Nicholas Adams

Stopy hrůzy 19

Zadání: jsi mrtvý

I.

Lisa Enrightová pohlédla na velké hodiny, umístěné nad masivními dveřmi posluchárny Cresswellské střední školy. Její přítel Skip se opozdil. Nervózně si upravila černé, nakrátko ostříhané vlasy. Velká ručička na hodinách se šplhala ke dvanáctce. Manšestrový kabát pana Ferrise, který zahlédla v hale, jí připomněl obvyklý zářijový začátek první schůzky debatního kroužku.

John Ferris byl učitelem rétoriky, školním poradcem debatního kroužku a konečným soudcem sporů, které tento klub rozdělovaly nebo sjednocovaly. Teď kolem ní proplul a vstoupil do posluchárny.

Měl pověst přímého, ale nepříjemného člověka. Lisa si byla téměř jistá, že Ferris odepíše kohokoli, kdo přijde na debatu pozdě.

„Ahoj, Liso!“ Mrkla na Billyho Bolanda, studenta čtvrtého ročníku, docházejícího do kroužku už rok. Vysoký, tmavovlasý, zelenooký Bill se na ni usmál. Věděla, že má o ni zájem.

„Ahoj,“ odpověděla. „Viděl jsi Skipa?“

Zamračeně potřásl hlavou. „Ne, jsem rád, že vidím tebe. Debatní kroužek má vždy po první schůzce piknik. Jedeme do Artieho domu na jezero. Jela bys se mnou?“

Lisa opětovala úsměv, ale příležitost k optimismu mu nedala.

„Díky za pozvání, Bille, ale jsme si se Skipem věrní.“

„Nevšiml jsem si žádného prstýnku,“ bránil se Bill.

„Nepotřebujeme je, naše přátelství je –“

„Hej, Bille, počkej!“ Halou se nesl hlas Artieho Lawinga.

Pospíchal v doprovodu spolužačky a přítelkyně Donny Forsiové.

„Nechceme přijít pozdě,“ oznámil Art. Byl to těžkopádně vyhlížející mladík, prosazující se drzou arogancí někoho, kdo je 4

bohatý, úspěšný a chodí s dívkou tak hezkou a bystrou jako Donna.

„To je tvá přítelkyně?“ zeptal se a pohodil hlavou směrem k Lise.

Lisa zčervenala a dál se pátravě rozhlížela po Skipovi. Vzpomněla si, že se Bill před dvěma lety ucházel o Donnu. Nezareagovala tedy, aby zbytečně nepodněcovala Artieho zlomyslnou duši.

„Jdeš se vykecat do kruhu?“ zeptal se jí.

Potřásla hlavou. „Ne, byla jsem…“

Donna se na ni usmála. „Omluv ho. Pan Ferris ho krmí syrovým masem. Jmenuji se Donna Forsiová.“

„Lisa Enrightová.“

Lawingova společnice mála vysokou atletickou postavu. Ale hluboké hnědé oči, světle hnědé vlasy a plné rty z ní dělaly jednu z nejhezčích dívek v Cresswellu.

„Nechceš nás povzbuzovat?“ dodala Donna.

„Ne, věci o řečech obecných mě naprosto nezajímají.“

„Taková půvabná holka, mohla bys být naší mluvčí,“ namítl Bill.

„A také příliš chytrá na to, aby vybočila z řady,“ dodala Donna.

„Přijdeme pozdě,“ přerušil ji Art a dral se kolem Lisy do posluchárny. Dona se k němu přidala.

Bill ještě chvíli otálel. „Jseš přesvědčená, že se nechceš zúčastnit?“

„Takové debaty mě děsí,“ odvětila.

„Dobrá, sejdeme se později.“ Bill vešel do posluchárny. Lisa se otočila do haly.

Byly dvě minuty před zvoněním.

Profesor Ferris byl známý tím, že neuznával oblíbence. Nebude proto dobré, jestli se Skip opozdí. Všichni zájemci o členství ve spolku, včetně loňských, si měli připravit minutovou řeč o tom, proč chtějí být členy.

Do posluchárny vešli další nadějní řečníci. Prvním obhájcem vlastní maličkosti byl Art, upevňující si pozici předsedy klubu. Lisa pociťovala k jeho chování nechuť, nedovedla pochopit, co na něm Donna vidí. Povzdychla si. Zvonek se ještě neozval, ale Skip už to určitě nestihne. Obrátila se ke dveřím zády.

Ucítila na rameni dotek ruky. Skip udýchaně zafuněl. Blonďaté 5

vlasy mu padaly přes obličej. Modré oči nervózně těkaly po okolí.

Na prsou svíral směs sešitů a knih. Náhle se rozřinčel zvonek.

„Skipe Mastersi,“ usmála se Lisa. „Jdeš v hodině dvanácté.“

Položila mu ruku na zápěstí.

„Hodně štěstí.“ Políbil ji na tvář a utíkal do posluchárny. Proběhl uličkou těsně kolem pana Ferrise tyčícího se na stupínku. Lisa zaslechla smích diskutérů.

„Mno,“ pronesl profesor suše. „Alespoň někdo prokazuje trochu entuziasmu pro naši věc.“ Lisa pocítila rozpaky za Skipa.

„V pořádku,“ dokončil pan Ferris. „Začněme. Donno, proč jste nezahájila vaši…“

Lisa se vkradla až do zadní části posluchárny, ale pan Ferris ji přesto zaregistroval. Přerušil výklad, zvedl se, aby si Lisu prohlédl.

„Chcete se zařadit do našeho debatního kroužku?“ zeptal se netrpělivě. Ztuhla. Chtěla si jenom poslechnout Skipovu řeč.

Potřásla hlavou: „Ne, já…“

„Tedy odejděte!“ vyštěkl. „Toto je uzavřená klubovní schůzka.“

Odcházející Lise přispěchala na pomoc Donna.

„Pane Ferrisi, neříkal jste, že potřebujeme zapisovatelku?“

Profesor se ošil. „Hm, hm,“ zavolal ji zpět. „Vy jste Donnina přítelkyně?“

Donna si pospíšila s odpovědí. „Ano, je. Myslela jsem, že bych ji mohla pozvat na schůzku. Jmenuje se Lisa Enrightová. Mohla by být dobrou sekretářkou našeho klubu.“

„Souhlasím,“ ozval se Bill.

„Já také,“ přidal se Art.

Profesor pokynul Lise, stojící v rohu posluchárny: „Přesuňte se do první řady. Pamatujte si, zapisovatelka vždy zaznamenává průběh schůze. Nyní od vás potřebuji zapsat jména všech přítomných.“

V lavici se Lisa trochu uklidnila. Otevřela jeden ze Skipových sešitů. Skip se na ni usmál. Také Art a Bill jí projevili svou pozornost. Přešla to a zaposlouchala se do profesorova výkladu. Šlo o desetitisícové stipendium, udělované každý rok jednomu ze studentů čtvrtého ročníku v debatním kroužku. Dar věnoval bohatý absolvent Cresswellské střední školy. Pan Ferris spolu se dvěma 6

učiteli angličtiny měl vybrat případného adepta.

Konečně se pan Ferris posadil a Donna začala svou řeč. Lisa vnímala jeden proslov za druhým a čekala na Skipovo vystoupení.

Na řadě byl Jeffrey Goodman, student čtvrtého ročníku. Začal silným hlasem, nebyl strhující, ale působil upřímně. Skončil přesně v limitu jedné minuty. Pedagog uznale pokýval.

„Vedl jste si dobře. Máte před sebou dlouhou cestu.“ Při odchodu ze stupínku se Jeffrey afektovaně usmál. Připojil se k ostatním v zadní části posluchárny. Art a Bill mu chtěli gratulovat. Profesor se zvedl. „Předpokládám, že je to vše.“

„Tady je ještě jeden,“ postrčila Donna nachystaného Skipa. Pan Ferris se zamračeně otočil ke stupínku. „Aha, opozdilec,“ dodal neochotně. Lise poklesla brada, když uslyšela tón profesorova hlasu.

A zrovna, když měl Skip zazářit. Teď stál klidně v lavici.

„Začněte,“ požádal ho Ferris netrpělivě.

7

II.

„A na závěr,“ řekl Skip Masters přesvědčivě, „bez výměny nových myšlenek, bez zanícených hlasů diskutujících, kteří zkoumají obě strany sporného problému, by mohl být lidský rod odsouzen ke ztrátě ducha a ohrožení svobody. Děkuji vám.“

Skip sestoupil z pódia. Zarazil se, když uslyšel aplaus. Uviděl tleskající Lisu a pana Ferrise, který mu šel podat ruku.

„Bravo! Jakže se jmenujete?“

„Skip Masters.“

„Znamenitě,“ pochválil profesor. „Dobrá práce.“

Skip se přišoural k zářící Lise. Ohromil všechny. Pozorně vyslechnutá práce byla samozřejmě nejlepší. Pan Ferris ho nechal mluvit skoro dvě minuty. Lisiny zbožné pohledy byly jak cukrová poleva na kousku dortu. Snad jediný Jeffrey se znechuceně zvedl k odchodu.

„Počkej, Jeffreyi. Potřebuji zde všechny studenty.“

Mladík zaváhal s nadějí v hlase: „Myslíte…“

„Všichni do první řady. Rychle. Ztratili jsme spoustu času.“

Přesunuli se i Skip s Lisou. Profesor rozdělil úlohy pro tento rok.

Art se stal opět vedoucím klubu, Donna vedoucí mluvčí v první diskusi, Jeffrey první zástupce pro výzkum.

„Skipe,“ dodal, „vy jste novic, takže zatím využijeme pouze vaši energii.“

„Arte,“ obrátil se na znovu zvoleného předsedu. „Prý jste byl ustaven pokladníkem studentské rady?“

„O tom nic nevím,“ odtušil Art. „Držím se výhradně debatního kroužku. Nic mi v tom nezabrání.“

8

„Dobře. Liso, zaznamenala jste klub jako ustavený?“

Dívka se zvedla a četla. „Art Lawing – vedoucí, Donna Forsiová –

první mluvčí, první schůzka, Jeffrey Goodman – první zástupce pro výzkum.“

Pan Ferris souhlasně pokývl: „To je vše. Od nynějška se budeme scházet každé ráno před začátkem vyučování, kromě pátků.“

Art zvedl ruku: „Co je s naším námětem pro první diskusi?“

Pan Ferris se podíval z jednoho na druhého. „Zadání: Sovětský svaz by si mohl podržet kontrolu v oddělených republikách a satelitních státech bez možnosti jakýchkoli změn.“

Art si zamnul ruce. „Znamenitě. Můžu zmlátit nějakého komouše.

Rusko, dívej se!“

Profesor potřásl hlavou: „Vytrvejte! Můžeme diskutovat o zájmu udržení kontroly Sovětského svazu nad satelitními státy. A máme pouze deset dní na přípravu.“

Ztrápeně vyhlížející Donna se opřela do sedadla. „Jestli máme začít co nejlépe, není deset dní příliš dlouhá doba.“

Když mítink skončil, Lisa vyhledala Donnu, aby jí poděkovala za uvedení v klubu. Chvíli spolu hovořily. Pak se Lisa vrátila za Skipem.

Po odchodu pana Ferrise zůstal sám s Jeffreym. Skip mu podal ruku. „Gratuluji k prvnímu zástupci, Jeffe.“

„ Jeffrey. Přeji si být jmenován Jeffrey.“

„Beru na vědomí, Jeffreyi.“ Jeffrey zaváhal. Lise se ulevilo, když si nakonec přece jen se Skipem rukou potřásli. Pak je Jeffrey rychle opustil. Jeho nevrlost nemohla vrhnout stín na jejich dobrou náladu.

Lisa se usmála. „Gratuluji.“

Skip ji vzal za ruku. „Bez tebe bych to nedokázal.“

„No, to opravdu ne,“ poškádlila ho.

Zašklebil se. „Ať žije příležitost jménem Donna, která tě dostala do klubu.“

„Je sladká,“ odvětila Lisa. „A hezká.“

„Ty jsi hezčí,“ zalichotil jí. Jejich oči se setkaly. Skip ji něžně políbil. Vítězně se objali.

„Jsem na tebe pyšná,“ zašeptala. „Porazil jsi čtvrťáka Jeffreyho.“

9

„Počkej,“ vzpomněl si. „Proč se nesejít po škole v knihovně, mohli bychom najít nějaký záchytný bod pro přednášku.“

„Ale to se už nenosí,“ odpověděla s úsměvem.

Začali se znovu líbat, přerušilo je až zvonění. Vyběhli proto rychle z posluchárny.

10

III.

Závěrečná schůzka před první debatou byla sjednána na neděli v domě Arta Lawinga. Debata připadla na následující den, poslední zářijové pondělí.

Lisa a Skip jeli na schůzku autem Skipovy matky. Skip byl na sebe pyšný, že v šestnácti letech dokáže řídit auto. Lisa upřeně pozorovala z okna listí s prvními náznaky barev podzimu. Ve stínech odpoledního světla začínaly probleskovat červené, žluté a oranžové tóny.

Cesta ve svahu se prudce stočila a nabídla jim fascinující pohled na Storm Lake. Skip si povzdychl.

„Co se stalo?“ zeptala se Lisa.

Pokrčil rameny. „Nevím. Nevidím důvod, proč máme právě dnes jet na piknik.“

„To není piknik,“ odvětila Lisa. „Je to pracovní schůzka. Pan Ferris chce mít jistotu, že budeme na zítřek připraveni. Jsi nervózní?“

Skip pokývl. „Velká chvíle. Naše první debata.“

„Podívej,“ ukázala Lisa přes jezero. „Pine Island.“

Skip se letmo otočil vlevo. Zahlédl malý pruh země na druhé straně jezera. Za chvíli oba spatřili ve středu ostrova siluetu domu.

„Starý Bigelowský statek,“ konstatovala Lisa. „Úplně jsem na něj zapomněla. Nebyla jsem tam už pár let.“

Skip se otřásl chladem. „Říká se, že hlava paní Bigelowové nebyla nikdy nalezena.“

Lisa se pousmála. „Stalo se to v době, kdy jsme ještě nebyli na světě. Vzpomínám si, že nám tu historku vyprávěli na letním táboře, aby nás postrašili. Nezdá se mi ovšem, že je pravdivá.“

11

„Od té doby, co se to stalo, tam nikdo nežije,“ namítl Skip. „Říká se, že nikdy nenašli sekeru, kterou ji vrah zabil.“

Lisa ho poklepala po rameni. „Neboj se! Jsem tu, abych tě ochránila.“

„Díky!“

Přijeli na kotviště a zajeli k soukromému prámu Lawingů.

Lawingovi bydleli v masivním, moderním domě. Přišel je přivítat Art.

Prohlásil, že pan Ferris a ostatní již přijeli a pan Ferris se začal připravovat na práci. Po dvou hodinách diskuse a nácviku vystoupení opozičních stran, bránících svůj sporný bod, osvobodil profesor Ferris unavené studenty sklapnutím sešitu. „Myslím, že je to vše.

Nějaké otázky?“ zeptal se.

Zdálo se, že debatní klub je připraven.

„Přerušuji schůzku,“ dokončil.

Vešla Arturova matka, půvabná žena vybraných způsobů. Pozvala všechny přítomné na večeři. Pan Ferris odmítl, ale Art oporu týmu přesvědčil, aby zůstal.

„Pomůže mi někdo nalévat polévku?“ zeptala se paní Lawingová.

„Artův otec se dívá na zprávy. Nechci ho volat od televize.“

„Já vám pomohu,“ ochotně a rychle se nabídl Skip.

Od té doby, co se stal novým členem klubu, se snažil dělat dobrý dojem. Také Donna se přihlásila.

Bill a Jeffrey přinesli šachovnici a začali hrát. Lisa vyzvala ke hře vítěze. Od nějaké doby se také zajímala o šachy. Když ucítila na zápěstí chladnou ruku, otočila se. Art se ji snažil odvést ke dveřím.

„Pojď, chci ti něco ukázat.“ Lisa měla v úmyslu protestovat, ale bála se, že by nezvládla případnou scénu. Bylo to nevinné, dosti klidné, ačkoli Art byl v jasné převaze. Zavedl ji před dveře. Přešli mlčky louku a loudali se po břehu Stormského jezera. Náhle se Art zastavil a ukázal prstem směrem k Pine Island:

„Víš, co je tamhle?“ Lisa si vzdychla. „Ano, Bigelowský statek.

Vím o tom vše. Všichni jsme už ten příběh slyšeli.“

Art se na ni s úsměvem otočil. „Klub si vede dobře,“ řekl mírně.

„Ano,“ odpověděla. J a k ý o s u d , pomyslela si. Po očku na ni pohlédl.

12

„V pořádku? Jsem z nich nejlepší?“

„Já nevím,“ odpověděla Lisa neutrálně. „Myslím si, že je směšné dělat taková srovnání, pokud chceš vyvýšit pouze svou vlastní osobu.“

Art zabočil k lodi, která byla přivázaná v jejich rodinné loděnici.

„Mohli bychom si vyjet k Pine Island. Je ještě dost světla. A můžeme se podívat na hlavu paní Bigelowové,“ dodal. Lisa na něho ostře pohlédla. „Arte, proč tam chceš jet?“

Pokrčil rameny. „Myslel jsem, že bychom se mohli vzájemně líp poznat.“

„Donna je moje přítelkyně. Doufám, že nejsi…“

Chňapl ji za zápěstí a strhl k sobě. Pokoušel se ji políbit. Snažila se ho odstrčit. Art ustoupil a ztratil rovnováhu. Padal do vody a neměl se čeho zachytit.

„Udělala jsi to schválně,“ křičel a současně se drápal z vody.

„Uhodl jsi správně,“ ušklíbla se. „Jdu všechno říct Donně.“

Vracela se zpátky k domu. Když přišla do kuchyně. Skip míchal polévku. Usmála se na něj.

Otočila se k Donně, která připravovala salát. Najednou nemohla najít slova, kterými by informovala Donnu o Artově prohřešku.

Kdyby vyhrkla všechno popravdě, mohla by pokazit příjemnou atmosféru tohoto odpoledne.

„Kde je Art?“ zeptala se paní Lawingová.

Lisa zaváhala. „Nevím. Myslím, že se šel projít kolem jezera.“

Paní Lawingová podotkla: „Doufám, že si oblékl svetr.“

Lisa pokývla a podívala se opět na Donnu. Rozmyslela se. Ještě nějakou dobu počká, protože přiznáním by klub rozložila před první velkou debatou. Ano, ještě chvíli počká a pak Donně řekne, jak se k ní Art u jezera zachoval.

13

IV.

Lisa seděla vedle Jeffreyho a rozhlížela se po jevišti Centrální střední školy. Cresswellský tým seděl pod osvětlením. Přišli vyhrát bitvu s týmem na druhé straně scény. Mělo to být jejich první střetnutí.

„Vypadají nervózně,“ zašeptala Lisa Jeffreymu. „Hlavně Skip. Je bílý jako křída.“

Jeffrey hledal blok na psaní. Měl za úkol psát si poznámky, aby svým kolegům mohl připravit argumenty.

„Doufám, že si Skip povede dobře,“ povzdychla si Lisa.

Jeffrey pokrčil rameny. „Je to jeho první debata. Přesto si myslím, že bude dobrý.“

Moderátor přikročil k mikrofonu. Po úvodních slovech stanovil téma: Sovětský svaz by si mohl podržet kontrolu ve svých republikách.

Centrální měli argumentovat proti návrhu, Cresswellští měli zastupovat prosovětskou stranu. Centrální vstupovali do diskuse první.

Jeffrey se opřel do sedadla. „Teď jsou sami sebou.“ Lisa vycítila z jeho hlasu strojený tón. Pro výstrahu ho šťouchla do ramene.

„Počkej,“ zastavil ji. „Debata začíná.“

Lisa pohlédla ke stupínku. Skip vypadal jako postižený mořskou nemocí. Doufala, že debatou propluje bez pohro m y p r o Cresswellské. Tak jako tak byla připravena se za něho postavit, kdyby Cresswellští nevyhráli.

