Lynn Beachová

Stopy hrůzy 20

Tajemství mrtvého muže

I.

„Doufám, že co nejdřív najdeme nějaký dřevo.“ Samantha Vanceová vzhlédla od kruhového ohniště, které poskládala z kamenů. „Protože jinak se nám nepodaří udělat si večeři dřív než o půlnoci.“

Tad Miller k ní doklopýtal s náručí plnou klestí, které právě nasbíral. „Stačí ti tohle?“ zeptal se, shodil dřevo na zem a prohrábl si krátké plavé vlasy.

„Pro začátek jo.“ Sam, zelené oči upřené do dálky, si odhrnula z čela dlouhé husté kaštanově hnědé vlasy. „Byla bych ráda, kdyby si ostatní pospíšili:“

Tad přihlížel, jak Sam pečlivě vrší drobné kousky dřeva a teprve pak je obkládá většími kusy. Doma v San Francisku často rozdělával oheň v krbu, ale nikdy nezakládal táborák uprostřed pustiny.

Byl rád, že ho Sam nepožádala o pomoc. Hned by jí bylo jasné, že je úplný greenhorn.

Byl to Tadův první rok na Chilleenské střední škole. Pro studium na ní se rozhodl hlavně proto, že z ní vanulo kouzlo starého Západu.

Celá léta chodil na kdejaký film o Divokém západě a přečetl každou knížku o pohraničí, a tak, když se naskytla šance žít a studovat tady, nenechal si ji ujít. Připouštěl ale, že pokud jde o táboření a jízdu na koni, musí se ještě hodně přiučit. Přesto byl nadšením bez sebe, když byl jako jeden ze šesti vybrán na každoroční podzimní výlet na koních. Naštěstí bylo letos v tomhle ročním období v pustině stále ještě dost teplo.

„Nesu takovýho dřeva, že by stačilo na celej tejden.“

Randy Moser se na ně zeširoka usmál a shodil Sam k nohám 4

náklad větví.

Vzápětí dorazili do tábora také zbývající tři účastníci výletu. Jane Trentová, Jeff Dearborn a Monica Caseová, všichni s náručí plnou dřeva. Bylo suché a tak se Sam podařilo během chvilky rozdmýchat plameny.

„Mám hlad jako vlk,“ řekl Jeff Dearborn, blonďák se sklonem k otylosti.

„Budeš muset ještě chvíli vydržet,“ řekl profesor Taylor, který se právě vrátil od uvázaných koní. „Vaření na táborovém ohni trvá déle než v mikrovlnné troubě.“

Tad se usmál. Profesor Taylor patřil k jeho nejoblíbenějším. Učil dějepis a mimo to měl na starosti jakousi kombinaci táboření pod širým nebem a dějepisné exkurze. Právě tahle akce ho přivedla spolu se šesti studenty do kaňonu Aramanca.

Profesor Taylor položil na čtyři kameny ohniště drátěný rošt a na něj postavil kotlík s vodou. Sam a Tad začali škrábat mrkev, zatímco Randy a Jane mísili těsto na kukuřičný chléb. Monica a Jeff krájeli maso na guláš.

„Kdy už budeme ve městě duchů?“ zeptala se Jane Trentová a jak mluvila, rezavé kučery jí poskakovaly.

„Zítra,“ odpověděl profesor Taylor.

„Jak je to odsud daleko?“ zeptal se Tad, modré oči plné zvědavosti.

„Je to hned za dalším horským hřbetem,“ řekla Sam a ukázala k nedalekému horskému svahu. „Nemohli bysme se tam mrknout než bude večeře hotová?“

Byla od rána celá vzrušená a pořád mlela o Kittredge, městě duchů, které se chystali prozkoumat. Tadovi vrtalo hlavou, proč je to pro ni tak důležité.

„Trvalo nám skoro celý den, než jsme se z Chilleen dostali až sem,“ řekl profesor Taylor. „Slunce brzy zapadne a dobře víte, jak rychle se v pustině stmívá. Do Kittredge se vydáme až zítra ráno.“

„Když jsem byla malá,“ řekla Jane, „věřila jsem, že v tom městě opravdu žijí duchové.“

Někteří studenti se zasmáli, ale Tad si všiml, že dva z nich zůstali vážní. Byla to Monica Caseová, nejtalentovanější gymnastka v 5

Chileenské střední škole a jedna z nejlepších studentek dějepisu, které profesor Taylor učil.

Další byla Sam. „V Údolí přízraků nejsou duchové nic k smíchu,“

řekla. „Má rodina tady žila dlouhá léta. Všichni moji příbuzní by mohli vyprávět dost podivný příběhy.“

Tad si všiml, že obvykle veselá Sam se tváří smrtelně vážně.

„Četla jsem některý ty příběhy ve školní knihovně,“ ozvala se Monika. „Vypráví se, že Kittredge je město, ve kterým se duchové opravdu zjevujou. Někteří lidé prý byli svědky toho, jak se z ničehož nic objevilo stádo dobytka a pak se zase najednou rozplynulo. A taky prý viděli popravy oběšením a přestřelky přízraků.“

„To byli určitě Red Clarkson a Johnny Bodine,“ řekl Tad. Všichni se na něj otočili. „Hodně jsem toho o starém Západě přečetl. O

Kittredge koluje spousta historek, i když není tak proslulý jako Tombstone nebo Dodge City.“

Profesor Taylor přikývl a zamíchal zeleninu v kotlíku. „Ano, město mělo svého slavného psance. Jmenoval se Johnny Bodine.“

„Nepřepadával taky vlaky?“ zeptal se Jeff.

„Správně,“ řekl profesor Taylor.

„Začínal krádežemi koní a

dobytka, ale pak se dal na přepadávání vlaků. Drobní rančeři ho ale měli rádi, protože když se ocitli v nouzi, pomáhal jim.“

„Něco jako Robin Hood se šestiranným koltem,“ řekl Jeff.

Profesor Taylor přikývl. „Byl pověstný tím, že zranil lidi, jen když se ho snažili dostat. Mohl mít na pažbě dvacet zářezů, ale nikdy nikoho nezabil – až do té poslední loupeže. Tehdy sám přepadl Cannonball, nejrychlejší vlak na. Středozápadní železnici. Říkalo se, že ukořistil zlato v hodnotě tisíců dolarů. A pak, bez jakéhokpliv důvodu, zastřelil starého Zeba Frobishera, železničního úředníka, který pracoval v poštovním vagóně.“

„Frobisher neměl pušku,“ ozvala se Monika. „Bodine ho

chladnokrevně zavraždil. Hodně lidí z Kittredge Frobishera znalo a mělo ho rádo. Když se to rozkřiklo, všichni se postavili proti Bodineovi. Nakonec ho šerif dostal.“

„Taky jsem o tom čet,“ řekl Tad. „Šerif Red Clarkson se s Johnnym utkal a byl rychlejší. Ale jenom ho zranil, a tak se Johnny dostal před soud. Uznali ho vinným a oběsili ho. Bodine až do 6

poslední chvíle tvrdil, že když se to stalo, nebyl nikde nablízku.

Spousta svědků ho ale identifikovala jako lupiče, dokonce i s maskou na obličeji.“

Profesor Taylor, zjevně potěšen, přikývl. „Zdá se, že mezi sebou máme skutečné odborníky na Kittredge a jeho historii,“ řekl. „Zítra by to mohlo být ve městě zajímavé.“

„Můj strejda tudy projížděl a nedaleko Kittredge viděl něco příšernýho,“ řekl Randy, jehož rodina kdysi také žila poblíž. „Mohlo to být někde tady,“ řekl a zašklebil se. „Tábořil, když se najednou k jeho ohni přihnal kovboj na koni, celej y černým. Když si sundal klobouk, neměl pod ním žádnou hlavu!“

„Júúúú!“ vypískla Jane.

„A nejen to,“ pokračoval Randy, „měl klobouk plnej krve.“

„Mlč už,“ zasmál se Jeff. „Ještě řekni, že tu krev chrstnul na tvýho strejdu.“

„Přesně tak,“ tvrdil Randy.

„To určitě,“ řekla Jane a obrátila oči v sloup. „Určitě to tak bylo.

To mi připomnělo historku, kterou mi vyprávěl tátův nejlepší kamarád.“ Začala vyprávět.

Jane vykládala, ale Tadovi se zatoulaly myšlenky. Ne snad, že by se nudil. Měl rád strašidelné příběhy jako každý jiný. Jenom ho víc vzrušovala zítřejší návštěva Kittredge. Projde se po téže ulici, kterou kráčeli Johnny Bodine a Red Clarkson – podívá se tam, kde se utkali v poslední přestřelce.

„Ale, ale,“ přerušil tok jeho myšlenek hlas profesora Taylora.

„Kdo přinesl ten poslední náklad dřeva? Je to všechno vlhké. Nedá se s tím přiložit.“

„Asi Tad,“ odpověděl Randy a zasmál se. „Možná toho o starém Západě přečet spoustu, ale není tady zvyklej žít.“

„Moje dřevo se přikládalo na oheň hned na začátku,“ řekl Tad.

Nenáviděl, když si z něj ostatní utahovali kvůli tomu, že je z města.

„Tad má pravdu,“ postavila se na jeho obranu Sam. „Pojď,“ řekla Tadovi. „Nasbíráme ještě nějaký dřevo.“

„Dej na něj pozor, aby nenasbíral místo větví hady,“ řekl Jeff a dloubl loktem do Randyho.

„Pospěšte si s tím,“ křikl za nimi profesor Taylor. „Stmívá se a 7

večeře už je skoro hotová.“

„Samozřejmě,“ řekla Sam. Tad ji následoval z kruhu světla, které vrhal plápolající oheň. Slunce právě zapadalo za hory a obloha se zbarvovala do růžová, oranžova a purpurová. Vzduch v pustině se začal ochlazovat.

„Díky, že ses mě zastala,“ řekl Tad. Sam neodpověděla a hnala se do svahu, aniž by se starala o dřevo. „Kam jdeme?“ nevydržel to nakonec Tad.

„Chci se mrknout na Kittredge,“ odpověděla Sam.

„Počkej,“ řekl Tad. „Profesor Taylor –“

„Jenom se podívat,“ řekla Sam, „ne ho zkoumat. Z vrcholku hřebene město uvidíme.“

Tad spěchal za ní a cestou sbíral spadlé větve. Dostihl ji až nahoře, když už shlížela dolů na opuštěné město.

Kittredge leželo v údolí. Na kraji města byla železniční stanice.

Táhly se od ní zrezivělé koleje. Hlavní třídu tvořila špinavá, prašná cesta. Lemovaly ji prázdné obchody a zpustlé domy. Všechny budovy byly dřevěné. Tadovi to z dálky připadalo, jako by město spalo – připomínalo mu film.

„Nemůžu se dočkat zítřka,“ řekla Sam. „Žila jsem tady poblíž celý život, ale v Kittredge jsem nikdy nebyla. Na koni je to sem z místa, kde jsem vyrůstala, moc daleko.“

„Stmívá se,“ upozornil ji Tad. Sehnul se a sebral svůj náklad dřeva. „Bude to stačit?“

„Cestou zpátky ještě něco nasbíráme,“ řekla Sam. Právě v tom okamžiku zavanul na hřebeni ledově chladný vítr. Tad se rozklepal zimou. Vítr divoce vířil kolem a plnil vzduch prachem.

„Co se děje?“ zeptala se Sam nervózně.

„Podívej! Po kolejích jede vlak!“ vykřikla najednou. „Ale jak je to možný – jsou úplně rozežrané rezem!“

Železniční koleje klesající z prudkého svahu do Kittredge se stáčely ve velkém oblouku. Najednou ozářil tmavnoucí oblohu oslepující záblesk světla a vlak prudce zastavil.

„Výbuch na kolejích!“ ječela Sam. Její hlas se odrážel v kaňonu ozvěnou.

Tad zůstal stát jako přikovaný. Nemohl odtrhnout oči od vlaku, 8

který se tak záhadně objevil.

Viděl, jak se k jednomu krytému nákladnímu vozu přihnal jezdec na koni. Vtrhl dovnitř a vzápětí se znovu objevil venku. Před sebou hnal jiného muže nesoucího truhlu. Přinutil ho, aby ji připevnil k sedlu. Jezdec se znovu vyhoupl na koně a pak zničehonic na druhého muže vystřelil. Ten padl na zem a zůstal bez hnutí ležet.

„Johnny Bodine,“ řekl Tad ochraptěle.

Samantha vykulila oči. „Cos to říkal?“ zašeptala, jako by se bála, že se kouzlo rozplyne.

„Vypadá to jako Bodineova poslední loupež,“ špitl Tad. „Ukrad peníze z Cannonballu a pak zastřelil Zeba Frobishera, zřízence z poštovního vozu.“

Fascinovaně zíral na jezdce, který se hnal po svahu vzhůru –

přímo k nim. Nikdo neumí jezdit tak rychle, myslel si Tad. To není možný!

Jezdec se blížil. Šeřilo se a ledový, svištící vítr neustával.

„K zemi!“ vykřikl Tad. Upustil dřevo a strhl Sam stranou. Sám už to nestihl. Kůň překonal hřeben, vzepjal se a skočil přímo přes Tada!

Jediným zvukem, který se ozval, bylo Tadovo zalapání po

vzduchu. Žádný dusot kopyt, žádné skřípění koženého sedla, žádná pára z koňských nozder.

Jezdec zmizel za ještě prudšího poryvu větru. Tad zamrkal očima plnýma prachu. Zdálo se mu, že jezdec něco upustil. Rozhlédl se. Na okamžik měl dojem, že tam nic není. Pak si všiml, že mu u nohou něco leží.

9

II.

Tadovi naskočila husí kůže. U zaprášených bot mu ležel žlutý šátek.

Opatrně ho zvedl a začal ho bedlivě prohlížet. Byl zdobený černým vzorkem.

„Kde se to tu vzalo?“ zeptala se Sam třesoucím se hlasem.

„Nevím, nejsem si jistej,“ řekl Tad, „ale měl jsem dojem, že to upadlo tomu jezdci, kterej mě přeskočil na koni.“

„Tomu nevěřím!“ zaječela Sam. „Kam zmizel?“ Celá se třásla a Tad věděl, že to není zimou.

„Fakt nevím,“ připustil. Srdce mu bilo tak prudce, že sotva popadal dech. V jednom okamžiku byl jezdec přímo u nich a vzápětí prostě zmizel.

„Možná, že se nám to jenom zdálo,“ řekla Sam.

„Jak by se nám oběma mohlo zdát totéž?“ řekl Tad. „Sama jsi mi říkala, že na kolejích je vlak. A oba jsme viděli tu explozi.“

Zírala na koleje táhnoucí se pod nimi. Byla už ale taková tma, že je stěží rozeznal. Žádný vlak tam ale nebyl a ani žádný člověk.

Nebylo tam vůbec nic. Jenom plevelem zarostlé koleje.

„Vlak přece nemůže zmizet jen tak,“ řekla Sam. „Pokud – možná měl profesor Taylor pravdu.“ Prudce Tadovi stiskla ruku. „Možná, že jsme viděli duchy.!“

Tad si myslel totéž. „Možná,“ řekl. „Až na to, že na duchy nevěřím.“ Zhluboka se nadechl a vzpomněl si, co mu vždycky říkávala matka: Vidět znamená věřit. „Ne,“ trval na svém, „nevěřím na duchy.“

„Já jsem na ně taky nikdy nevěřila“ řekla Sam. „Ale co jinýho to mohlo být?“

10

Než mohl Tad odpovědět, něco velkého a temného se na ně

střemhlav vrhlo. Oba se přikrčili.

„Co to je?“ zakvílela Sam.

Tad vzhlédl. „Netopýr se vydal na lov,“ odpověděl a snažil se, aby to vyznělo klidně. „Vylekal nás jeho stín.“

„Možná, že právě něco takovýho jsme viděli dole v údolí. Prostě jenom nějaké mihotající se stíny.“

„Ten vlak – ty lidi – to byly jen stíny?“ zeptala se Sam.

„Určitě to tak b y l o , “ snažil se Tad přesvědčit sám sebe.

„Koneckonců byla tma a nebylo moc dobře vidět. Možná, že nad námi plul nějakej oblak a vrhal stín, a tak to byl jen optickej klam.

Poslouchali jsme historky o duchách a možná nás vypekla naše vlastní představivost.“ Znovu se zhluboka nadechl.

„Z n í t o

pravděpodobněji než celej přízračnej vlak a vlaková loupež.“

„A co tohle?“ ukázala Sam na žlutý šátek, který Tad stále ještě držel v ruce. „Je skutečnej.“

„Já vím,“ řekl Tad zmateně.

Sam se toho chytla. „Nevěříš teda, že to byl stín?“

„Nevím, čemu mám věřit,“ připustil Tad. „Ale jedno vím jistě.

Chci odtud co nejrychleji vypadnout.“ Nacpal si šátek do zadní kapsy kalhot a posbíral dřevo, které předtím upustil. Také Sam rychle nasbírala náruč klacků. Společně sestupovali ze svahu dolů.

