná odpověď.

Cítil se teď silnější. Šel ji hledat do města. Byl vlhký den. Chůze do města ho vyčerpala. Prohledal Main Street, ale nikde ji nenašel.

Zamířil na pláž.

Nikde ani stopy.

Strávil celé odpoledne tím, že ležel na gauči v obývacím pokoji, každých pět minut vstával, aby volal April domů. Nechával telefon 100

dlouho vyzvánět. Nikdo jej nezvedal.

Večer se vydal na pláž, aby zase hledal.

„Matte!“ zavolal ho známý hlas. Otočil se a uviděl Bena, oblečeného do bavlněných džínsů a pruhovaného trika, jak k němu spěchá. „Jak se máš?“ ptal se, udýchaný krátkým během.

„Ujde to,“ odpověděl Matt, aniž zpomalil chůzi.

Slunce pomalu zapadalo za stromy, ale vzduch byl ještě teplý a vlhký. Matt cítil, jak ho všechno píchá a bolí. Jako by vážil tisíc liber.

„Hledal jsem tě na pláži,“ řekl Ben. Snažil se s Mattem udržet krok. „Bylo tak horko, myslel jsem, že tam budeš. Surf byl vynikající.“

„Nevěřím, že jsi opustil příjemný chládek podloubí a šel na pláž,“

poznamenal Matt suše.

„Bylo zavřeno,“ přiznal Ben. „Mají rozbitý mašiny, či co.“

To asi nebyl dobrej pocit. Mattovi se nechtělo Benovi nic vysvětlovat. Chtěl najít April a říct jí, v jakém jsou nebezpečí. Chtěl se Bena zbavit.

„Nevypadáš zrovna dobře.“ Ben si prohlížel Mattův obličej.

„Jak to myslíš?“

„Jsi tak bledej.“ Úsměv na Benově tváři vystřídal ustaraný výraz.

„Nebyli to snad upíři?“ zavtipkoval, když si vzpomněl na konverzaci z předchozího dne.

Matt se zastavil a zadíval se na Bena.

„Setkal ses zase s upíry?“ opakoval nepodařený vtip. „Vysával snad ten dotyčný krev z tvého krku?“

„Mám nějakou chřipku nebo něco takovýho,“ příkře odpověděl Matt.

„Byl to jen žert,“ omlouval se Ben a úsměv z jeho tváře zmizel.

„Co máš za problémy, Danielsi?“

Matt pokračoval v chůzi, aniž by odpověděl.

Chvíli šli mlčky. Řady domů ustoupily širokému, travnatému poli, které obklopovalo město. Obloha potemněla.

„Chceš dneska jít na pouť?“ zeptal se Ben. „Bude tam hodně kluků z podloubí.“

„Snad,“ řekl Matt bez nadšení. Opět zastavil. „Nevíš, kde je 101

April?“

Byla v téže ulici a mířila dolů. Něco hledala. „Hej, April!“ Matt utíkal k ní.

Zastavila, zvedla hlavu. Neusmála se. „To jsi ty? Ahoj.“

Nijak radostné přivítání, pomyslel si Matt. Ale nezlobil se. Musí s ní mluvit. Musí jí říct, co se stalo.

Dívala se na něj netrpělivě, obličej bledý, oči ustarané. I v počínající tmě viděl dvě okrouhlá znaménka na jejím krku.

„Musím ti říct,“ sotva popadal dech. „Víš, já opravdu…“

Zvedla ruku, aby ho přerušila. „Nemám moc času. Mám schůzku s Gabrim.“

„A proto s tebou chci mluvit. Podívej se na sebe. Podívej se na svůj krk.“

Zvedl hlavu, takže mohla vidět jeho krk.

„Matte,“ začala a zlost v ní vzrůstala. „Nezačínej zase.“ Otočila hlavu a odmítla prohlížet si jeho krk.

„Dej mi alespoň minutu,“ naléhal. Ruku jí položil na rameno.

„Jednu minutu, ano?“

Chvíli uvažovala. „Dobrá. Jednu minutu. Ale jestli začneš zase o upírech, tvůj čas vypršel.“

„Ale o tom s tebou právě musím mluvit, April,“ žadonil. Byl tak rozrušený, tak zoufalý. „Gabri je upír. Vím to. Zrovna tak Jesika.

Oba jsou to upíři.“

„Tak ahoj, Matte,“ rozloučila se chladně. Oběma rukama ho odstrčila. „April – poslouchej!“

„Ne!“ křikla. „Jdi pryč!“

„Ale Todd mi říkal –“

Zpozorněla. „Cože?“

„Včera v noci mi Todd říkal, že –“

„Matte, ty potřebuješ pomoc.“ Tón jejího hlasu byl najednou něžný, chápající. „Všichni jsme nešťastní z toho, co se stalo Toddovi, ale ty ses opravdu zbláznil. Potřebuješ pomoc.“

„Ne, nepotřebuju,“ trval na svém, neschopný skrýt své rozhořčení.

„Vím, že mám pravdu, April. Zní to jako bláznovství –“

„Taky že je,“ kývla hlavou. Zkoumala, nakolik je to s ním vážné.