„Kromě toho,“ řekl kapitán týmu Centrální střední školy, „upřít Sovětským republikám jejich svrchovanost by mohlo vypadat, jako 14

že federální vláda popírá základní práva a územní identitu státům Svazu. Právo na sebeurčení je právo každého státu, formovat vlastní vládu a žádat svobodu pro svůj vlastní národ. Dovolte jim jít, pane Gorbačove! Svobodní lidé, zatím máte ještě šanci.“

V davu se ozvalo nepatrné zachichotání. Rozhodčí, všichni z místních novin, přikyvovali a dělali si poznámky. Debata se vracela zpět nebo postupovala dál. Nikdo neupoutal ani neprohrál.

Lisa se podívala na Jeffreyho. „Je to zlé?“

Jeffrey si povzdychl. „Centrální přišli připraveni.“

Pohlédla i na pana Ferrise. Vypadal ztrápeně. Art a Donna byli dobří, ale Centrální drželi spolu.

„Nemůžeme zůstat za nimi,“ zašeptala. Jeffrey vybuchl. „Mohli bychom nahradit Arta Skipem.“

Lisa pohlédla na Arta. Seděl na židli se sebejistým úsměvem.

Nikomu neřekla o jeho chování vůči ní. Nabývala dojmu, že bude lepší, když na celou příhodu zapomene.

Jeffrey ukázal ke stupínku. „Podívej se, co dělá Bill s poznámkami, které jsem mu dal.“

Bill Boland pomalu kráčel ke stolku. Jeho ruce zatápaly po třech až pěti kartách. Nakonec je upustil a papíry se rozlétly po celém stupínku. Bill je rychle sebral, ale soustředění už bylo pryč. Svou řeč pronesl neurčitě, bez nadšení.

Z porotců vyzařovala netrpělivost, kdy skončí. Lisa zahlédla pana Ferrise. Jeho výraz byl zarputilý. Ztrácel se ve svém sedadle, když diskutující z Centrální rozpoutali další silný atak proti zastáncům Sovětského svazu. Avšak neočekávaně byla porota překvapena dalším mluvčím. Když se posadil, Lisa znervózněla.

„Tak a je to,“ zašeptala. „Je to všechno na Skipovi.“

Když přicházel na pódium, zdál se Skip klidný a soustředěný.

Podíval se na své poznámky a rychle je zastrčil zpět do kapsy u saka.

„Co to dělá?“ zeptal se Jeffrey. „Nemůže to přece přejít.“

Nový řečník si položil ruce na stolek a upřeně se podíval na porotu.

„Předmětem sporu,“ řekl jasně, „není kontrola okolních států centrální mocí. Raději mluvme o upevnění svazku národů.“

Jeden z členů poroty se naklonil dopředu. Očividně ho tato 15

myšlenka zaujala.

Pan Ferris se narovnal. Lisa byla plna naděje. Skipův hlas v posluchárně mohutněl.

„Můj významný konkurent nebere naprosto v úvahu osobnost pana Gorbačova, velkého vůdce. A já v tom cítím i snahu snížit zásluhy dalšího velkého vůdce – Abrahama Lincolna.“

Jeffrey se zamračil. „Co to říká?“

„Psst!“ Lisa nechtěla přijít ani o jediné slovo.

„Tak jako pan Lincoln, i pan Gorbačov bojuje o udržení své země pohromadě. Uznává, že pevnost je ve svazku. Že osvobození, opravdová svoboda je zůstat ve společném státě. Sovětský svaz bojuje ne za pokračování závislosti etnických menšin, ale spíše za upevnění svazu… Jenom silný národ může mít vlastní republiku.“

Všichni porotci zpozorněli. Na obličeji kapitánky Centrálního týmu se objevila starost. Lisa viděla přesun zájmu směrem ke Skipovu stolečku. Dokonce i na tváři pana Ferrise se objevil náznak úsměvu.

„Síla je ve svazku,“ pokračoval Skip. „Lincoln tuto potřebu pochopil. Proto udržel zemi pohromadě. Stejně jako naše státy přemítají sovětské státy o vlastním ozbrojení. Raději než je oddělit, musí je pan Gorbačov zkrotit, přinutit jako neposlušné syny k návratu zpět domů. A teprve až budou opravdu silní, mohou dostat skutečnou svobodu. Osobní vítězství a národní pýcha mohou být podpisem. Svaz může přežít a mluvčí budou zárukou odvrácení případných bojůvek. Děkuji.“

Na celou posluchárnu se sneslo ticho. Lisa to vzala jako špatné znamení. Porota se radila.

„Co si o tom myslíš?“ zašeptala Jeffreymu.

„Je to v pořádku,“ odtušil Jeffrey. „Tvůj kluk byl dobrej, nepoužil moje poznámky, ale měl nadšený přednes.“

Lisa spatřila moderátora kráčejícího ke stupínku. „Věnujte mi pozornost,“ požádal moderátor. „Porota se usnesla třemi hlasy proti dvěma pro Cresswell. Rozhodnutí zní: Sovětský svaz by si měl udržet kontrolu ve svých republikách.“

Propukl aplaus. Cresswellský tým nastoupil na stupínek za bouřlivého jásotu. Art objímal Donnu, Bill si potřásal rukama se 16

Skipem a liboval si, že měl úspěšný den. Vyhráli debatu Skipovými závěrečnými argumenty.

Lisa a Jeffrey se prodírali ke stupínku. Jeffrey začal napomínat Billa za jeho chyby. Pan Ferris procházel kolem a plácal každého po zádech.

Když Skip uviděl Lisu, vzal ji za ruce. Byla na něho tak pyšná!

Skip se stal hrdinou dne. Nikdo by v tuto chvíli ani nepomyslil, že tohoto chlapce čekají brzy vážné nesnáze.

17

V.

V sobotu dopoledne Skip Masters odpočíval ve svém pokoji vyčerpaný z náročného týdne a první debaty. Promítal si v duchu uplynulé dny. Nikdo v Cresswellu s ním nejednal jako s vítězným hrdinou. Nejvíce uznání obdržel Art, jako ‚čtvrťák‘ a kapitán týmu.

Přesto Skip cítil hrdost nad dobře vykonanou prací. Zachránil debatu, ale asi neměl útočit až na vrchol. Věděl, kolik těžké práce všemu předcházelo, večery s Lisou v knihovně, jeho vlastní domácí práce.

Lisa začínala něco na svém vlastním výzkumu.

„Skipe!“ volala matka zezdola. „Skipe, pospěš si, lívance jsou na stole.“

Neodpověděl. Odpočíval s nepřítomným pohledem vzhůru ke stropu. Zkoušel usnout, ale nějaký nevysvětlitelný pocit hrůzy mu v tom bránil. Měl pocit, že ještě něco zapomněl udělat. Co to bylo, že…

„Piknik,“ pronesl nahlas.

Diskusní kroužek měl výroční piknik v Artově domě. Protože s nimi strávil celý týden, neměl chuť právě teď se s jeho členy sejít.

Probíral jednotlivá jména. Nejraději měl Donnu. Byla bezprostřední, příjemná, chytrá a vytrvalá. Jediné nechápal, proč se zhlédla v Artovi. Art ho trápil. Byl stále v útoku. Chtěl mít vždy poslední slovo. S takovými mladíky Skip nerad soutěžil. Někdy pociťoval jeho žárlivost, žárlivost někoho, kdo ztrácí svou pozici. Přesto si nemyslel, že by mu Art mohl být nebezpečný.

Bill a Jeffrey byli ke Skipovi stále zdvořile chladní. Jejich chování dovedl pochopit. V týmu převzal Jeffreyho místo a Billovi překazil naději na schůzky s Lisou. Na schůzkách cítil jakési napětí, ale 18

připisoval je určitému odstupu vůči sobě, který stále ještě přetrvával.

Všichni ho sice brali jako vítěznou stranu sporu, ale kromě Donny nemohl ostatní členy týmu nazvat dobrými přáteli. Nebyl si ani jist, zda chce s těmito lidmi strávit volnou sobotu.

„Skipe!“

„Žádnou snídani nechci, mami!“

„Ne, miláčku, telefonuje Lisa.“

Skutálel se z postele. Jak byl zamyšlen, neslyšel zvonění. Když doběhl do haly, zvedl sluchátko a zamumlal své haló.

Lisa na druhém konci zaváhala.

„Jsi to ty, Skipe?“

„Jo, co se děje?“

„Máš nějaký divný hlas.“

„Jsem unavený,“ vysvětloval. „Tenhle týden mi dal pořádně zabrat.“

„Dnes odpoledne máme jít na piknik,“ namítla Lisa.

Skip si povzdychl. „Nejsem si jist, že na ten piknik chci jít.“

„Opravdu?“ zeptala se zklamaně. „Proč?“

„Nevím, pojďme do kina a pak si zajdem někam na hamburgra.“

„Skipe, čekají na tebe. Jsi nová hvězda klubu.“

„Viděli mě celý týden,“ bránil se. „A chci s tebou strávit nějakou chvilku sám.“

„To je od tebe milé, ale ty tam musíš jít. Jestli to neuděláš, budou si všichni myslet, že jsou ti protivní.“

„Nejsem si jist, že bych kromě Donny někoho z nich rád viděl.

Stejně tak, jako oni neradi vidí mě.“

„To není pravda, Skipe.“

„Tak proč jsou vždycky tak chladní?“ zeptal se.

„Měli jsme spoustu práce,“ odpověděla. „A teď se můžeme trochu odreagovat. Uvidíš. Bude to prima.“

„Nevím, Liso,“ zapochyboval. „Podnikneme něco společně, jenom my dva. Počkej, teď jsem si vzpomněl. V Portervillu je Bogartův festival. A ještě je dost teplo na procházku po pobřeží.“

Lisa si povzdychla. „Já na ten piknik ale chci jít, Skipe. Myslela jsem, že pomohu paní Lawingové s jídlem.“

„To je další věc. Proč musíme pořád chodit na mejdany k Artovi?

19

Není to tím, že má hezký dům na jezeře?“

„Nech toho, Skipe, prosím tě.“

Byli na pokraji hádky. Skip ustoupil. Nechtěl nic pokazit na přátelství s Lisou kvůli nějakému hloupému pikniku.

„Dobrá, kdy pro tebe mám přijet?“

„Kolem dvanácté? Piknik začíná v poledne.“

Podíval se na hodinky. „Teď je půl desáté. Do dvanácti to stihnu.“

„Skvělé,“ pronesla Lisa šťastně.

„Měj se hezky.“

„Skipe?“

„Jo?“

„Miluju tě.“

„A já tebe. Sejdeme se ve dvanáct.“ Zavěsil.

„Kdybys mě opravdu milovala,“ řekl si pro sebe, „nemohla bys mě nutit jít na ten hloupej mejdan.“

20

VI.

V autě seděla Lisa přilepená na okně a fascinovaně hleděla na planoucí krajinu. Vody jezera odrážely purpurové barvy břehů.

Vypadalo to, že příroda nachystala pro klubový piknik ukázkový den indiánského léta. Co dokáže rozdíl pár týdnů!

Obrátila se na Skipa. „Je tu tak krásně.“ Hned se však strojeně zamračila. „Ale pán si bude celý den hrát na velké mrzuté dítě?“

„Ještě není pozdě jet do Portervillu,“ namítl příkře.

Lisa ho klepla po ruce. „Uvolni se. Potěš se z krajiny. Nejedeme sem dnes pracovat. Jedeme si užít.“

Skip se neočekávaně rozesmál.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Ty jsi řekla užít“ zakrákoral.

„Řvi přirozeně, nahlas. Přirozeně, dospěle, Mastersi!“ Ironicky ho napomenula. Oba se rozesmáli. Lisa se přisunula blíž k němu. Skip ji objal okolo ramen. Nikdy se na sebe nevydrželi dlouho zlobit.

„Koukni se, Liso, klidný Pine Island dnes vypadá nádherně.“

Otočila se na jezero, ale nevydržela se dívat z okénka auta dlouho.

Připomněla si znovu Artův dobyvačný pokus. Znepokojovalo ji, že by mohl zapomenout na svůj slib a chovat se k ní opět drze. Jestli to zkusí znovu, rozhodně to všem řeknu, umiňovala si v duchu.

Sídlo Lawingových bylo plné studentů z Cresswellu. Lisa a Skip se přivítali s několika přáteli. Art se díval za Lisou a Skipem, jak odcházejí k vodě.

„Podívejte se na něj,“ pronesl k Billovi a Jeffreymu, kteří s ním zůstali na trávníku. „Myslí si, jaká je jednička.“

21

Bill si povzdychl. „Je to trouba. Nezaslouží si takovou holku, jako je Lisa.“

„Není tak špatný,“ namítl Jeffrey. „Je to dobrý řečník.“

Art se zašklebil: „Jo, to máš pravdu. Ale ani nám nepřišel říct ahoj.“

„Přebral ti tvoje místo v klubu,“ popíchl Bill Jeffreyho. „Jak se tomu budeš bránit?“

„A co udělal tobě?“ oplatil mu Jeffrey. „Nemůže přece za to, že mu Lisa dává přednost před tebou, Bolande. To je jeho štěstí. A mně dokázal, že existuje lepší řečník.“

„Nemusíš mu dělat před náma advokáta, nebude ti to nic platný.

Pochlub se, čím to, že sis ho tak oblíbil.“

„To je jednoduché, Bolande, zvítězil. V Centrálu nás zachránil.“

Bill se na Jeffreyho vztekle naježil. „Chceš říct, že jsem debatu projel?“

„Ne,“ skočil mu do řeči Art. „On ti jenom říká, že jsi ji skoro projel.“

Bill potřásl hlavou: „Máš pravdu. Dobrá, beru to. Slibuji, že se to už nestane.“

Art se stále díval za Skipem a Lisou. Bill si všiml jeho potměšilého úsměvu. „O čem přemýšlíš?“ zeptal se.

„Že by stálo za to trošku si pohrát s panem Skippíkem. Můžeme mu přece provést nějaký malý žert.“

„Mě z toho vynechte,“ mávl odmítavě rukou Jeffrey a odešel.

Billa ten nápad očividně zaujal. „Povídej!“

Art pohlédl na temné siluety budov na severu. „Později.“

Vmísili se mezi stále přicházející studenty. Art sledoval Skipa a čekal na vhodnou chvíli.

Ze severu se blížily tmavé bouřkové mraky, které nevěstily nic jiného než pořádný lijavec. Návštěvníci večírku rychle vyhledávali přístřeší. Někteří z nich se uchýlili do Artova ohromného obývacího pokoje. Asi tři desítky těch, které déšť přece jen zastihl, si útrapy vynahrazovaly bramborovým salátem, bramborovými lupínky, párky a to vše bohatě zapíjely sodovkou.

Lisa se plahočila mezi zástupem s jahodovým pohárem. Objevila Skipa, stojícího vedle Donny. Oba byli plně zaujati jídlem. Usmáli 22

se, když spatřili Lisu s jahodovou pochoutkou. Lisa úsměv opětovala.

„Je tu fajn!“ Donna udělala rozmáchlé gesto. „Tam jsou nějací Artovi přátelé z country klubu. Většinu z nich nemohu vystát, ale Art si myslel, že by to tady jejich návštěva mohla oživit.“

Skip se tím směrem podíval plný naděje. „Teď máme dobrý důvod to tady opustit. Když si pospíšíme, uvidíme večerní představení Casablancy v Portervillu.“

Lisa pokývla. „Dobrá, ale ještě chvilku počkejme. V takovéhle bouřce nemůžeme jet rychle. Stejně se potřebuju učesat, než někam vyjedeme.“ Otočila se k Donně. „Připojíš se k nám?“

„Ráda,“ přisvědčila Donna.

Skip se zamračil. „Art pojede také?“

„Ne. Bude chtít oslavovat s přáteli. To je v pořádku. Máme takovou dohodu. A tihle lenoši se tu budou povalovat tak dlouho, dokud bude dost jídla. A na to nemám žaludek.“

Domluvila a odešla se podívat po paní Lawingová. Lisa pohlédla na Skipa. „Možná, že jsem tě s tím Porterville měla poslechnout.“

Skip trochu zčervenal a usmál se. Pokusil se dívku svého srdce políbit přes sklenku s jahodovým pohárem.

Podíval se zpět k domu. „Kde tě pak najdu? Bude ti ta úprava dlouho trvat?“ Lisa ukázala směrem k tmavé hale.

23

VII.

Skip se opatrně pohyboval temnou halou. Ztratil několik minut blouděním po domě. Myslel, že zahlédl Donnu, ale ta už odešla.

Venku bubnoval do střechy déšť. Šoural nohama po tlustém koberci.

„Haló,“ zavolal do tmavé části pokoje, odkud zaslechl slabé hlasy.

Svíčky dohořívaly, až zhasly úplně. Zůstal stát v černém pokoji.

Zdálo se mu, že zaslechl někoho šeptat v úkrytu pokoje. Ale hlasy zmlkly.

„Je tam někdo?“ V tmavém rohu něco zachrastilo.

„Haló,“ zakřičel.

Nic.

„V pořádku, ale nepřipadá mi to jako příliš velká legrace.“

Otočil se zpátky k hale. Teď zaslechl hlasy za sebou. Někdo mu přehodil přes hlavu látkovou tašku.

Dva páry rukou ho uchopily za paže a táhly ho do haly.

„O co jde?“ dožadoval se vysvětlení. Místo odpovědi mu neznámí do úst nacpali mohutný roubík. Zkoušel křičet, ale nešlo to. Musel se podřídit svým věznitelům.

Táhli ho přítmím domu po schodech, ven ke dveřím. Ucítil studený vzduch a déšť. Poznal, že je venku. Pohybovali se přes trávník, směrem k jezeru. Uvědomil si, že ho vedou do loděnice.

Půjde asi o nějaký žert. Pod nohama ucítil molo, hodili ho do člunu.

„Co je?“ oddechoval těžce přes roubík.

„Ticho,“ odpověděl mu podivný hlas. „Přišel čas zasvěcení.“

Nad jezerem duněla bouřka. Vítr na rozbouřené hladině jezera tvořil a hned zase rozbíjel bílé hřebeny vodní pěny. Papírové sáčky a 24

ubrousky, které zbyly venku po pikniku, se proháněly kolem stromů.

Bouřka byla tak silná, že se nikomu ještě nechtělo ze slavnosti odejít.

Lisa stála u okna a snažila se prohlédnout dešťovou stěnou. V

jednu chvíli se jí zdálo, že zahlédla několik stínů, směřujících k jezeru. Vyrušila ji Donna, která jí přinesla ručník. Když se Lisa otočila zpátky k oknu, stíny byly pryč.

„Na co koukáš?“ zeptala se Donna.

Lisa si utírala zmoklé vlasy. „Vlastně na nic. Ta bouřka působí na mou představivost. Připadá mi to strašidelné.“

Donna si povzdychla. „Taky se mi zdá, že to na každého trochu zapůsobilo.“

„Co se stalo?“

„Art,“ odpověděla Donna s ustaranou tváří. „Vyhlíželi s Billem z hořejšího okna, a když jsem mu řekla, aby šel dolů a odvezl autem hosty, byl na mě hrubý.“

„Možná, že potřeboval být chvíli sám,“ zkoušela Lisa vnést světlo do situace. Vzpomněla si na svou vlastní zkušenost s Artem.

Donna na ni pohlédla. „Liso, mohla bych ti něco říct? Cítím, myslím, že jsme opravdu dobré přítelkyně.“

„Také si to myslím,“ přisvědčila Lisa rychle.

„Věřím ti a řeknu ti všechno. Potřebuji někoho, kdo je trochu nad věcí.“

Lisa se přestala starat o vlasy. „Poslouchám tě, Donno.“

„Jde o Arta. Nevím, co dělat. Chci se s ním rozejít.“

Lisa zrozpačitěla. Překvapila ji určitá beznaděj v Donnině hlasu.