Jakmile zahlédli plápolající táborový oheň, noc se už nezdála být tak děsivá. Tad slyšel vzrušené hlasy ostatních studentů. Podle smíchu usoudil, že si stále ještě vyprávějí historky o přízracích.

„Tade! Samantho!“ zavolal profesor Taylor a zamával na ně. „Už jsem si o vás začínal dělat starosti.“

Sam spěšně složila náklad dřeva na zem. „Nebudete tomu věřit,“

řekla. „Viděli jsme z hřebene na staré železnici vlakovou loupež.“

„Počkej,“ ozval se Randy nevěřícně. „Ty koleje jsou už celý léta mimo provoz.“

„Ano, ale my jsme ten vlak viděli oba,“ trvala na svém Sam.

„Zastavil ho nějakej chlap a vyloupil poštovní vůz. Někoho zastřelil.

Pak se hnal po svahu nahoru k nám, skočil nám přes hlavy a zmizel.“

Jeff a Jane vyprskli, ale Monice se rozšířily oči hrůzou. Randy se nepřestával se Samanthou přít. Tad by byl raději, kdyby Sam mlčela.

11

„Je to bezva historka,“ řekla Jane. „Vymysleli jste ji s Tadem při sbírání dřeva?“

„To není žádná povídačka!“ rozčilila se Sam. „Opravdu se to stalo. Řekni jim to, Tade!“

Přikývl. „Nevím, jak je to možný, ale oba jsme to viděli.“

Profesor Taylor si přál, aby všechno dopodrobna vylíčili.

„Vyprávějte nám to do všech podrobností,“ řekl velice vážně.

Sam a Tad se usilovně snažili rozpomenout na každý detail.

„Myslíte, že se to všechno odehrálo jen v našich představách?“

zeptala se Sam, když skončili.

„Samozřejmě, že ne,“ ozval se sarkasticky Randy. „Myslím, že jste si to všechno vymysleli.“

K Tadovu velkému překvapení je profesor pohybem ruky umlčel.

„Nemohu říci nic jiného, než co jsem vám říkal už před chvílí. Je známo, že v Údolí přízraků se dějí divné věci. A v Kittredge se dějí ty nejpodivnější.“

K večeři byl kotlíkový guláš a na pánvi pečený kukuřičný chléb.

Tad si třikrát přidal. Zdálo se mu, že v životě nic tak dobrého nejedl.

Když později ležel ve spacím pytli a zíral na třpytící se hvězdy na temné obloze, nemohl si pomoci a znovu se v myšlenkách vracel ke scéně, kterou spolu se Sam

„viděli“ na železnčiních kolejích.

Opravdu se to stalo? Nebo si to jen představovali?

Pak si vzpomněl na šátek, který zvedl ze země. Vytáhl ho z kapsy džínsů.

Mohl skutečný šátek upadnout duchovi? Přemítal. Možná, že ho na hřebeni zapomněl turista. Možná, že mu ho k nohám přivál vítr.

Ale proč se to tedy stalo právě v okamžiku, kdy kolem uháněl černý jezdec? Znovu ucítil, jak mu naskakuje husí kůže.

Je to jen šátek, říkal si. Jenom obyčejnej šátek.

Jako by si to chtěl dokázat, složil ho do trojúhelníku a volně si ho uvázal kolem krku, tak jak to nosí kovbojové. Škoda, že tu není zrcadlo, myslel si Tad. Vypadám určitě přesně jako Tad Miller, Jezdec z hor. Přišlo mu to k smíchu.

Znovu si lehl a ulevilo semu, že už se nebojí. Jak se snažil najít pohodlnou polohu, ucítil najednou divný tlak kolem krku. Napadlo ho, že si asi šátek příliš utáhl, a tak sáhl po uzlu, aby ho uvolni. Uzel 12

byl malý a těsný, mnohem utaženější, než když si ho vázal. Odolával jeho prstům a nedal se uvolnit.

Tad se posadil, popadl uzel a snažil se ho rozvázat silou. Čím víc se snažil, tím víc se uzel utahoval. Šátek se mu začínal nepříjemně zařezávat do krku.

Pokusil se ho škubnutím přetáhnout přes hlavu. Až ho sundám a budu se na něj moci podívat, určitě se mi podaří ho rozvázat, myslel si.

Látka mu vyklouzla z prstů. Měl pocit, jako by ho zezeadu popadly neviditelné ruce a začaly šátek utahovat. Bavlněná tkanina se mu zařezávala do hrdla jako smyčka. Tad se ze všech sil snažil popadnout dech. Srdce se mu divoce rozbušilo. Dusil se a v náhlém návalu paniky si uvědomil, že už nemůže vůbec dýchat. Z hrdla se mu vydralo slabounké zaúpění. Nezdálo se, že by ho někdo zaslechl.

Horečně se snažil dostat prsty pod šátek a uvolnit smyčku. Plíce měl jako v ohni, nemohl se nadechnout. Nedařilo se mu to, šátek byl utažený příliš těsně. Teď se mu zařezával hluboko do masa.

Krev se mu hrnula do hlavy. Před očima mu vířily temné skvrny.

Prudce škubl uzlem. Snažil se ze všech sil, ale prsty mu slábly.

Okolní svět kolem něj vířil a kroužil stále rychleji.

Jak je to možný? Divil se. Jak by mě mohl pouhý kousek látky uškrtit?

13

III.

Šátek se mu zařezával do krku stále silněji. Hučelo mu v uších.

Náhle šátkem něco prudce škublo jako by se ho někdo snažil vytáhnout ze spacího pytle.

Tad divoce vzdoroval. Byl si jistý, že pokud to vzdá, nikdy už se mu nepodaří se nadechnout.

Svíjel se ve spacáku, otáčel se v naději, že se mu podaří útočníka chytit. Nikdo za ním nebyl. Neohrabaně se vyškrábal na kolena a snažil se s neviditelnou silou, která ho táhla ven, bojovat.

Náhle ho někdo popadl za paži. „Tade?“ ozval se Samanthin hlas.

„Jsi v pořádku?“

Tad bojoval se šátkem a oči měl plné hrůzy. Nemohl popadnout dech, aby to mohl Sam říci aby ji mohl varovat, poprosit o pomoc.

„Co to proboha děláš?“ divila se Sam rozmrzele. „Neumíš snad uvázat uzel?“ Jakmile k němu natáhla ruce, aby ho rozvázala, šátek povolil. Tad zalapal po dechu.

„Tade?“ rozmrzelost v jejím hlase vystřídaly obavy. „Co se děje?“

„Málem jsem se udusil.“ Zachraptěl Tad a třel si rozbolavělou šíji.

„Cítil jsem, jak – jak se mě někdo snaží tím šátkem uškrtit. Snažil se mě vytáhnout ze spacáku a odtáhnout pryč.“

Sam stála a rozhlížela se. Kolem skomírajícího ohně všichni spali.

„Nikdo kromě nás tu není,“ zašeptala. „Všichni ostatní spěj.“ Pátravě se na něj zadívala. „Určitě jsi v pořádku?“

„Jo – teď už jo,“ odpověděl Tad. Zamračeně si prohlížel šátek, který ho málem uškrtil. Teď to byl jen zplihlý cár látky. Ještě před několika vteřinami ho skoro zabil.

Také Sam zírala na šátek. „Nenašels ho, když duchové –“ Zarazila 14

se. „Když jsme byli sbírat dřevo?“

Přikývl a pohled mu sklouzl ze šátku na táborový oheň. „Jo,“

přitakal. „neměl jsem ho z tý země sbírat.“ Mrštil šátkem do ohně.

Společně beze slova přihlíželi, jak se mění v popel.

„Doufám, že až se vzbudím, ukáže se, že to byl jenom hroznej sen,“ řekla Sam a zachvěla se.

„Tak to jsme dva,“ povzdechl si Tad.

Oba zalezli zpátky do spacích pytlů.

Příštího rána po snídani se profesor Taylor společně se studenty vydali vzhůru k horskému hřebeni a pak přes něj, dolů do Kittredge.

Tad nechal koně, ať si jde vlastním tempem a bedlivě se rozhlížel městem přízraků. V ostrém, jasném slunečním světle viděl, že dřevěné budovy jsou staré a omšelé. Pokud tam někde nějací duchové byli, tak si teď po ránu zřejmě dávali šlofíka.

Na hlavní třídě uviděl omšelou budovu s volně se klátícím vývěsním štítem, na němž bylo vybledlýmpísmem napsáno Holič.

Hned vedle byl obchod s galanterním zbožím. Na jiné budově omšelá písmena hlásala, že se tam nalézá bar U poslední šance. S výjimkou staré nájemné stáje na okraji města byly všechny budovy

jednopatrové.

„To je příšerný!“ ječela Monica Caseová, která právě seskočila z koně. Stála před budovou starého vězení. „Je to jako ve filmu!“

Udělala gesto, jako by měla v ruce pistoli. „Mám tě na mušce!“

křičela.

„Je po tobě!“ zařval Randy, namířil na ni prsty a předstíral výstřel.

„Áááách! Dostal mě!“ ječela Monika dál. Překulila se přes zábradlí, které sloužilo k uvazování koní a plácla sebou na dřevěný chodník.

Všichni se rozesmáli, včetně profesora Taylora, který ale vzápětí popošel ke ztrouchnivělému chodníku.

„Buďte opatrní,“ řekl.

„Budovy jsou staré a pravděpodobně jsou na spadnutí,“ varoval.

„Mohli by tam být pavouci a hadi. Takže opatrně a dříve než někam strčíte nos, pořádně se rozhlédněte. Nikdy jsem neměl na žádné studijní exkurzi nehodu a nerad bych v tomto ohledu přišle o dobrou pověst.“

Právě když domluvil, objevil se ve dveřích vězení nevelký muž.

15

Měl na sobě džínsy a košili bez límečku. Oči a usmívající se vousatý obličej mu stínil měkký kovbojský klobouk. „Vítejte do Kittredge!“

zahlaholil.

Tad měl na okamžik dojem, že vidí další přízrak. Pak se ozval profesor Taylor: „Děti, seznamte se s Petem Stonem.“

„Jsem kittredgeský starosta,“ řekl Stone a usmál se na ně. „Jsem taky šerif, majitel stáje – a jediný, kdo tu žije. Občas zkouším rejžovat v řece zlato. Ve volném čase provádím návštěvníky.“

Tad si pomyslel, že ten člověk musí mít spoustu volného času.

Podle toho, co četl, odešli z Kittredge poslední zlatokopové před více než sto lety.

Pete Stone ukázal k

vězení. „Působili tady některé z

nejstatečnějších šerifů Západu. A za těmahle mřížema skončili některý dost známí lumpové.“

„Tady si to rozdali Red Clarkson a Johny Bodine?“ zeptal se Jeff.

Stone zavrtěl hlavou. „Ne. Stalo se to před barem U poslední šance. Red tam trávil spoustu času. Koluje historka o tom, jak jeden z kovbojů, který tam seděl s přáteli, začal vykřikovat, že to U poslední šance všechno vystřílí. Než stačil vytáhnout pistoli, popad ho někdo za ucho a zvedl ze židle jako neposlušného školáčka. Jeho kamarádi se ani nehnuli, jen zírali do země. Ten chlápek byl vzteky bez sebe –

dokud si nevšim, kdo ho za to ucho drží. Red Clarkson“ vyjek.

„Nevěděl jsem, že je to váš rajón!“ každej Reda respektoval – a bál se ho. Red mu řekl, ať jde dělat trable do vedlejšího města. Byly to jen tři dny cesty na koni.

„Chcete tím říct, že místní šerif byl majitelem baru?“ zeptala se Monika nevěřícně.

„Byl spolumajitelem,“ odpověděl Stone. „A dohlížel na to, aby tam nevznikaly žádné trable.“ Vousatý muž se zachechtal. „Spousta šerifů a šéfů okresní policie měla takové dohody. Wyatt Earp měl podíl na baru v Tombstone. Soudce Roy Bean měl taky něco podobného,“ vysvětloval Stone.

„Když člověk poslouchá historky o hrdinech Západu, něco

takového ho ani nenapadne,“ řekla Monik pochybovačně.

„O tomhle městě se toho povídá spoustu, co jste se v učebnicích dějepisu nedočetli,“ řekl Stone. „Pojďte, provedu vás.“

16

Sam se naklonila k Tadovi. „Pojďte se mrknout do baru,“

zašeptala. Přikývl.

Pete Stone zamířil ke kittredgeské radnici. Tad a am zpomalili a zůstali pozadu. Když se skupinka dostala k baru U poslední šance, vklouzli barovými létacími dveřmi dovnitř. Jejich křídla se rozlétla a zůstala otevřená.

Tad zamžoural a snažil se přivyknout na tmu. Pár kusů nábytku bylo pokryto prachem. V rohu stálo otlučené piano. Na stěně proti dlouhému dubovému barovému pultu viselo několik portrétů. Stěnu za pultem pokrývalo velké zrcadlo. „No, alespoň tu nevidím žádný duchy,“ ozval se Tad.

„Zábavné,“ řekla Sam a vydala se k baru. Vyskočila na zaprášený pult a přehoupla se přes něj.

„Hej,“ řekl Tad. „Myslel jsem, že se sem jenom rychle mrkneme a ne že to tu budem prolézat.“

Sam na něj v zrcadle zamrkala a zmizela za barovým pultem.

Tadovi to nedalo a vlezl za ní. Bylo tam několik prázdných polic a beden. Všechno pokrývaly pavučiny. Tad si vzpomněl na varování profesora Taylora a začal do beden opatrně nahlížet. Sam společně s ním slídila v policích.

„Tade, mrkni na to!“ vykřikla najednou a vytáhla malý, zrezivělý krumpáč a majzlík.

Tad si staré nářadí pozorně prohlédl. „Myslím, že jsou to hornické nástroje,“ řekl. „Do těchle polic si zřejmě hosti odkládali věci, aby jim v baru nepřekážely.“

„Hrozně bych si přála v té době žít,“ řekla Sam. „Muselo to být vzrušující. Tedy, vlastně bych si přála –“ V dusné a teplé místnosti se náhle ochladilo. Všechno potemnělo, jako by slunce zastřel mrak.

Tad a Sam zírali otevřenými létacími dveřmi ven. V ostrém slunečním světle tam stáli dva muži. Jeden byl velký a hubený, prostovlasý. Měl ohnivě rezavé vlasy a knír. Druhý muž byl malý, pohyboval se však s grácií šelmy. Oba muži svírali levou rukou cíp žlutého šátku. Pravou ruku měli zaklesnutou za opaskem.

„Co to dělají?“ zeptala se Sam chraptivě.

„To je šátkový souboj,“ odpověděl Tad. „Četl jsem o tom. Jednou rukou oba drží cíp šátku. Druhou rukou vytáhnou pistoli a vystřelí.“

17

„Ale vždyť stojí těsně u sebe!“ protestovala Sam. „Nepřežije to ani jeden.“

Nestačila ani domluvit, když oba muži náhle bleskurychle tasili zbraň.

Malý muž byl mladý a hbitý. Vytáhl pistoli o zlomek vteřiny dřív než rudovlasý pistolník. Vypadalo to, že zrzek nemá naději.

Pak si Tad náhle všiml nejasné siluety muže, přikrčeného uvnitř baru. Také on měl v ruce pistoli a mířil na malého pistolníka venku na ulici. Ve stejném okamžiku, kdy malý muž vypálil, vyšlehl záblesk i z hlavně jeho zbraně.

Oba pistolníci odskočili. Malý muž se chytil za rameno. Vysoký muž ho popadl za nohu. Zdálo se, jako by se oba zpomaleným pohybem káceli k zemi.

„Ten rudovalý chlap podváděl!“ vybuchla Sam. „Někdo číhal v záloze.“ Tad zalapal po vzduchu. Postava v baru se začala rozplývat, až zmizela úplně. Nemohl uvěřit, že se právě stal svědkem souboje přízraků!

Tad a Sam vyběhli zpoza barového pultu a hnali se ven. Oba pistolníci leželi na zemi. Malý muž měl na hrudi jakýsi kousek látky.

Tadovi se zatmělo před očima. Zdálo se, že je to týž žlutý šátek, který našel nahoře na horském hřebení!

Oba muži i šátek se najednou začali před Tadovýma očima

rozplývat, až z nich zbyl jen mlžný opar, který odplouval dolů ulicí, kolem železniční zastávky, ven z města.

Pak Tad náhle ucítil jakési třepetání na prsou. Podíval se dolů. Z

kapsičky košile mu vykukoval cíp žlutého šátku.

18

IV.

Tad zvolna vytáhl šátek z kapsy. Vypadal přesně jako ten, který našel den předtím – ten, který ho málem uškrtil.

Na okamžik se mu zdálo, že znovu cítí tlak kolem hrdla, onen rdousivý pocit. Rychle tu vzpomínku zaplašil.

„Kde se to tu vzalo?“ zaječela Sam. Odskočila od něj, zelené oči vytřeštěné.