102

„Ale já vím, že mám pravdu. Jen kdybys mě chtěla poslouchat!“

„Teď nemůžu. Něco hledám.“

„Co? Co hledáš?“

Sklonila hlavu a pomalu chodila kolem. Sandálky prohrabávala písek, očima zkoumala zem. „Stříbrný křížek. Minulou noc jsme tudy šli s Gabrim a uvolnil se mi řetízek. Musel tady někde spadnout, tak ho chci najít.“

„Stříbrný křížek?“ zeptal se vzrušeně. „A ty jsi ho ukázala Gabrimu?“

Zvedl ruce, aby si ochránil oči? Otáčel se? Je to znamení, že je to upír. Otáčel se, April?

Postavil se před ní, sledoval výraz jejího obličeje, celý netrpělivý.

Konečně by měl důkaz pro své tvrzení.

„Proč se zase chováš jako cvok? Náhodou jsem mu křížek ukázala a jemu se líbil.“

„Nesnažil se od něho odvrátit?“ naléhal Matt. „Ne, nebál se ho, Matte. Pomohl mi se zapínáním.“

Chvíli stáli a tiše se na sebe dívali. Slunce zapadalo, obloha temněla.

„Myslím, že je to konec tvé teorie,“ řekl úsečně.

„Ne, to teda není.“ Doprovázel ji po celou dobu jejího hledání.

„Necítila ses v poslední době slabá a unavená?“

„Nebudu dál odpovídat na tvoje stupidní otázky,“ utrhla se na něho, aniž se otočila.

„Viděla jsi někdy Gabriho ve dne? Řekl ti někdy, kde ve dne pracuje? Navštívila jsi ho tam někdy? Není ti divné, že nejedl pizzu, když jsme se tehdy setkali poprvé?“

Zlostně se otočila, ruce zaťaté v pěsti. „Matte, přeháníš to.“

„Odpověz mi na ty otázky!“

„Jsi pitomec. Chci, abys odešel. Opravdu.“

„Ne, April, neodejdu. Neodejdu, dokud mě nevyslechneš.“

„Jdi pryč, Matte! Víš, co to znamená – jdi pryč?“ ztratila veškerou trpělivost.

Nechtěl se vzdát. Vzal ji za rameno.

Vytrhla se mu.

Na cestě se objevil tmavý stín. Tmavší, než noční obloha. Gabri 103

stál najednou vedle April a díval se na Matta. Měl na sobě černé bavlněné džíny, tmavý svetr s dlouhými rukávy, i když noc byla teplá.

„Co se stalo?“ ptal se a nespouštěl oči z Matta. „Problémy?“

Mattovi se začal stahovat žaludek, cítil mrazení po celém těle.

„Ne, žádný problémy,“ odpověděla April nejisté.

Matt ustoupil, ruce bezmocně podél těla. Cítil z Gabriho očí sílu, která jím pronikala jako laserový paprsek.

„Žádný problémy,“ opakovala April, zatímco Gabri dál vybízel Matta očima. „Jen jsme si tak povídali.“

Gabri uvolnil Matta ze zajetí svého pohledu a obrátil se k April.

„Hovořili jste o mně? Hučelo mi v uších.“

„Vlastně ano, trochu jsme o tobě mluvili.“ Vzala Gabriho za ruku.

Odcházeli pryč a vesele si povídali.

Matt zůstal stát jako přibitý. Díval se, jak odcházejí. Stále cítil žár Gabriho očí.

April se ohlédla, zda je Matt nesleduje. Gabri se neotočil ani jednou.

Vím, že mám pravdu, říkal si Matt. Díval se za nimi, dokud se neztratili za ohybem cesty.

Musím jí to dokázat.

Musím jí zachránit život.

A najednou, osvícen náhlou inspirací, věděl jak.

104

XXIV.

„Kam jdeš s tím aparátem?“ volal pan Daniels z obývacího pokoje.

Matt zastavil ve dveřích. „Ahoj, tati. Nevěděl jsem, že už jste se vrátili.“ Zavěsil fotoaparát na rameno a vrátil se zpátky do pokoje.

„Můžu si ho půjčit?“

„Mám snad na vybranou?“ poznamenal pan Daniels sarkasticky.

Pak mávl rukou. „Jen jdi!“

„Na pláži jsou takoví malí ptáčci, rád bych udělal několik snímků.“

„Odkdy se ty zajímáš o ptáky?“

Matt pokrčil rameny. „Ale tihle jsou skutečně nádherní. Jsou to možná nějaké druhy mořských vlaštovek.“

Otec odložil knihu do klína a zadíval se na Matta s cynickým výrazem. Matt se cítil špatně, když svému otci lhal, ale nemohl mu přece říct pravdu: Chci udělat obrázky April a jejího přítele, abych jí dokázal, že on není na fotografii vidět a tudíž je to upír. To by otec těžko pochopil. A kdo by to pochopil?

„Je tam film na krátký osvit,“ radil pan Daniels. Odložil knihu.

„Večer budeš mít s ostřením problémy. Ukážu ti to.“

Matt spěchal, ale nemohl jen tak vyběhnout ze dveří. Trpělivě stál, zatímco otec vyndal aparát z pouzdra a ukazoval mu nejlepší způsob, jak ostřit ve tmě.

„Buď na něj opatrný,“ varoval syna. „Dlouho jsem na něj šetřil.“

Matt konečně vyběhl ven, aparát dával do pouzdra za běhu.

„Dneska mi bude hodně užitečný, tati.“ Pro sebe ještě dodal: „Budu s ním totiž fotit upíra.“

Měl v plánu vyfotit April a Gabriho na pouti. Jestliže Gabri 105

nebude na žádném snímku, musí April Mattovi uvěřit. Bude to jasný důkaz, že je upír.