„Nemůžeš mu to říct?“

Dívka potřásla hlavou. „Nevím, jak na to. Před dvěma lety, když jsme se poprvé zúčastnili debatního sezení, se o mě Art začal zajímat. Měla jsem v té době několikrát schůzku s Billem, ale nevedlo to k ničemu. Art byl příjemný a chytrý. Chvíli se zdálo všechno přirozené, ale teď nejsem příliš přesvědčená o tom, že jsme skutečně milenci.“

„Není v tom ještě někdo jiný?“ zeptala se Lisa. „Ne, opravdu ne.

Už prostě nechci s Artem být. Já –“

Zvučné hlasy na druhé straně pokoje Donně připomněly, že jsou obklopeny Artovými přáteli.

25

„Tady asi není vhodné místo ani doba pro svěřování,“ rychle ukončila započatý rozhovor.

Lisa přikývla. „Pojeď s námi domů. Počkej, kde je vlastně Skip?“

„Tamhle je paní Lawingová, možná, že to bude vědět.“

Přidaly se k Artově matce, aby se jí zeptaly, jestli neviděla Skipa.

Paní Lawingová jim řekla, že Art a nějací chlapci šli dolů do loděnice přesvědčit se, jestli je loď na jezeře v pořádku. Lisa si představila Arta a Skipa jako stíny v dešti.

„Možná, že bychom se mohli jít po nich podívat,“ navrhla.

„Budou v pořádku,“ zasmála se paní Lawingová. „Nechte je, mají svou zábavu. Loděnice je krytá, takže budou v suchu.“

„Jistě,“ přidala se Donna s úšklebkem. „Nejsou z cukru.“

Lisa se nervózně usmála. „Máš pravdu. Ale co když se něco stalo?“

Věděla, že měl Skip už před chvílí přijít, aby odjeli domu. A už se jí nechtělo zastat zde ani o chvilku déle.

26

VIII.

Svázali Skipovi ruce a strčili ho do proutěného koše. Plátěnou tašku mu z hlavy strhli. Prudké světlo ho oslepilo. Stěží si stačil uvědomit dvě postavy, které ho střídavě zastiňovaly.

„Druháku!“ ozval se podivný hlas. „Čas zasvěcení je blízko. Jsi připraven?“

Zdálo se, že hlas je elektronicky změněn. Skip věděl, že Art má přenosný mikrofon. Zkoušeli ho při různých debatách. Strašidelný hlas Skipa na chvíli poděsil.

„Tvůj soud je blízko, druháku. Rada čtvrťáků ti nařizuje splnit náš rozkaz.“

Vyndali mu z úst roubík. Teď už byl zbytečný. Nikdo zvenčí by jeho volání o pomoc stejně neslyšel. Hukot vln a bouřka dokonale přehlušovaly jakýkoliv jiný zvuk.

„To je záležitost třídy, opravdu?“ zeptal se sarkasticky. „Jsem nový druhák, takže čtvrťácký gang jde po mně. Je to tak, Arte?“

„Ticho! Nově příchozí musí čelit výzvě. Musí důstojně přezkoušet sám sebe v zasvěcení ohněm.“

Skip mžoural do světla. Artův otec byl správcem jezera, což byl nejspíš důvod, proč byla loď vybavena reflektory. Byl to opravdu hloupý žert. Art byl schopný všeho.

„Připrav se na zkoušku,“ řekl hlas. „Kdo si myslíš, že jsem?“

zeptal se Skip. „Herkules?“

„Ticho!“

Neměl vůbec chuť brát celou věc vážně. Alespoň do té chvíle, než se mu přestaly dokrvovat pevně svázané ruce. Snažil se ve svém vězení protáhnout.

27

„Je to opravdu nezbytné, kluci? Pokud mě chcete trochu zastrašit, beru to. Ale vynechte ty drsnější způsoby!“

„Ticho! Jako druhák musíš vykonat posvátný obřad zasvěcení.

Tak bylo rozhodnuto.“

V člunu se rozhostilo ticho. Skip se začal potit. Tenhle vtip mu rozhodně nepřinesl žádné povyražení.

„Rozvažte mě,“ požádal je. „Chci to přejít a nikomu o tom neřeknu. Stejně mi strach nenaženete.“

Odpovědí mu bylo ticho. Pak někdo vstoupil do dveří. Na hlavě měl černou kápi, tělo měl zahalené černým rouchem.

„Mám čest s velkým inkvizitorem?“ otázal se Skip neuctivě.

„Ticho, druháku!“ Skip vykulil oči, když se ve světle reflektoru zaleskla tenká stříbrná čepel.

„Neblbněte,“ zakřičel.

Zakuklená postava zvedla nůž. Skip zaječel, ale v hukotu bouřky jeho hlas úplně zanikl. Ostří čepele sklouzlo po provazech. Najednou byly Skipovy ruce a nohy volné.

„Přijímáš nabídku nebo chceš, aby každý věděl, že jsi strašpytel?“

zeptal se elektronický hlas. „Máš odvahu přijmout zasvěcení?“

Skip se zašklebil a potřásl hlavou. Tam někde vzadu za světlem je určitě Art a Bill nebo možná Jeffrey. Věřil, že se mu podaří porazit je a vyjít z téhle ponižující šlamastyky vítězně.

„Druháku,“ opakoval hlas znovu. „Jsi připraven?“

Skipovu nevyřčenou odpověď spláchl kbelík chladné jezerní vody. Utřel si obličej. Snažil se zůstat zcela soustředěný. Nechtěl nechat Arta zvítězit.

„Musíš pohlédnout do tváře nebezpečí,“ pokračoval hlas.

Skipovi se nelíbil přízvuk na posledním slově. Přece by ho Art a ostatní nechtěli dostat do situace, kdy by si mohl ublížit. Určitě ho chtějí jen zastrašit.

„Jsi připraven?“

„Co mám udělat?“ zeptal se.

Něco prolétlo vzduchem. V Skipově klíně přistál bavlněný šátek v barvách Cresswellské střední školy.

„Tvým úkolem, druháku, je odnést tenhle šátek v noci na Pine Island!“

28

Skip se zamračil. „Na Pine Island?“

„Půjdeš do staré Bigelowské usedlosti…“

„Proč, chceš mi ukázat hlavu paní Bigelowové?“ přerušil ho Skip.

Ochladil ho další kbelík ledové vody. Utřel si obličej. Ztratil trpělivost. Chtěl to trýznění ukončit.

„Vezmi si šátek,“ nařídil mu elektronický hlas. „Půjdeš do Bigelowovic domu. Ten šátek uvážeš na jednom z trámů ve sklepě.

To bude zkouška tvé odvahy a oddanosti ke Cresswellu.“

„Jak poznáte, že jsem tam byl?“

„Zítra ráno bude trám zkontrolován. Pouze tehdy budeš přijat za člena bratrstva.“

Po Skipově odchodu se Bill rozchechtal. „Viděl jsi jeho obličej?

Oči mu lezly z důlků.“

Art si povzdychl a potřásl hlavou. „Nejdřív byl vystrašený, ale potom to na nás hrál.“

Seděli v člunu a celou záležitost se zjevným potěšením probírali.

Bill zářil štěstím nad výsledkem Skipova ponížení.

„To jsme mu zakouřili, Lawingu. Ten šátek v Bigelowském statku, nikdy neuváže. Roztřese se pokaždé, když uvidí člun.“

Art se opřel s rukama za hlavou. „Možná, že ne. Nakonec se usmíval. Myslím, že to zkusí.“

Po Billově tváři se rozprostřela neočekávaná úzkost. „Člověče, počkej. Co když se někoho zeptá na to vymyšlené zasvěcení. Mohl by jít za panem Ferrisem a prásknout to na nás.“

Art odmítavě zavrtěl hlavou. „To neudělá.“

„Jak si můžeš být tak jistý?“

„Viděl jsi jeho obličej?“ odvětil.

„Tvářil se nafoukaně. Je přesvědčen, že nám ukáže. Jedna dobrá řeč a hned si myslí, že je hvězda. Na Pine Island půjde.“

Bill nesouhlasil. „Nikdy to neudělá. V noci? Na tak rozbouřeném jezeře? Je to strašpytel. Až to ráno půjdeme zkontrolovat, šátek nebude ani tam, ani nikde v okolí domu.“

„Uvidíme,“ zakončil debatu Art.

29

IX.

„Pořád říkám, že Ingrid Bergmanová nakonec mohla zůstat s Humpreyem Bogartem. Ten francouzskej chlap byl strašpytel,“

probírala Lisa osudy populární švédské herečky. Skip se upřeně díval před sebe na tmavou opuštěnou silnici. Občas se vmísil do hovoru nějakou poznámkou. Celou cestu z Portervillu hovořili o filmu Casablanca, ověnčeném mnoha Oskary.

Déšť ustal a cesta domů lépe ubíhala. Když se přiblížili ke Cresswellskému výjezdu z dálnice, bylo už skoro dvanáct hodin.

Skip sjel dolů a v postranní ulici se otočil.

„Milovala Bogieho,“ pokračovala Lisa. „Mohla s ním zůstat.“

„Měli obětovat svou lásku válce?“ zareagoval Skip. „Je to správné, Donno?“

Donna seděla tiše na zadním sedadle. Neposlouchala ho. Upřeně se dívala z okna. „Donno?“

„Tohle je naše ulice. Tady bydlím,“ odpověděla nelogicky.

Vysadili ji před starým viktoriánským domem na Washingtonově třídě. Nepřítomně jim poděkovala a vešla do domu. Lisa si povzdychla.

„Co se jí stalo?“ zeptal se Skip. „Na zpáteční cestě nepromluvila ani dvě slova. Je v pořádku?“

„Je v tom Art. Mají problémy. Donna s ním chce přestat chodit, ale neví, jak mu to říct. Bojí se, že by mohla vnést do týmu zmatek.“

Skip vybuchl. „To je v pořádku, že o tom uvažuje. Na příští schůzi to může mít efekt.“

„Skipe? Co si myslíš o Artovi?“

„No, myslím si, že Donna je pro něho příliš dobrá. Dost často se 30

totiž chová jako hulvát.“

„A někdy by mohl dělat krále slizounů.“ Najednou se odmlčela a začala plakat.

„Liso, co se stalo?“ Položila mu hlavu na rameno.

„Skipe, musím ti něco říct. Ta první neděle na jezeře. Art mě vylákal ven a pokoušel se mě líbat.“

„Co se tě?“ Skip málem sjel ze silnice.

„Pokoušel se mě líbat,“ vzlykala. „Neřekla jsem ti to, protože jsem tě nechtěla rozčilit. Druhý den byla debata. A potom ta noc byla taková divná. Donna mi řekla, že se chce rozejít s Artem. Pak jste byli s Artem dole ve člunu, a když ses vrátil, vypadal jsi tak vyděšeně. Všechno mi to nahání husí kůži.“

Skip přidal plyn. Než dojeli k Lisině domu, neřekl ani slovo.

„Ráno to Artovi řeknu.“

„Skipe, nemáš v úmyslu se dnes v noci do něčeho zaplést?“

zeptala se prosebně.

„Neboj se o mě.“ Políbili se. Utřel jí z tváře slzy.

„Skipe, slib mi, že nebudeš…“

„Pojedu rovnou domů,“ zalhal. „Ráno ti zavolám.“

Vystoupila. Šla pomalu ke dveřím a mávala mu, dokud jí nezmizel z očí.

Přemýšlel, jak to udělat. Vyndal z kapsy šátek Cresswellské střední školy. Zítra ráno musí být Art na hlavu poražen. Na Bigelowské usedlosti uvidí vlát šátek. Vrátil se zpět k odbočce a zastavil u obchodního domu, aby si koupil nějaké bonbóny. Chtěl jimi zaplašit noční spánek. Pak znovu pokračoval v cestě, dokud nespatřil tabuli s nápisem STORM LAKE, SEVERNÍ POBŘEŽÍ. Za několik minut jeho auto zastavilo v písčitém ohbí tmavé cesty na severním pobřeží jezera. Vypnul světla a zůstal chvíli sedět.

Úplněk zářivého měsíce zdobil jasné nebe. Skip vyndal z přihrádky palubní desky baterku a vystoupil z auta. Noční podzimní vzduch byl už chladný, ale ve vlněném kabátě mu bylo docela dobře.

„To je ono,“ zamumlal si pro sebe. Začal opatrně postupovat po straně cesty. Před ním byl vstup do letního tábora. Znal to tu jak své boty. Jako malý kluk byl zakládajícím členem jedné skautské 31

družiny. Uviděl světelný nápis: OSWEGO-SKAUTSKÝ TÁBOR.

Vstup zajišťovala dřevěná závora. Přelezl ji a s žuchnutím přistál na druhé straně.

Teoreticky udělal přestupek, ale ve skutečnosti věděl, že by nikdo neobvinil někdejšího skauta z návštěvy oblíbeného místa. Rozběhl se dolů po tmavé cestě. V chladném nočním vzduchu se mu u pusy tvořily obláčky páry. Bylo bezvětří. Bouřka nad jezerem se už dávno utišila.

Když před sebou uviděl správce chaty, zůstal stát. Skauti oslavili jamboree minulý týden, proto se vyděsil, když ho tu dnes zastihl a k tomu ještě tak pozdě v noci. Nechtěl se s ním sejít.

Terén se začal svažovat dolů k jezeru. Ve tmě šel spíš popaměti, dokud nenašel dřevěné zábradlí, které ho dovedlo blíž k pobřeží.

Jezero bylo mrtvolně tiché. Měsíc se třpytil na tmavé hladině. Po písčitém břehu došel k lodi.

Správce rád chytal ryby, proto si na zimu nechal na vodě poslední kánoi. Skip ji k sobě natočil, aby nahmatal pádlo. Zdálo se, že všechno půjde lehce.

Kdyby se chtěl Art svými řečmi zadávit, zejména potom, když se Skip dozvěděl o jeho chování vůči Lise. Určitě ho porazí. Byl o tom přesvědčen.

Jednou nohou vkročil do lodě a druhou se odrazil od břehu.

Pádloval mírně a pomalu. Pine Island byl vzdálen asi půl míle. Měsíc svítil přímo na blížící se a mohutnějící pobřeží. Proti obloze se rýsovala stará Bigelowská usedlost.

Po zádech mu přeběhl mráz v jakési podivné předtuše. Ostrov byl tmavý a noc znásobovala jeho rozměry. Vzpomněl si, že strašnou historii Bigelowského domu slyšel poprvé u ohně ve skautském táboře.

Začátkem roku 1950 ubodal starý Farley Bigelow z neznámých důvodů svou ženu k smrti. Povídalo se, že ho k tomu dohnali zlí indiánští duchové ostrova. Někdo tvrdil, že život s paní Bigelowovou by udělal vraha z každého. Ať byl důvod vraždy jakýkoliv, hlava mrtvoly nebyla nikdy nalezena. Bigelowský duch ji skrýval někde na ostrově.

Skip vyndal pádlo z vody. Měl suché rty. Jeho strach rostl s 32

přibližujícím se Pine Islandem. Pohled na dům ho vyděsil. Ale když si vzpomněl na Lisina slova o tom, jak ji Art obtěžoval, žárlivost mu zatemnila rozum. Jeho kuráž opět prudce stoupla.

„Já mu ukážu,“ zašeptal. „Jdu na to.“

Uložil pádlo do lodi a vystoupil na břeh. Pustil se pomalu cestou ke starému domu, který ho již očekával.

Lisa spatřila Skipa v divoké bouřce. Skučící vichr mu metal do obličeje červené a oranžové listy. Zkoušel s ním bojovat, ale vítr nad ním stále vítězil a tlačil ho od Lisy pryč. Podávala mu ruce. Chtěla mu pomoci, ale jeho paže se od ní stále vzdalovaly. Volala ho. Vítr na jezeře se změnil v ničivé tornádo. Skipovi utrhlo hlavu.

Najednou Skip zmizel. Lisa viděla, jak letí do nebe. Někde začali zvonit na poplach. Vypadalo to jako ohnivé zvony. Lisa slyšela někoho volat své jméno.

„Liso!“

Byl to Skip?

„Liso, vstávej.“

Do noční můry pronikl matčin hlas. Lisa se posadila na posteli.

Udělalo se jí špatně. Sen byl příliš skutečný.

„Mami, co se děje?“

„Volá paní Mastersová,“ odpověděla jí matka. „Chce s tebou mluvit.“

Lisa se podívala na hodiny. „Ale vždyť je po jedné… Skip.“

Vstala z postele a pospíchala k telefonu.

„Paní Mastersová, tady je Lisa. Je všechno… ó, ne.“

„Co je?“ netrpělivě se ozvala Lisina matka.

Lisa přikryla rukou sluchátko. „Skip ještě nepřišel domů.“

„Můj bože!“

„Ano, paní Mastersová. Jsem stále tady. Ne, nezůstal u nás. Říkal, že mi zavolá rovnou z domova.“

Paní Mastersová neskrývala své obavy. Na druhé straně ale mohlo jít o nějakou zcela banální příčinu, proč se Skip ještě nevrátil domů.

Mohla to zavinit například prasklá pneumatika.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se Lisina matka, když dívka položila telefon.

33

„Nevím. Ještě nepřišel domů a paní Mastersová chce volat policii.“

Dcera s matkou se znovu uložily ke spánku.

Lisa nemohla usnout. Ležela, hleděla do stropu a doufala, že ji svíravý pocit kolem žaludku přejde.

34

X.

Skip dopádloval do skalní soutěsky. Měsíc se ztrácel za štíhlými piniemi, které daly ostrovu jméno. Vytáhl baterku a posvítil si na břeh. „Ha…!“

Na Skipa se upřeně zadíval pár světélkujících očí. Na chvíli ztratil dech. Vypadalo to, jako by se ze skal vynořila hlava paní Bigelowové.

Pak se obraz zhmotnil a po břehu se přehnal mýval, kterému se nelíbilo světlo baterky.

Skip si vydechl. Roztřásl ho chlad. Posvítil baterkou nahoru do svahu a prohlížel si zalesněnou plochu. Mezi stromy se třpytily bělavé skály plné slídy. Najednou pocítil vzrušení z lovu. Srdce mu pumpovalo jako o závod a adrenalin se proháněl celým tělem.

Předek lodi narazil na břeh. Skip vystoupil a vyndal pádlo. Vyšel na kamenitou stezku.

Za chvíli zjistil, že mu slábne baterka. Vrátil se do lodě pro náhradní, kdyby v domě potřeboval světlo.

Opět začaly pracovat nervy. Přesto dokázal alespoň vnímat cestu.

Myslel však více na věci příští. Zablikal baterkou ve směru cesty.

Kupředu ho hnala i čerstvá vzpomínka.

Ve tmě nemohl jít tak rychle, jak by si přál. Stezka zatočila doprava. Objevil se před ním impozantní dům na kopci.

Skip se zastavil a upřeně se zadíval. V jednom z oken tmavého domu se na okamžik objevily podivné obrysy. Byly to ale jen zbytky závěsu, poletující v průvanu.

Poslední úsek cesty zdolal po strmých schůdcích. Noc byla jasná.

Nad stromy vyplul zářivý měsíc. V místě, kde asi dříve bývala 35

zahrada, se už jen propadal starý shnilý plot. Rozbitá okna umožnila dešti i větru přispět k rychlému zchátrání domu. V mírném větru se skřípavě pohupovaly otevřené okenice, visící na jediném pantu.

Skip na chvilku zauvažoval o návratu. To staré místo bylo strašidelné. Ale pak v duchu uslyšel Arta, jak mu nadává do

strašpytlů. Viděl Billa, jak se mu směje a vypráví každému o jeho ponížení. Pocítil chuť pomsty. Avšak na rozdíl od Arta byl Skip přímý kluk.

U vchodu se zastavil. Uviděl něco, co neočekával. Byl přesvědčen, že největším problémem jeho úkolu bude dostat se dovnitř Bigelowské usedlosti. Dveře toho starého domu však našel doširoka otevřené.