„Nevím ani odkud se to vzalo, ani jak se to sem dostalo,“ zašeptal Tad zdrceně.

„Ale vypadá jako ten, který jsi včera hodil do ohně!“ vyhrkla Sam.

„Neřekl bych, že je to ten samý,“ řekl Tad a bedlivě šátek zkoumal. Zdálo se mu, že má trochu jiný vzorek, i když si nebyl jist, čím se liší.

Žmoulal žlutý kousek látky v dlani. Nemohl to být tentýž šátek, který spálil. Ale přece jen, jak se mu dostal do kapsy?

Pouhý dotek látky v dlani mu naháněl husí kůži. Rozhodl se ho zahodit, ale pak si to rozmyslel. Nevěděl, oč jde, ale něco mu říkalo, že by šátek mohl být důležitý.

„Musíme tomu přijít na kloub,“ řekla Sam. „Ta mlha, ve kterou se přízraky rozplynuly, směřovala ven z města. Pojď, vydáme se tím směrem.“

„Následovat duchy?“ podivil se Tad. Ten nápad se mu vůbec nezamlouval.

„Prosím, Tade,“ dotírala Sam. „Musím. Jestli se ti nechce, půjdu sama.“

Tad ji nechtěl nechat samotnou. „Oukej, půjdu,“ zamumlal. „Ale 19

co profesor Taylor a ostatní?“

Sam přejela pohledem ulici sem a tam. Byla pustá.

„Taylor a ostatní jsou asi pořád ještě v nějaký barabizně.“

„Nevím, proč se od tebe nechávám do něčeho takovýho uvrtat,“

řekl Tad. Nebyl si jist, jestli se mu tenhle způsob objevování starého Západu zamlouvá.

„Jde se,“ řekla Sam. „Copak ty nechceš zjistit, co se vlastně děje?“ Aniž čekala na odpověď, vydala se směrem z města.

Tad ji dohnal na konci ulice. Za městem se k severu táhl křovinatý porost, který končil u strmého srázu. „A kam teď?“ zeptal se.

„Ta mlha určitě odplula po srázu nahoru,“ dohadovala se Sam.

Opatrně se prodírali křovím a pak vzhůru po kamenitém svahu, k vrcholu srázu. „No nazdar,“ řekl Tad. Na druhé straně se stráň svažovala příkře dolů do kaňonu. „Dolů je to pěknej kus cesty.“

„Když bylo Kittredge ještě město, musela sem vést zezdola nějaká cesta,“ řekla Sam. „Možná, že se nám podaří najít její zbytky.“

„Oukej,“ souhlasil Tad. Vydali se podél úzkého okraje a hledali cestu, která by je dovedla dolů do údolí. Tad viděl, že po holém, skalnatém srázu se bezpečně dolů nedostanou.

„Tamhle!“ vykřikla najednou Sam. Tad se otočil a podíval se směrem, kterým ukazovala. Uviděl velice úzkou pěšinu, klikatící se dolů po srázu k nízkému pahorku, vyrůstajícímu ze dna kaňonu.

Sam vpředu, Tad hned za ní, začali sestupovat dolů k pahorku.

Cesta byla velice strmá a pokrývala ji drobná kamenná suť. Tad několikrát málem uklouzl. Uvědomil si, že kovbojské boty nejsou ke šplhání po kamení právě nejvhodnější.

Pak stezka najednou končila. Vršila se na ní hromada spadaného kamení a hlíny. Tad si setřel pot z čela. Slunce už stálo vysoko na obloze.

„Vykašleme se na to?“ obrátil se na Sam. Nechtělo se mu riskovat šplhání po skalách. „Řekl bych, že tuhle cestu už nikdo nejmíň sto let nepoužíval.“

„Tedy nikdo živý,“ řekla Sam. „Měli bychom jít zpátky. Profesor Taylor už za námi pravděpodobně poslal šerifa.“ Oba se té představě zasmáli.

Otočili se a vydali se zpátky, vzhůru po stěně kaňonu.

20

„Tak si myslím, že moje skvělá myšlenka honby na duchy byla naprostý debakl…“ Sam se náhle odmlčela. Zírala nahoru. „Co to je?“ zašeptala.

Tad také vzhlédl. Nahoře, na okraji kaňonu, se tyčil rozložitý strom. Byl si jist, že tam předtím nebyl. Neviděl úplně zřetelně, ale zdálo se mu, že se kolem něj shromáždil dav lidí.

„Co jsou zač?“ zeptal se. „Co tam dělají?“

„Možná jsou to turisti,“ odpověděla Sam pochybovačně.

Tad mžoural proti slunci a snažil se pozorněji si shromážděný dav prohlédnout. Zdálo se, jako by se obestíral stín, přestože byl jasný den. „Jsou to jen samí dospělí,“ ozval se konečně. „Jak se tam ale mohla turistická skupina dostat?“

„Koukni,“ vyjekla Sam, „všichni jsou oblečení ve starodávných šatech!“

Výjev se najednou zaostřil a Tad je viděl naprosto jasně. Sam měla pravdu. Všichni byli oblečeni do kovbojského nebo do šatů starodávného střihu. Několik žen v davu mělo dlouhé sukně. Jedna z nich nesla dokonce slunečník.

„Co dělají?“ zeptala se Sam.

Tad cítil, jak mu naskakuje husí kůže. „Sam,“ polkl ztěžka,

„myslím, že jsou to všechno duchové.“

Pomalu, krok za krokem, se plížili pěšinou. Asi deset stop pod okrajem srázu se schovali za skalní výběžek. Ze svého úkrytu jasně viděli dav i strom. Vedle stromu stálo malé dřevěné pódium.

Všichni lidé zírali právě k němu. Zdálo se, že na něco čekají. Tad se znovu začal šplhat vzhůru. Právě v tom okamžiku postoupil k okraji srázu rudovlasý muž a začal obhlížet krajinu pod sebou. Díval se přímo na Tada! Ne, díval se přímo skrz něj, jako by ho vůbec neviděl.

„My – myslím, že máš pravdu,“ řekla Sam vyděšeně. „Všichni ti lidé jsou duchové.“ Připlížila se k Tadovi.

„Je to pravděpodobně celé Kittredge,“ konstatoval Tad. Hleděli na dav shromážděný na okraji srázu.

Vysoký rudovlasý muž vystoupil na pódium. Byl celý v černém, pečlivě učesaný a rezavý knír měl navoskovaný a nakroucený do ostrých špiček. Kráčel vzpřímeně a opíral se přitom o hůl. Na vestě 21

se mu něco třpytilo. Byla to hvězda!

„Sam!“ zašeptal Tad kamarádce. „Právě mi došlo, kdo to je. Ty rezavý vlasy, odznak – je to šerif Red Clarkson!“

Clarkson vytáhl cosi z kapsy a ukázal to davu. Také Tad hned poznal, co to je. Byl to žlutý šátek. Dav pozvedl pěsti. Zdálo se, že křičí, ale Sam a Tad nic neslyšeli.

„Jestli je to Red Clarskon,“ řekla Sam pomalu, „pak ten druhý muž v přestřelce musí být – podívej, támhle!“

Tad se podíval přes hlavy davu a uviděl skupinku mužů,

kráčejících podél okraje srázu ke stromu. Dva z nich mezi sebou postrkovali třetího muže, který se skloněnou hlavou zíral do země.

Měl spoutaná zápěstí. Pak zvedl hlavu. Tad se zachvěl, když rozeznal jeho tvář.

Byl to druhý pistolník ze šátkového souboje. Bylo mu jasné, že to nemůže být nikdo jiný než Johnny Bodine.

Bodine přejel dav pohledem a pak se zahleděl dolů do kaňonu.

Tad a Sam se nesnažili skrývat, protože si byli jisti, že je nemůže vidět. Banditův ponurý pohled se zastavil na Tadovi. Slabě se na něj usmál a Tada zamrazilo. Pak společně se svými strážci pokračoval pomalu ke stromu.

Když se přiblížili k pódiu, dav se rozestoupil. Red Clarkson čekal nahoře, u krátkého schodiště. Když Bodine uviděl svého nepřítele, ještě víc se napřímil.

Šerif vztáhl ruku k jedné z větví a stáhl dolů dlouhý provaz. „Co je to?“ zeptala se Sam přiškrceně. „Co to dělají?“

Tad mlčel jako zařezaný. Na provaze byl uvázaný speciální uzel.

Provaz byl omotán třináctkrát dokola a končil velkou smyčkou. Byl to popravčí uzel. Tad si pamatoval z knížek, že popravčí uzel musel mít třináct závitů. Jinak by smyčka nezlomila odsouzenci vaz.

Zatímco tam Bodine stál, klidně a bez hnutí, Red Clarkson pozvedl provaz nad hlavu a předvedl ho davu.

Pak šerif uchopil smyčku a položil ji mladému psanci kolem krku.

Johnny Bodine zůstal klidný.

Ale Samantha Vanceová ne.

„Ne!“ zaječela. „To nemůžete! Podvádě jste při přestřelce a teď chcete oběsit Johnnyho Bodinea!“

22

V.

Sam začala šplhat k okraji srázu, ale Tad ji popadl za paži. „Stejně nic nezměníš,“ řekl jí. „Stalo se to v historii. Díváme se na něco, co se odehrálo už dávno. Ale myslím si, že Johnny Bodine přece jen ví, že jsme tady,“ pokračoval. „Podíval se přímo na mne a usmál se.“

Sam překvapeně vykulila oči. „O-opravdu?“ zalapala po dechu a podívala se vzhůru.

Nad nimi utahoval Red Clarkson Bodineovi smyčku kolem krku.

Pak se postavil ke kraji pódia a začal mluvit k davu. Tad a Sam viděli, že pohybuje ústy, ale neslyšeli nic. Bylo děsivé přihlížet scéně odehrávající se v naprostém tichu.

Konečně se Clarkson obrátil k Bodineovi. Tentokrát Tad podle pohybu šerifových úst rozpoznal, co říká: „Chceš ještě naposledy něco říct?“

Bodine jen stál a dlouze se Clarksonovi díval do očí. Pak s trpkým úsměvem zavrtěl hlavou.

Šerif ustoupil o krok dozadu a dal rukou pokyn katovi. Bodine najednou vymrštil spoutané ruce a vrhl se na Clarksona. Tad si myslel, že se snaží šerifa škrtit. Ale Bodine jen popadl něco, co viselo Clarksonovi kolem krku.

„To není můj konec!“ vykřikl Bodine směrem k davu. Pak mrštil tím, co strhl šerifovi z krku, dolů do kaňonu.

K Tadovu velkému překvapení se mihotající předmět snášel přímo k nim. Padl mu do dlaně.

„Co to je?“ vykřikla Sam.

Tad rozevřel dlaň. Ležel na ní starodávný kovový klíč na přetrženém koženém řemínku. Na dlouhém trnu klíče byla vyryta 23

písmena: AHTAWAIH.

„Ahtawaih?“ zeptal se Tad zmateně.

Jakmile dořekl, obloha náhle ztemněla. Slunce zakryl velký černý mrak. Zavanul pronikavý chlad. Tad a Sam se k sobě přitiskli. Kolem nich divoce zafičel vítr.

Za okamžik znovu vysvitlo slunce. Tad vzhlédl. Na okraji srázu nebyl žádný strom, žádný dav lidí, ani Johnny Bodine.

Třesoucím se hlasem se obrátil na Sam. „Co se to děje? Předtím šátek teď zase klíč. A slyšeli jsme mluvit ducha! To je teda děs!“

Sam se na něj smutně podívala. „Asi je to všechno moje vina,“

řekla.

„Jak by to mohla být tvoje vina?“ chtěl vědět Tad.

„Johnny Bodinne měl sestru. Provdala se za muže jménem Ike Vance a usadila se na ranči nedaleko odtud. Jsem jejich

prapravnučka.“

Tad jen zíral. „Chceš tím říct, že jsi příbuzná Johnnyho Bodinea?

Věděl jsem sice, že tady poblíž tvoje rodina žila – jenom mě nikdy nenapadlo, jak dlouho.“

„Možná, že jsme ho slyšeli, protože jsem jeho příbuzná,“ řekla Sam.

Tad se usmál. „Proto jsi tedy takmoc prahla po tom zúčastnit se výletu do Kittredge.“

„Naši se o historii nezajímali, a tak jsme tady nikdy nebyli,“ řekla Sam. „Hrozně jsem to tu chtěla vidět na vlastní oči. A… c htěla jsem zjistit pravdu o Johnnym Bodineovi.“

Tad potřásl hlavou. „Řekl bych, že určitě kápneme na prapodivný věci.“

Podívala se na něj. „Možná si myslíš, že je to ode mne pitomost dělat si starosti o příbuzného, který žil tak dávno.“

Tad jen pokrčil rameny. „Přinejmenším to byl aspoň frajer. Přál bych si mít takového praprastrýce, jako byl Johnny Bodine. Kam se na něj hrabe Thaddeus Miller.“

„Kdo to je?“ zeptala se Sam.

„Ale, to je můj prapraprapradědeček. V roce 1849 si to zamířil do Kalifornie – posedla ho zlatá horečka. Když neuspěl jako prospektor, usadil se v San Francisku. A pak udělal štěstí s prádelnou.“

24

Sam nevěřícně zíral. „S prádelnou?“

„Jo. Každej se honil za zlatem a nikdo neměl na nic jiného čas.

Lidi si museli posílat špinavý prádlo k praní na člunech na Havaj. A pak přišel Thaddeus a dal se do čištění – a nejen prádla.“ Tad se zasmál. „Od té doby žila moje rodina ve městě. Hlavně kvůli němu jsem se tolik zajímal o Divoký Západ. Vždycky mě zajímalo, jaký to doopravdy bylo být průkopníkem.“

Sam se usmála. „Řekla bych, že tady uvidíš víc, než by tě kdy napadlo.“

„Ty taky,“ řekl Tad. „Viděla jsi Bodineovu poslední přestřelku a teď jsi právě byla svědkem jeho popravy.“ Podíval se na klíč, který držel v ruce a pak ho zabalil do šátku. „Teď máme tohle.“

„Johnny chtěl, abychom ten klíč měli,“ řekla Sam. „to znamená, že někde v Kittredge k němu musí být zámek.“

Tad přikývl. „Teď už jen zbývá zjistit, kde.“

Začali šplhat po pěšině vzhůru do svahu. Když se vyškrábali nahoru, uviděli, že se k nim žene Pete Stone. Neoficiální starosta Kittredge vypadal znepokojeně. „váš profesor mě poslal, abych se po vás mrknul,“ řekl.

„Viděli jsme neuvěřitelný věci!“ řekla Sam. Tad se cítil trochu nepříjemně, když vykládala o přestřelce a popravě. Copak musela ty podivné věci všem vytroubit? Zatím si všichni mysleli, že si ty divoké historky vymýšlejí.

„A nakonec jsme přišli k tomuhle klíči!“ skončila Sama přiměla Tady, aby ho Stoneovi ukázal.

„Řekl bych, že když tu žijete, jste na takovéhle divné věci zvyklý.“ Tad znovu zabalil klíč do šátku a strčil ho zpátky do kapsy.

Pete Stone se tvářil velice vážně. „To se ví, že jsem slyšel spoustu podobných historek,“ řekl. „Ale možná byste o tom neměli mluvit.

Ostatní děti by se mohly vyděsit, nebo by vám nevěřily.“

„To je dobrý nápad,“ řekl Tad. Neměl nálad poslouchat zase pitomé žertíky o přízracích.

Zbytek dne tiše poslouchali dějepisný výklad profesora Taylora.

Několikrát se zmínil také o Johnnym Bodineovi a Redu Clarksonovi.

„Bodine a Clarkson byli zpočátku dobří přátelé,“ vyprávěl učitel.

„Jezdili spolu jako kovbojové. Pak se Clarkson stal šerifem. Bodine 25

začal porušovat zákon, často pomáhal lidem z finančních těžkostí.

Získal si tím tady v údolí spousty přátel. Clarksonovi to ale moc radosti nedělalo.“

„Říká se, že když vyhořel kittredgeský obchod se smíšeným zbožím, dal Johnny jeho majiteli tisíc dolarů,“ pokračoval profesor.

„Po požáru mu zbyla jen malá hromádka zboží.“

„Proč to udělal?“ zeptal se Randy.

„Protože když byl Johnny ještě malý, nechal majitel obchodu Bodineova otce nakupovat potraviny na úvěr. A tak mu tím tuhle laskavost oplatil,“ řekl profesor Taylor a pak zavrtěl hlavou. „Ale nakonec Bodine vyloupil Cannonballa azabil úředníka z poštovního vozu Zeba Frobishera.“

„Našly se někdy ty peníze, které ukradl?“ zajímal se Jane.

„Ne,“ odpověděl Randy. „Lidé simyslí, že Johnnyho poklad je pořád ještě ukrytý někde v Kittredge.“

„Bodine tvrdil, že ty peníze neukrad,“ ozvala se Sam. „A taky popíral, že by zabil Zeba Frobishera.“

„Bylo to jediné zabití, ze kterého byl Johnny kdy obviňován,“ řekl profesor Taylor. „Ale stačilo t o k tomu, aby ho dostali na šibenici.