Celou cestu na pouť běžel. Zůstal stát až ve světle silných pouťových lamp, očima přejížděl točící se, vířící a kymácející se kolotoče, ohlušený hlukem a výkřiky. Najednou si uvědomil, že má dnes večer na pláži schůzku s Jesikou. Když tam nepřijdu, bude to podezřelé. Jesiku napadne, že vím, čím vlastně je, že vím, co mi udělala. Zvedl ruku ke krku a ucítil nádherně svíravou bolest.

Jesika je tak krásná, tak vzrušující. Najednou ucítil vůni jejího parfému. Tak sladkou, tak pronikavou.

Pouť se začala rozplývat v bílém světle. Cítil, jak ho cosi táhne pryč, na pláž, k ní.

K jejím jemným, rusým vlasům. K jejím tmavým rtům.

Ne!

Pevně uchopil fotoaparát oběma rukama, prošel kolem Ferrisova kola a prohledával dav. Kolem proběhla skupina malých kluků. Byli dychtiví, aby stihli poslední jízdu a netrpělivě do něho vráželi.

Zachytil se tyče, aby udržel rovnováhu. Zkontroloval aparát. Zdálo se, že je v pořádku.

Pak spatřil April a Gabriho, jak se drží za ruce u Ferrisova kola.

Rychle! Ruce se mu třásly vzrušením. Sundal pouzdro, nechal je viset na krku a zvedl aparát, aby zaostřil. Kdosi se před něho postavil a zatarasil mu výhled. „Promiň,“ omluvila se neznámá dívka.

Přešel ke stánku s občerstvením. Několikrát zmáčkl spoušť.

Znova a znovu. Ještě jednou zaostřil, ujistil se, zda osvětlení je správné, a udělal další snímek. Přesvědčil se, že Gabri a April jsou v zorném poli.

April se ohlédla. Uskočil rychle dozadu.

Zahlédla ho?

Pozorně, opatrně ji sledoval. Ne. Otočila se ke Gabrimu.

Nechtěl, aby ho viděli. Gabri by jistě hned pochopil, co má Matt v úmyslu. Otřásl se hrůzou, když pomyslel, co by Gabri byl asi schopen udělat, aby mu zabránil použít důkazu.

Počkal, až nastoupili do kovové kabinky Ferrisova kola. Znova zaostřil a vyfotografoval je, jak sedí bok po boku na sedačce.

Když jízda skončila, šel za nimi kolem řady stánků. Držel se na 106

druhé straně uličky, cvakal snímek za snímkem. Snažil se nevnímat, že jsou u sebe tak blízko, jak se April šťastně tváří, když je s Gabrim, jak spokojeně oba vypadají. To všechno se změní, ujišťoval sám sebe, jakmile snímky odhalí pravdu o Gabrim.

S několika posledními prázdnými políčky na filmu se postavil doprostřed přeplněné uličky, zatímco April a Gabri se dívali na kolotoč. Náhle se April otočila a spatřila ho.

Nejdřív se tvářila, že ho nepoznala. Pak se otočila ke Gabrimu, objala ho a políbila na tvář.

To je v pořádku, April, myslel si Matt mrzutě. Uzavřel aparát do pouzdra. Budeš se tvářit jinak, až ti ukážu pravdu!

Budeš se tvářit jinak, až ti zachráním život!

Nedivil se, že se na něho zlobí. Nedal jí zatím možnost, aby mu uvěřila.

Ale teď má důkaz přímo v ruce!

Musí co nejdřív vyvolat snímky. Musí jí je co nejrychleji ukázat.

Viděl, jak se April opět tiskne ke Gabrimu, jak se jejich prsty proplétají, jak se k sobe nahýbají. Věděl, že si musí pospíšit. Držel pevně aparát oběma rukama, otočil se a utíkal z pouti. *

Někdo za ním volal – asi Ben – ale neotočil se.

Běžel přes parkoviště do Main Street. Sběrna filmů, kde vyvolávali snímky za hodinu, byla jen o blok dál, na rohu Dune Lane.

Jedna hodina. Vzrušení ho pohánělo, spěchal kolem dvojic a skupinek lidí procházejících se po Main Street.

Ještě jedna hodina a zlá noční můra bude zahnaná.

Omluvil se muži středního věku, který držel dvojitou zmrzlinu a do něhož narazil. Utíkal přes Dune Lane, aniž by se na rohu rozhlédl.

Modrý náklaďák prudce zabrzdil, řidič na Matta cosi pokřikoval.

Ještě jedna hodina – na to jediné myslel.

Za hodinu budu mít fotografie. Za hodinu budu mít důkaz.

Vzal za kliku sběrny. Trvalo několik sekund, než si uvědomil, že dům je tmavý a zavřený.

107

XXV.

Budík ukazoval osm hodin. Maltový první myšlenky patřily April a filmu.

Musím April zachránit. Musím jí ukázat ty snímky. Důkazy.

Oblékl se, vypil sklenku pomerančového džusu a spěchal z domu, dřív, než se probudí rodiče. Když běžel k městu, ruku pevně držel na kapse kalhot a tiskl plastový obal filmu.

Přes noc se z oceánu přivalila mlha. Když se Matt dostal na Main Street, už se pomalu zvedala. Obloha však zůstávala zatažená a vzduch chladný.