Skipovi se podlomily nohy, zapotácel se. Upřeně se zahleděl do temnoty domu. Proč byly dveře otevřené?

Položil nohu na první schod. Prkno se nepropadlo. Když si posvítil na dveře, všiml si odpadlých pantů, což vysvětlilo záhadu jejich otevření.

Celým tělem mu projelo mrazení. Ovanul ho slabý průvan. Zašel do domu. Podlaha pod jeho tíhou zaskřípala. Opatrně udělal další krok. Kolem se válely kusy dřeva, jež pravděpodobně byly kdysi nábytkem, který někdo v zuřivosti zničil. Uprostřed bývalého přijímacího pokoje se zastavil. Potřeboval najít ten trám. Udělal další krok. Vepředu něco třesklo. Zvuk tříštícího se skla se nesl celým domem. Namířil světlo na rozbité otevřené okno.

Vítr opět zesílil. Otevřeným oknem uviděl poslední zbytky měsíce. Zakryla ho tmavá mračna, plující ze severu. V dálce uslyšel hřmění. Záda mu zkropila další ledová sprcha. Schylovalo se k nové bouřce. Na dům začaly prudce bouchat kapky deště. Oblohu křižovaly blesky.

Skipovu tělu se chtělo utíkat. Zabránila mu v tom jeho hrdost. V

dunění hromů slyšel Artův výsměšný smích.

Rozhlédl se po trámu, kam by zavěsil šátek. Dveře starého domu se pohnuly. Skip ucítil na obličeji závan větru. Pospíšil ke vchodu a otevřené dveře zaklínil.

Vrátil se zpět do tmy. Našlapoval opatrně a čas od času si posvítil stále slaběji svítící baterkou. U paty schodiště uviděl vodu. Sklepení 36

bylo zatopeno deštěm. Ve vodě něco šplouchlo. Otočil tím směrem světlo a uviděl hlodavce plovoucího k protější zdi. Sklepní voda byla hustá a kalná. Do očí a nosu ho štípal smrdutý zápach. Mžouravě hledal cestu na spodní schod, poslední nad vodou. Vyndal šátek z kapsy. Všechno, co měl udělat, bylo uvázat šátek na trám ve středu sklepení a čekat do rána.

Sestoupil dolů do slizkého bahna na podlaze sklepa. Voda se mu vyšplhala až ke stehnům. Něco mu přeběhlo přes nohu, ale nezastavil se ani na chvíli. Široký dřevěný trám byl jenom pár stop nad jeho hlavou. Uviděl vyčnívající hřebík. Připravil si šátek.

V tu chvíli baterka zablikala a zhasla úplně. Ocitl se v neproniknutelné tmě. Někde v rohu sklepení se chystala myš opět dobýt své území. Prsty šmátral po trámu, snažil se najít hřebík.

Pověsil na něj šátek a vracel se zpět ke schodům. Jeho nohy bloudily ve špinavé vodě. Pamatoval si, že schody musí být před ním. Začal je hledat.

Málem spadl do vody, když uviděl na schodišti jasný paprsek světla. Nejprve si myslel, že to byl odraz blesku, pak si uvědomil, že to byla baterka!

„Kdo je tam?“ zavolal stísněně. Po schodišti se pohybovaly kroky.

Neočekávaně mu do očí zasvítilo světlo. Byla to intenzívní, oslepující záře. Nemohl vidět vetřelce, ale byl si téměř jistý, že tam vzadu stojí Art.

„Přestaň mi svítit do obličeje, Lawingu!“ zakřičel. Hlas neznámého pomalu řekl: „Zadání: Jsi mrtvý.“

„Už toho mám dost,“ zařval Skip. Ve sklepě se ozvala hudba.

Vetřelec si s sebou zřejmě přinesl rádio. Skip nemohl vidět, že rádio bylo napojeno na dlouhou oranžovou elektrickou šňůru o napětí dvě stě dvacet voltů.

„Dej to pryč, Lawingu!“

Jedinou odpovědí bylo švitoření moderátora v rádiu: „Jsou dvě hodiny ráno na WCRS, stanici nejžhavějších cresswellských hitů.

Nyní pojedeme dobrou hodinu nejnovější hity ostřílených zpěváků jako je Eddie Grant a jeho ‚Electric Avenue‘.“

Něco prolétlo světlem. Rádio sletělo do vody. Skip pocítil, jak mu tělem projel elektrický proud.

37

„Ne!“

Tělo zasažené elektřinou sebou škubalo ve slizkém bahně bigelowského sklepa. Skip zemřel rychle.

XI.

Lisa hleděla skoro dvě hodiny upřeně do stropu. Nemohla usnout.

Slezla z postele, rychle se oblékla a seběhla do obývacího pokoje. Na stolku nechala matce vzkaz. Vyšla z domu do tmavé noci.

Nad Cresswellem stále zuřila bouřka. Dívka si pozorně prohlížela ulici a uvažovala, zda má cestu podniknout. Nakonec si přes sebe přehodila nepromokavý plášť a vydala se proti větru. Pustit se na cestu v bouřce bylo lepší, než převalovat se celou noc na posteli.

Pospíchala po chodníku, zatímco hromy a blesky křižovaly oblohou. Spustil se prudký déšť. Netřásla se ani tak chladem, jako znepokojením.

Snový obraz Skipa, pohlceného bouřkou, ji stále neopouštěl.

Plahočila se deset bloků k jeho bytu. Doufala, že před domem najde jeho auto. Stál tam však pouze vůz pana Masterse. V obývacím pokoji se svítilo. Rozbušilo se jí srdce. Vyběhla ke dveřím a zabušila na ně. Otevřely se téměř okamžitě. V obličeji paní Mastersová uviděla obavy: „Liso, co jsi…“

„Nerada vás ruším, paní Mastersová. Ale mám strach o Skipa.

Ještě se nevrátil?“

Paní Mastersová zavrtěla hlavou.

„Ne. Ale neomlouvej se, Liso. Také se bojíme. Pojď dovnitř.“

Když vešla, zazvonil telefon. Pan Masters byl také vzhůru. Lisa ztuhla v očekávání špatné zprávy. Byla to ale jen její matka. Chtěla vědět, zda je Lisa u Mastersů. Skipův otec jí podal sluchátko.

38

„Jsem v pořádku, mami. Vím, neměla jsem nikam chodit v dešti.

Ale bojím se o Skipa. Ne, neprobudila jsem je.“

Pan Masters se k ní naklonil. „Řekni, že tě odvezu domů. Chci to znovu projet.“

„Musím končit, mami. Ne, pan Masters říká, že mě vezme domů.

Už musím končit. Dobře mami. Vím. Promiň. Přijdu brzo.“

Zavěsila.

„Volali jste už šerifa?“ zeptala se.

Pan Masters si povzdychl. „Zkoušeli jsme to, ale linky byly obsazené. Je tam most přes River Point. Myslíš, že mohl sjet dolů?“

Pocítila mrazení v zádech. „Ne, říkal, že pojede rovnou domů.

Jenže mezi ním a Artem vznikl nějaký problém.“

„Zavoláme Artovi domů,“ rozhodla paní Mastersová. „Jenže on taky nemusel Skipa vidět od té chvíle, co odešel s tebou a s Donnou.“

Zvedla znovu sluchátko. „Zkusím ještě jednou zavolat šerifa.

Možná, že už to půjde.“

Lisa toužila slyšet, že měl Skip jenom banální automobilovou nehodu, chtěla ho obejmout a přitisknout se k němu. Ale dunění hromu jako by ji zbavovalo naděje.

„Jmenuji se Mastersová. Chci nahlásit zmizení osoby…“

oznámila Skipova matka do sluchátka.

39

XII.

Nad domem Lawingových se ráno spustil krátký déšť. Nad údolím ještě visela těžká mračna, ale největší bouře už přešla. Voda jezera byla zase klidná a čistá. Ve vzduchu kroužili ptáci a také břehy jezera začaly ožívat. Jejich čtyřnozí obyvatelé opouštěli doupata, kam se ukryli před bouří a vydávali se na lov za obživou.

Art Lawing otevřel oči a podíval se na hodiny. Bylo sedm.

Vyskočil z postele a pospíchal k oknu. Rozednívalo se. Z Pine Islandu už byla jenom rozmazaná skvrna v dálce. Po Artově tváři přeběhl zvláštní úsměv. Rychle se oblékl a seběhl dolů.

Matka a otec byli ještě v posteli. To bylo jenom dobře. Měl udělat nějakou práci, do které se mu příliš nechtělo. Na dnešní den si naplánoval odpočinek.

Vyšel z domu. Opatrně kráčel přes vlhký trávník. Mezi červenými a zlatými listy se na zemi válely papírové tácky a kapesníky, pozůstatek po včerejším večírku.

„Obraz zkázy,“ zamumlal si pro sebe.

Došel k člunu. Hladina jezera byla perfektní pro vyjížďku. Na konci trávníku se najednou zastavil. Dveře člunu byly pootevřené. Že by je otevřel vítr během bouřky? Poté, co on a Bill skončili se Skipem, je přece zamkl.

Opatrně vstoupil na palubu. Přikradl se k otevřeným dveřím.

Zastavil se a nahlížel do tmy. Uvnitř se někdo pohyboval. Proklouzl vchodem, popadl veslo, přitiskl se ke zdi a uvažoval, jak naloží s neznámým fantomem.

Zavolal do tmy: „Bille?“

„To jsem já.“ Z lodi vyšla Donna. Vypadala nešťastně.

40

Art hluboce vydechl: „Donno, ty jsi mě vyděsila. Co tady děláš?“

Povzdychla si a sklonila hlavu.

„Musím ti něco říct. Nespala jsem kvůli tomu celou noc.“

Art se pohrdlivě ušklíbl. Položil veslo zpět, odkud je vzal.

„Něco říct, hm? Snad to nebude to, proč jsi odešla ještě před skončením večírku?“

„Ano. To je to, co ti chci říct. Stejně si potřebujeme pořádně promluvit.“

„A proto jsi sem přišla v neděli v sedm hodin ráno?“

„Musím ti to povědět. Už jsem říkala, nemohla jsem celou noc spát. Přijela jsem brzo, ale když jsem nikoho neviděla, zaparkovala jsem auto na cestě a šla jsem k lodi. Chtěla jsem tu počkat, než se někdo objeví.“

„Co se s tebou děje?“ zeptal se Art hrubě. „Nejdřív jsi mě včera na večírku opustila. A teď tě najdu v sedm ráno schovanou v člunu.“

„Omlouvám se. Necítila jsem se včera dobře.“

„Hm, hm. Necítila ses dobře. Trošku to kulhá, Donno. Když ses necítila dobře, proč jsi jela se Skipem a Lisou do Portervillu?“

„Arte, prosím tě.“

Chtěl ji ještě více pokořit: „Možná, že jsi měla chuť na Skipa.

Chceš ukrást druháka jeho dívce?!“

„Přestaň,“ hájila se. „Šla jsem s nimi, protože jsem měla dost tebe i tvých kamarádíčků z country klubu. Chovali se jako děti. Není mi jasné, proč je stále zveš.“

Zamračil se na ni. „Uklidni se. Myslel jsem, že by to mohlo večírek oživit. Když ti to tolik vadilo, mohla jsi něco říct.“

„Říkala jsem něco. Ale ty mě nikdy neposloucháš. Děláš jen to, co chceš ty. Podívej, Arte, nevím, jak ti to povědět, ale…“

Přitáhl ji k sobě a políbil.

„Víš co, už se nebudeme hádat. Na tvůj odchod z večírku zapomenu. Stejně se zas tak moc nestalo.“

Donna se ohromeně zasmála: „Ty mně to promineš?“

„Víš, po tvém odchodu se to mámě trošku vymklo z rukou. Po těch povalečích tam zůstal nepořádek, který jsem uklízel až do půlnoci. Doufám, že už je nikdy neuvidím.“

Ostře na něho pohlédla.

41

„Tak už se na mě usměj, Donno. A nezlob se.“

„Arte, já…“

Vyběhl na palubu. „Rád bych se projel. Pojeď se mnou.“

„Nemyslím, že by to teď bylo nejvhodnější,“ odpověděla. „Arte, já ti musím něco říct. Je to velmi důležité.“

Pokynul jí. „Pojď, můžeme si o tom promluvit na vodě.“

„Arte, prosím tě.“

„Dobře, když mi to chceš říct jinde, přijď později. Můžeš na mě třeba počkat, až se vrátím.“

„V pořádku!“

Donna přece jen vystoupila na palubu. Art uvolnil provazy a vyvedl loď z doku. Vypluli na jezero.

„Není to tak špatné, že?“ zeptal se. Neodpověděla.

Když se plavidlo vzdálilo od pobřeží, posadila se na sedadlo. Art pohyboval kormidlem.

„Fíí,“ zahvízdl. „To je zvláštní.“

„Co zase,“ povzdychla si netrpělivě.

„Myslel jsem, že nádrž na benzín je plná. Ale je tam sotva půlka.

Ta ručička se asi zbláznila.“

„Já si nechci povídat o benzínu,“ reagovala Donna odměřeně.

„Ó, jé. Fajn, a o čem si budeme povídat?“

Ostře si ho prohlédla. „Ráda bych probrala tvé chování vůči Lise před pár týdny. Pokoušel ses ji na jezeře líbat.“

Art se zašklebil: „Ona mě práskla!“

„Ne, viděla jsem všechno z kuchyňského okna.“

Otočil klíčkem v zapalování. Burácející stroj v podpalubí ji přehlušil. Vytočil motor do nejvyšších otáček. Ozvěna se nesla celým, dosud klidným jezerem. Uvedl loď do chodu.

„Zastav to, Arte!“ Donna rychle vyskočila a motor vypnula.

Chvilku se tahali o klíček. Nakonec se ho Donně podařilo ukrýt do pláště.

„Mám spoustu času ti ho vzít,“ úlisně se usmál. „Provedu tělesnou prohlídku. Mám to zkusit?“

Přiblížil se k ní. Odstrčila ho.

„Arte, proč nikdy nemyslíš na ostatní, proč znáš jen sebe?“

Rozhodil rukama: „Tak to je tvůj problém? To ty jsi ta, kdo odešel 42

z večírku. To ty jsi chtěla ráno vyvolat hádku!“

Donna potřásla hlavou: „Nemá to smysl, Arte. Vůbec to nemá smysl!“

Otočila se a pozorovala jezero. Hledala slova, kterými by připravila jejich rozchod. Náhle ale cosi v dálce upoutalo její pozornost.

„Co je to tam?“ ukázala přes Pine Island.

Art si toho také všiml. Nedaleko východní části pobřeží se zatřpytilo kroužící modré světlo. Vypadalo to, jako když někdo potřebuje naléhavou pomoc.

Donna se na něj podívala: „Co…“

Art zbledl: „Nevím. Ráno jsem to tam neviděl. Vrať mi klíček, musíme se tam zajet podívat.“

Znovu nastartoval. Donna si stoupla těsně k zábradlí. Prudce vystartovali. Modré světlo stále ozařovalo hladinu.

Art upřeně sledoval cestu. Když přijeli blíž, viděli, že světlo vychází z dvou policejních člunů. Jeden z nich patřil námořní hlídce, druhý nesl odznaky šerifova oddílu. Šerifův zástupce se na boku jedné z lodí spouštěl do jezera.

Donna se vyklonila přes zábradlí: „To jsem zvědavá, co se stalo.“

Art se ošil a viditelně zbledl. V zimě a ve vlhkém vzduchu z něho stékal pot.

„Jsi v pořádku. Arte?“

„Jo, dobrý.“

Donna se otočila zpět k lodím. Zastavili se. Najednou se k nim šerifův zástupce otočil a pokynul. Zval je na loď.

„Chce, abychom tam šli,“ upozornila Donna Arta.

Ale ten se díval jinam. Pozoroval muže v zelené uniformě.

Zástupce opět zamával.

„Radši uděláme, co říká,“ namítla Donna. „Arte?“

„Jo, dobře.“

Přepnul stroj na zpětný chod. Loď se přiblížila k policejnímu člunu. Donna se domnívala, že posádka hledá něco ve vodě. Zatímco jeden její člen kormidloval veslem, druhý do něčeho píchal ostrou harpunou, jako by se pokoušel ulovit pstruha. Zástupce šerifa se přidržel přídě lodi. Zůstal na úředním člunu.

43

„Dobrý den, pane,“ pozdravil Art. Na tváři se mu rozprostřel afektovaný úsměv.

„Co vy dva tady děláte tak časně?“ zeptal se policista a prohlížel si je úzkýma, přísnýma očima.

Art pokrčil rameny: „Jenom to chtělo ještě jednou projet, než uložíme loď na zimu. A taky vyprázdnit nádrž.“

Donna se zeptala, co se stalo.

„Došlo k nehodě.“

„Můžeme vám s něčím pomoct?“ přidal se Art. Šerifův zástupce se k němu otočil: „Jak se jmenuješ, synku?“

„Lawing, pane. Art Lawing.“

„A vy, mladá dámo?“

„Donna Forsiová.“

Úředník pokynul Artovi: „Nevlastní tvůj otec projekční firmu?“

„Ano, pane.“

„Jsi celý zpocený. Je ti horko?“

Art si utřel hřbetem ruky čelo: „Jóo, přišel jsem z ranního běhání a šel rovnou na loď.“

„Je to tak, slečno Forsiová?“

Donna se na úředníka zamračila: „Nevím. Čekala jsem uvnitř lodi, když přišel.“

Policista si povzdychl: „Nemáte-li nic proti tomu, rád bych, abyste mi zodpověděli pár otázek.“

Art na sobě pocítil Donnin pochybovačný pohled.

Policista mávl přes jeho rameno ke kánoi, uvázané u služebního člunu: „Neviděl někdo z vás někdy tamtu kánoi?“

Art zavrtěl hlavou: „Ne.“

„Nikdy jsem ji neviděla,“ přidala se Donna.

„Myslíme si, že pochází ze skautského tábora,“ pokračoval úředník.

„Arte, měl jsi včera nějaký večírek?“

„Ano. Měl. Ale zkazil to déšť. Moje maminka poslala všechny domů.“

Art se podivil, jak se policista dozvěděl o večírku. Možná, že byl den před tím na hlídce a viděl na parkovišti plno aut.

„Je to tak, slečno Forsiová? Artova matka poslala všechny 44

domů?“

Donnino obočí se nakrčilo: „Domnívám se, že ano.“

„Jak mám té odpovědi rozumět?“

Art zadržel dech z obavy, co Donna řekne. Obvykle mluvila pravdu. Někdy byla upřímná až moc.

„Odešla jsem z večírku o trochu dřív,“ odpověděla. „Jela jsem se svými přáteli Lisou a Skipem do Portervillu.“

Úředník sebou trhl: „Skip Masters?“

„Ano. Vy ho znáte?“

Zástupce šerifa vyndal ze saka vodou nasáklou náprsní tašku. „Je to jeho?“ Ukázal jim fotografii na Skipově řidičském průkazu.

Donnina tvář pobledla. „Ano. Co se mu stalo?“

„Domníváme se, že vzal kánoi ze skautského tábora.“

Donna pokukovala k hlídkovému člunu: „Kde je?“

„Znáte ho?“ zeptal se úředník.

„Ano, pane. Jsme všichni členy debatního kroužku v Cresswellu.

Doufám, že je Skip v pořádku.“

Potom Donna, která pozorovala práci policistů, najednou zaječela:

„Ne!“

Muži vytáhli z jezera tělo. Poznala kabát, který měl Skip na sobě minulou noc. Přikryla si rukama obličej a klesla na lodní sedátko. Art ji chvějícíma se rukama objal okolo ramen.

„Našli jsme jeho auto u vstupu do skautského tábora dnes v pět hodin ráno,“ pokračoval policista. „Jeho otec nám volal kolem třetí.

Když jsme ho nemohli najít ve skautském táboře, sešli jsme k jezeru.