Přestože lupič skrýval tvář, Red Clarkson našel ve vlaku spoustu svědků, kteří Bodinea identifikovali. Poznali žlutý šátek, kterého použil jako masky. Ten šátek každý znal. Celé město se postavilo proti němu, soud ho shledal vinným a odsoudil za vraždu.“

Sam a Tad se na sebe podívali. Dávalo to smysl několika detailům scény, které byly svědkem. Opravdu to tak bylo? Tad začal znovu pozorně prohlížet šátek, který se mu tak záhadně po souboji objevil v kapse.

Když profesor Taylor skončil s výkladem, rozbili tábor ve městě duchů. Pete Stone jim otevřel nájemnou stáj, aby měli kde ustájit koně. Venku před vraty rozdělali oheň a kolem něj shromáždili veškerou výstroj.

Smrákalo se a všichni se sesedli kolem táboráku. Randy, Jeff a Monika měli na starosti přípravu večeře, byla už téměř hotová.

„Někdy bych si přál být koněm,“ řekl Randy se smíchem. „Vaření není nic pro mne. Jen bych si pěkně hověl a pochutnával si na kupce sena.“

26

„Jestli máš tak hroznej hlad,“ žertoval Jeff, „jdi se kouknout dovnitř, třeba se s tebou koně rozdělí,“ ukázal otevřenými dveřmi do stáje.

Právě v tom okamžiku zaslechl Tad nějaký hluk. Znělo to jako rozčilené ržání. „Co se to –“

„To jsou koně!“ skočila mu do řeči Sam. „Něco se děje!“

Teď už Tad slyšel poděšené řehtání naprosto zřetelně. Spolu s ostatními se rozběhl ke stáji. Koně byli ustájeni na konci dlouhé úzké budovy. Vzpínali se, poplašeně řehtali a tepali kopyty do dřevěného hrazení boxů. Oči měli plné hrůzy. Stájí se šířil lezavý chlad.

„Nic tu není,“ křičel překvapeně Randy.

„To by mě zajímalo, co je tak vyplašilo,“ řekla Monika. Pomalu se blížili ke koňům, aby je uklidnili.

Ale Tad v otevřených vratech strnul. Uprostřed stáje stál přízrak Reda Clarksona, ve tváři nenávist.

„Pohybujte se pomalu,“ nařizoval profesor Taylor, „nebo je ještě víc poplašíte.“

Tad nevěřil vlastním očím. Cožpak ostatní nevidí, že Clarkson se divokým máváním paží snaží koně ještě víc rozdivočet?

Koně, teď už hrůzou bez sebe, se utrhli téměř naráz. S vyděšeným ržáním a za ohlušujícího dusotu kopyt prorazili ztrouchnivělé dřevěné hrazení boxů a hnali se ke vratům stáje – přímo na studenty!

27

VI.

„Utíkejte!“

Do dusotu kopyt a divokého ržání se ozval výkřik.

Tad slyšel zděšený jekot ostatních dětí ženoucích se kolem něj.

Stále ještě stál v otevřených vratech.

„Hni se!“ zaječel někdo. „Dělej! Hoď sebou!“

Monika si podvrtla kotník a upadla. „Pomoc!“ křičela na utíkající děti. Ještě chvíli a koně ji podupou.

Zvířata už byla na dosah ruky. Z huby jim odletovala pěna a dusot kopyt zněl jako zlověstný rachot hromu.

Tad bez přemýšlení vystartoval a natáhl se po Monice. Strhl ji stranou zlomek vteřiny předtím, než se těsně kolem nich přehnali vyděšení koně. Bílý hřebec patřící profesoru Taylorovi, ženoucí se v čele vyděšeného stáda, byl již téměř venku ze vrat, když se náhle uklidnil a zastavil se. Ostatní koně se také zarazili, tiše ržáli a hrabali kopyty.

Tad vzhlédl ze špinavé podlahy a uviděl přízrak Reda Clarksona, který se nehlučně smál a pomalu se rozplýval.

Zvířata vycítila duchovu přítomnost a jakmile zmizel, uklidnila se.

Tad zprudka vydechl. Hrozivý chlad zmizel zároveň s Redem Clarksonem.

Profesor Taylor se spolu s ostatními vrátil do stáje. Shlukli se kolem Moniky a Tada. Monika siprohlédla kotník – byl v pořádku.

„Co se stalo?“ vyjekla. „Co se tak najednou zbláznili?“

„Já – já nevím“ řekl třesoucím se hlasem Randy.

„Všechno bude v pořádku,“ ozval se profesor Taylor, ale také jeho hlas zněl vylekaně. „Měli bychom být rádi, že se nám nic nestalo,“

28

pokračoval. „A že jsou koně v pořádku.“

Nařídil studentům, aby koně znovu uvázali v boxech. Za malou chvíli se zase všichni seši u ohně.

„Ještě štěstí, že jste tak skvělí kuchaři,“ řekl Randy. „Dokonce se ani nic nepřipálilo.“

Všichni se jeho žertu zasmáli a Tad cítil, že napětí povolilo.

Zatímco děti dokončovaly přípravu večeře, Sam se obrátila na učitele. „Musím vám něco říci, pane profesore.“

Tada zamrazilo. Viděla snad Sam také Reda Clarksona? Viděla.

Všiml si, že popadla profesora za paži a odtáhla ho stranou. „Asi tomu nebudete věřit,“ řekla, „ale ty koně splašil duch.“

„Viděl jsem to taky,“ připojil se k nim Tad. „A vím, kdo to byl –

Red Clarkson!“

Profesor Taylor svraštil čelo, jako by se snažil pochopit, co mu to říkají. „Red Clarkson?“ opakoval.

Tad a Sa na něj vychrlili, co se jim ten den stalo. Zdálo se, že profesor Taylor je spíš nervózní než rozhněvaný.

„Říká se, že zvířata někdy mohou vidět věci, které lidé nevidí,“

připustil učitel. „Ale rád bych se přesvědčil, že koně nesplašil nějaký skutečný vetřelec.“

Podíval se po ostatních studentech. „Nebudeme o tom před nimi mluvit, ale zajdu za Petem Stonem a trochu se tu porozhlédneme.“

Při jídle panovalo nezvyklé ticho a dokonce ani nikdo nenavrhl, aby si vyprávěli příběhy o přízracích. Zatímco Monika a Jeff umývali nádobí, ostatní se chystali ke spánku. Tad rozbalil spací pytel a připravil si nafukovací matraci. Sam už zalezla – ležela na zádech a přivřenýma očima sledovala třpytící se hvězdy.

Tad si všiml, že chvíli poté, co se všichni uložili ke spánku, se profesor Taylor tiše zvedl, vzal svůj tlumok a zamířil do centra města. Tad čekal, dokud profesor nezmizel, a pak se posadil k ohni.

Záhadné slovo vyryté na klíči mu nešlo z hlavy. Bylo mu jasné, že neusne, dokud se nepokusí zjistit, co vlastně znamená.

Posadil se s poznámkovým blokem na klíně, vytáhl tužku a klíč, který mu hodil Johnny Bodine, a dal se do psaní.

„Tade?“ zašeptala najednou Sam.

„Hmmm?“

29

„Nemůžeš usnout?“

Tad zavrtěl hlavou. „Jak bych mohl?“ řekl.

„Teď už se nemůže nic stát,“ řekla Sam. „Koně už se znovu neutrhnou. Pořádně jsme je uvázali.“

„Pokud je zase Rec Clarkson nesplaší.“ Tad potřásl hlavou. „Tys viděla, jak Clarkson plaší koně, já ho viděl, ale nikdo jiný.“

Sam se posadila a objala si rukama ramena. Jako by jí bylo chladno. „Co to děláš?“

„Snažím se zjistit, co znamenají ta písmena na klíči,“ zašeptal Tad. „Možná, že jsou zpřeházený.“ Zamračil se a psal dál.

„Přišels na něco?“ nevydržela to nakonec Sam.

„Vytvořil jsem z těch písmen několik slov, ale nedávají žádný smysl. Koukni. A HAT I HAW. (Klobouk já hmm – pozn. Překl.) Použil jsem všechna písmena, ale nic to neříká.“

Sam se zasmála potlačovaným smíchem. „Máš pravdu.“

„A co takhle? WHAT I AHA. (Co já aha)“ Tad zavrtěl hlavou. „A tohle se mi líbí nejvíc. WAIT HA HA. (Čekej cha cha) Možná, že s námi Johnny Bodine jenom tak špásuje.“

„Ne,“ odporovala mu Sam. „Tenhle klíč patří k nějakému zámku ve městě. Vsadím se, že je od nedobytné pokladny.“

„Od nedobytné pokladny?“

„Za starých časů si lidi schovávali cennosti do pancéřových skříněk zajištěných zámkem,“ řekla Sam. „Pořád ještě máme doma starý rodinný sejf. Býval zakopaný vzadu za rančem.“

Tad zmateně zamrkal. „Tady v Kittredge bývala banka. Proč si lidi nedávali cennosti tam?“

„Banky nebyly vždycky úplně bezpečené. Mohly udělat bankrot.

Nebo je mohli vyloupit banditi.“

„Jako Johnny Bodine?“ zeptal se Tad s úsměvem.

„T a d y v okolí se potulovala spousta psanců,“ řekla Sam.

„Mnohem horších než Johnny Bodine.“

Tad se znovu zadíval do svých poznámek a zívl. Nikam to

nevedlo.

„Možná, že je to kód,“ zamyslela se Sam. Její hlas zněl také unaveně.

„Vyspím se na to,“ řekl Tad. Odložil notes a lehl si. Za okamžik 30

už oba tvrdě spali.

Ráno je vzbudil povyk.

„Profesore Taylore!“ volal Jeff.

„Profesore Taylore! Kde jste?“

Tad si protřel oči a posadil se. „Co se děje?“ zamumlal stále ještě v polospánku.

„Jo,“ ozvala se Sam, „co se děje?“

Tad zjistil, že se dívá přímo do vyděšených hnědých očí Randy Mosera.

„Profesor Taylor je pryč,“ řekl Randy.

31

VII.

Randyho slova Tada dokonale probrala.

„Profesor Taylor je pryč?“ zeptal se, protože si nebyl jist, jestli slyšel správně.

„Ano a u pěkně dlouho!“ vyhrkla Jane Trentová a nervózně si navíjela na prst jednu z rezavých kučer.

„Podívejte,“ ukázala Monika na místo, kde se jejich učitel uložil ke spánku. „Ani si nerozbalil spacák!“

„Co se mu mohlo stát?“ zašeptal vyděšeně Jeff.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Jane také vyplašeným tónem.

Tad a Sam se cítili provinile. Profesor Taylor jim minulý večer řekl, že má v úmyslu ověřit si jejich vyprávění. Oba ho viděli odcházet a teď se nevrátil!

„Myslím, že nejdřív ze všeho bysme měli najít Petea Stonea,“

řekla Sam a snažila se zachovat klid. „Vyzná se ve městě a může nám pomoci profesora Taylora najít.“

„Jdu pro něj,“ nabídl se Randy a vydal se hledat jediného dospělého v Kittredge.

Brzy se ale vrátil s nepořízenou. „Pete Stone nikde není,“ hlásil sotva popadaje dech. „prošel jsem všechny domy, ve kterých obvykle bývá, ale nikde jsem ho nenašel.“

„Možná ho dostali duchové,“ ozvala se Jane třesoucím se hlasem.

„Možná je dostali oba, profesora i Stonea.“

„Profesor Taylor měl včera večer důvod zmizet,“ řekl Tad.

„Potom, co se nám splašili koně, se rozhodl, že se trochu porozhlídne po okolí.“ Přejel pohledem učitelův nedotčený spací pytel. „Vypadá to, že se už nevrátil.“

32

„Tohle není právě nejvhodnější místo k nočním pochůzkám,“

řekla Sam.

„A co Pete Stone?“ namítl Randy. „proč zmizel on?“

Tad pokrčil rameny. „Možná se rozhodl jít rýžovat zlato. Těžko říct. Měli bysme se starat především o profesora Taylora.“ Podíval se na Randyho. „Má Pete Stone v domě telefon?“

Randy zavrtěl hlavou. „Díval jsem se. Nemá ani telefon, ani rádio, nic, čím by se dala přivolat pomoc.“ Odmlčel se. „Jediná možnost je rozjet se pro ni.“

„Lee, školní údržbář, má přijet pozítří, aby nám pomohl odvézt výstroj zpátky do Chilleeen,“ připomněla Sam. „Nikdo z nás nezná tuhle oblast tak dobře, abychom se mohli vydat na zpáteční cestu sami.“

„A co o tom hlasovat?“ navrhl Tad. „Kdo je pro, abychom se vydali do pustiny hledat pomoc, zvedne ruku.“

Randy a Jeff zvedli ruce.

„Kdo je proti?“

Ruce zvedli Tad, Sam, Monika a Jane. Randy znechuceně potřásl hlavou. „Dáte na městského hošíčka a zůstanete tu trčet?“

„Myslím, že zůstat na místě je nejbezpečnější. Kdoví, jak dlouho bysme hledali pomoc. A navíc, nikdo z nás nezná cestu,“ řekl Tad.

„Oukej,“ souhlasil neochotně Randy. „Takže co budeme dělat?“

Jako první se ozval Tad. „Rozdělíme se do skupin a prohledáme okolí. Vyberte si partnera. Nikdo by neměl jít sám.“

On a Sam se rozhodli pátrat spolu. Dohodili se, že prozkoumají holičský krámek a bar U poslední šance uprostřed hlavní ulice.

Monika a Randy si vzali na starost nájemnou stáj a budovy na tomhle konci města. Jeff a Jane se rozhodli prohlédnout starý hotel a okolí.

Starý holičský krámek byl v malé budově lemované dřevěným chodníkem. Před ním stál vysoký dřevěný sloup, znamení holiče a kadeřníka, který byl kdysi ozdoben červenými, bílými a modrými pruhy. Barvy za dlouhá léta pod pražícím sluncem vybledly do bledě růžové a odstínů šedé.

Když Sama Tad otevřeli dveře starého domu, vyvalil se z nich oblak prachu. Starý krámek byl maličký, připomínal spíš vnitřek skříně než místnost. Na stěně viselo rozbité zrcadlo.

33

Uprostřed místnosti stála dvě holičská křesla. „Nic tu není,“ řekla Sam. „Na podlaze je taková vrstva prachu, že kdyby tady profesor Taylor byl, zůstaly by tu šlápoty.“

„Podíváme se do baru,“ navrhl Tad. Vydali se tam, ale nikde nikdo. Procházeli velikým starým barem a Sam byla nezvykle tichá.

„Možná, že se profesor vydal nahoru a zranil se,“ zamyslel se Tad nahlas. Zalétl pohledem nahoru na balkón lemující jednu stranu místnosti. „Profesore Taylore!“ zvolal.

Z dálky bylo slyšet dětské hlasy volající profesorovo jméno.

„Cítím se mizerně,“ připustila Sam. „Ty včerejší trable máme na svědomí my – protože po nás jde přízrak Reda Clarksona. Profesor Taylor se vydal obhlídnout situaci a teď je pryč.“ Potřásla hlavou.

„Myslím, že je to všechno naše vina.“

Společně vyšplhali po rozvrzaných starých schodech. Nahoře nikdo nebyl.

A co když profesor Taylor zůstal někde bez pomoci? Co když se zranil? Možná, že ani nemůže jejich volání slyšet. „Je tady nějaký sklep?“ zeptal se Tad, když se vrátili dolů.

„Nemyslím, že by tyhle starý baráky byly podsklepený,“

odpověděla Sam a pokračovala v prozkoumávání někdejší kuchyně, zatímco Tad se potuloval barem. Bedlivě přitom zkoumal podlahu.

Možná, že se profesor Taylor propadl. Tad si rozhodně nepřál, aby ho postihlo něco podobného. Kráčel podél stěn ověšených obrazy.

První obraz měl zlatý rám. Přestože byl zaprášený a vybledlý, byla na něm jasně vidět krásná mladá žena s plavými vlasy v červených šatech. Vedle visel menší obrázek. Byl to vybledlý barvotisk v zaskleném rámu. Ne příliš realisticky zobrazoval amerického domorodého bojovníka. Ozdobným písmem tam bylo napsáno jeho jméno – Hiawatha.

Tad minul třetí obraz a najednou strnul. Byl to neuměle vyvedený, zašlý portrét, ale usmívající se tvář bylo možno rozeznat naprosto zřetelně.

Byl to Johnny Bodine. Na malém štítku na rámu obrazu bylo datum jeho oběšení. Ale Tada víc zajímal jeden z drobných detailů malby. Bodine na sobě měl košili a tmavý klobouk. Kolem krku měl uvázaný šátek. Byl žlutý – a vypadal přesně jako ten, který měl u 34

sebe Tad!