Tak jako většina obchodů na Main Street, nebyla sběrna otevřena před desátou. Matt se toulal nahoru a dolů téměř prázdnou ulicí, ruku stále pevně na kapse s filmem. Neprohlížel si výkladní skříně, ale každých pět minut sledoval hodinky.

Když se tak procházel, stále jej provázel nepříjemný pocit, že se někde najednou zjeví Gabri, zatáhne ho za roh a ukradne mu film.

Ukradne mu jeho důkaz.

Byla to samozřejmě hloupost, Gabri by se v denním světle nikdy nemohl objevit.

Bylo teprve půl desáté. Matt si sedl za pult v Seabreeze Coffee Shop a objednal si kávu. Nechutnala mu, ale musel něco dělat, aby zabil zbývající čas. Naplnil šálek po okraj smetanou a pomalu usrkával. Uvažoval, jak může lidem něco takového chutnat.

Nepřetržitě sledoval nástěnné hodiny za pultem kavárny.

Pět minut před desátou byl před sběrnou. Mladík se štětinatými vlasy a smaragdovou náušnicí v jednom uchu otevíral dveře.

„Dobré ráno,“ pozdravil a pozorně si Matta prohlížel. „Pospíšil 108

jste si.“

Matt vyndal z kapsy plastový svitek a položil ho na skleněný pult.

„Já – mám tady tenhle film,“ koktal. „Víte, moc to spěchá.“

Mladík vyndal z brašny sklenici s kávou a stále si Matta nedůvěřivě prohlížel. „Bude mi chvíli trvat, než dám do provozu mašiny.“

„Budou fotografie hotové za hodinu?“ ptal se Matt netrpělivě.

Mladík pokývl hlavou: „Přijďte tak v půl dvanácté.“ Napsal si Mattovo jméno a telefonní číslo. „Můžu udělat speciální velikost za výhodnou cenu.“

„Ne, díky. Říkáte v půl dvanácté?“

Mladík přikývl. „Musí to být jisté krásné snímky.“ Stále si Matta prohlížel. „Možná si nějaké udělám pro sebe.“ Hlasitě se svému vtipu smál. Ale Matt spěchal pryč, aniž se zasmál.

Když byl opět na Main Street, myslel zase na April. Mohl by jí zavolat a zjistit, kde bude o půl dvanácté.

Hledal telefonní automat, ale změnil rozhodnutí. Bude lépe, když počkám, až budu mít důkaz v ruce, až budu mít snímky. Asi by se mnou stejně nechtěla po telefonu mluvit.

Byl velmi nervózní. Zamířil na pláž. Mlha byla ještě nízko, tvořila těžké, šedé mraky, které se valily z oceánu a bránily slunci, aby ohřívalo zem.

Procházel se podél dun. Přál si, aby čas běžel rychleji.

Vrátil se do sběrny v půl dvanácté. Mladík ho vítal s lítostivým výrazem na tváři. „Je mi líto.“

„Jak to myslíte?“ zaječel Matt, srdce se mu rozbušilo. „Jsem tu snad brzy? Snímky nejsou hotové?“

„Tak i tak. Rozbil se mi přístroj. Už jsem volal do opravny v Newton Cove.“

„Kdy to bude?“

Mladík pokrčil rameny. „Mám otevřeno do sedmi večer. Přijďte a uvidíme.“

Vzal noviny ze židle za pultem. „Možná budou v sedm hotové.“

Musel nějak strávit čas. Slunce ten den vůbec nevyšlo. Odpolední obloha se sice trochu projasnila, ale ve vzduchu zůstal vlhký chlad.

Celé odpoledne proklímal, spal přerušovaně a neklidně. Do snu se 109

mu vrátila Jesika.

Ty polibky. Ty něžné, vlahé polibky.

Probudil se vystrašený.

Musí se Jesice ubránit i ve snu.

Večer byl jen o málo tmavší než den. Oblékl si čisté triko, vykartáčoval vlasy, popadl peněženku a běžel z domu.

Co se zbytkem dne?

Ale nic není zbytečné, jestli se snímky vyvedou tak, jak předpokládal. Nic není zbytečné, jestliže mu April konečně uvěří, když ji přesvědčí, aby se přestala stýkat s Gabrim.

„Tady jste.“ Chlapec ze sběrny se na Matta zubil, když vtrhl do obchodu několik minut před sedmou. Nezdržoval se s pozdravem.

„Máte je?“

Mladík přikývl a hodin na pult balíček. „Je to jistě zvláštní aparát.

Co je to za značku?“

„Nevím,“ řekl Matt a sevřel balíček v ruce. „Patří mému otci.

Obrázky vyšly?“

„Jo, jsou dobré, jasné, dobře osvícené. Někdy trochu mimo zorné pole.“

Dost tlachání, myslel si Matt netrpělivě. „Kolik?“ sahal po peněžence, ruka se mu třásla.

Za několik vteřin prošel dveřmi ven, za roh, za dům. Opřel se o zeď a vyndal balíček fotografií.

Určitě jsem měl pravdu. Tiše se modlil, žaludek sevřený, celé tělo v napětí z očekávání. Musím mít pravdu.

Začal si prohlížet snímky v mlhavém světle. Pomalu probíral jeden za druhým. Byly zrnité, některé úplně nakřivo. Ale ano. Ano, ano, ano! Matt měl pravdu.

Na každé fotografii byla April, smála se na neviditelného společníka, držela za ruku někoho, kdo nebyl vidět, objímala ho.