Kánoe plavala po vodě.“

Oba mladí lidé vyjeveně mlčky hleděli na mrtvé tělo, přenesené do člunu.

„Nevíte náhodou, co mohl dělat na jezeře uprostřed noci?“

„Ne,“ odpověděl za oba Art.

Úředník se obrátil k plačící Donně. „Je mi to líto, slečno Forsiová.

Mohla byste mi odpovědět: Byla jste s ním minulou noc?“

Přikývla.

„Naznačil vám, že chce jít k jezeru? Měl nějaký důvod brát si kánoi? Nehovořil o tom s vámi?“

Jen odmítavě zavrtěla hlavou. Pak se podíval na Arta.

45

„A co ty, Lawingu. Žádná stopa, proč by tu měl být?“

„Chtěl si zahrát na skauta,“ odpověděl Art. „Ale ne, to asi nebyl ten pravý důvod, proč sem šel.“

Na chvíli ztichli. Policista se díval, jak jeho kolegové balí tělo do nepromokavé plachty. Když byla mrtvola přikryta, zamávali mu a rozjeli se zpět ke skautskému táboru. Ambulance čekala na břehu.

„Skip se utopil?“ zeptala se Donna.

Policista tuto možnost unaveně zamítl: „Vypadá to spíš, jako by byl zasažen bleskem.“

„Bleskem?“ řekl Art. „Trošku drsný odchod.“

„Drž hubu,“ vyštěkla Donna. „Takhle o Skipovi mluvit nebudeš.“

„Promiň,“ omluvil se.

Donna pohlédla na policejního úředníka: „Už jste to řekli jeho rodičům?“

„Ne,“ odpověděl netečně. „Právě jsme našli tělo. Zavolám jim, až se vrátíme na břeh.“

„Musím to říct jeho nejlepší přítelkyni,“ pokračovala Donna.

„Lisa a já jsme nejlepší kamarádky.“

Úředník si vzal pero a blok: „Jak se jmenuje?“

„Lisa,“ pospíšil si Art s odpovědí. „Lisa Enrightová.“

„V pořádku, děti. Děkuji. Je mi líto, co jste viděli.“

„Nám také,“ zamumlala Donna. Art si povzdychl: „To je v pořádku, pane.“

„Počkejte, ještě vás budu volat k sepsání protokolu.“

„Samozřejmě, pane. Skip byl náš přítel.“

Policista nastartoval člun a odjel zpět ke skautskému táboru.

Art se zamračil. V krajině břišní pocítil nepříjemné křeče. Cítil, že dost prochladl.

„Odvez mě zpět,“ požádala ho Donna.

„Jistě.“

Otočil se. Z Pine Islandu zaslechl jakýsi zvuk. Vpravo před nimi se uvolnilo kamení na náspu. Vyšetřující se nezmínil o Bigelowském domě, jen nepatrně probleskujícím mezi stromy. Skip byl přece nalezen na jezeře. Nemohla tu tedy být žádná souvislost.

„Arte! Dělej, jeď! Chci se vrátit do města.“

„Jasně.“

46

Nastaroval a otočil loď. Motor burácel přes celé jezero. Hnal člun směrem k domu Lawingových. Na klidné hladině po něm zbyly jenom vlny.

Když přijeli na kotviště, Donna vyskočila z lodi a beze slova odešla. Vracela se přístavištěm. Šla k autu, které nechala brzo ráno zaparkované na příjezdové cestě. Bylo jejího otce. Půjčila si je s tím, že musí zajet k Artovi pro nějakou zapomenutou věc. V šoku se vracela zpět do Cresswellu.

Rozbušilo se jí srdce, když projížděla ulicí, kde Skip žil. Žil! Teď je mrtev. Viděla jeho tělo vytažené z jezera. Stále však slyšela jeho hlas. Zastavila před domem Mastersových. Právě se v pláči vraceli domů. Zřejmě vyslechli tu hroznou zprávu. Nechala je projít.

Než vystoupila z auta, snažila se trochu uklidnit. Dveře se otevřely téměř hned, jak zaklepala. Byla překvapena, když zahlédla Lisu vycházet z verandy. Lisiny hnědé oči byly červené od pláče.

Donně se udělalo mdlo. Objaly se a rozplakaly. Z domu byl slyšet bolestný pláč paní Mastersová.

47

XIII.

Jeffrey Goodman rozhodně nebyl od přírody ranní ptáče. Podřídil se vstávání do školy, ale o volných dnech si rád přispal, jak nejdéle to bylo možné. Kochal se svými pubertálními sny, podněcovanými vědomím, že se z nich nemusí nikde zpovídat. Probuzení bylo pro Jeffreyho horší než noční můra, která by ho tlačila ve spánku.

Když otevřel oči, zíral před sebe do zamženého okna. Natáhl se pro brýle.

Snažil se vzít nepřátelský reálný svět na milost. Každý den musel Jeffrey vyslechnout, že je šprt a knihomol, intelektuál, kluk, který má tu smůlu, že je chytrý. Nikdy nebodoval ve finále nebo v přípravě debatního kroužku. Nikdy nezískal desetitisícovou řečnickou odměnu. Mohl ji dostat jenom někdo, jako je Art, který rozhodně peníze nepotřeboval.

Převalil se z postele. Na něco šlápl. Byl to katalog z Fillmoreské fakulty společenských věd. Přinesla mu ho matka. Měl v úmyslu přihlásit se na nějaký obor, kde by měl zaručeno stipendium. O

prvotřídní univerzitě rozhodně nemohl z finančních důvodů uvažovat.

Stáhl ze židle župan a oblékl si ho. Při odchodu z pokoje nevědomky zapnul malý přenosný televizor, dárek od matky k narozeninám. Potom seběhl do koupelny.

Když se vrátil nahoru do pokoje, plácl sebou do postele a těšil se na další krásné sny. Napůl poslouchal zvuk z televize. Zvláštní zpráva přerušila plánovaný program. Jméno mrtvé osoby okamžitě upoutalo Jeffreyho sluch.

… byl identifikován jako Skip Masters z Cresswellu…

48

Jeffrey se na posteli posadil. Viděl Skipův obličej, nejasně se rýsující na obrazovce. Zrakový dojem ještě podnítila fotografie jezera.

… Masters, student druhého ročníku, člen debatního klubu, byl nalezen utonulý v jezeře kolem páté hodiny ranní poté, co jeho rodiče ohlásili, že se nevrátil domů ze schůzky…

Jeffrey vyjeveně hleděl na obrazovku. Skip byl mrtvý. Současně s podobou si vybavil jeho hlas… domníváme se, že byl zasažen bleskem…

Art a Bill měli v úmyslu tomu druhákovi něco provést.

… kánoe byla odcizena z chlapeckého skautského tábora, kam kdysi Skip Masters také docházel…

Jeffrey nevěřícně vrtěl hlavou a stále sledoval obrazovku. Po tváři mu přeběhl podivný úsměv. Vypadal téměř šťastně.

… dosud nebylo zjištěno, proč si Skip Masters vyjel v kánoi na rozbouřené jezero…

„Neuvěřitelné,“ zašeptal Jeffrey. „Co jsi to udělal? Co jsi to udělal?“

Art přivázal loď a běžel do svého pokoje zatelefonovat Billovi.

Modlil se, aby telefon zvedl Bill. Nechtěl Bolandovým vysvětlovat, proč volá tak časně ráno.

„Haló.“

„Bille, to jsem já. Art.“

„Čau.“

„Mám pro tebe novinku,“ rozpovídal se. „Posaď se. Dneska ráno našli v jezeře mrtvého Skipa.“

Bill překvapeně zahvízdl: „Nekecej. Jak ses to dozvěděl?“

„Ráno jsme s Donnou zahlédli u Pine Island policejní světla.

Vzali jsme loď a jeli jsme se podívat, co se tam stalo.“

„S Donnou? Co tam dělala?“

„Přišla mi ráno něco říct. Vzal jsem ji s sebou.“

„Proč?“

„Čekala na mě v přístavu. Nemohl jsem ji poslat pryč.“

„Ví o tom. Arte?“

Art zachraptěl: „Ne do telefonu, mladý muži. Po telefonu se o tom 49

nechci bavit.“

„Poslouchej mě, Arte. Neřekneme nikomu o tom, co se stalo.

Slyšíš mě?“

„Co když si to domyslí?“ zeptal se Art.

„Určitě ne,“ namítl Bill. „Kromě toho, nic jsme neudělali. Vůbec nic.“

„Panebože. Nikdy bych nevěřil, že by mohl být tak hloupý a udělat to. A co ty?“

Na druhém konci linky Bill neřekl nic.

Art hvízdl. „Zasažen bleskem. To je trošku tvrdej odchod. Věříš tomu, Bolande?“

„Počkej,“ řekl Bill najednou. „Otec potřebuje telefonovat.

Domluvíme se později. Arte.“

„Dobře. Nebudu o tom nikde mluvit.“

„Já taky ne.“

Art zavěsil. Slezl z postele, přistoupil k oknu a prohlížel si jezero.

Pod mraky odpočíval Pine Island. Přítmí starého Bigelowského statku skrývalo hrozbu odhalení všech jeho tajemství.

Donna řídila otcovo auto po ulici spláchnuté deštěm. Na vedlejším sedadle seděla se sklopenou hlavou zničená Lisa. Dlouho plakala.

Donna se ji snažila uklidnit a proto s ní odjela od Mastersových na malou vyjížďku.

Nějakou dobu jezdily bez cíle městem. Nakonec Donna zastavila před Lisiným domem. „Jsi doma.“

„Děkuji ti,“ řekla Lisa chabě. „Děkuji ti, že jsi mě odvezla domů.“

Donna se na ni podívala se slzami v očích. „Je mi Skipa líto.“

„Co se vlastně stalo?“ zeptala se Lisa zoufale. „Proč jel na jezero ve skautské kánoi? Bylo to proto, že jsem mu řekla, že se mě Art pokoušel líbat? Nerozumím tomu, Donno.“

Chvíli tiše seděly.

„Radši půjdu,“ řekla nakonec Lisa.

Znovu se objaly. Lisa vystoupila z auta. Došla ke dveřím bez ohlédnutí. Donna si osušila oči.

Společně se s Lisou sešla ještě na Skipově pohřbu. Pak se ale nějakou chvíli neviděly. Znovu je svedla další nepříjemná událost o 50

sedm týdnů později o vánocích.

51

XIV.

Boland se už nemohl dočkat vánočních prázdnin. Podzimní semestr dokončil zcela vyčerpán. Stále ho bolela hlava. Ve škole by už nevydržel ani o den déle.

Když zazvonil naposledy zvonek, pospíchal ze třídy. Chtěl uložit učebnice do své skříňky a jít domů. Tam ho snad přestane bolet hlava.

Byl asi v polovině cesty do haly, když ji uviděl. Lisa zahýbala za roh. Mířila ke schodišti. Bill se usmál, ale Lisa ho neviděla. Sešla schodištěm a zmizela v přízemí. Jeho rty zašeptaly její jméno. Lisa.

Bill ji miloval přesto, že ona si ho nevšímala. Byla tak krásná.

„Hej, Bolande!“ Přistoupil k němu Jeffrey Goodman.

„Ahoj, Jeffreyi.“

„Stále se motáš kolem Lisy?“ zeptal se Jeffrey. Bill pohlédl letmo stranou. „Zapomeň na to.“

„Počkej. Jsem na tvé straně,“ ujistil ho Jeffrey. „Neviděl jsi Arta?“

„Ne.“

„Nepůjdeme na pizzu? Oslavit tři týdny svobody?“

„Ne, musím domů.“

Jeffrey se usmál: „Příští rok, že? To je legrace, kam jsme to všechno dopracovali. Myslím tím kroužek. To byla ostuda kolem Skipa.“

Bill se rozhlédl kolem: „Jo, ostuda.“

„Tým je hotový,“ pokračoval Jeffrey nadutě. „A já nemohu čekat až do jarních debat. Na výhru v Marshfieldu jsme dva a dva. Máme ještě šanci na titul. Myslím, že pan Ferris o mně uvažuje pro školní 52

cenu.“

Bill potřásl hlavou: „Ne, tu dostane Art nebo Donna. Nejspíš Art.“

„Já jsem byl úspěšný!“ ohradil se Jeffrey.

„Jistě, Jeffreyi.“

Bill seběhl do haly. Hlava ho tak strašně bolela, že sotva viděl na ciferník zámkové kombinace své skříňky. Když se mu konečně podařilo otevřít dvířka, něco vypadlo na podlahu. Ze skříňky se klouzavým letem snesl na podlahu kus složeného papíru.

Bill ho zvedl a rozložil. Jeho oči se rozšířily. Na velkém papíře byla napsána tato slova: ZADÁNÍ: BILL BOLAND ZAVRAŽDIL

SKIPA!

V paměti si Bill promítl události té noci, když se díval doma na video.

Po večírku u Arta se rozhodl zavraždit Skipa. Když v Artově domě zhasla světla, přikradl se zpět vypůjčit si loď. Odjel s člunem na severní konec jezera, na druhou stranu od Pine Islandu. Tmavým lesem se vydrápal na vrchol kopce. Chtěl Skipa umlátit klackem.

Doběhl ke sloupu elektrického vedení a změnil své rozhodnutí. Sloup byl přímo pod Bigelowskou usedlostí. Někdo z pevniny si připravoval prostor pro zpřístupnění lesa. K usnadnění prací tu bylo instalováno elektrické vedení a kolem jeho sloupů se povalovala spousta drátů. Celý plán ovšem závisel na Skipově úmyslu dostat se na ostrov. Bill byl však přesvědčen, že ten příliš rozhněvaný druhák bude chtít z jejich ‚malého žertu‘ vyjít jako vítěz. Bill vešel do domu.

Ve sklepě uviděl na podlaze vodu. Z lodi si přinesl rádio. Zvenku přitáhl dráty a zapojil je do elektrického obvodu. Dráty určitě nikdo nebude postrádat, stejně jako Art určitě nebude hledat rádio. Když vykonal popravu, odjel do města. Uvědomil si, jak se díky elektrickému vedení vše zjednodušilo. Po návratu do statku odtáhl Skipovo tělo do Lawingová člunu. Mrtvoly se zbavil u jižního konce ostrova. Skipovu kánoi potopil a jeho hodil přes palubu. Loď Lawingových vrátil zpět do doku a uprostřed tmavé noci pospíchal domů. Nikdo ho určitě nebude podezřívat z účasti na této události.

Nemohl proto věřit soudní zprávě: příčina smrti – zasažení bleskem.

Byl klidný, dokud se v jeho skříňce neobjevil ten podivný text: ZADÁNÍ: BILL BOLAND ZAVRAŽDIL SKIPA.

53

XV.

Na Cresswell se snášel hustý jiskřivý sníh. Zima se dostavila s příslibem bílých vánoc. Mnohobarevná světla a pozlátkové girlandy, zdobící Warrenovu ulici, vytvořily idylický obrázek, jak vystřižený z vánočních pohlednic. Vločky pronásledovaly nakupující, kteří běhali s vidinou posledních tří dnů, zbývajících k obstarání posledních dárků.

Lisa Enrightová měla z tohoto ročního období, které oživilo celé město, upřímnou radost. Šla pomalu Warrenovou ulicí, její nohy, obuté v teplých kozačkách, se brouzdaly v slabé vrstvě sněhové kaše.

Bledé tváře jí od mrazu zrůžověly.

Chlad ale vůbec necítila. Jak procházela ulicí, ohlížela se stále zpět, jestli neuvidí autobus. Byla ještě tři bloky od zastávky, když zaslechla autobus, který jel směrem ke hřbitovu. Přidala do kroku.

Další jel až za čtvrt hodiny.

Když dorazila k autobusu, dveře se jako naschvál zavřely. Lisa přeběhla po obrubníku k přední části a bouchala, dokud jí řidič neotevřel. Nastoupila, hodila peníze do pokladny a posadila se k šedivému oknu.

Od Skipovy smrti upadla do jakéhosi transu. Zármutek se pomalu zmenšoval, ale v její duši jako by se rozprostřela neproniknutelná clona. Rodiče jí o zimních prázdninách nabídli výlet do Colorada.

Byla přesvědčena, že by z lyžařského zájezdu neměla žádný požitek.

Alespoň to naznačoval stesk, hluboko usazený v jejím srdci. Skip bude pořád s ní, stále živý v její paměti.

Podívala se na zlatý medailonek, který jí kdysi daroval. Na vnitřní straně byl nápis: L. E. z lásky S. M. Chvíli si ho přidržela u srdce.

54

Autobus se s hlasitým supěním dokodrcal na zastávku. Lisa rychle vyhlédla ven. Bála se, že zapomene správně vystoupit. Do cíle však zbýval ještě pořádný kus cesty. Autobus nebyl ještě ani v její polovině. Posadila se zpět na sedadlo.

Od Skipovy smrti byla v uvažování a počínání dost nepozorná.

Navenek však nic nenasvědčovalo tomu, co prožila. Dál zůstala sekretářkou debatního kroužku. Ale bylo pro ni příliš bolestné sledovat Jeffreyho Goodmana, jak se snaží zaujmout Skipovu řečnickou pozici.

Když se autobus dostal ke kostelu, uslyšela Lisa odbíjet zvony celou. Byly teprve čtyři hodiny, ale na město pomalu padaly večerní stíny. Nejasné zimní světlo její duši ani trochu neprospělo.

Propletli se Kongresovou třídou a vyjeli z centra Cresswellu. Lisa už poznávala okolí, které od Skipova pohřbu navštívila mnohokrát.

Autobus zastavil před hřbitovem, kde byl Skip pochován.

Mramorové a žulové pamětní desky lemovaly navršené valy země.

Hřbitov tu byl už od roku 1781.

Pod Lisinými botami křupala vrstva čerstvého sněhu. Zůstávaly za ní hluboké stopy až ke Skipovu hrobu. Kromě smutné hnědooké dívky nebylo na hřbitově ani človíčka. Jen na jedné smrkové větvi svádělo několik ptáčků bitvu o pozice na kousku zavěšeného loje.

Lisa jejich cvrlikání nevěnovala pozornost.

Na náhrobní desce bylo vytesáno jeho plné jméno: Arnold David

‚Skip‘ Masters. Pod datem narození a úmrtí byla slova: Odešel jsi p ř í l i š b r z y . Truchlící anděl vážně shlížel z vrcholku náhrobního kamene.

„Jsem tady,“ řekla Lisa jemně.

Stála tiše, s očima upřenýma do země. Vždycky přicházela na hřbitov s pocitem naděje, která se ztrácela s každým krokem, kterým se blížila k místu posledního odpočinku jejího přítele. Skip nemohl vstát z mrtvých. Ani nejkrásnější hudba nebeských sfér ho nevrátí do života.

Lisa si povzdychla. Snažila se zapudit otázku, proč od ní odešel.

Všechny návštěvy hřbitova byly pro ni nesmírně vyčerpávající.

„Nevím, co mám dělat, Skipe.“

Něco za ní se pohnulo. Z druhého konce hřbitova přicházela 55

tmavá postava. Lisa pocítila panickou hrůzu. Strachem a zimou jí znecitlivěly ruce a nohy. Chtěla utíkat, ale měla pocit, že její nohy jsou svázané pevnými pouty. Otočila se přes rameno:

„Nepřibližujte se ke mně.“

„Ne! Počkej! Liso, to jsem já!“

Ze tmy se vynořil Donnin obličej.

Lisa začala plakat. Přítelkyně ji objala okolo ramen a odvedla k železné bráně. Otcovo auto zaparkovala na druhé straně Kongresové třídy. Lisa se posadila do tepla vozu.

„Jak jsi mě tu našla?“ zeptala se bezvýrazně.

Donna pokrčila rameny. „Náhodou.“

Celá škola však věděla o Lisiných častých návštěvách Skipova hrobu. Podle jedné povídačky se Lisa zbláznila a zkouší vykopat Skipovo tělo. Další fáma byla, že Lisin přílišný zármutek spočívá v nějaké její podivné úloze při Skipově záhadné smrti.