„Tade, proč nejsi – pozor!“ Tok jeho myšlenek přerušil vyděšený výkřik Sam. O zlomek vteřiny později se několik centimetrů od jeho hlavy o stěnu nehlučně roztříštilo sklo.

„Bacha!“ zaječela znovu Sam. Vrhla se kupředu, popadla Tada za košili a strhla ho na podlahu. V místě, kde ještě několik okamžiků předtím byla Tadova hlava, se roztříštila další sklenice. Tad se s bušícím srdcem ohlédl k baru a ztuhl.

Za starým dubovým pultem stál muž, kterého on a Sam znali jako Reda Clarksona. Šerifova tvá ř byla znetvořena nenávistí. Natahoval ruku do police se sklenicemi, která tam předtím nebyla. Tad vyděšeně a bezmocně přihlížel, jak muž popadl další sklenici a mrštil jí po nich.

Tad si nebyl jist, jestli jim sklenice hozené duchem mohou skutečně ublížit, ale nijak netoužil přesvědčit se o tom. Překulil se a strhl Sam s sebou. Další sklenice narazila nehlučně do zdi – a další.

Létaly jedna za druhou, stále rychleji. Pokaždé, když Tad a Sam uhnuli, Clarkson na ně znovu zamířil.

„Dost! Dost! Prosím, už ne!“ prosila plačky přízrak Samantha.

Ten ale jako by ji neslyšel. Tad si všiml, že police se sklenicemi je už skoro prázdná. Ještě chvíli a Redu Clarksonovi dojde munice. Pak budou moci zmizet.

Další dvě sklenice se roztříštily na kousky těsně nad jejich hlavami.

Žádné další už nemá!

„Poběž, Sam!“ vykřikl Tad a táhl ji za sebou. Hnali se ke dveřím.

Ale ani Red Clarkson nezaváhal. Tad viděl, že rozzuřený šerif popadl prázdnou láhev od likéru a udeřil jí o okraj barového pultu. S

ostrým, zubatým střepem v ruce se přehoupl přes bar a zablokoval jim cestu ven.

Neměli žádnou jinou ústupovou cestu. Přízrak se k nim blížil.

Pomalu se belhal, napadal na neohebnou nohu a mával rozbitou lahví. Pak zvedl prázdnou dlaň a jejich hranou si přejel po hrdle.

Tad okamžitě pochopil chmurný význam duchova gesta. Šerif Clarkson se chystal podříznout jim krk!

35

VIII.

„Ne!“ zaječel Tad. „Zmiz!“ Zaštítil Sam tělem a začal pomalu couvat.

Clarksonovy rty se pohnuly, ale Tad a Sam nerozuměli, co říká.

Jediné, co si Tad uvědomoval, bylo, že se šerif kulhavým krokem blíží. Zubatý ostrý střep láhve držel před sebou jako nůž. Ještě pár kroků a bude dost blízko na to, aby jim mohl podřezat hrdla.

„Nevzdaluj se ode mne,“ zašeptal Tad Samantě, jak couvali. Ústa měl vyschlá hrůzou. Oči mu těkaly. Kéž by se jim podařilo zmizet!

Ale neměli kudy. Přízrak Reda Clarksona blokoval jediný východ z baru U poslední šance.

Pak náhle Sam narazila

do něčeho tvrdého.

„Jsme u zdi,“

zašeptala.

Teď byli opravdu v koncích. Clarkson se přibližoval pomalu, jako by jim chtěl ukázat, že nemá naspěch.

„Pomoc!“ zaječel najednou Tad. „Pomoc!“ Kéž by je zaslechli ostatní, třeba by se jim podařilo Clarksona zastavit.

„Pomoc!“ přidala se k němu Sam. Ječela zplna hrdla. „Pomozte nám někdo!“

Tad náhle postřehl rychlý pohyb blízko dveří. Koutkem oka zahlédl zhmotňujícího se Johnnyho Bodinea. Zpočátku viděl jen pouhý stín. O zlomek vteřiny později už byl právě tak reálný, jako Red Clarkson. Bodine byl celý v černém, kolem krku měl žlutý šátek. Na tváři měl týž podivný polovičatý úsměv, kterého si Tad všiml už dříve. Bodine upřel zrak přímo na Tada a pak vytáhl pistoli.

Tad cítil, že se mu srdce rozbušilo ještě divočeji. Sam vedle něj znovu zaječela. Věděl, že myslí na totéž, co on. Jestli je Clarkson 36

nezabije rozbitou lahví, Bodine je zastřelí!

„Ne!“ zavřeštěla Sam. „Ne, ne!“

Z hlavně Bodineovy pistole vyšlehl záblesk a Tad a Sam se přikrčili. Když zvedli oči, viděli, že Bodine znovu zamířil – ne však na ně, ale na Clarksona!

Strážce zákona zíral na svou ruku, ve které ještě před chvílí svíral rozbitou láhev. Byla pryč! Johnny Bodine ji výstřelem roztříštil!

Clarkson bleskurychle vytáhl pistoli a vystřelil na Bodinea. Kulka proletěla mimo a zaryla se do stěny. Pak vystřelil Bodine.

Vzduch se prudce ochladil a začal se rychle plnit hustým závojem dýmu. Samanthin jekot se odrážel od stěn. Tad si schoval hlavu do dlaní a snažil se co nejvíc schoulit, aby se nestal obětí přestřelky.

Pak se najednou vzduch v místnosti oteplil.

Tad opatrně zvedl hlavu. Vzduch byl čirý a po Clarksonovi, Bodineovi či roztříštěné láhvi nebylo ani stopy. Ve dveřích stál Jeff Dearbor a zíral na Teda a Sam.

„Co se děje?“ zeptal se. „Podle toho kraválu, kterej jste dělali, bych si myslel, že jste našli profesora Taylora.“ Jeff byl zjevně znepokojený. „Místo toho tady najdu vás dva připlácnutý na zdi a ječící jako by vás na nože brali.“

„Ttt – tys je neviděl?“ zachraptěl Tad. „Reda Clarksona a Johnnyho Bodinea. Byli tuoba. Clarkson se nás snažil zabít. On a Bodine po sobě stříleli.“

„Nedělej si srandu,“ řekl Jeff. Vrhl nejistý pohled po místnosti.

„Oukej, řekněte mi, co se stalo.“

Pomalu, třesoucím se hlasem, mu Sam vyprávěla o Clarksonově útoku a přestřelce. „Viděli jsme to oba,“ zakončila vyprávění. „Dva lidi nemůžou vidět totéž, pokud to není pravda, že ne, Jeffe?“

Jeff nejprve neodpověděl. Nakonec řekl: „I to se stává. Já opravdu nevím.“

„Říkáte, že profesora Taylora dostali duchové?“ Hlas Randyho Mosera byl plný nedůvěry. Všichni se zase sešli v najemné stáji.

Nikdo z nich nenašel po učiteli ani stopy. Sam a Tad vyprávěli ostatním, co je potkalo.

„Tvrdit, že profesora Taylora přepadli duchové, je totéž, jako říkat, že se úplně rozplynul,“ uvažoval Jeff. „Nevím, co na to říct.

37

Slyšel jsem historky o podivných věcech, které se v Kittredge děly.

Možná je to jedna z nich.“

„Ale tvrdit, že nás pronásledují…“ Randy potřásl hlavou.

„Možná, že vy ostatní na duchy nevěříte, ale já si myslím, že je to možné. A teď taky víme, že Sam je Bodineova příbuzná…“

Moničiny modré oči vypadaly utrápeně.

„Takže co budeme dělat?“ zeptal se Jeff. „Budeme tady nečinně posedávat a čekat, až se tu pozítří objeví Lee?“

„Řekl bych, že to vydržíme,“ prohodil Tad, „ale nejsem si jistý, jestli totéž platí o profesoru Taylorovi. Budu ho hledat dál. A co vy?“

Chilleenští studenti vypadali vylekaně, ale souhlasili. Avšak ani pozdě odpoledne nebylo ještě po profesrovi ani stopy a děti začaly ztrácet odvahu. Všichni byli zprohledávání města špinaví a uprášení.

Sam a Tad byli unavení. Podařilo se jim vypáčit padací dveře, které objevili v kuchyni baru. Našli tam ale jen malý sklad – po profesoru Taylorovi ani stopy. Ať už byl Tete Stone kdekoliv, také se neobjevil. Jane vyděsil při průzkumu velký, ošklivý pavouk. Teď byla tak vystrašená, že odmítala opustit tábor.

Při večeři, kterou společnými silami uvařili, panovalo hrobové ticho. Jídlo se moc nevydařilo, ale nikdo neprotestoval. Všichni se shlukli kolem ohně a zírali do plamenů. Pak si v nájemné stáji rozložili spací pytle. Nikomu se nechtělo spát venku.

„Trochu si odpočineme,“ řekl jim Tad. „Zítra musíme vstát brzy.

Prozkoumáme kaňon. Pokud nebudeme mít štěstí, vydáme se do pustiny.“

Slunce zapadalo. O přízracích nepadlo ani slovo. Nicméně pomyšlení na Reda Clarksona a Johnnyho Bodinea Tada i nadále znepokojovalo. Byl rád, že se jejich podivná návštěva neopakovala.

Usínal a přitom doufal, že u toho také zůstane.

Zdálo se u, že sám kráčí kittredgeskou hlavní ulicí. Všechno bylo šedivé a zamlžené. Mířil k létacím dveřím baru U poslední šance.

Rozrazil je a čekal, že uvnitř bude všechno tak, jako v dobách jeho největší slávy.

Místo toho narazil na stejně zaprášenou a omšelou místnost, jakou nalezli společně se Sam. Přešel ke stěně s obrazy. Minul portrét plavovlasé ženy v červených šatech. Následoval obraz domorodého 38

bojovníka. Nakonec přistoupil k obrazu Johnnyho Bodinea – a zůstal udiveně stát.

Nebyl to ten neumělý portrét, který tu viděl předtím. Z dřevěného rámu se na něj usmíval svým podivným polovičatým úsměvem sám Bodine. Psancovi rty se pohybovaly, ale Tad nic neslyšel.

„Nerozumím,“ řekl a o krok couvl.

Johnny Bodine se vyklonil z rámu obrazu. Ukázal dozadu za Tadovo rameno a rty se mu znovu pohnuly.

„Neslyším tě,“ řekl Tad.

Bodine byl zcela zjevně zklamaný. Natáhl k Tadovi ruku a namířil prst na kapsu jeho košile. Se stále se nehlučně pohybujícími rty znovu ukázal přes Tadovo rameno k baru.

Tad se otočil. Neviděl nic jiného než barový pult, police a velké zrcadlo na zdi. V zrcadle se odrážel obraz Tada, Johnnyho, domorodého bojovníka a dámy v červeném.

Jejich obraz začal blednout a náhle na Tada ze zrcadla zíral pár planoucích očí. Byly to úzké, modré oči naplněné zlobou. Tad je okamžitě poznal.

Red Clarskon!

Tad se se škubnutím probudil. To byl ale divný sen, pomyslel si a otřásl se. Zhluboka se nadechl, zavřel oči a snažil se znovu usnout.

Náhle oči znovu prudce otevřel a nasál nosem vzduch. Cítil kouř.

Posadil se a zíral do tmy. Z velkého žoku sena, který byl stranou připravený pro koně, šlehala rudá záře. Tančily po něm plameny!

Tadovi se srdce zastavilo leknutím. Brzy bude stáj, kde spolu s ostatními nocoval, v plamenech.

39

IX.

„Probuďte se! Všichni vstávat! Hoří!“ Tad vyletěl ze spacího pytle.

Vběhl mezi ostatní a začal jimi třást.

Na okamžik zavládl naprostý zmatek. Pak se Jeff, v rukou spacák, rozběhl k plápolajícímu žoku a snažil se jím plameny udusit.

Tadovi bylo hned jasné, že se už oheň příliš rozšířil, než aby ho mohl zvládnout jediný člověk. Plameny se plazily k dalším žokům.

„Nemůžu to udusit!“ křičel Jeff a mával spacákem.

„Musíme sehnat vodu, jinak to neuhasíme!“ křičela Monika.

„Zkusíme tu starou pumpu na dvoře.“

Všichni se vrhli ke vratům stáje. Těsně předtím, než se k nim dostali, těžká dvojkřídlá vrata se zaduněním zapadla.

„Hej!“ zaječela Monika a vší silou se opřela do veřejí. Tad a ostatní se k ní připojili.

„Jsme v troubě!“ ječel Randy. „Ty pitomý vrata se ani nehnou!“

„Jak se vůbec mohly zabouchnout?“ křičela Jane. Stáj se plnila hustým dýmem, který ztěžoval dýchání.

„Honem, dělejte!“ volala Monika. „Všichni naráz – raz, dva, tři!“

Všichni se vrhli proti vratům, ale ta se nehnula ani o píď.

Tad cítil, že žár za jejich zády sílí. Slyšel ržání koní a dusot jejich kopyt v boxech.

Ohlédl se přes rameno. Oheň se šířil. Viděl, jak horké plameny olizují boční stěnu jednoho z dřevěných boxů. Během okamžiku, uvědomil si Tad, koně zdivočí. Pak nebudou mít uvěznění studenti příliš na vybranou – buď uhoří, nebo je udupou koně.

„Dělejte! Musíme se pokusit znovu!“ Celou silou se vrhl proti vratům. Dělal, co mohl, ale nebylo to k ničemu. Srdce mu bušilo jako 40

kladivo. Plíce měl v jednom ohni.

Ostatní se vrhli zpátky a snažili se oheň udusit. U vrat zůstali jenom Tad a Sam.

Pak se najednou Tadovi rozšířily oči překvapením. Uvědomil si, že se k nim někdo připojil. Ale nebyl to nikdo ze studentů.

Byl to Johnny Bodine! Jako obvykle měl na tváři podivný úsměv.

Díval se přímo na Tada, jako by chtěl říci, Nevzdávej to! Pak Bodine položil dlaně přes Tadovy a Samanthiny ruce. Tad skrz ně viděl své prsty. Byl to děsivý pocit.

Ještě podivnější bylo, že se najednou cítil silnější. Energičtěji se opřel do veřejí. Sam mu pomáhala. Zdálo se, že se Johnny Bodine směje.

Do Sam a Tada se vlila nová síla. Vrata o pár centimetrů povolila.

O vteřinu později se se zaskřípěním rozlétla dokořán.

Tad se prudceotočil, popadl spací pytel a hnal se k pumpě. Sam a Johnny Bodine tam byli o zlomek vteřiny dříve. Společně pumpovali a ze staré pumpy začal tryskat proud vody.

Byla červená rzí, ale Tadovi to nevadilo. Namočil spacák a vrátil se do stáje potýkat se s ohněm. Ostatní začali po jeho vzoru plnit džbery ze stáje vodou a také namáčeli své spací pytle.

Společně se jim podařilo oheň uhasit. Koně ve stáji plné dýmu řehtali a ržáli, ale brzy se začali uklidňovat.

Tad kontroloval napáchané škody. Seno a sláma vzaly za své a jedno ze stání oheň zničil. Naštěstí bylo prázdné.

Tábornické zásoby byly v pořádku. Zdálo se, že stáj je kromě zápachu spáleniny v pořádku.

„Napadá vás, jak mohl ten oheň vzniknout?“ zeptal se Randy.

„Nepředpokládám, že by tu někdo škrtal sirkama. Nesnažil se někdo z vás rozsvítit některou z těch starých luceren, zatímco ostatní spali?“

Všichni zavrtěli odmítavě hlavou. Jen jedna ze starých

pterolejových lamp, válejících se kolem stáje, měla skleněný cylindr.

Tad si uvědomil, že ani jedna z nich neležela blízko místa, kde se vznítil oheň.

„Možná, že od táborového ohně odlítla jiskra,“ přerušil Randy tok Tadových myšlenek.

Ale táborový oheň už byl téměř vyhaslý. Nízký plamen nemohl 41

t a k s n a d n o přeskočit z doutnajících uhlíků do sena vzdáleného několik yardů a podpálit je.

„Pak už tedy nevím,“ připustil nakonec Randy.

Tad si nechal své obavy pro sebe, nechtěl ostatní znepokojovat.

„Dáme se do toho,“ řekl. „Máme ještě spoustu práce.“

Rozvěsili mokré spacáky, aby jim uschly. Pak se vydali k Stoneovu domu, aby si prohlédli jeho zásoby. Podařilo se jim najít nějaké přikrývky a pár svinutých dek, které ete Sone zřejmě používal při svých prospektorských expedicích. Po něm samotném ale nebylo ani stopy.

„Alespoň máme v čem spát,“ řekla Monika.

Všichni se rozhodli uložit se venku a Jeff a Randy rozdmýchali oheň. Než dali do pořádku tábořiště, byla skoro půlnoc. Všichni kromě Tada a Sam brzy vyčerpaně usnuli. Tad a Sam se posadili, zabalili se do přikrývek a začali si potichu špitat.