Seděla v Ferrisově kole vedle neviditelného upíra.

Na Matta padla najednou tíseň, záchvat hrůzy. Málem fotografie upustil. Těžce dýchal. Trvalo skoro minutu, než se opět vzpamatoval.

I když bylo krátce po sedmé, těžké mraky způsobily, že byla tma jako o půlnoci. Věděl, že Gabri se brzy bude plížit na číhanou.

April, už jdu! Opatrně vsunul obálku s fotografiemi do zadní 110

kapsy.

Jdu, abych tě zachránil.

Prosím, April – buď tam!

Musíš mi tentokrát uvěřit. Jen tam, prosím tě, buď!

Zkoušel volat z automatu na rohu. Žádná odpověď.

Hledal ve městě, nahlédl do kina na jižním konci, prohlížel tváře lidí, čekajících ve frontě na lístky prvního představení. Vydal se před Dune Lane ke Swannům. Nebyla ani v cukrárně, ani v herně.

Prosím tě, buď tady, April! Prosím.

Došel na konec ulice, přešel na druhou stranu a spěchal zpátky.

Nahlížel do restaurací, obchodů, zkoumal každou dvojici, každého člověka, každou skupinku.

April, prosím tě, kde jsi? Kde jsi?

Hodinu prohledával město bez úspěchu. Podíval se na hodinky.

Skoro čtvrt na devět.

Zkusí pláž.

Běžel přes Seabreeze Road, vítr z oceánu bičoval jeho obličej.

Cítil, jak mu napětím tuhnou svaly, strachy se svíral žaludek.

Chladné slzy stékaly po tvářích. Nohy měl těžké, jako by vážily tisíce liber.

Musí ji najít. Musí jí ukázat, v jakém je nebezpečí.

Pláž se modravě třpytila v tmavém polosvitu. Nízké vlny odrážely zbytky slunečního světla, rudé záblesky na tmavě zeleném povrchu.

April, prosím tě, buď tady! Prosím.

Pláž byla posetá lidmi, kteří užívali posledních chvilek večerního světla. Když šel přes duny k vodě, slunce zapadalo, vzduch se náhle ochladil a obloha ztemněla, jako by někdo zhasl lampu.

Dvakrát myslel, že ji zahlédl.

Světlovlasé, štíhlé dívky, podobné April se za ní polekaně ohlédly. Vystrašil je svým zoufalým pohledem. Pokračoval však dál v šíleném hledání.

Než si to stačil uvědomit, stál blízko loděnice na okraji pláže, kde se vysoký skalní výběžek skláněl k vodě. Pohupovaly se tam tři loďky, boky o sebe narážely.

April, kde jsi? Kde jsi?

Bylo tu velmi málo lidí. Věděl, že by se měl vrátit. Hlasitě 111

oddychoval, boty křupaly po štěrkovém písku. Volání uslyšel až napotřetí: „Matte! Hej, Matte! Stůj!“

„Jesiko!“

Zastavil, pokrčil se, ruce opřel o kolena a snažil se nabrat dech.

„Matte – hledal jsi mě?“

Vlasy za ní vlály, když k němu utíkala, oči zářily, bledá pleť vypadala v měsíčním světle strašidelně, rty sešpulené do teplého úsměvu. „Hledal jsi mě? Tady jsem.“

Mluvila něžně, jemně, její šepot téměř splýval s větrem.

„Včera jsme se minuli, zlato.“

Očima hledala jeho oči. Zadíval se na její ústa. Vzpomněl si na její polibky. Ty nádherné polibky!

Její oči ho přitahovaly blíž a blíž.

„Tolik jsem tě postrádala. Kde jsi byl, drahoušku?“

Šla k němu. Téměř se ho dotýkala. Její oči se vpíjely do jeho, očarovaly ho, stával se jejím zajatcem.

Hladověl po polibku.

Jen jeden polibek.

Narovnal se. Stále těžce dýchal.

Jen jeden polibek, myslel si.

Najednou přes její rameno cosi uviděl.

Někdo byl v malé loděnici. Nastupoval do jedné loďky. Někdo druhý mu pomáhal, protože loďka se kolébala na vlnách.

April!

Gabri pomáhal April do úzké loďky. Ne!

Jesika objala Matta kolem ramen. Její parfém zavoněl. Hluboce vdechl neschopný odolat. April už seděla v loďce. Gabri bral vesla.

Ne!

Jesika k sobě Matta přitáhla. Závrať z jejího parfému ho přemohla. Přes její rameno viděl, jak Gabri začíná veslovat, jak loďka klouže po hladině. Dál a dál z loděnice.

„Večer jsem tě postrádala, Matte,“ šeptala. Sklonila hlavu a své rty přitiskla na jeho ušní lalůček.

Loďka dál ujížděla z loděnice, Gabri vesloval lehce, bez námahy.

Jen jeden polibek, myslel si Matt, omámený parfémem.

Jen jeden.

112

Loďka zmizela ve tmě, zamířila k malému ostrůvku naproti pobřeží.

April. April a Gabri. Odjížděli pryč. Odjížděli navždy.

„Ne!“ vykřikl Matt nahlas a odstrčil Jesiku. Její ústa zůstala údivem otevřená. Matt jí unikl.

„Matte, vrať se!“ volala za ním.