„Nebyla jsi moc vidět,“ pokračovala Donna. „Od té doby, co jsi opustila debatní kroužek, nenašli jsme novou sekretářku.“

Lisa si povzdychla: „Dovedla jsi mě do týmu, Donno. Doufám, že neublížím tobě ani kroužku, když odejdu.“

„Ne. My tě potřebujeme. Klub si nevede špatně. Dvakrát jsme sice prohráli, ale věříme ve vítězství v Marshfieldu. Je to dva ku dvěma.“

„Nedokážu dívat se tam na Jeffreyho.“

„Mám o tebe strach, Liso. Všichni se o tebe bojí.“

„Jsem v pořádku,“ chabě ji upokojovala Lisa.

„Ne, nejsi. Nejsi schopná se toho zbavit. O nic se nestaráš. Tvoje školní práce jsou pod tvoji úroveň. Ve třídě nedáváš pozor.“

Lisa se zamračeně otočila: „Co je ti do toho?“

„Podívej se mi do očí!“ zaprosila Donna. „Co je ti, Liso? Proč se nedokážeš smířit s tím, co se stalo? Řekni mi to!“

Lise z očí vyhrkly slzy. „Nevím, Donno. Není to v pořádku. Něco je špatně. Nikdo neví, co se vlastně Skipovi stalo.“

Donna si rozhořčeně povzdychla. „Já vím, Liso. Já vím. Ale napadlo mě pár věcí.“

Nastartovala a vracela se zpět do Cresswellu. Lisa na ni vyjeveně pohlédla. V Donnině hlase byla jakási podivná břitkost. V hezké 56

tváři blonďaté dívky se zračilo vážné odhodlání.

„O čem to mluvíš, Donno?“

„Nikdo nedokáže vysvětlit, proč byl Skip na jezeře,“ pokračovala Donna. „Dokonce ani šerif nic nevyšetřil. Ten večer bylo všechno v pohodě. V kině jsme se dobře bavili…“

„A pak jsem řekla Skipovi, že mě Art obtěžoval,“ doplnila ji Lisa.

Donna se zasmála. „Art, hm.“

„Co je s Artem?“ zeptala se Lisa. Donna zastavila na kraji cesty.

„Poslouchej mě, Liso. Chceš dál pokračovat ve svém trápení?

Nebo se chceš dozvědět pravdu, jak skutečně Skip na jezeře zahynul?“

„Donno, co pro to můžeme udělat?“

Dívka položila ruce zpátky na volant. „Nejsem si jistá, Liso. Ale než jsme odjeli do Portervillu, byl Skip dole v přístavu s nějakýma klukama. Možná, že to byl Art a Bill.“

„A co Jeffrey?“

„Ano. Možná, že tam byl také. Ale závěr je, že Skip rozhodně nebyl dole sám.“

„Já vím,“ vzpomněla si Lisa. „Vypadal divně, když se vrátil do kuchyně. Nemyslela jsem na to. On totiž vůbec nebyl nadšený, že jsme tam šli. Ve skutečnosti o to vůbec nestál.“

„Skip měl rád Arta a Billa?“ zeptala se Donna rychle.

„Ne, moc ne.“

„Přemýšlím, co se toho dne stalo,“ pokračovala Donna.

„Nedokážu přijít na to, co přinutilo Skipa vyjet v noci v kánoi na jezero. Připadal mi velice rozrušený, když se vrátil ze člunu. Byl na pokraji nějakého důležitého rozhodnutí.“

„Donno, ty myslíš…“

Přítelkyně dokončila otázku. „Že se na lodi stalo něco, co přinutilo Skipa vzít kánoi a vyplout na jezero?“

Neočekávaný záblesk poznání přeběhl přes Lisinu tvář. „Ano!

Jenom tuhle chvilku jsme spolu nebyli. Byl dole s ostatními. Ale Art a Bill šerifovi nic takového neřekli.“

Donna tleskla do dlaní. „Spoléhám na svou intuici. Perry Masone.

Kromě tebe a mne byli oni poslední, kdo viděl Skipa před smrtí.“

„Pokud ovšem byli ve člunu opravdu oni,“ oponovala Lisa.

57

„Já říkám, že byli.“

Lisa se zamračila. „Proč se o tom tedy nezmínili šerifovi?“

„Pravděpodobně se nechtěli dostat do maléru.“

Lisa pomalu vrtěla hlavou. „Já nevím, Donno. Ty jsi stále v debatním kroužku. Chová se Art nějak jinak?“

„Je studenější,“ odpověděla Donna. „Rozešla jsem se s ním. Ale v den, kdy našli Skipa… Vzpomínám si, že ten den na jezeře byl nezvykle aktivní. Vypadalo to, jakoby tušil, že se něco špatného stane. Docela jasně si vzpomínám na výraz v jeho obličeji.“

„Jaký ale mohli mít důvod Skipovi tolik ublížit?“

„Art ho neměl rád,“ odpověděla Donna. „Bill proti němu nic neměl. Ale co Jeffrey? Skip přece přebral Jeffreymu jeho postavení v klubu. Jeffrey nenáviděl Skipa.“

„Ty myslíš, že by ho mohl zavraždit?“

Donna se zamračila. „Ne. Něco takového si nemyslím. Jenom se domnívám, že musí vědět, proč byl Skip na jezeře.“

Lisa si poposedla. „V pořádku. Jak ale přijdeme na to, co oni tají?“

Donna se na ni podívala. „Jsi opravdu připravená pomoci mi?“

„Ano,“ přisvědčila Lisa. „Ale odkud začneme?“

Donna nastartovala a pomalu se rozjížděla do hlubokých stínů soumraku.

„Začneme v našem domě. Už jsem si připravila nějaké poznámky.

Máme celé vánoční prázdniny na to, abychom našly nějaké rozumné řešení.“

Lisin výraz se změnil. Už to nebylo schlíplé stvoření, plné depresí. Její hnědé oči se obracely zpět k životu. A navracející se pocit sebevědomí ji naplnil nejasnou, ale hřejivou nadějí.

O deset minut později, když byly dva bloky od Donnina domu, překvapivě zahlédly vychrtlou postavu Billa Bolanda, kymácející se dolů ulicí.

„Co dělá v tuhle dobu v naší čtvrti?“ zeptala se spíš pro sebe Donna.

„Nebydlí v Rocky Bank Estates?“ odpověděla jí přítelkyně otázkou.

„Ano.“

58

„Sleduj ho,“ pobízela jí Lisa. „Uvidíme, co bude dělat.“

„Dobře.“

Bill pokračoval v chůzi sněhovou břečkou. Donna se za ním stále držela asi půl bloku. Zabočil za roh. Auto vyrazilo za ním, ale obě dívky ho už zastihly, jak mizí v aleji, vedoucí k Donninu domu.

„Blíží se k vám,“ zašeptala Lisa. „Zastavím ho.“

Donniny ruce se věnovaly volantu. Vjela do aleje. Bill se rychle otočil. Jeho oči se rozšířily strachem, když uviděl přijíždějící auto.

„Nepřejeď ho,“ vykřikla Lisa.

Donna ho přilepila ke zdi. Byl vklíněn mezi nárazníkem a betonovým základem domu. Zvedl ruce a zamžoural do oslňujícího světla.

Donna stáhla okénko a vystrčila hlavu. „Copak tady pohledáváš, Bille Bolande?“

„Přišel jsem se na tebe podívat,“ zakrákoral Bill.

„Nelži!“

„Ne, zlatíčko. Chci si s tebou popovídat.“

„Proč?“

„Nemůžu to už vydržet,“ zakňoural Bill. „Moje svědomí…“

„O čem si chceš se mnou popovídat?“ zeptala se Donna.

„Chci si pohovořit o Skipovi. Vím, proč byl před smrtí na jezeře,“

odpověděl Bill.

Bill sáhl po sklenici sodovky na stolku. Právě dokončil vyprávění o tom, co s Artem na Skipa vymysleli. Jeho řeč vypadala upřímně.

Donna s Lisou ho za vraha určitě nemohly považovat.

Lisa na něho ostře pohlédla: „Ty zbabělce! Ty hlupáku!“

„Prosím tě,“ pokračoval Bill. „To není všechno. Myslím si, že Art má se Skipovou smrtí něco společného.“

Donna se na něj zamračila. „Proč?“

„Nevím. Skipa skoro nenáviděl. A celá ta věc byl jeho nápad. Šel jsem s ním do toho jenom proto, abych si užil nějakou legraci.“

„Legraci!“ přidala se Lisa. „Ty jsi Skipa zavraždil!“

Do obývacího pokoje nahlédla Donnina matka. „Donno, je všechno v pořádku?“

„Ano, mami.“

Donna se podívala na Lisu. Přítelkyně se rozpálila. „Řekneme to 59

šerifovi.“

„Ne!“ naléhal Bill. „Slíbil jsem Artovi, že neřeknu ani slovo.“

„Tak proč jsi za námi přišel?“ zeptala se Donna. Bill se opřel dozadu, ruka se sklenicí se mu chvěla.

„Musel jsem to někomu říct. Je to pro mě příliš velké sousto.“

Lisa se postavila. „Jdu to oznámit.“

Donna ji uchopila za zápěstí. „Počkej, prosím tě. Posaď se.“

Lisa se neochotně se posadila zpět na gauč. „Donno, Skip byl na jezeře jenom kvůli nemístnému vtipu Arta a Billa, který na něj nastrojili.“

Donna potřásla hlavou. „Ať se nám to líbí nebo ne, Skip šel na loď o své vlastní vůli. Ledaže bychom dokázali Artovi, že způsobil něco, co bylo příčinou Skipovy smrti.“

„Tak je to,“ řekl Bill. „To musíme dokázat. Je to jediná možnost.“

Lisa vybuchla se znechuceným posunkem: „Nelíbí se mi to, Donno. Proč máme spoléhat na Billa?“

„Jestli jsem se tě dotkl,“ pokračoval Bill, „promiň mi to, Liso. Ale chci ti pomoci. To mohu odpřísáhnout.“

„Tobě nikdy nic neodpustím!“ pronesla Lisa nenávistným tónem.

Zvedla se a odešla z pokoje do kuchyně.

Donna si povzdychla: „To bylo od tebe hloupé, Bille.“

„Já vím,“ podíval se zasmušile a kajícně. „Chci zkusit dát věci do pořádku. Co teď uděláme?“

„Podívej,“ zapřemýšlela Donna nahlas, „především musíme zjistit, jestli dal Skip šátek do toho sklepa na Bigelowském statku.

Pokud tam byl, všechno se tím mění.“

„Někdo ho tam mohl zavraždit a tělo odtáhnout do jezera,“ přidal se Bill.

„Ne, nemyslím si, že by ho Art zabil. Mohl ho na ostrově nějak trápit. Možná ho donutil vlézt do vody, kde ho pak zasáhl blesk.“

„Zní to pravděpodobně,“ přisvědčil Bill.

„Musíme tam jet,“ pokračovala Donna. „Do Bigelowské usedlosti.

Teď na konci roku je to nejvhodnější. V prosinci není na jezeře moc lodí. Už začalo jezero zamrzat?“

Pokrčil rameny. „Snad ne.“

„Musíme tam jet, Bille.“

60

Podíval se jí do očí. „Měl bych nápad.“

„Poslouchám.“

„Víš, kde Fancy Creek vtéká do bažiny v severozápadní části jezera?“ Donna kývla.

„Je to západně od chlapeckého skautského tábora na druhé straně Pine Islandu,“ vysvětloval. „Mohli bychom tam zajet lodí. Můj otec má nafukovací člun s malým motorem.“

„Kdy by sis ho mohl půjčit?“ zeptala se.

„Za pár dní. Rodiče pojedou hned po svátcích ven.“

Donna vyhlédla z okna. „Doufám, že do té doby jezero nezamrzne.“

Bill usrkl ze sklenice. Prudce mu tlouklo srdce. Zpotil se. Na další výlet na jezero se příliš netěšil.

61

XVI.

Art Lawing seděl sám v obývacím pokoji a upřeně hleděl do plamenů sálajícího krbu. Rodiče trávili večer na předvánoční párty v country klubu. Samota ho trochu rozmrzela.

Zamíchal horký šálek jablečného moštu skořicovou tyčinkou.

Donna měla vždycky ráda mošty. Mnohokrát se společně dělili o místo u krbu. Doopravdy se mu po ní stýskalo. I na klubovních schůzkách vůči němu vystupovala chladně a nepřístupně. Litoval svého chování vůči ní, i když by to nikdy nikomu nepřiznal.

Usrkl mošt a položil šálek zpět na stolek. Povzdychl si a znovu se zadíval do ohně. Uvažoval, jestli má zavolat Donně, ale jeho pýcha mu v tom bránila. Nikdy se před nikým neplazil, dokonce ani před tak krásnou dívkou jako je Donna.

„Veselé vánoce,“ zamumlal si pro sebe.

Zvedl se z pohovky a prošel přítmím domu. Vešel do kuchyně.

Měl hlad. Rozhodl se, že si připraví sendvič. Když dojídal, všiml si čtvercové obálky na dveřích lednice. Matka mu vedle připsala: Arte, tohle se přimíchalo mezi mé vánoční pohlednice. Promiň. Máma.

Posadil se ke stolu, kde předtím jedl. Obálka byla adresována jemu. Nebyla tam zpáteční adresa, jenom poštovní známka přetištěná cresswellským razítkem. Pravděpodobně to byla vánoční pohlednice od některého z přátel.

Otevřel obálku a vyndal pohlednici. Díval se do růžové tváře Santa Clause. Rozevřel blahopřání, aby si přečetl sdělení uvnitř.

Vytřeštil oči.

Vánoční přání bylo přelepeno kusem žlutého papíru. Napsaná věta se rozhodně neslučovala s harmonií tohoto ročního období. Art četl 62

znovu a znovu. ZADÁNÍ: ART LAWING ZABIL SKIPA.

Někdo to věděl. Přeběhl k oknu a vyhlédl ven směrem k ostrovu.

Ve tmě nebylo nic vidět. Ale možná, že se něco našlo na Bigelowském statku. Něco, co ho spojovalo se Skipovou smrtí. Měl by tam jít. Ale kdy? Teď byla příliš velká tma a jezero bylo rozbouřené. Také v zátoce byla sněhová kaše, nicméně voda nebyla ještě zamrzlá. Příštích pár dnů bude muset společně s rodinou slavit vánoce. Na Pine Island by ale měl jít. Rozhodl se, že to udělá první den po vánočních svátcích.

63

XVII.

Den po vánocích si Donna vypůjčila od otce auto a zajela pro Lisu.

Přítelkyně na ni čekala na verandě. Když zahlédla auto, seběhla chladným vzduchem na silnici a přisedla si.

Nepromluvily. Donna projížděla středem města a mířila ven z Cresswellu. Zvony na kostele odbily osm.

„Kde je Bill?“ zeptala se Lisa.

Donna pokrčila rameny. „Říkal, že se sejdeme na Fancy Creek až v deset, ale chci tam být dřív.“

Lisa jí položila ruku na zápěstí. „Veselé vánoce,“ řekla rozmrzele.

„Copak ti přinesl Ježíšek?“

Donna pozorně sledovala silnici. „Co je s tebou?“

„Bill,“ odpověděla Lisa. „Pořád si myslím, že bychom mu neměly důvěřovat.“

Donna si povzdychla. „Můžeš být klidná, Liso. Je to jeden z důvodů, proč chci být na Fancy Creek první. Opravdu mu tolik nevěřím, ale dobrovolně nám posloužil informací.“

„Podívej,“ pokračovala Lisa, rozhazujíc rukama. „Bill připustil, že on a Art vyhecovali Skipa, aby vyjel na jezero. To bylo hloupé, Donno! Za to, co udělali, by měli být potrestáni.“

„A od Skipa to nebylo hloupé? Není důvod je potrestat, pokud ovšem jeden z nich přímo nezavinil Skipovu smrt. Proto musíme mít důkaz, Liso.“

Lisa si povzdychla a podívala se z okna. „Myslíš si doopravdy, že Skipovi něco udělali?“

„Nevím,“ odpověděla Donna.

„Bill většinou vypadá jako ustrašené štěně. Art se sice chová 64

arogantně, ale nikdy jsem ho neviděla, že by se s někým fyzicky střetl. Ke mně se nikdy nechoval násilně. Hrubě, to ano, ale ne násilně. Nevím, jestli by mohl někomu ublížit. A co Jeffrey? Ten by mohl

být vrah. Ale… Myslím, že to je všechno příliš

vykonstruované. Nedokázala bych si ho tak představit.“

„Bill je největší podlézavec,“ pokračovala Lisa. „Pořád se na mě úlisně dívá a usmívá se. Několikrát mi taky volal.“

„Má tě rád,“ namítla Donna. „Před časem měl i o mě zájem. Dost ho vzalo, když jsem začala chodit s Artem.“

Odmlčely se. Donna řídila auto po cestě svažující se k jezeru.

Sjely na pobřeží.

Stromy podél pobřežní cesty byly holé a šedivé. Několik stále zelených jehličnanu narušovalo monotónní chlad krajiny. V tmavé zatáčce cesty se nejasně rýsovalo jezero. Voda byla temná a neklidná. U břehu se kupila ledová tříšť, ale jezero bylo stále splavně. Lisa polkla.

„Jsme tady příliš brzy.“

Donna přikývla.

Na Pine Island mezi stromy vykukoval starý Bigelowský statek.

Usedlost ležela na vrcholku kopce, neústupná a nepřátelská vůči všem, kdo by do ní chtěli vstoupit.

Art Lawing stál na břehu jezera s rukama založenýma na prsou.

Očima přejížděl po Pine Islandu, od kterého ho dělila neklidná voda.

Kus žlutého papíru už spálil, ale zpráva byla v jeho paměti čerstvá.

ZADÁNÍ: ART LAWING ZABIL SKIPA.

Sdělení ho mělo zastrašit. Někdo se dozvěděl o zasvěcení, které na Skipa nahráli. Ale z té zprávy je Artovi zcela jasné, že existuje svědek, který se ho snaží obvinit ze zločinu. Co když Skip na ostrově úkol provedl? Artův šátek by tam ještě měl být, když ho policie nenašla. Musí jet na Pine Island.

Otočil se zpět k domu. Otec a matka ještě spali. Byli unaveni ze včerejšího slavnostního dne. On sám neměl ze štědrovečerní hostiny žádný požitek. Ta strašná zpráva v něm vyvolala zlou předtuchu.

Pohlednici roztrhal, spálil a zbytky spláchl do toalety. Nechtěl, aby rodiče cokoliv našli a vyptávali se ho na souvislosti se Skipovou 65

smrtí.

Silnou vrstvou sněhu směřovaly Artovy kroky ke kotvišti. Měl na sobě lyžařský oblek a pod ním nepromokavou kombinézu. Kdyby se víc ochladilo, chtěl na vodě zastat v teple. Otcova loď už byla na zimovišti, ale pod přístřeškem měl uskladněný kajak.

Dotáhl ho k vodě. Vrátil se pro pádlo a záchrannou vestu. Přes obličej si přetáhl lyžařskou kuklu. Na chvíli si sám sebe představil jako tajnou misi pro spásu světa. Zatím se však pokoušel spasit alespoň sám sebe.

Postrčil kajak do vody, vklouzl do něj a ucítil gumu, která ho v pase pevně sevřela. Zabíral ve vodě oběma listy pádla. Vyjel z doku.

Z vodní hladiny pečlivě pozoroval pobřeží a postupně nabíral rychlost. Plul podél západní části zátoky, až dorazil do Loon Point.

Vyjel ven a namířil rovnou k Pine Islandu do Bigelowské usedlosti.

Fancy Creek protékal zčásti soukromým pozemkem, který byl po léta místními využíván jako sad. Byl zpřístupněn pouze z jezera.