„Nechápu to,“ řekl Tad už nejmíň poosmé. „Proč nás pořád pronásleduje? Přece jsme neudělali nic, co by mohlo Reda Clarksona proti nám tak popudit. A ty jsi příbuzná Johnnyho Bodinea. Proč by ti tedy chtěl ublížit on?“

„Je na naší straně,“ připomněla Sam. „Nejdřív nás zachránil v baru, pak nám pomohl otevřít vrata stáje.“

„Jo, ale nejdřív nás skoro přejel na koni – a nechal mi ten hrozný šátek, který mě skoro uškrtil.“ Tad potřásl hlavou a pokračoval: „Na druhé straně, Red Clarkson po nás šel od začátku. To splašené stádo koní a útok v baru. Jsem si jistý, že zapálil i ten oheň. A myslím si, že k tomu nejhoršímu se teprve chystá.“

„Ty si myslíš, že ten požár založil Red Clarkson?“ zeptala se vyděšeně Sam.

„Ve snu, který se mi zdál, se mě chystal zabít,“ řekl Tad. „Nejdřív nás jenom děsil a teď se chystá nás zamordovat.“

Zvedl ruce. „A nezačínej mi vykládat o tom, že mám bujnou představivost. Nebylo to obyčejná noční můra. Měl jsem pocit, že jsem vzhůru, ale přitom to byl sen. Obraz Johnnyho Bodinea v baru ožil. Johnny se snažil něco mi říct, ale neslyšel jsem ho. Vím jenom, že se to týkalo klíče. Tad vytáhl klíč, který mu Johnny Bodine hodil.

Celá ta záležitost s ním nějak souvisí,“ dodal.

42

Vyprávěl Sam všechno, co se ve snu událo. „Pak se ve snu objevil Red Clarkson a já se probudil. Vzápětí jsem si uvědomil, že hoří seno.“

Tad si pozorně prohlížel klíč, který mu ležel na dlani. Usilovně vraštil čelo a dumal nad záhadnými písmeny, které na něm byla vyryta – AHTAWAIH. „Pokud se mi Bodine snažil sdělit, co je to za poselství, nepochopil jsem ho.“

Lehl si. V krku ho škrabalo od kouře, kterého se nadýchal a svaly měl namožené od toho, jak se snažil vyrazit vrata. „Měli bysme se pokusit usnout. Koneckonců, zítra se musíme znovu pustit do hledání.“

„Máš pravdu,“ souhlasila Sam. „tak dobrou noc, Tade.“

„Dobrou,“

Tad měl pocit, že sotva zavřel oči a už se znovu ocitl ve dveřích baru U poslední šance. Kráčel ke stěně s obrazy rozplývající se v mlze. Minul portrét ženy v červeném, domorodého bojovníka…

Johnny Bodine se vykláněl z rámu svého obrazu. Znovu ukázal na zeď za barovým pultem. Tad viděl v zrcadle odraz sebe sama a také obrazů.

Zdálo se, že psanec ukazuje na jeden z obrazů odrážejících se v zrcadle. Tad se na něj pozorně zadíval.

Čelist mu poklesla překvapením, když si uvědomil, co vidí.

Zašátral v kapse a vytáhl klíč. „To je tedy mazaný trik,“ řekl. „to je ale mazaný.“

Náhle se probudil a zjistil, že se směje. Vytáhl klíč z kapsy.

Pozorně prozkoumal písmena vyrytá do kovu a znovu se potlačované zasmál. Písmena seděla. Najednou to všechno dávalo smysl!

Potichu se vymotal z pokrývky a plazil se k Sam. Spala jako dřevo.

„Sam,“ zašeptal.

Něco zamumlala a obrátila se na druhý bok.

„Probuď se,“ řekl Tad naléhavěji. „Tak dělej, Sam. Poslouchej mě. Věř si tomu nebo ne, myslím, že už vím, od čeho je ten klíč!“

43

X.

„Hmmm? Co je?“ zamumlala Sam, když s ní Tad zatřásl. Ospale na něj mžourala. „Proč mě budíš?“ stěžovala si.

Pak náhle prudce otevřela oči a vylekaně se rozhlédla. „Tade!“

zašeptala. „Co je to? Další duchové –“

„Žádný duchové,“ přerušil ji Tad. „Konečně jsem pochopil, co znamená to poselství na klíči – s Bodineovou pomcí.“

„Ale ta písmena přece nedávají žádný smysl,“ řekla Sam.

„Zkoušel jsi z nich přece sestavit slova a nešlo to.“

„Dělali jsme chybu,“ řekl Tad. „Myslím, že nám ta písmena říkají, kde najít zámek, do kterého ten klíč pasuje. Půjdu to teď hned zkusit.“ Měl pocit, že není času nazbyt. „Půjdeš se mnou?“ Sam se okamžitě zvedla. „Děláš si legraci? Samozřejmě, že půjdu!“

Jakmile vykročili z kruhu světla, které vrhaly doutnající uhlíky, obklopila je tma. Nesvítil měsíc a tak neviděli na cestu.

„Potřebujeme světlo,“ zašeptala Sam a začala se přehrabovat v batohu.

Za chvilku vytáhla malou baterku. Rozsvítila ji a řekla: „Člověk nikdy neví, kdy se mu něco takového může hodit. Jde se.“

Vydali se ztichlou kittredgeskou ulicí. S výjimkou drobného světelného kruhu Samantiny baterky panovala všude kolem

neproniknutelná tma. Tad stěží rozeznával obrysy okolních starých budov. Jedním zvukem, který se noční tmou rozléhal, byly jejich kroky po udusané hlíně.

Pak se z dálky ozvalo tesklivé zavytí kojota. Tad i Sam ztuhli a otočili se za zvukem. Pak se na sebe obrátili s rozpačitým úšklebkem.

„Pojď,“ řekl Tad. „Ať už to máme za sebou. Už to napětí dlouho 44

nevydržím.“

Dorazili k baru U poslední šance a vešli dovnitř. Samantina baterka vrhla matné světlo na barovou podlahu.

„Jsi si jistý, že to tajemství je někde tady?“ zeptala se Sam skepticky. „Jak to, že jsme ho tu neviděli už předtím?“

„Viděli,“ řekl Tad. „Problém je v tom, že jsme si to prostě neuvědomili.“

Vzal Sam z ruku a vedl ji k velkému zrcadlu za barovým pultem.

„Snažili jsme se najít šifru, zpřeházený slova. Ale nikdy jsme se pořádně nesoustředili na písmena jako taková.“

„A čeho jsme si měli všimnout?“ zeptala se Sam.

„Když si ta písmena přečteš zrcadlově, je z nich jiný slovo,“

vysvětloval Tad.

Vytáhl podivný klíč z kapsy a přidržel ho před barovým zrcadlem.

„Vidíš?“

Sam posvítila baterkou do zrcadla.

„Teď je z nich slovo

HIAWATHA. Ale co –“

Tad ji vzal baterku z ruky a namířil kužel světla na vzdálenou stěnu – na prostřední obraz. Byl to starý barvotisk, romantický obrázek bojovníka. Pod ním bylo jméno – Hiawatha.

Sam zalapala po vzduchu. „Tade, ty jsi génius!“

Společně spěchali přes místnost. Tad svítil a Sam popadla obraz a sundala ho ze skoby. Sebrala Tadovi baterku a posvítila na zadní stranu obrazu.

„Nic,“ řekla rozčarovaně. „Myslím, že ses spletl. Není tam žádná zpráva, žádná mapa, nic k čemu by ten klíč pasoval.“

„A co když jo?“ vyhrkl náhle Tad. Vzal baterku a posvítil na dřevěnou stěnu, na které předtím obraz visel. Místo, kde předtím byl, se dalo snadno rozeznat. Byl tam úhledný obdélník tmavého dřeva, nevybledlý slunečními paprsky, které sem nikdy nepronikly.

Uprostřed temné skvrny, přímo pod skobou, na níž portrét visel, se zatřpytil kov.

„To je klíčová dírka!“ zašeptala Sam vzrušeně a vzala mu baterku.

Tad chvíli tápal po zámku a pak náhle klíč vklouzl do dírky.

Pokusil se jím otočit, ale starý zámek vzdoroval. Tad se zamračil.

Je možné, že by se po tom všem přece jen mýlil? Že by to nebyl ten 45

správný klíč? Zaťal zuby a otočil jím ze všech sil. Cvhíl to trvalo, ale zámek nakonec s ostrým cvaknutím povolil. Klíč z něj vypadl. Sam a Tad vrušeně čekali, co se bude dít. Ale nedělo se nic.

Tápali dlaněmi po zdi, mačkali různá místa, tloukli do ní.

„Hej,“ řekla Sam. „Urpostřed týhle desky je nějaká tenká škvíra.“

Přejela prsty po štěrbině, kterou na zdi objevila.

Tad na stěnu zatlačil. Zdálo se, že se puklina táhne od podlahy až ke stropu. Opřeli se dlaněmi o dřevěné ostění vedle štěrbiny a vší silou zatlačili. Chvíli se nic nedělo. Pak dřevo zaskřípělo, trochu povolilo, pak ještě chvíli vzdorovalo – a náhle povolilo úplně. Byly to dveře!

Tad a Sam nejistě postoupili kupředu a vzápětí je závan

zatuchlého, studeného vzduchu přinutil odskočit zpátky. Kužel světla ozářil malý prostor. Uvnitř skrýše uviděli otvor vedoucí hluboko do země. Do jedné stěny šachty byl zabudovaný dřevěný žebřík.

„Tade, co to je?“ zeptala se Sam.

„Že by tajný důl?“ dohadoval se Tad vzrušeně. „Anebo tajný únikový východ. Nebo vchod do tajné místnosti!“

Navlhčil si náhle vyprahlé rty. „Kdoví, co tam dole je? Pohřbená těla – nebo možná poklad.“

„Je jediný způsob, jak to zjistit,“ řekla Sam a podala mu baterku.

„Jde se dolů.“

Tad svítil na příčky žebříku a Sam šplhala dolů. „Jsem na dně,“

oznámila a její tvář obrácená vzhůru se ve světle baterky matně blýskala. „Dolů je to asi tak osm stop. Podej mi baterku – opatrně,“

řekla a Tad se naklonil do šachty. „Posvítím ti na cestu.“ Za chvíli už byli zase pohromadě a ve světle baterky si prohlíželi vykopaný tunel.

Podzemní chodba byla vyhloubená nahrubo a měla špinavé,

hrbolaté stěny. Ale byla natolik vysoká, že v ní Tad i Sam mohli vzpřímeně stát. Její strop podpíraly silné dřevěné výztuže. Byla křivolaká a Tadovi připomínala jícen obrovského hada. Sam nervózně polkla. Tad nemohl uvěřit, že se jim opravdu podařilo objevit tajnou chodbu. Kužel světla mizel ve tmě a konec chodby v nedohlednu.

Tad se zamračil. „To nechápu,“ řekl nakonec. „Napadlo mě, že by to mohla být skrýš nebo průchod do vedlejší budovy. Ale mám ten 46

dojem, že tunel vede pod ulici.“

Napjatě zíral do tmy. „Východ pod ulicí.“

„Těžko zjistíme, co je na druhém konci, jestli se tam nevydáme,“

řekla dychtivě Sam. Namířila světlo do chodby a snažila se dohlédnout za první výztuže. „Vypadají spolehlivě. A nezdá se, že by skrývaly něco nepěkného. Žádný lebky nebo škorpióny.“

Pokrčila nos. „Jenom fůra špíny.“ Trochu se otřásla. „A je tady mnohem chladněji než nahoře v baru.“

„Nejspíš je to tím, že mezi námi a sluncem je několik stop hlíny,“

řekl Tad. Společně se vydali chodbou.

Ušli několik metrů, když se Tad ohlédl zpět k žebříku.

„Hej!“ vykřikl. „V baru se svítí!“

Sam se překvapeně otočila. Do šachty pronikalo matné světlo.

„Jdu se podívat, co to je,“ zašeptal Tad.

Vrátil se a vyhlédl zpoza posledních dřevěných výztuží

podpírajících štolu.

Zasáhl ho závan ledového vzduchu. Krev mu ztuhla v žilách – ale z úplně jiného důvodu.

Světlo ve starém baru nevrhala lampa, baterka nebo svíčka.

Nebylo to vůbec přirozené světlo.

Tajuplná, podivná záře vycházela z postavy nahlížející do šachty

– z mrtvolně bledé pleti a blýskajících se očí Reda Clarksona!

47

XI.

Několik okamžiků, které Tadovi připadaly jako věčnost, stál ztuhlý hrůzou. Přibitý na místě pohledem Reda Clarksona jako bezmocný ptáček hypnotizovaný hadem.

Konečně se mu podařilo vyrazit z náhle ochromeného hrdla několik slov. „Sam! Utíkej!“ zaskřehotal.

Už v okamžiku, kdy ze sebe Tad vyrazil varovný výkřik, byl Red Clarkson v pohybu. Světélkující duch nepotřeboval žebřík. Clarkson prostě vstoupil do šachty a pomalu se snášel dolů. Po celou dobu nespustil z Tada Millera pohled nahánějící hrůzu. Tad se prudce nadechl, otočil se a úprkem se hnal chodbou.

„Utíkej, Sam!“ ječel přitom. „Je to Red Clarkson. Jde po nás!“

Klopýtal křivolakým podzemním tunelem za Sam a světlem její baterky. Rukama se odrážel od slizkých, špinavých stěn. Nevěděl, jestli je možné utéci duchovi. Ale bylo mu jasné, že nemá na vybranou – že se o to musí pokusit. Musejí se odtud dostat!

Hnal se jako o závod. Kolem něj vířil ledový vzduch.

Tad čekal, že ho každým okamžikem popadnou ledově chladné prsty a strhnou na zem. Nijak nestál o to znovu se střetnout s Clarksonovým plamenným zrakem. Řítil se tunelem, těžké boty dusaly po udupané hlíně.

Pak najednou všechno ztemnělo. Tad zpomalil a hmatem se snažil najít cestu černočernou tmou. Chodba tu asi zahýbá a proto se mu zřejmě světlo Samantiny baterky ztratilo. Zahnul za roh, a když znovu zahlédl paprsek světla, ulevilo se mu. Pak si náhle uvědomil, že ani Sam, ani světlo se nehýbou.

Byli v pasti. Před nimi se tyčily vysoké, železem pobité dveře!

48

„Jsou zamčené,“ zajíkla se Sam. „Nedostaneme se přes ně. Jsme tu uvěznění! Clarkson nás chytí!“

Tad viděl, že na dveřích není žádná klika nebo knoflík. Byla tam jen klíčová dírka.

Klíčová dírka!

Byla to možná jen planá naděje, ale žádnou jinou neměli. Tad hrábl do kapsy a spěšně vytáhl klíč. Vrazil ho d klíčové dírky. Zapadl do ní!

Zámek cvakl. Společně se vší silou opřeli do veřejí. Dveře se zaskřípěním neochotně povolily. Jakmile se škvíra dostatečně zvětšila, spěšně se jí protáhli a rychle za sebou zabouchli.

Sam posvítila na klíčovou dírku na druhé straně dveří.

Tad je rychle zamkl a couvl od nich.

„Zastaví to Reda Clarksona?“ zašeptala Sam znepokojeně.

„Já – já nevím,“ připustil Tad. „Co zastaví naštvaného ducha?“

Zdálo se, že jejich hlasy provází ozvěna. Když se Sam otočila a posvítila před sebe, bylo Tadovi jasné, proč. Na téhle straně dveří se chodba rozšiřovala do rozlehlé síně. Stěny tvořila rudohnědá zemina, ale strop byl podbitý prkny. Škvírami mezi nimi se drala hlína.

Ve světle Samantiny baterky tančily po stěnách stíny. Namířila ji na zem – a Tad zalapal po dechu. Uprostřed síně stála na zemi bedna.

Byla asi dvě stopy široká, tři stopy dlouhá a přibližně stopu vysoká.

Na bocích a víku byla pobitá masivními kovovými pásy. Ve světle baterky si všiml, že je na ní něco napsáno.

„Středozápadní železnice,“ četla Sam nahlas.

„To je starý

železniční trezor! Co dělá…“

Slova jí zmrzla na rtech, když si zároveň s Tadem uvědomila, co to vlastně vidí.

„To je určitě ta truhla ukradená z Cannonballu,“ zašeptal Tad chraptivě.

„Trezor, který ukradli tehdy, co zastřelili Zeba

Frobishera.“ Rozběhl se do středu místnosti a začal si starou zaprášenou bednu prohlížet.

„Kvůli tomu uvěznili a pověsili

Johnnyho Bodinea.“

„My – myslíš, že proto nám Johnny hodil ten klíč?“ zeptala se Sam a vykulila zelené oči. „Myslíš, že chtěl, abychom našli jeho lup?“

49

„Ale je to Bodineův lup?“ svraštil Tad čelo. „Johnny po nás hodil Clarksonův klíč. Pamatuješ? Šerif ho měl přece pověšený na krku na Johnnyho popravě. Bodine mu ho strhl.“

Ohlédl se po zamčených dveřích. Doufal, že přízrak jimi neprojde.