Ale on utíkal k loděnici, pryč od jejích očí, od jejího parfému, pryč z její moci. Utíkal, utíkal naplno, boty klouzaly po písku.

Hlasitě dýchal, oči upřené na loděnici, kde zbyly dvě loďky. Jak běžel, z kapsy mu vypadly fotografie. Chvíli váhal, ale pak utíkal dál.

Teď není čas na fotografie. Není čas na podávání důkazů. Gabri odvážel April pryč, k záhadnému, zalesněnému ostrovu, kde žijí jen netopýři.

Není čas. Není čas. Není čas.

Matt vběhl do loděnice a zastavil až na konci.

„April!“ volal. Zkoušel překřičet oceán a vítr.

„April! April!“

Neotočila se. Neslyšela ho.

Z loďky už zbyla jen tmavá silueta, která mizela ve tmě.

„Pozdě, příliš pozdě,“ šeptal Matt sám pro sebe.

113

XXVI.

Vteřiny. Trvalo několik vteřin, než odvázal jednu loďku. Další vteřiny uběhly, než vskočil do kolébající se loďky a uchopil vesla.

Tik, tik, tik. Vteřiny ubíhaly dál.

Slyšel, jak ho Jesika volá zpátky. Otočil se a viděl, že běží k loděnici, jako by se vznášela nad pískem. Ale už se skláněl dolů pro vesla, zabíral a odplouval od břehu. Jesičino volání zanikalo ve větru.

Proud byl silnější, než Matt očekával. Opíral se o vesla vší silou, ale zdálo se, že loďka se posunuje o jednu stopu vpřed a o dvě vzad.

Na dně se vytvořila louže, měl promáčené boty i ponožky. Slaná sprcha ho donutila, aby zavřel oči.

Jdu příliš pozdě, myslel si. Příliš pozdě. Příliš pozdě.

Ale věděl, že se nesmí vzdát.

Kde byla loďka s April? Asi už na ostrově.

Matt pošilhával k tmavému obrysu ostrova před ním. Připomínal obrovskou mořskou příšeru, která se chystá ho spolknout. Ale loďku s April neviděl.

Zvedl oči k obloze. Uviděl třepetající se stíny netopýrů vznášejících se nad ostrovem. Když se přiblížil, zvuk jejich křídel přehlušil šum vody, větru i jeho vlastní dech.

Byly tam stovky netopýrů, snášeli se a vznášeli nad stromy, pokrývali oblohu, syčeli, vyráželi skřeky. Jako hejno včel.

Když se ještě víc přiblížil, uviděl přístaviště. Na jedné straně se houpala loďka – Aprilina loďka.

Prázdná.

Dorazil

k přístavišti, vyskočil, nezdržoval se uvazováním, rozhlížel se kolem sebe. Mezi stromy vedla křivolaká cestička. Vydal 114

se po ní, když si uvědomil, že stále drží jedno veslo v ruce. Moje jediná zbraň, pomyslel si a po zádech mu přeběhl mráz. Skrčil se, utíkal mezi stromy, pryč od nemilosrdného třepotání nad hlavou, pleskání křídel, pronikavých šepotů.

Nízké, šindelové domky na pláži byly úplně tmavé. Když přišel blíž, viděl, že okna nemají skla.

Netopýři se snášeli na nízké střechy. Jeden netopýr vyletěl z okna a s pronikavým křikem proletěl těsně kolem Mattova obličeje.

Matt se opíral o veslo a pevně je svíral oběma rukama. Díval se do oken. Uvnitř domků byla tma černější než noc, takže nebylo nic vidět.

Neměl na vybranou. Přendal veslo z jedné ruky do druhé, zvedl nohu přes okenní rám a vskočil dovnitř.

Byla tam cítit plíseň. Plíseň a – smrt.

Zadržel dech, aby nedýchal hnilobu, ale pak se přinutil nevšímat si toho. Čekal, až si oči přivyknou na tmu. Třepot netopýřích křídel zvenku jej provázel.

Uviděl místnost. Dlouhou, úzkou místnost. Ložnice bez lůžka.

A pak uviděl April.

Naproti stěně seděla zhroucená v obrovském křesle, hlavu opřenou o čalouněné opěradlo.

Je mrtvá, pomyslel si. Spěchal k ní. Sklonil se nad křeslem.

Zabil ji.

Ale ne! Slyšel její slabý dech, sípavý hlas, rty se pohnuly. Ještě žije.

Ještě žije – ale co jí to Gabri udělal?

Zvenku se ozval hlasitý třepot křídel. Místnost potemněla, jako by netopýři zakryli okno a zamezili tak přístup světlu.

Co je to na protější zdi vedle okna?

Je to lůžko?

Otočil se od April, zadíval se do tmy, naklonil se přes veslo, snažil se rozpoznat tvar. Uvědomil si, že se dívá na – rakev. Víko těsně upevněné. Hladká dřevěná rakev, opřená o stěnu. Matt se celý třásl. Uchopil veslo pevněji a postavil se před ni.

Třepotání křídel zesílilo. Viděl, jak se netopýři slétají z oblohy k domu, připraveni ho napadnout.

115

„April, musíme se odsud dostat,“ řekl chvějícím se hlasem. Sotva ho bylo slyšet. Utíkal zpátky přes místnost k April a uchopil ji oběma rukama.

„April! April!“

Pohnula se, ale oči neotevřela.

„April!“ zvolal hlasitěji a opět s ní zatřásl.