Donna musela stočit auto na neudržovanou cestu, která se ztrácela v lese. Tmavá mračna zakryla ranní slunce, které se marně snažilo proniknout mdlými paprsky na střechu auta. Pomalu projížděly opuštěným lesem. Cesta vedla na mýtinu, kde na konci zahlédly bahno a mokřiny, nazývané Smoky Bog. Byla to spodní voda prosakující z jezera.

„Nahání to husí kůži,“ poznamenala Lisa při pohledu na bažinu.

„Ano,“ přitakala Donna. „Pojď, než přijede Bill, porozhlédneme se kolem.“

Vystoupily z auta a vydaly se kolem odpuzujících bažin Fancy Creeku.

Bill Boland se na schůzku s Lisou a Donnou beznadějně opozdil.

Celé ráno se připravoval na cestu. Loď a motor se mu sotva vešly do kufru auta. Musel všechno znovu srovnat. Jinou možnost neměl.

Nasedl do auta a otočil klíčkem v zapalování. Startér rachotil víc než minutu, ale motor nenaskočil. Zkoušel to znovu, neozvalo se už vůbec nic. Dlaní bouchl do volantu. Co teď?

66

„Vsadím se, že se Bill neukáže,“ poznamenala Lisa. „Je to další z jeho hloupých kousků.“

Donna upřeně hleděla do potoka. Protékal kolem stezky a ztrácel se dole v jezeře. Byla zde na procházce mnohokrát, ale nikdy se necítila tak ohrožená stíny lesa, které obklopovaly cestu.

„Pojďme,“ pobídla ji Lisa. „Bill nepřijde. Je deset minut po desáté. Jenom mluvil. Chtěl mě ohromit, abych s ním začala chodit.“

Donna se pootočila. „Chci jít dolů k jezeru.“

Lisa se otřásla. „Proč?“

„Protože. Zkrátka chci.“

„Půjdu s tebou,“ přidala se Lisa.

Nechtěla zůstat na pasece sama. Úzkou pěšinou scházely dolů.

Stromy byly nehybné. Jejich kroky nenarušily podivné lesní ticho.

Než dorazily k jezeru, objevily malou loďku, schovanou pod dehtovým papírem. Kdosi v ní zapomněl hliníková vesla, nebo je tam měl připravená k použití v zimě.

Děvčata se vynořila z lesa přímo na břehu. Donna se podívala směrem k Pine Islandu. Zdálo se jí, že vidí někoho v malé loďce, jak pluje zátokou k Bigelowské usedlosti.

Když Art dojel k Indian Pointu, vody jezera se okolo něho prudce rozbouřily. Zhluboka vydechl. Necítil se dobře. V krvi se mu zvedal adrenalin. Zima mu ještě nebyla, ale cítil vodu v kajaku. Pokud se nesoustředí na jízdu, může se snadno potopit.

Jezero ho děsilo. Jako by ho celého chtělo pohltit. Začal tvrdě pádlovat. Pod jednotlivými údery pádla kajak vyrážel dopředu.

Nezdálo se, že by mu to šlo hůř, než o posledních prázdninách v Kanadě. Vedl kajak v jednotlivých brázdách vln nejkratší cestou k opuštěnému břehu Pine Islandu.

Kajak klouzal rozbouřenou vodou. Mířil do zátoky, kde před třemi měsíci vystoupil z kánoe na břeh Skip.

Loď minula skály. Byl uprostřed zátoky. Voda se teď docela uklidnila.

Pádloval dál, až narazil do výběžku skalního pobřeží. Zvedl pádlo nad hlavu. „Konečně!“ Při výstupu zachytil záblesk sněhového horizontu na planině nad sebou. Nabral dech. Na vrcholku kopce 67

zahlédl tmavé obrysy domu, jehož část byla ukryta mezi stromy.

Vypadalo to, jako by staré Bigelowské sídlo na něho ostře shlíželo.

Nezapomněl, proč sem přišel. Pokud se ve staré usedlosti vyskytuje něco, co by ho mohlo prozradit, musí se toho nějakým způsobem zbavit.

Otřásl se. Najednou se ochladilo. Uvědomil si, co má udělat.

Přestal poslouchat slabý bojácný hlas, který ho lákal zpět. Srdce mu silně bušilo, oči upřeně sledovaly pěšinu směřující k polorozpadlé usedlosti.

Za malou chvilku vstoupil na žulové schody. Myslel při tom na školní šátek a nikdy nenalezenou hlavu.

Lisa pozorovala Donnu, která se snažila připravit loďku.

Přispěchala přítelkyni na pomoc. Sundaly plachtu, ve které byla zapomenutá vesla. Malý člun byl dlouhý pouhých deset stop a velmi úzký, což samozřejmě nevyhovovalo neklidné hladině jezera. Donna si povzdychla: „Doufám, že se na Pine Island v téhle skořápce dostanem.“

Lisa přikývla: „Je to ztřeštěné, ale je mi jasné, že se o to musíme pokusit. Opravdu si myslíš, že bychom tam mohly něco najít?“

Donna letmo pohlédla na přítelkyni.

„Kdo ví? Ale zkusit to musíme, alespoň pro náš vlastní klid.“

„Myslím, že je tam něco, co Bill chtěl před námi utajit. Je pro něj příliš nesnadné nám čelit. To je důvod, proč se neukázal.“

„Ledaže by šel na Pine Island znovu upravit svědectví,“ napadlo Donnu, přemýšlející o postavě, kterou právě zahlédla v dálce.

„Pojď, dáme ty necky na vodu.“

V člunu byla pod sedadly vklíněna ještě dvě ztrouchnivělá dřevěná vesla. Záchranné vesty tam nebyly.

Lisa se podívala na Donnu: „Musíme to udělat, že?“

Donna pokývla. „Nemáme jinou možnost. Chci porazit Billa.

Vím, že má s tím vším něco společného.“

Lisin výraz zvážněl. „Donno, co když je v tom nějak zapleten také Art?“

„Myslela jsem na to,“ vyhekla Donna, když konečně dotlačily loď na vodu. „Ale pokud o tom budeme příliš přemýšlet, nakonec tam 68

nepůjdem.“

Pohupující se člun u ústí Fancy Creeku vypadal docela stabilně.

Donna naskočila a připevnila vesla. Lisa si opatrně sedla na záď.

Donniny ruce, schované v rukavicích, se chopily vesel.

„Jdem na to,“ zavelela.

Uprostřed kopce se Art zastavil, aby si prohlédl šedou usedlost.

Nad ostrovem visely nízké těžké mraky, rozprostírající se až k tmavému statku. Otvorem kukly srážel mrazivý vzduch Artův dech.

Cítil nutkání vrátit se zpět. Překonal ten pocit a pokračoval v pomalém výstupu nahoru. V Bigelowském statku byl mnohokrát, ale nikdy necítil tak veliký strach. Co když ho někdo vlákal do pasti? Co když se Skip vrátil ze záhrobí vykonat pomstu?

V poslední části cesty při pohledu na usedlost zaváhal. Na okamžik měl pocit, že v otvoru rozbitého okna zahlédl hlavu. Ale když se podíval znovu, ujistil se, že to byl pouze odraz mraku ve skle.

Okno bylo pusté a za ním jen hluboká tma. Art si připomněl zprávu. Kdo mu poslal tu bizarní vánoční pohlednici? Možná, že to byl Billův žert. Snad Bill něco věděl o Skipově smrti. Proč mu to nemohl říct přímo? Mohl jen něco naznačit nebo se zmínit na klubovní schůzi. Možná, že tu informaci objevil během prázdnin.

Kolem ramen mu zavanul vítr. Naštěstí ho před vnějším chladem chránilo zimní oblečení. Pokračoval přímo k domovním schodům.

„Už mi to nemyslí,“ zamumlal si pro sebe, když se přistihl, že ve sněhu hledá stopy ptáků, zvěře, či někoho dalšího. Vystoupil po rozvrzaných schodech a nakoukl do otevřených dveří.

Zkusil si vybavit vnitřní část starého domu, jak ho znal z předchozích výprav. Ustoupil, když se odkudsi zevnitř domu ozval podivný zvuk. Měl pocit, že slyší kroky.

„Kdo je tam?“

Místo odpovědi mu zahvízdal do uší jenom vítr. Snažil se polknout. Ústa měl docela suchá. V hrudi mu prudce bušilo srdce.

Jeho osud závisel na tom, co najde uvnitř domu. Na konci haly uviděl otevřené dveře do sklepa. Snažil se proniknout zrakem do přítmí schodiště. Zalitoval, že nemá baterku. Pomalu a opatrně začal 69

sestupovat. Pečlivě prohlížel všechny trámy, ale šátek nikde nenašel.

Vrátil se na začátek schodiště.

Najednou ztuhl. Z jiné části domu se ozval úder. Byl to jasný, hlasitý zvuk. V domě byl ještě někdo! Počkal, dokud se mu v hrudi neuklidnilo srdce. Pak uslyšel těžké namáhavé kroky, vycházející z jednoho z horních pokojů. Vítr to nebyl! Popadl klacek, který ležel v hale a vyběhl do poschodí.

Celý se chvěl rozčilením, co tu najde. Domníval se, že spatří toho, kdo ho na Bigelowský statek ‚pozval‘. Po několika krocích uslyšel slova přenášená chladným elektronickým hlasem: „Arte. Arte Lawingu.“

Hlas přicházel shora. Znělo to jako hlas, kterým Art a Bill zastrašovali Skipa.

„Bille? Jsi to ty?“

Hlas se znovu ozval: „Arte. Arte Lawingu.“

„Bolande,“ zavolal Art statečně, „Vím, že jsi to ty.“

Kroky bylo slyšet stále blíž a blíž. Art se vyděsil. Tohle už nebyl vtip.

„Hej, Bolande, starý kamaráde. Tohle mi nemůžeš dělat. Přece jsme parta, zapomněl jsi? Slíbili jsme si držet při sobě. Slyšíš mě?

Můžeme to probrat venku?“

Art pokračoval ve výstupu po vrzajícím schodišti. Nahoře se zastavil a poslouchal další zvuky. Ozýval se jenom hvízdavý hlas chladného větru. Vešel do prvního pustého pokoje, obydleného pouze stíny. Po Billu Bolandovi ani památky.

„Hej, Bille, neblbni! Proč se nemůžeme domluvit jako kámoši?“

Žádná odpověď.

Dál si prohlížel jeden pustý pokoj po druhém. Napadlo ho podívat se z okna. Na jezeře spatřil v loďce dvě pachtící se dívky. Odvrátil se zpět v očekávání dalšího překvapení.

Vysychalo mu v krku, jak stále volal: „Bille, vím, že jsi to ty.

Nehraj si se mnou. Vždyť si můžeme pohovořit. Přece jsme dlouholetí kamarádi.“ Když došel na konec ochozu, našel spoustu stop, ztrácejících se ve třetím patře. Nahoře někdo určitě chodil. Art pocítil okolo žaludku chvění. Bill na něj zřejmě čekal v nějaké děsivé masce, s úmyslem vydávat strašidelné skřeky.

70

„Bille, pojď radši dolů!“ zakřičel. Kroky se zastavily. Domem zaskučel vítr. Art vystoupil do druhého poschodí. Nahlédl do pokoje po pravé straně.

„Pokoušíš moji trpělivost, Bolande,“ pronesl Art se zjevnou snahou vložit do slov naprostou převahu. „Nemám to rád.“

Opatrně se rozhlédl. Nikdo tam nebyl. Místnost byla prázdná. Jen ze stropu viselo něco, co dobře znal.

Art zatajil dech, když uviděl svůj cresswellský šátek, tentýž, který dal Skipovi. Rozhodl se, že ho sundá a rychle zmizí. S Billem si to vyřídí později.

Když přistoupil blíž, povšiml si, že šátek je připevněn k silnému drátu. Visel nad dírou v podlaze, širokou asi osm stop, zakrytou pouze jedním prknem. Pokud chtěl šátek dostat, musel se pro něj natáhnout z prkna. Posunoval opatrně jednu nohu za druhou a snažil se udržet rovnováhu. Doufal, že mu teď pomohou roky lyžařského tréninku. Houpající se šátek měl téměř na dosah ruky.

Najednou mu něco spadlo na hlavu. Kolem krku ho pevně sevřel provaz. Prsty nahmatal smyčku. Snažil se ji uvolnit. Ale bylo už příliš pozdě. Při beznadějném pokusu o vysvobození ztratil rovnováhu. Prkno mu zmizelo pod nohama. Při pádu dírou v podlaze si roztrhl o vyčnívající kus železa kůži po celé délce trupu. Rezavý hrot rval z jeho těla vnitřnosti. Padaly někam dolů, kam už nedohlédl. Síly ho zcela opustily, život rychle vyprchával z jeho zohaveného těla.

„Koukej,“ vykřikla Lisa. „Už jsme skoro na místě!“

Před nimi se nejasně rýsoval Pine Island. Když se loďka dotkla břehu, vystoupily. Lisa zajistila člun.

„Než se vydáme k domu, můžeme si prohlédnout pobřeží. Co říkáš?“

Donna přikývla. Opatrně postupovaly po kamenitém náspu.

Vyšplhaly se na břeh a usadily se na velkém balvanu. V zátoce pod sebou zahlédly kajak.

„Čí asi je?“ zeptala se Lisa. „Patří Artovi,“ odpověděla Donna.

„Poznávám ho.“

Lisa se otočila k usedlosti na kopci. „Donno, proč je Art nahoře?“

71

„Pojď se tam podívat.“

Seskočily z balvanu a pospíchaly k zátoce. Minuly kajak a zastavily se až u ústí stezky vedoucí na vrchol zasněženého kopce.

Obě pokukovaly po statku.

Tmavovlasá dívka jemně odstrčila přítelkyni a začala stoupat po žulových schodech. Donna se vydala za ní. Na vrcholku se zastavily a zkoumavě prohlížely tmavý dům. Pak se na sebe podívaly, přikývly a pokračovaly v cestě ke stavení.

Uvnitř na ně čekala pravda.

Hned, jak vešly do domu, začaly prohledávat přízemí. Pak postoupily do prvního patra. Lisa šla první. Plížila se po studeném, zaprášeném ochozu a nahlížela do každého pokoje. Když uviděla na zemi kaluž krve a bezvládné nohy, houpající se u stropu, vydala ze sebe příšerný výkřik. Donna se okamžitě přihnala za ní. Obě zůstaly ohromeně stát u vchodu a vytřeštěně hleděly na tělo, které viselo ze stropních trámů.

Donna obešla kaluž krve a vnitřnosti. Dírou ve stropě poznala, že visící tělo patří Artovi. Otočila se a vyběhla ven na vzduch. Obě dívky si ještě stačily všimnout ohromného nápisu, načmáraného na protější zdi. ZTRATIL JSEM DONNU. ZABIL JSEM SKIPA.

SBOHEM.

72

XVIII.

Cresswellem profukoval nepříjemně mrazivý lednový vítr. Pohřeb Arta Lawinga byl odložen, protože jeho smrt bylo nutno vyšetřit. Byl pochován den po Novém roce, ale soudní znalec vydal zprávu až o týden později.

Než šerif prohlásil případ za uzavřený, několikrát Donnu a Lisu vyslechl. Místní úřady byly přesvědčeny, že Art spáchal sebevraždu kvůli účasti na zabití Skipa Masterse. Donna s Lisou o tom nebyly tak pevně přesvědčeny.

Donna odvezla Lisu do kostela na pohřeb. Byl to stejný hřbitov, kde byl pochován Skip. Obě zarmoucené dívky se vlekly přes ledové prostranství k malému shromáždění. Kromě Artových rodičů, několika příbuzných a kněze zde nikdo další nebyl. Studenti Cresswellské střední školy se odmítli zúčastnit vrahova pohřbu.

Obě dívky čekaly, až si jich Lawingovi povšimnou. Otočila se k nim Artova matka. Donna na ni kývla. Při pohledu na rakev se Lise vyřinuly z očí veliké slzy.

Když bylo Artovo tělo uloženo do země, přišla za nimi paní Lawingová. Donna zadržela dech. Hledala slova vhodná pro takovou smutnou příležitost. Nešťastná žena k ní natáhla ruce. Donna ji objala.

„Je mi to velice líto, paní Lawingová. Moc líto.“

„Děkuji ti, že jsi přišla, Donno. Hodně to pro mě znamená. Já…“

Hlas se jí zlomil. Donna kousek poodstoupila zpět.

„Paní Lawingová, já si nemyslím, že by Art mohl udělat to, co mu všichni přisuzují.“

Žena potřásla hlavou. „To je konec, Donno. Já…“

73

Nebyla schopná dokončit větu. Otočila se a vrátila se ke svému rozrušenému manželovi.

Lisa objala Donnu okolo ramen. „Možná, že bude lepší, když půjdeme.“

Donna si povzdychla. „Stále nemohu uvěřit, že Art zabil Skipa.

Vyváděl spoustu věcí, ale nebyl vrah, Liso. Nedokázal by někoho zabít. Znala jsem ho líp, než kdokoliv jiný. Byl arogantní, žárlivý, ale zlý nebyl.“ Lisa přikývla.

„Ale o Artově nevině nemáme žádný důkaz.“

„Bill Boland,“ pronesla Donna studeně. „Chtěl se tam přece s námi setkat. Ale pak nepřišel. Proč?“

„Povídal něco o rozbitém autě,“ podotkla Lisa. „Nevěřím mu. Je příliš pokrytecký. Říkala jsi, že se choval nepřirozeně?“

„Ano,“ přisvědčila Lisa.

Obě se podívaly ke hrobu. Řekly šerifovi o Billově plánované účasti na výletu do Bigelowského statku. Šerif Billa vyslechl, ale pak ho propustil. Všem se zdál Bill mimo podezření, kromě obou dívek, pochybujících o šerifově rozhodnutí.

„Pojď, Donno, pojedem. Zítra musíme jít do školy. Pan Ferris svolal schůzku diskusního kroužku.“

„Dobře.“

Loudaly se zpět k autu. Donna se posadila za volant. Hleděla před sebe, dokud jí Lisa nepřipomněla, aby nastartovala. Vracely se zpět do Cresswellu. Doprovázely je oči, které sledovaly celou jejich cestu ze hřbitova.

Bill Boland parkoval na kraji hřbitova. Pohřeb Arta Lawinga sledoval ze svého auta. Z Artovy sebevraždy pociťoval téměř radost, i když ho napadaly i myšlenky zcela opačné. Věděl, že Donna ho podezřívá z účasti na Skipově smrti. Uvědomil si, že došlo k osudné chybě, když obě dívky přežily návštěvu ostrova. Donna byla chytrá a vnímavá a to v něm vzbuzovalo obavy, aby při svém pátrání po skutečné příčině Skipovy smrti nedospěla až k němu.

Bill obě dívky sledoval zpět do Cresswellu. Po cestě přemýšlel, jak nejvhodněji by zmanipuloval šerifa. Ze zasvěcovacího žertu se Skipem vyšel bezúhonně. Obhajoval se tím, že se obřadu zúčastnil 74

pouze jako přihlížející. Úřadům také udal, že po celou dobu podezříval Arta. S oběma dívkami si naplánoval výlet na jezero s úmyslem Arta špehovat. Šerifovi ale neřekl, že obě dívky vylákal na jezero, aby je tam mohl zabít. Art byl po smrti, Skip byl po smrti.

Bill byl čistý. Nic ho neoznačovalo jako Skipova vraha. Dokonce ho přestala bolet hlava.

Projel autem kolem Donnina domu. Zahlédl ji, jak hovoří s Lisou.

Letmo obě dívky pozdravil. Obával se, že by mu při pokusu o užší kontakt mohly způsobit nepříjemnost. Proto se choval chladně. A zcela jistě ho nenapadlo, že bolesti hlavy se mohou vrátit už zítra, po schůzce debatního kroužku.

75

XIX.