„A tahle tajná chodba má vchod v Clarksonově baru. Pamatuješ, co nám říkal Pete Stone? Šerfi byl spolumajitelem baru U poslední šance,“ vysvětloval Tad.

Sam se zatvářila zmateně. „Chceš tím říct, že nepatří Johnnybu Bodineovi?“ zeptala se.

Tad neodpověděl. Poklekl vedle truhly. Zblízka si všiml, že se na jednom železném pásu, jimiž byla bedna pobita, třpytí stříbřitá rýha.

Byla to nepochybně stopa po kulce – po kulce, která měla urazit zámek, uvědomil si.

Trezor nebyl zamčený. Tad nadzvedl víko. Slyšel, jak Sam stojící za ním prudce vydechla. Ve světle její baterky se zatřpytily stovky, možná tisíce mincí.

Tad viděl velké stříbrné dolary, drobné zlaté mince a dokonce i velké zlaté dvacetidolary – všechny na jedné hromadě. „To je ale klika,“ zajásal. Věděl, že sběratelé jsou ochotni za zlaté mince pořádně zaplatit. Jakou asi mají dneska hodnotu? Dumal Tad a vzal do ruky jednu minci.

V ústech pocítil trpkou pachuť. Nezáleželo na tom, jakou cenu poklad měl. Tyhle peníze přišly až příliš draho. Byly potřísněné krví.

Už dva lidé za ně zaplatili životem – Zeb Frobisher a Johnny Bodine.

Tad se zamračil. Ve třpytícím se pokladu bylo něco schovaného.

Mělo to žlutou barvu, ale netřpytilo se to.

Hrábl do hromádky mincí, které se s cinkáním rozkutálely.

Pomalu vytáhl napůl ukrytý předmět a strnul. Byl to žlutý šátek s černým vzorem.

Vyndal šátek, který měl zastrčený v zadní kapse. Ležely mu na dlani vedle sebe a byly téměř stejné – téměř. Měly touž žlutou barvu, ale jeden z nich zdobil drobnější vzorek.

Ano. Teď to všechno dává smysl, pomyslel si Tad.

Sam náhle zaječela.

Tad prudce vyskočil a otočil se ke dveřím. Přízrak Reda

Clarksona proplouval železnými dveřmi! Viděli obrysy jeho postavy, 50

ale tvořil ji mlžný opar.

Zdálo se, jako by šerif pomalu pronikal masivním dřevem a železem. Upřeně zíral na Tada a Sam a jeho tvář připomínala samu smrt.

Sam couvala, dokud nenarazila na jednu z podpěr jistících strop.

Ale Tad se duchovi vyzývavě postavil. „To je pěknej poklad, který jsi tu dole schoval, šerife Clarksone,“ řekl a v jeho hlase zazněla větší jistota, než jakou doopravdy cítil.

„Ale ta truhla

dokazuje, jak ses k němu dostal. Teď o tobě víme všechno – všechno o tom, cos proved.“

Teď už byl Clarkson na jejich straně dveří a jeho postava se úplně zhmotnila. Zíral na Tada Millera, ale nehýbal se. V jeho očích se neodrážel jenom hněv. Tadovi se zdálo, že v nich zahlédl také strach

– a dokonce i stud.

„Slyšeli jsme některé staré historky o Johnnym Bodineovi,“ řekl Tad a snažil se neuhnout pohledem. „Choval se jako Robin Hood.

Lidi mu pomáhali. Ty ses pokusil ho dopadnout a přitom ses zesměšnil. A pak jsi přišel na nápad, jak udělat z Bodinea-hrdiny Bodinea-darebáka.“

„O čem to mluvíš?“ zašeptala mu za zády Sam.

Tad nespouštěl z Clarksona oči. Podržel oba šátky tak, aby je Sam viděla. Sam zprudka vydechla a Clarksonův duch o krok couvl.

„Tenhle šátek byl v Clarksonově truhle,“ řekl Tad. „A existuje jediný důvod, proč ho tam schoval. Red Clarkson převlečený za Johnnyho Bodinea zastavil Cannonball a ukrad peníze, které přepravoval.“

Sam zapomněla na strach a postoupila k duchovi, ve tváři vztek.

„Tys zabil Zeba Frobishera, přestože neměl zbraň. Udělal si to proto, aby se obrátili proti Zebovu vrahovi – a oni si mysleli, že jím byl Johnny Bodine.“

Vzteky se celá třásla.

„Nebyl jsi ani schopný postavit se

Johnnymu poctivě v přestřelce!“ křičela. „Viděli jsme, jak tě z baru U poslední šance jistil někdo třetí. Zamířil dřív, než jste vy dva tasili zbraně. Takhle si vyhrál ten skvělý souboj. Udělal sis reputaci tím, žes připravil Bodinea o život.“

Sam popadla hrst mincí a mrštila jimi po duchovi. „Nejsi žádný hrdina Rede Clarksone,“ ječela. „Jsi lhář, zloděj a vrah. Jsi mnohem 51

horší, než byl Bodine!“

52

XII.

Tad nestačil zírat. Red Clarkson před sprškou mincí, které po něm Sam hodila, skutečně couvl – i když peníze proletěly skrz něho.

„Teď už víme, proč jsi po

nás pořád šel,“ halekala Sam.

„Nechtěls, abychom o tobě zjistili pravdu.“ Mrskla po něm další hrst mincí. „Ale teď to tvoje špinavé tajemství známe, víme, jak jsi mého prapraprastrýce falešně obvinil a nechal pověsit.“

„Řekl bych, že si šerif Clarkson myslel, že po tom Bodineově pokladu půjdeš vytrvaleji, protože jsi Bodineova příbuzná,“ řekl Tad.

„A myslím, že proto nám taky Bodine pomáhal.“

„Tak a teď my můžeme pomoci Johnnymu,“ prohlásila Sam.

„Postaráme se o to, aby se všichni dozvěděli, jak podlýj Red Clarkson ve skutečnosti byl. Očistíme Johnnyho jméno!“

Red Clarkson upřeně zíral přímo na Sam. Z očí mu bylo stále ještě možné vyčíst stud, ale zcela zřejmě dospěl k rozhodnutí – k hrozivému rozhodnutí.

„Sam,“ ozval se Tad nervózně, když se duch pohnul směrem k nim.

Jeho přítelkyně byla plně zaměstnaná házením dalších mincí po duchovi. Tad ji popadl za paži a společně začali před belhajícím se přízrakem ustupovat.

„Povíme všem, jaký všivý –“ ječela dál Sam.

„Sam,“ zasyčel Tad. „Nepodaří se nám říct nikomu nic, dokud se odtud nedostaneme.“

Samanta si všimla, že Red Clarkson sahá po pistolích a její vztek se začal vytrácet.

„My – myslím, že máš pravdu, Tade,“ řekla

třesoucím se hlasem. „K zemi!“

53

Odskočili od sebe. Přízrak tasil zbraně a začal pálit. Sam uskočila za jednu ze vzpěr podpírajících strop. Tad upustil šátky a hledal úkryt za otevřeným trezorem. Viděl záblesky šlehající z hlavní, ale výstřely opět neslyšel. Nebyl si jist, jestli je přízračné kulky mohou zranit, ale neměl chuť si to ověřovat.

Okolní vzduch se náhle silně ochladil. Vzhlédl. Vedle jeho pravé ruky se začala zhmotňovat prvotřídní kovbojská bota. Z ní vyrůstala noha v černé nohavici. Pak Tad zahlédl pár šestiranných koltů a nad nimi tvář Johnnyho Bodinea.

Kolem Johnnyho mihotala přízračná záře, ale když se na Tada usmál svým obvyklým, podivně polovičatým úsměvem, zdálo se, že je to úsměv přátelský. Pak začal pistolník pálit a přinutil Reda Clarksona ukrýt se za jednu z podpěr stropu. Vypadalo to, že Johnnyho Bodinea přestřelka s Redem Clarksonem těší.

Pak najednou, zatímco jednou pistolí stále ještě střílel po šerifovi, ukázal druhou vpravo.

Tad se tím směrem podíval. Byla to jen jeho představivost, nebo tam ve tmě mezi stíny míhajícími se na zdi byl otvor?

„Sam!“ zavolal Tad. „Řekl bych, že je tady ještě jeden východ.

Dostaneš se ke mně?“

„Můžu to zkusit,“ ozvala se Sam. Počkala na okamžik, kdy střelba na chvilku utichla, a pak vyrazila z úkrytu. Běžela od jedné dřevěné vzpěry ke druhé.

Problém byl v tom, že stále ještě nesla v ruce rozsvícenou baterku.

Tvořila tak dobrý terč. Clarkson se otočil, a když se cyhstal urazit poslední etapu k Tadovi, pečlivě zamířil.

„Sam! K zemi!“ zaječel Tad v okamžiku, kdy pistole spustila.

Samanta upadla a vykřikla. Baterka jí při pádu vyklouzla z ruky a blikajíc zůstala ležet na podlaze.

„Sam, jsi v pořádku?“ zavolal Tad. Byl si jist, že ji zasáhla kulka.

„Netrefil mě,“ řekla Sam, „ale upustila jsem baterku.“

Malá svítilna divoce blikala a její světlo postupně skomíralo. Ještě než zhasla úplně, prohlédl si Tad pečlivě nově objevený východ ze skrýše. Byly to velké dveře, podobné těm, kterými se sem dostali – a byly otevřené.

Tadovi projelo tělem zachvění, když se jeho ramene dotkl ledově 54

chladný prst. Johnny Bodine se snažil upoutat jeho pozornost. Tad se k němu otočil. Johnny kývl směrem k Redu Clarksonovi a zvedl obě pistole.

„Bude nás krýt než doběhneme ke dveřím,“ řekl Tad Samantě.

„Jsi připravená?“

„Netoužím po ničem jiném než se odsud dostat,“ připustila Sam.

Tad se musel usmát. „Tak to jsme dva. Tak to zkusíme – teď!“

V okamžiku, kdy Bodine vypálil na svého starého protivníka, prudce vyrazili z úkrytu.

Bok po boku proletěli dveřním otvorem a s prásknutím za sebou přirazili dveře. Teď byli v bezpečí. Ale bez přízračné záře obklopující přízraky museli klopýtat naprostou tmou.

Snažili se postupovat kupředu co nejrychleji, ale v hluboké tmě to nebylo snadné. Kráčeli opatrně. Chodba se klikatila, a tak museli jít pomalu. Ušli několik kroků a pak se tunel najednou stočil v podivném úhlu. Tad i Sam se poslepu prodírali kupředu a neustále přitom naráželi do dřevěných podpěr a hliněných stěn.

Tadovi bušilo srdce tak divoce, že téměř nemohl mluvit. „Myslím, že jsme se z toho dostali, ale kdo ví?“

„Takže teď známe to strašlivý tajemství, který duchové střežili,“

řekla Sam. „Johnny Bodine chce očistit svoje jméno. A Red Clarkson mu v tom chce zabránit. Ale jednu věc prostě nechápu.“

„A co to je?“ zeptal se Tad a klopýtal dál temnou podzemní chodbou.

„Proč?“ řekla Sam.

„Co proč?“

„Proč udělal Red Clarkson to, co udělal? Byli přece s Johnnym přátelé.“ Sam si povzdechla. „Co ho tak změnilo, že se rozhodl zničit svému příteli pověst a pak ho zabít?“

„Řekl bych, že obyčejná závist. Pojď rychle, ať jsme venku.

Můžeme si o tom promluvit později. Tohle místo mi nahání husí kůži.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila Sam. Vzduch byl vlhký a tma v nich vyvolávala dojem, že mají zavázané oči. Tad šel s rukama nataženýma před sebou a ohmatával pilíře a hliněné stěny chodby.

Sam náhle zalapala po vzduchu a překvapeně vyjekla.

55

Přímo před nimi se mihotalo světlo! Po putování naprostou tmou jim tlumená záře připadala oslepující.

„Kdo je tam?“ zavolal slabý hlas.

56

XIII.

Sam popadla Tada za ruku. Oba poznali hlas odrážející se od hliněných stěn chodby.

Někde před nimi byl profesor Taylor!

Rychle se rozběhli tunelem ke slabému světlu.

„Profesore

Taylore!“ volala Sam. „Jste to opravdu vy?“

Blikající světlo jim ukazovalo cestu křivolakou chodbou. Podlezli pod trámem výztuže a zahnuli za další ohyb klikatícího se podzemního tunelu. Ocitli se v rozlehlé podzemní místnosti.

Jejich učitel seděl na zemi. Světlo, které předtím zahlédli, pocházelo z plamínku tančícího na konci dlouhé dřevěné zápalky, kterou držel v ruce.

„Samantho! Tade! Tak se mi to nezdálo! Přece jen jsem

doopravdy slyšel vaše hlasy!“

Učitel byl šťastný, že je vidí, ale Tadovi se zdálo, že nevypadá nejlíp. Seděl schoulený na zemi, levou nohu měl toporně nataženou před sebou. Kotník měl oteklý a zkroucený v nepřirozeném úhlu.

Obličej měl stažený napětím, kůži mu brázdily hluboké vrásky.

Byl tak bledý a vyčerpaný, až se Tad při pohledu na něj přistihl, že myslí na umrlčí lebku.

Profesor Taylor si všiml obav, které se jim zrcadlily ve tváři.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Tad.

„Měl jsem malou nehodu,“ řekl profesor, ale vzápětí to odbyl mávnutím ruky. „Teď bych chtěl vědět, co se tam nahoře ve městě děje. Jsou ostatní v pořádku? Dělalo mi to starosti. Jsem tu už celý den.“

„Zatím jsme dobrý,“ odpovědělmu Tad.

57

„Jak jste se sem dostal?“ zeptala se Sam.

„Dalo by se říci, že jsem se sem propadl,“ řekl profesor. Sykl bolestí a obličej mu ještě více zbledl.

Tad a Sam si klekli na kolena a sklonili se nad ním.

„Je to zlý?“ zeptala se s úzkostí Sam. „Kde to bolí?“

„Odnesl to kotník,“ zašeptal učitel. Měl zavřené oči a na obočí se mu perlil pot. „Myslím, že je zlomený. Víte přece, že potom, co se splašili koně, jsem se vypravil na obhlídku, jestli se někdo nepotuluje městem.“

Zhluboka se nadechl a zapálil další zápalku. „Zdálo se mi, že vzadu v budově starého vězení něco slyším. Vešel jsem do jedné z cel a v tom se mi propadal podlaha pod nohama. Pamatuji se, že jsem padal a víc už nic. Asi jsem se praštil do hlavy. Když jsem se probral, téměř jsem se nemohl pohnout. Nejspíš jsem přistál dost tvrdě, jinak už bych se byl odtud dávno vyšplhal.“

Profesor Taylor natáhl ruku s mihotající se zápalkou ke stěně za sebou. Do nahrubo vysekaného otvoru zejícího ve stropě nad nimi vedl dřevěný žebřík zabudovaný do stěny. Byl podobný tomu, po kterém sestoupili dolů v baru U poslední šance.

„Dost dobře nechápu, k čemu tady ta chodba je,“ řekl profesor Taylor. „Ale ať ji pod tou celou vykopal kdokoliv, mně natropila spoustu problémů. Celé hodiny jsem volal o pomoc, ale zřejmě mě nikdo neslyšel.“ Znovu škytl.

„Hledali jsme vás,“ ujišťoval Tad učitele. „Cela, ve které jste se propadl, musí být někde úplně v zadním traktu vězení. Možná, že ten, kdo to tu prohledával, nešel až dozadu.“

Profesor přikývl. „Nikoho jsem neslyšel. Ale je taky možné, že když u hledali, byl jsem v bezvědomí.“

Podíval se na hodinky s rozbitým ciferníkem. „Nemám ponětí, kolik času uplynulo. Hodinky se mi při pádu rozbily a baterka taky.“

Tadovi přeběhl mráz po zádech. Profesor byl po celou tu dobu uvězněn tady dole. Nemohl se hýbat. Nebyl ani schopen říci, kolik času uplynulo.

„Nemáte hlad?“ zeptala se Sam.

„Ne, naštěstí jsem s sebou měl nějaké zásoby pro případ nouze a polní láhev s vodou,“ řekl profesor Taylor.

58

Učitel znovu zavrtěl hlavou a pak vrhl na Tada a Sam pátravý pohled. „Co je s ostatními? Stará se Pete Stone o všechny? A co tady dole vlastně vy dva děláte?“

„Když jste zmizel, šli jsme pro Petea Stonea. Ale nikde jsme ho nenašli,“ referovala mu Sam. „Ostatní jsou v pořádku. Ale musíme vám říct, že někteří z nich jsou pěkně vyděšený.“

Profesor se zamračil. „Nenašli jste Petea Stonea? To je divné.

Takže jste se o sebe museli postarat sami.“

Tad přikývl. „Byli jsme u něj doma. Nemá tam ani rádio, ani telefon, takže jsme nemohli nikoho kontaktovat a požádat opomoc.