Hlava zůstala zvrácená dozadu na opěradle křesla. Zvedl ji, třásl rameny, snažil se ji přimět, aby otevřela oči. „April, probuď se!“ Její oči se pomalu otevíraly. Dívala se zmateně. „Matte?“ Snažila se soustředit, ale vzdala to a zase oči zavřela.

„April –“

Matt cítil, že za ním někdo stojí. Otočil se – a vykřikl. Pomalu se k němu přibližoval Gabri. Špičáky klouzaly dolů z úst po bradě, na tváři široký úsměv, oči rudě zářily zlostí.

Gabri se naklonil, aby zaútočil.

116

XXVII.

„Neeeee!“

Matt si ani neuvědomoval, že strašlivý křik, ozývající se dlouhou místností, vychází z jeho hrdla. Začal zděšeně prchat.

Neměl čas přemýšlet. Nebyl čas nic plánovat.

Otočil se, popadl veslo a mrštil jím po útočníkovi. Gabri vběhl přímo do rány. Ozvalo se odporné plesknutí. Veslo ho uhodilo do hrudníku. Vypoulil oči a jejich žár náhle pohasl. Otevřel ústa, chtěl cosi vykřiknout, ale vyletěl z nich jen velký, šedý mol. Vznesl se ke stopu a zmizel v otevřeném okně. Oči se zavřely, hlava se zvrátila nazad.

Matt se s hrůzou díval, jak Gabriho tělo padá k zemi a skládá se jako harmonika. Tvář se vraštila, kůže usychala, loupala se v cáry, rozsypávala se na prášek, až zbyla jen holá lebka. I lebka se začala rozpadávat. Odpadla, rozdrobila se.

Matt s otevřenými ústy zíral na Gabriho černé šaty, které ležely na podlaze, pod nimi malá hromádka popela. Závan větru z okna rozprášil popel na prach.

Konečně se Mattovi vrátil hlas.

„April!“ volal a otočil se k jejímu křeslu.

„April – jsi vzhůru? Pojď! Pospěš si!“

„Kam chceš jít?“ ozval se dívčí hlas – ale nikoli hlas Aprilin.

Zvedl před sebe ruce, jako by se chtěl bránit. Stála před ním Jesika. Vlasy jí splývaly po ramenou, tvář měla staženou hněvem.

„Jesiko, nech nás!“ prosil hlasem plným hrůzy. „Nech nás odejít.“

Zaklonila hlavu a začala se smát zlomyslným smíchem. Pak ze sebe vydala zvuk podobný zavrčení. Sevřela Mattův obličej ve svých 117

dlaních. Studené, tak studené ruce. Zahryzla se mu do krku.

Jsem mrtvý, pomyslel si Matt bezmocně. Teď jsem mrtvý.

118

XXVIII.

Bolest prostoupila celým jeho tělem. Matt zavřel oči. Propadal se pod stiskem Jesičiných zubů.

Právě teď umírám, myslel si bezmocně.

Vyhrála jsi, Jesiko. Věděla jsi vždycky, že vyhraješ.

Bolest se náhle zvýraznila. Začal zděšením křičet. Otevřel oči.

zkoušel se vyznat ve změti pohybů před sebou. Jesika už nedržela jeho hlavu ve svých rukách, zuby už nebyly zahryznuté v jeho krku.

Na druhé straně místnosti se odehrával zápas. Výkřiky, pohybující se zápasící těla. Konečně viděl jasně.

„April!“ vykřikl. Padal zpátky proti zdi. Zkoušel se postavit, udržet rovnováhu. Dvě postavy se praly v okně. Škrábaly se, tahaly za vlasy, strkaly do sebe.

Snažil se získat rovnováhu, poodešel od stěny, ale znovu upadl.

Místnost se s ním nakláněla. Praskavý zvuk netopýřích křídel zesiloval. Zdálo se mu, že vychází přímo z jeho hlavy. Pak třepotání zesláblo.

Nemohu tady zůstat takhle poražený, musím pomoci April.

Jesika byla silnější než křehká April. Postrkovala ji k otevřenému oknu. Jednou rukou jí ohýbala hlavu, druhou tlačila za bradu. Ústa rozevřela ve vítězném úsměvu. Štíhlé, dlouhé špičáky se plazily po bradě. April začala křičet, když se k ní Jesika sklonila, aby se zakousla.

Co mám dělat? uvažoval Matt. Co mohu dělat?

Musím, teď hned něco musím udělat.

Zahlédl veslo, které ještě leželo na hromadě šatů. Uchopil je, rukojeť napřáhl proti Jesice a zaútočil. Lehce uhnula, uchopila veslo, 119

vykroutila je obrovskou silou Mattovi z rukou.

Vyděšený Matt upadl na zem. Jesika vyhodila veslo otevřeným oknem. Otočila se zpátky k April, přitiskla ji k okennímu rámu.

Špičáky se blížily k Aprilině bledému krku.

Matt lapal po dechu strnulý hrůzou. Myslí mu vířily myšlenky.

Musí April zachránit. Ale jak?

Oheň, vzpomněl si.

Oheň zabíjí upíry.

Vzpomněl si na plastový plynový zapalovač ve své kapse. Toddův zapalovač.

Díky, Todde. Díky. Díky. Ruka se mu třásla. Chvíli šátral v kapse džínsů a pak ho vyndal. Díky, Todde.

Díky. že jsi nás zachránil.