Pan Ferris se rozhodl udržet debatní kroužek při životě. Jeho jádro teď tvořili Bill, Donna a Jeffrey. Naplánovali si projednat nábor nových členů, protože bez Arta a Skipa byl tým slabý. Při odpolední schůzi pan Ferris členům navrhl, aby školní odměna byla pojmenována Nadace Skipa Masterse. Vyložil také nový postup pro blížící se jarní řečnická setkání.

Zatímco pan Ferris mluvil. Bill si schoval obličej do dlaní. Cítil na sobě Donniny oči. Možná, že věděla, kdo zabil Skipa. Bylo by to zcela v jejím stylu. Lisa se také zatvářila chmurně, když ho míjela v hale. Obě to věděly!

„Bille?“

Probral se ze svých myšlenek. Stál nad ním pan Ferris. Bill nevnímal ani slovo z profesorovy řeči.

„Promiňte,“ řekl mrzutě. „Jsem dnes nějak mimo.“

„To je v pořádku,“ omluvil ho profesor laskavě. „Všichni máme za sebou bouřlivé období. Ale už musíme začít pracovat.“

Zvonek ukončil hodinu. Bill vstal a bez jediného pohledu na Donnu rychle odešel. Pospíchal ke své skříňce. Otevřel ji. Cosi z ní vylétlo. Podlomily se mu nohy. Poznal žlutý papír. Text zněl: ZADÁNÍ: JSI MRTVÝ! V hlavě mu začalo znovu bušit.

„Donna,“ zamumlal si pro sebe. „Ta protivná…“

Na rameni pocítil ruku. Otočil se. Stál za ním Jeffrey Goodman.

Billova tvář byla popelavá. „Je ti dobře?“ zeptal se Jeffrey.

„Ne,“ odpověděl Bill. „Podívej se na tohle.“ Ukázal Jeffreymu kus papíru. Jeffrey při čtení vykulil oči. Rychle zprávu složil a vrátil Billovi.

76

„Co s tím budeš dělat?“ zeptal se. Bill si ho pozorně prohlédl.

Něco se v něm zlomilo. Věděl, že měl Donnu a Lisu zabít ještě před tím, než ho začaly podezřívat. Uvažoval o Jeffreym. Mohl by mu pomoci.

„Přijď ke mně večer,“ požádal ho. „Jestli nejsi zbabělec.“

„Jasně,“ ujistil ho Jeffrey. „Navštívím tě. Rád bych o tom všechno slyšel.“

Ten večer Bill přecházel pokojem sem a tam a hovořil k Jeffreymu. „Je to Donna, ta čarodějnice.

Jde po mně. Myslí si, že mám něco společného se Skipovou smrtí.

Přitom každý ví, že ho zavraždil Art.“

Jeffrey se na Billa zamračil: „Ale toho žertu ses zúčastnil.“

„Ano, ale nezabil jsem ho. Přísahám. A teď; jde Donna po mně.

Přece mě na to upozornila] v tom dopise.“

Jeffrey zavrtěl hlavou. „Ale chlapče, plácá jen tak. Zkouší tě terorizovat.“

„Lisa je při ní,“ pokračoval Bill. „Vím to.“

Podíval se na Jeffreyho. Uvažoval, jestli se mu] má se svým plánem svěřit. Bylo by ohromné, kdyby mu Jeffrey s odstraněním obou dívek pomohl. Ovšem, mohlo by se stát, že se bude muset zbavit i Jeffreyho.

„Nemůžu nic dělat,“ zafňukal.

Jeffrey si povzdychl. „Víš, nikdy jsem ty dvě holky neměl rád.“

„Co mám dělat?“ ptal se Bill.

„Sleduj je.“

„Jeffreyi, myslím si, že Donna mohla zavraždit Arta.“

„Pokud je to pravda, pak bychom ji mohli utopit. Mohla by tě křivě obvinit, Bille. Jestli to udělá, pak se Donna Forsiová pohybuje na tenkém ledě.“

Donna seděla u počítače a dávala si dohromady poznámky pro schůzku debatního kroužku. V duchu byla úplně mimo svou práci.

Její myšlenky se stále vracely k obrazu Arta, komíhajícího se v oprátce na Bigelowském statku. Byla přesvědčena, že Art nemohl zabít ani sebe, ani Skipa. Jenže uplynuly už dva týdny a ona stále 77

nemohla najít jakýkoliv důkaz.

Nepřítomně vložila do paměti počítače seznam, který potřebovala.

Operaci ukončila špatným číslem. Na obrazovce se objevila neočekávaná klasifikace. Skipova smrt: Art Lawing.

Rozbušilo se jí srdce. Ruce se jí rozjely po klávesnici. Nemohla uvěřit údajům, které se objevovaly na obrazovce. Art se pokoušel zjistit, co se opravdu Skipovi stalo. Chtěl jeho smrt vymazat ze svého svědomí. V počítači používal tajný kód, kde si ukládal svoje poznámky.

„Donno?“

Téměř vyskočila ze židle. Za ní stála Lisa. Domluvily si po vyučování schůzku v posluchárně u počítačů.

„Liso, podívej se na to.“ Lisa při čtení vykulila oči. „Panebože. Z

toho je jasné, že Art Skipa nezavraždil. Musíme to odnést šerifovi.“

„Ne! Ten nevěří něčemu takovému, jako je tohle. Ne ještě ne.

Později.“

Přítelkyně se otřásla. „Donno, co budeme dělat?“

„Teď můžeme udělat jenom jedno,“ odpověděla. „Vrátíme se na Pine Island a porozhlédneme se po nějakých dalších důkazech.“

„Pine Island,“ zamumlala Lisa s odporem. Ale věděla, že je to opravdu ta jediná věc, kterou teď mohou udělat.

Donna s Lisou vešly na parkoviště Cresswellské střední školy.

Bill je několik minut sledoval. Pak se vrátil ke svému autu. Věděl, že Donna jede domů. Sám jel zkratkou a čekal v dolní části ulice, kde bydlela.

Donna přijela s Lisou a obě dívky vešly do domu. Bill čekal asi pět minut než se vrátily. Šly za dům a za chvíli se vynořily v autě Donnina otce. Sledoval je, dokud nevyjely na silnici vedoucí z města.

Srdce se mu rozbušilo. Zastavil u nejbližší budky. Jeho prsty nervózně nahmataly kovovou minci, kterou vhodil do přístroje.

Rychle vytočil číslo.

„Jeffreyi, to jsem já. Bill. Přišla šance. Jsou na cestě. Kam? K

jezeru, chlapče. Myslím, že jedou na Pine Island.“

Donna zaparkovala auto v severovýchodní části pobřeží 78

zamrzlého jezera. Vybrala toto místo, protože led nedaleko Fancy Creeku byl příliš tenký pro pěší chůzi. Když přecházely jezero, uslyšely z dálky ztemnělé hráze Pine Islandu hluboký zvuk motoru rolby. Obě byly vyděšené z úkolu, který si předsevzaly. Byl to ale teprve začátek jejich pátrání. Pokud budou mít úspěch, bude Art ospravedlněn.

„Víš,“ prolomila Donna mlčení, „nebylo tam nic, co by svědčilo o Artově sebevraždě. Vůbec nic.“

Lisa přikývla. „Co když tam ale nic nenajdem?“

„Tak se poradíme, co dál,“ odpověděla Donna. „A v nejhorším můžeme šerifovi odnést tu disketu.“

„Jistě.“

„Jdeme,“ pobídla Donna přítelkyni.

Místy byl led tenký a pod jejich váhou praskal. Musely jít opatrně.

Když se dostaly na ostrov, padal už soumrak. Při namáhavé cestě se hodně zahřály. Sundaly si bundy a nechaly je v blízkém křoví.

Konečně došly ke schodům vedoucím do domu. Vešly dovnitř.

Přivítal je závan ledového vzduchu.

„To je divné,“ poznamenala Lisa.

Donna přikývla. Z prvního patra se něco ozývalo.

„Někdo je nahoře, Donno.“

„Jdu se tam podívat.“

„Jdu s tebou,“ přidala se Lisa.

Vyběhly po schodišti a zamířily do místnosti, kde Art zemřel. V

šerém světle pozdního odpoledne se před nimi objevil ten červený, dosud nesmazaný nápis. Pod chmurným poselstvím bylo černou barvou napsáno několik slov. Zadání: Jste mrtvé! Donna přistoupila blíž k nápisu. Jak poodešla, Lisa neočekávaně vykřikla.

Otočila se. Kdosi Lisu zezadu sevřel. Vetřelec, maskovaný punčochou, jí přiložil na hrdlo nůž.

„Zůstaň stát nebo jí uříznu hlavu,“ řekl mužský hlas. Donna ho okamžitě poznala. „Bill Boland!“

„Správně, děťátko. Chudák Bill. Chlapík, kterého jsi nikdy neměla ráda.“ Sundal si punčochu.

Ostře na něho pohlédla. „Ty jsi zabil Skipa!“

„Ano a teď zabiju vás dvě.“

79

Donna se ani nepohnula. „To nemůžeš udělat, Bille. Najdou tě.“

„Zatím mi to prošlo. Jste hloupé holky. Všechno, co jste měly udělat, bylo milovat mě. Ale ne. Nebyl jsem pro vás dost dobrý.

Musely jste jít za bohatým králem a přemoudřelým druhákem.“

„Ty jsi nemocný,“ křičela Lisa. „Nikdy bych tě nemohla milovat.“

„I Arta jsi zavraždil,“ obvinila ho Donna. „Vlákal jsi ho sem a tady oběsil. Předběhl tě, Bille. Našla jsem v počítači záznam.“

„Drž hubu!“ zařval Bill. „Arta jsem nezabil. Byl to můj přítel.

Přísahali jsme, že o Skipovi nikomu nepovíme. Já… ááááá…“

Najednou vytřeštil oči. Pustil Lisu a zachroptěl. Nůž mu vypadl z ruky. Obě dívky už jenom viděly, jak padá k zemi s nožem, který mu trčel ze zad. Ze stínu dveří se někdo vynořil. Bill sebou na podlaze škubal. Zápasil o život. Vetřelec se nad něho postavil a pozoroval jeho tělo.

„Jeffreyi,“ vykřikla Lisa. „Díky Bohu. Ty jsi nás zachránil.“

Donna se na Jeffreyho Goodmana upřeně dívala. „Jak ses dozvěděl, že jsme tady?“

„Bill mi to řekl,“ odpověděl Jeffrey. Udělala k němu pár kroků, ale Jeffrey vytáhl pistoli a namířil na ně. „Nehejbejte se, holky. Ještě jsme neskončili.“

Donna civěla do ústí pistole. „Co chceš dělat?“

Jeffrey se zašklebil. „Dřív než zemřete, měly byste vědět pravdu.

Já jsem zabil Arta. Připravil jsem sebevražedné číslo. A teď zabiju vás dvě a udělám to tak, že z toho bude obviněn Bill.“

„Ty jsi zabil Skipa!“

Jeffrey zavrtěl hlavou. „Ne, zavraždil jsem jenom Arta. Udělal to Bill. Jenom proto, aby se mohl o tebe ucházet. Hloupé, že? Zavraždit někoho pro ženskou.“

„Proč?“ zeptala se Donna. „Proč jsi zabil Arta?“

„Stál mi v cestě,“ odpověděl. „Kdybych ho nechal žít, měl šanci získat školní cenu. Deset tisíc dolarů je dobrý důvod někoho zabít.

To je taky důvod, proč musím zabít vás. Chci odstranit všechny konkurenty.“

„Ty netvore!“ zakřičela Lisa.

„Ne, já jsem génius,“ pokračoval Jeffrey. „Všichni odejdou a školní cenu dostanu já. Z vraždy vás dvou bude obviněn kdesi 80

ztracený Bill. Musím to dobře vymyslet. Také to mohu udělat stejným způsobem, jako jsem zabil Arta. Celou dobu jsem se domníval, že Bill Skipa zabil, ale nebyl jsem si jist. Tak jsem mu poslal malou zprávu. Stejnou jsem poslal Artovi. Předpokládal jsem, že jeden z nich sem přijde. Nikdy jsem si nemyslel, že bych mohl mít to štěstí Arta dostat. Ale povedlo se to. Představte si, jaký budu hrdina, až řeknu, že jsem se vás pokusil osvobodit. Byl jsem o chvilku pomalejší. Tak a teď už můžu připravit tělo do správné polohy…“

Když se naklonil nad Billovou mrtvolou, Donna využila šance.

Nepřipraveného Jeffreyho povalila na podlahu.

Seběhly s Lisou schodiště. Uslyšely ránu z pistole. Jeffrey je minul. Když vbíhaly do obývacího pokoje, znovu vypálil. Kulka se zavrtala do zdi nad nimi. Na hlavy se jim sypala omítka. Shrbené proběhly domem a utíkaly cestou do houstnoucí tmy. Vzrušení jim rozpálilo tváře. Nemohly se zastavit. K jezeru doběhly bez úhony.

Donna se ohlédla. Jeffrey nebyl v dohledu.

„Liso, jdeme.“

Byly v půlce cesty přes zamrzlé jezero, když uslyšely chraplavý zvuk motoru, který stále zesiloval. Váhavě se podívaly zpět. Dvě čelní automobilová světla mířila rovnou na ně.

„Co je to?“ vykřikla Lisa.

„Můj bože,“ zhodnotila Donna situaci. „Jede s rolbou. Musel se z ostrova dostat dřív než my.“

„Určitě nás dostane.“

„Musíme běžet tam, kam s ní nemůže. Tamhle!“ Klopýtaly bahnem Fancy Creeku. Donna věděla, že na volném prostranství nemohou rolbě uniknout.

Měnily směr, aby Jeffreyho zmátly. Zvuk motoru sílil. Znovu zahlédly blížící se světla. Lise poklesla kolena. „Už nemůžu.“

Donna těžce oddychovala: „Pojď, přece to nevzdáme.“

Pokusily se utíkat, ale byly příliš unavené. Za sebou uslyšely jeho šílený hlas. „Zkus to rychleji, Forsiová. Příliš špatná práce. Debatní kroužek tě bude postrádat. Možná připojí tvé jméno ke školní ceně, když označím Bolanda za tvého vraha.“

Donna těžce oddychovala. Snažila se chvilku si odpočinout.

81

„Nikdy ji nedostaneš, Jeffreyi.“

„Buď klidná. Dostanu.“

Byl asi pět nebo šest yardů od nich. Seděl v rolbě s pistolí v ruce.

Uvažovala, kolik nábojů má ještě v pistoli. Jeffrey tu chvilku vyplnil svými trumfy.

„Odstraním tě z cesty, Forsiová. A budu první na řadě při udělení školní ceny. Deset tisíc dolarů. Jako bych ßto viděl. Budou říkat, jak jsem se vás pokusil zachránit před Billem. Samozřejmě, zmíním se, jak jsem ho zabil v sebeobraně, když před tím on zabil vás.“

„Nech nás,“ zakřičela Donna. Jeffrey se zaklonil a rozesmál se.

Donna postřehla praskání ledového povrchu. Zřejmě ten zlověstný zvuk uslyšel i Jeffrey. Led se lámal pod tíhou rolby. Divokého pronásledovatele přešel smích. Snažil se opustit rolbu. Bylo však příliš pozdě. Jeho hlas se změnil v žalostné naříkání. „Nééééé…“

Rolba se propadala pod led. Klesala i s Jeffreym do chladné vody.

Slyšely jeho zoufalý, ale už slábnoucí hlas. Snažily se k němu dostat.

Led jim výhružně praskal pod nohama. V ledové pokrývce jezera se otevřela obrovská trhlina. Jeffreyho pohltila mrazivá vodní náruč.

Lisa s Donnou utíkaly zpět, aby se také nad nimi nezavřely vody jezera. Pukající led za nimi vylétl k pobřeží. Kolem nich se rozprostřelo ticho. Jeffreyho hlas už zanikl.

„Je po něm,“ pronesla Lisa hlubokým hlasem. „Radši půjdeme zavolat šerifa.“

Pozdě večer, když se s policisty vrátily k ledové průrvě, Jeffreyho tělo plavalo na hladině. Sledovaly, jak policisté vylovili jeho mrtvolu z jezera. Šerifovi muži se jich dlouho a podrobně vyptávali na všechny podrobnosti toho podivného příběhu, kterému nemohli uvěřit.

82

XX.

Teplé jarní počasí už s konečnou platností odválo zimní závoj z údolí. Cresswelská střední škola se letos už popáté připravovala na slavnostní převzetí školních cen. Všichni studenti se shromáždili v tělocvičně. Donna s Lisou seděly v ochozu a sledovaly rozdělování cen za akademické a sportovní výkony.

„Určitě získáš řečnickou cenu,“ obrátila se Lisa k Donně.

Ta se rozpačitě zavrtěla. „Možná. Pokud se rozhodnou za letošní rok vůbec cenu udělit. Náš kroužek při jarních utkáních příliš slavně neobstál.“

Kroužek se teď skládal z Donny, jednoho chytrého, ale nespolehlivého mladšího člena a dvou úplných nováčků. Na svůj účet si připsal jedno vítězství a čtyři porážky. Pan Ferris se ale i z toho jednoho vítězství radoval. Také ho potěšil návrat Lisy do funkce sekretářky.

Donna se pohroužila do sedadla. S koncem školního roku se jí zmocňovaly smíšené pocity. I když se stejně jako Lisa pomalu vzpamatovávala z hororu, který prožily na Pine Islandu, často na ni ještě doléhala tíseň. Neustále se jí do mysli vkrádal obraz Jeffreyho, mizejícího v temné propasti pod ledem.

Potěšilo ji, že stará Bigelowská usedlost byla zbourána. Úřady rozhodly, že tu bude místo pro výstavbu chat. Mnoho občanů z Cresswellu se obávalo, že by se při stavebních úpravách mohla někde v základech stavení objevit hlava paní Bigelowové. Stavební dělníci ale nenarazili na nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo lidskou lebku. Donna se otřásla při myšlence, že by se přece jen mohl takový hrůzný nález objevit.

83

„Teď,“ přerušila její chmurné myšlenky Lisa. „Už je to tady!“

K mikrofonu přistoupil profesor Ferris.

„Dobré odpoledne. Jak všichni dobře víte, debatní tým utrpěl v tomto školním roce několik porážek. Nechci to přisuzovat tragédiím, které se v naší skupině odehrály. Ale přesto – rád bych vám sdělil, že školní cena pro nejlepšího řečníka ponese od nynějška název Masters-Lawingova nadace. A teď vás prosím o minutu ticha za naše řečníky.“

Chvíli důstojného ticha vystřídal posléze mohutný aplaus. Artovo jméno bylo ke školní ceně připojeno po odhalení pravdy o jeho smrti.

Donně a Lise vehnala zmínka o jejich jménech slzy do očí. Donna sáhla do kabelky pro papírové kapesníčky. Vzala si jeden a druhý podala Lise.

Pan Ferris pokračoval v proslovu: „A já mám teď už jenom milou povinnost předat Masters-Lawingovu cenu za nejlepší řečnický výkon. Odměna deset tisíc dolarů patří té, která nás nejvíce podržela při jarních soutěžích, slečně Donně Forsiové.“

Když šla Donna převzít šek, doprovázel ji bouřlivý potlesk.

Profesor Ferris ji požádal o několik slov. Než přistoupila k mikrofonu, znovu si osušila slzy.

„Toto ocenění pro mne znamená velmi mnoho. Vím, že kdyby tu byli Art se Skipem, pravděpodobně by mi odměna nepatřila. Ráda bych se s Artem a Skipem o ty peníze podělila, ale oni jsou už daleko od nás. O odměnu se rozdělím tedy s někým jiným – s Lisou Enrightovou. Vím, je zatím ve druháku, ale Liso, pojď sem ke mně a převezmi půlku odměny.“

Lisa byla zcela ohromena. Pomalu šla k pódiu špalírem nejstarších studentů. U mikrofonu

Donnu objala. Když ji profesor Ferris

požádal, aby také něco řekla, rozplakala se tak, že nedokázala říci ani jediné slovo.