„Jesiko!“ volal. „Jesiko!“

Otočila se k Mattovi. Na prsou cítil tíhu, ruce se mu stále třásly.

Naklonil se dopředu, vrazil zapalovač přímo před Jesičinu tvář.

Hrůzou zařvala, když jí zapalovačem škrtal před obličejem.

Žádný plamen.

Škrtl ještě jednou.

Žádný plamen. Zapalovač nefungoval.

120

XXIX.

Celý se třásl a bezmocně se díval na zapalovač. Jesika se smála, oči jí vítězně svítily. „Oba jste poražení,“ vysmívala se. Odhodila vlasy z ramen a obrátila se zpátky k April.

Poražení, opakoval si Matt. V ruce svíral nefungující zapalovač. A teď oba zemřeme.

V zoufalství se pokusil ještě jednou škrtnout zapalovačem.

Tentokrát se to podařilo. Vyšlehl jasný, žlutý plamínek.

Jesika vykřikla. Plamen přeskočil na její vlasy. Zběsile se chytla za hlavu. Plameny se šířily. Uskočila zpátky od April. Ta se dál omámeně dívala z okna. Jesičin křik se ozýval se stále větší intenzitou a zeslábl až tehdy, když se začal rozplývat její obličej.

Potůčky kůže ukapávaly jako vosk ze svíce.

Vzduch v místnosti se zaplnil kouřem a kyselým pachem síry.

Matt a April se dívali, jak se plameny rozšiřují po Jesičině hlavě, jak se celá taví, kůže se prohýbá, odkapává. Zlostný výraz zmizel, když se její tvář úplně rozsypala. Lebka byla popálená a rozpadla se stejně jako obličej. Pak se oheň rozšířil na ramena. Bez hlavy spadla na podlahu a změnila se ve žhavou louži. Oheň zničil její tělo ani ne za minutu.

Oheň byl na podlaze.

Oheň se šířil na stěny.

Rakev hořela, rudé a žluté plameny tančily po hladkém dřevěném víku. Matt se díval na plameny, jako by jimi byl hypnotizovaný. V

blikajícím oranžovém žáru viděl, že April stojí nehybně. Její široce rozevřené oči odrážely světlo plamenů, ústa měla rozevřená hrůzou a údivem.

121

Stěny, strop, nábytek, rakev – všechno bylo v plamenech. Jasný, vzrušující, hlasitě praskající oheň. Třepotavý zvuk netopýřích křídel konečně zmizel.

„April?“ volal Matt, kolem samé plameny.

Dívala se do červenožluté záře a neodpovídala.

„April, musíme se odsud dostat pryč!“

Naklonil se přes nízké plameny na podlaze a vzal ji za ruku. Zdálo se, že dotyk zpřetrhal kouzlo.

„Matte, jsme v pořádku?“

„Ano, jsme v pořádku.“ Vedl ji otevřenými dveřmi ven. Když byli na čerstvém, studeném vzduchu, dům zachvácený plameny se za nimi sesypal.

April se zavěsila do Matta, pevně ho objala, horké tváře přitiskla na jeho. „Matte, už nikdy si nebudu dělat legraci z tvých hororových filmů!“

122

XXX.

O několik večerů později se Matt a April procházeli po cestičce vedoucí od pláže k městu.

„Cítím se už mnohem líp,“ řekl Matt. Nohama kopal do hromádek písku. „A co ty?“

„Já taky,“ odpověděla April a láskyplně tiskla jeho paži. „Jaký hrozný léto!“ dodala.

„Úplně nejhorší,“ přitakal. Snažil se zahnat nával bolestných vzpomínek, které se mu draly do mysli a stále se vracely jako příliv.

„Jako bysme byli nějak jinačí,“ zašeptala lítostivě.

„Nechtěl jsem o tom mluvit, ale asi nebudu

letos otálet s

odjezdem do Shadyside.“

„Ani já.“ Naklonila se k němu a pohladila jeho tváře svými jemnými, zlatými vlasy.

Chvíli šli tiše. Malé plážové chatky ustoupily travnaté louce. Přes cestu přehopkal šedý králík.

„Myslí si, že je tady doma,“ poznamenal Matt. Zastavil se a vzal April za rameno. Když králík přeběhl, Matt uviděl cosi v prachu cesty. Sklonil se, aby se podíval zblízka. „Podívej!“ zvedl stříbrný křížek. „Je to ten, který jsi ztratila?“

„Nech ho tady!“ Otočila se na druhou stranu.

„Proč?“ Matt si nebyl jistý, zda slyšel správně. „Ale, April…“

„Zahoď ho!“

Byl poněkud překvapený její prosbou, ale poslušně křížek odhodil do trávy.

Když byli dál, April se k němu náhle otočila a s překvapující silou ho chytila za ramena. Objevily se špičáky. Štíhlé, bledé ve světle 123

měsíce.

„Ne –“ protestoval Matt. Snažil se bezúspěšně uvolnit se z jejího silného objetí.

Usmála se a dívala se mu hluboko do očí.

„Ale, April –“ prosil a držel si krk. „To – to nemůžeš být ty!

Vždyť jsi mi na ostrově zachránila život!“

„Vím,“ smála se na něho slonovinovými špičáky. „Proč by měla mít všechen nektar jen Jesika? Zachránila jsem tě pro sebe.“

Pevně ho sevřela a zaklonila mu hlavu.

Zakousla se hluboko do jeho bušícího hrdla.