Napadlo nás vyslat posla, ale když jsme o tom hlasovali, zvítězil názor, že bysme tu měli raději zůstat.“

Teď zase souhlasně přikývl profesor Taylor. „Rozhodli jste se správně. Brzy se tu objeví Lee a pomůže nám.“ Učitel se na ně pátravě zadíval. „Žádné jiné problémy?“

„Nic vážného,“ ujistil ho Tad.

Profesor zapálil další zápalku a tiše řekl: „Ta je poslední.“ Vrhl na ně zkoumavý pohled. „Jak jste vlastně tuhle podzemní chodbu našli?

A co tu děláte?“

Tad a Sam mu rychle pověděli o klíči.

„Když jsme sundali v baru U poslední šance ze zdi portrét Hiawathy, našli jsme pod ním klíčovou dírku.“ Řekla Sam. „Tad odemkl a podařilo se nám otevřít tajný vchod.“

Rychle na něj vychrlila, jak objevili ukrytý poklad a jak by se dalo očistit jméno Johnnyho Bodinea.

Ale Tad zaregistroval, že se Sam nezmínila o přízracích. Právě když se mu zdálo, že se k tomu chystá, s překvapením si všiml, že Sam vrhla znepokojený pohled do temné chodby.

Profesora Taylora jejich objev natolik vzrušil, že jim ani nepoložil přímo se nabízející otázky, jako například proč nemají baterku.

„Mohl by to být nejcennější příspěvek k naší místní historii,“ řekl učitel. „Hrozně rád bych se do té skrýše podíval –“

Zarazil se a podíval se na svůj kotník. „Až se dám do pořádku.“

„Ale nejdřív vás odtud musíme dostat,“ řekl Tad. Pochybovačně se zadíval na žebřík. „Nemyslím, že bychom vám my dva mohli nějak pomoct vylézt nahoru.“

59

„Ale určitě se nám to podaří, když si opatříme lano a seženeme ostatní,“ dodala Sam. „Uvážeme mu provaz kolem prsou a pak ho opatrně vytáhneme nahoru.“

Tad se vydal k žebříku. „Nebojte se,“ řekl. „za chviličku jsme tu zpátky s pomocí.“

V mihotavém světle zdola vyšplhal na horní příčky. „Stoupl jste na ztrouchnivělé prkno a propad jste se.“

Tad se doplazil na pevnou podlahu. Za okamžik se k němu připojila i Sam. Opatrně se protáhli kolem ztrouchnivělých padacích dveří. Světlo linoucí se zdola pohaslo.

„Nedělejte si starosti, profesore,“ zavolal dolů Tad. „Jsme tu s pomocí cobydup.“

„Já vím,“ nesl se učitelův hlas z temnoty. „Víte, kde mě hledat.

Kam bych šel?“ zasmál se suše.

Tad a Sam klopýtali z cely. Byla důkladně zjištěná. Kromě železných mříží tu byly stěny postaveny z pevných, nepálených cihel. Tad, který postupoval tmou vpřed a jednou rukou přitom šmátral před sebou, si připadal, jako by se znovu ocitl v podzemní chodbě.

Konečně nahmatal mříž a pak dveře. Ocitli se v chodbě vedoucí k šerifově kanceláři.

Sam se už zaobírala myšlenkou záchranné akce. „Jsem si skoro jistá, že s sebou Randy Moser táhnul lano,“ řekla. „Pokud ne, Pete Stone tu určitě někde nějaké bude mít.“

Tad tápal šerifovou úřadovnou. Zaprášenými okny sem nepronikal ani svít hvězd. Otevřel hlavní dveře a vyšel na tichou hlavní třídu.

Sam se kolem něj protáhla a rozběhla se ulicí k nájemné stáji. Tad se chystal vydat se za ní, ale náhle se zarazil.

„Hej!“ zavolal. Sam se ohlédla přes rameno. „Co je?“ zeptala se.

„Ty to nevidíš?“ zeptal se a ukázal přes ulici k baru U poslední šance.

Z baru vycházelo světlo!

60

XIV.

„Co myslíš, že to je?“ zašeptala Sam Tadovi, zatímco přihlíželi, jak záře zvolna pohasíná.

„Myslela jsem si, že když nás Clarksonův duch nedostal, jsme z toho venku.“

„Ta záře nevypadá jako ta, která vychází z přízraků Johnnyho Bodinea a Reda Clarksona,“ konstatoval Tad.

„Chceš tím říct, že to není přízračné světlo?“ dohadovala se Sam.

„Jo, přesně tak. Pojď se mrknout, co to je.“ Tad se hnal přes ulici.

Sam v patách za ním.

Vešli do baru, ale sál byl prázdný. Žádná ze starých petrolejových lamp nesvítila. Nebyla tam ani žádná přízračná záře.

Tajemný svit vycházel z tajného vchodu který byl stále ještě otevřený. Tad si uvědomil, že světlo každým okamžikem slábne.

„Někdo sestupuje se světlem po žebříku dolů!“ vykřikl. Oba se rozběhli k tajnému vchodu. Když se dostali k vrcholu žebříku, záhadný světlonoš už byl dole a zmizel v tajné podzemní chodbě.

Tad a Sam se po sobě podívali a v mžiku se rozhodli, co dál. Sam sestupovala po žebříku, Tad za ní.

Spěchali za světlem klikatící se chodbou, ale jeho zdroj neviděli.

Někde před sebou zaslechli náraz kovu o kov a pak hlasité zaskřípění.

Zahnuli za ohyb, za nímž se nacházela tajná podzemní skrýš a uviděli, že se zevnitř line světlo. Dveře byly dokořán. Zámek na nich byl vylomený. Pak zaslechli hlasitý vzdech – a cinkot mincí.

Tad a Sam prošli dveřmi a vstoupili do kruhu světla, které vrhala starodávná lampa. Stála vedle trezoru Středozápadní železnice. Před 61

ním, zády k nim, klečel Pete Stone. Paže měl až po lokty ponořené ve zlatých mincích a smál se sám pro sebe.

„Pete!“ vykřikl Tad.

Vousatý muž se pootočil a podíval se na ně přes rameno. V očích měl chtivý svit, rty mu křivil škodolibý úsměv.

„Špehovali jste mě?“ zeptal se. Pak zavrtěl hlavou. „Ne, ne. Já jsem sledoval vás. Od okamžiku, kdy jste miukázali ten klíč, mi bylo jasný, že hledáte Bodineův poklad.“

„To není Bodineův poklad,“ řekla Sam, „ale Clarksonův. To on ho ukrad –“

„Koho to zajímá!“ skočil jí do řeči Stone. „Je to lup z velké loupeže a přepadení Cannonballu a já ho našel!“ Upřel na ně rozezlený pohled. „Víte, jak dlouho trčím v tomhle smradlavým zapadákově a hledám tohle zlato? Byl to pekelný život, jen já, hadi a pavouci. Prohledal jsem všechny baráky, kopal skoro na každým kroku, ale nenašel jsem nic.“

Pete Stone nechal proudit zlaté mince mezi prsty a obrátil se čelem k nim. „Musel jsem samozřejmě dohlížet na každého, kdo se ve městě objevil, abych si byl jistý, že nejdou po mém pokladu.

Všichni mě měli jen za starého dobrého Petea, kitteredgeského starostu. Ale měl jsem je všechny v merku. Nehodlal jsem nikomu dovolit, aby mi ty prachy vyfoukl pod nosem!“

Stone se lstivě usmál. „A pak jste se objevili vy. Věděl jsem o tobě,“ řekl a ukázal na Samanthu. „Jeden ze studentů mi řekl, že jsi Bodineova neteř.“

„Praprapraneteř,“ upřesnila Sam.

„Na tom nesejde,“ řekl vousáč a znovu ponořil ruce do zlatých mincí. „Bylo mi jasný, že jste si přišli pro poklad,“ pronesl obviňujícím tónem. „Jen jste přijeli, trhli jste se od ostatních a začali jste tady čenichat.“ Pete Stone se zamračil. „Viděl jsem vás dokonce nahoře v patře starého baru. Mělo mě napadnout, že máte nějaký vodítko, že víte, jak poklad hledat. Místo toho jsem vás nechal, abyste mě balamutili těma pitomejma historkama o přízracích.“

Tad překvapeně zamrkal. „Chcete tím říct, že jste tady v Kittredge nikdy žádného ducha neviděl?“

„Nepřišel jsem sem hledat duchy,“ zaječel Stone. „Přišel jsem sem 62

hledat zlato!“ Ve tváři se mu objevil vychytralý výraz. „Bylo mi jasné, že dokud si budete myslet, že jsem někde poblíž, nebudete po pokladu pátrat. A tak jsem předstíral, že jsem odjel z města. Když jste mě spolu s ostatními hledali, schoval jsem se. A pak jsem nespustil oči z nájemné stáje, protože jsem věděl, že dřív nebo pozdjěc se do toho dáte.“

Tad cítil, jak mu vztek rozpaluje tvář. „Chcete tím říct, že jste slyšel, jakhledáme profesora Taylora a nepomohl jste nám?“

Sam se rozčilila ještě víc. „Viděl jste, že jsme uvízli v hořící stáji a nepokusil jste se nás odtamtud dostat?“

Pete Stone jen zavrtěl hlavou. „Snad si nemyslíte, že bych se od vás nechal oblafnout a ukázal se?“

Tad cítil, jak mu naskakuje husí kůže. Spolu se Sam se v několika uplynulých dnech střetli s přízraky a vidinami a dostali se z toho se zdravou kůží. Teď ho najednou napadlo, že jim mnohem větší nebezpečí hrozí od živého člověka – muže, který přišel o rozum při dlouhém hledání pokladu z Cannonballu.

Stone stále ještě vrtěl hlavou. „Byl jsem si naprosto jistý, že na to nakonec kápnete. Koho by napadlo, že ve stěně starého baru jsou tajné dveře? A tahle skrýš –“ Vzhlédl ke stropu. „Určitě jsem tady nad tím místem prošel po ulici nejmíň milionkrát. A za celý ty léta mě nenapadlo, že mám ten zatracený poklad přímo pod nohama.“

Znovu hrábl do zlatých mincí. „Ale teď ho mám!“ Stone se náhle na obě děti upřeně zadíval, teď pohledem plným obav. „Ale když jsem šel za vámi, jak to, že vás teď mám v zádech?“

Sam ukázala k otevřeným dveřím na vzdáleném konci místnosti.

„Red Clarkson vykopal další chodbu. Vede pod ulicí k vězení.“

Tad dloubl do Sam v naději, že ji umlčí, ale mlela dál.

„Profesor Taylor uvízl tam dole. Propadl se podlahou a zlomil si kotník. Musíme ho dostat ven,“ dodala.

Pete Stone na ni zíral a tmavé oči mu blýskaly. „Takže Taylor uvízl dole a vy jste tu sami, co?“

Tad si přál, aby Sam držela zobák.

Vousatý muž se náhle prudce odvrátil od truhly a popadl starý krumpáč. Tada zachvátila panika. Třpytící se špice nástroje byla mírně zahnutá. Stone ho zřejmě použil k vypáčení zámku.

63

Pete se vztyčil a sevřel násadu krumpáče oběma rukama.

„Zasloužím si to zlato,“ vykřikl hněvivě. „Hledal jsem ho celý roky. Kdo jste, že si jen tak přijdete a za pár dní ho objevíte? To není fér. Nepřipravíte mě o něj! To tedy ne!“ zařval, pozvedl krumpáč a hrozivě pokročil směrem k nim.

Tad a Sam couvali, ale nebylo téměř kam. Pete Stone blokoval cestu k východu. Když se pokusili běžet zpátky temnou chodbou, dostali by je dřív, než by se dostali k žebříku vedoucímu do baru.

„Jste sice dva, ale já jsem větší!“ kdákavě se zasmál Stone.

„Stačí jen, abych dal panel tajného vchodu na své místo. Lidi si budou prostě myslet, že jste zmizeli – stejně jako váš milovaný profesor Taylor.“

Šílený hledač pokladů se zachechtal. „To vás odnaučí krást mi zlato.“ Zvedl krumpáč nad hlavu.

Tad náhle ztuhl a zadíval se Stoneovi přímo do očí. „Nemyslím, že by bylo na nás to zlato odnýst,“ řekl. „Měl byste si promluvit s mužem, který ho střeží. Je přímo za vámi.“

Stone si hlasitě opovržlivě odfrkl. „Snad si nemyslíte, že na takovýhle starý trik naletím?“ řekl. „za to půjdeš první!“

Šílený prospektor přiskočil k Tadovi, krumpáč stále ještě nad hlavou.

Pak zazněl stísněným prostorem ohlušující výstřel. Kulka vyrvala krumpáč Stoneovi z rukou.

„Co –?“ zablekotal Pete Stone a otočil se. Šokovaně sebou škubl.

Čestný starosta Kittredge poprvé v životě doopravdy uviděl jednoho z duchů města. Před ním stála postava celá v černém, kolem krku žlutý šátek, v rukou šestiranné kolty, na tváři polovičatý úsměv.

Tad se díval, jak se přízrak Johnnyho Bodinea pomalu rozplývá.

„Mizí!“ vykřikla Sam.

Johnny Bodine byl pryč, ale mlžný opar, ve který se změnil, zůstával. Vířil kolem nich v tak hustých vlnách, že zakryl i světlo ze Stoneovy lampy. Zdálo se, jako by mlha doplula až k Tadovi a dotkla se ho. Zachvěl se. Neobklopovala je jen tma, ale také lezavý chlad.

„Co – co se děje?“ drkotala zuby Sam.

Mlha kolem nich vířila stále rychleji a rychleji a kolem uší jim svištěl kvílící vítr.

64

„Tade!“

Sam stále těsně vedle něj, svírala mu paži, ale Tad ji téměř neslyšel.

Vítr se vzepjal v závěrečném jekotu.

Pak všechno zčernalo.

65

XV.

Divoký vítr se do nich opíral a kroužil kolem nich stále divočeji.

Tad vůbec nic neviděl, ale měl pocit, že vypustí duši.

Myslel jsem si, že Johnny Bodine je našim přítelem, pomyslel si.

Přijde teď konec?

„Tade!“ ječela vyděšeně Sam. „Co se to děje? Proč –“

Její hlas náhle zazněl do naprostého ticha. Kvílící vzdušný vír, který na ně tak náhle zaútočil, právě tak náhle utichl.

Stále však ještě kolem nich divoce vířila neproniknutelná mlha.

Tad ani nevěděl, proč, ale měl pocit, že už nejsou v podzemní skrýši.

Nebyl si jist, proč ten dojem má. Pak si uvědomil, že když Sam zaječela, neozvala se žádná ozvěna.

Když se mlha rozplynula, zjistil, že měl pravdu. Spolu se Sam stáli před vězením, uprostřed kittredgeské hlavní ulice. Budova a vlastně celé město se změnily.

Kittredge už nebylo městem přízraků. Okna vězení byla čistě umytá a vyblýskaná. Na dveřích zářila slova Městský šerif, čerstvě vyvedená zlatou barvou. Dokonce i jednoduché stěny vězení z nepálených cihel byly čerstvě nabílené a zářily čistotou.

Vývěsní štíty nad ostatními obchody a budovami hýřily barvami –

jasně červenou a žlutou, modrou a zelenou.

Tad si uvědomil, že takhle asi město vyhlíželo před sto lety, než slunce vybělilo všechny barvy a proměnilo je ve vybledlou šeď.

Všechno vypadalo jako nové. Dřevo, z něhož byly všechny zdejší domy postaveny, se zdálo být úplně čerstvé, jako by právě před chvílí opustilo pilu.

Bylo to Kittredge, pohraniční město na počátku bouřlivého 66

rozkvětu.

„Všechno ve městě je nové,“ řekla Sama rozhlížela se kolem ve snaze pochopit, co se vlastně děje. „Dostali jsme se zpátky do historie? Proč nás sem Johnny vzal?“

„Nevím,“ odpověděl Tad.

Ulice byly plné mužů ve vysokých kovbojských botách a

sombererech a žen v dlouhých šatech. Z baru U poslední šance se ozýval starodávný břinkot piana. Prašnou ulicí projížděly koňmi tažené dostavníky a z baru se linula sladká vůně sarsaparilly.

Samanthy a Tada si nikdo nevšímal, jako by byli neviditelní.

Ať se Tad zblízka a pozorně zadíval na cokoliv, kolem všeho postřehl přízračnou záři, která obklopovala také Johnnyho Bodinea a Reda Clarksona. Všiml si, že vysoko stojící polední slunce nezáří ani zdaleka tak jasně jako měsíc. Vrhal podivné polosvětlona scénu kolem nich.

Na živé hlavní ulici se náhle objevily dvě postavy. Jednou z nich byl nevysoký, štíhlý muž, celý v černém s výjimkou žlutého šátku kolem krku. Strhl si z hlavy klobouk, na mladé, veselé tváři polovičatý úsměv.

„Ty víš, že jsem Cannonball nepřepad, Rede,“ zavolal Johnny Bodine na druhého muže. „A nezastřelil jsem Zeba Frobishera.“

Šerif Red Clarkson měl na sobě uprášené šedé kalhoty, bílou košili a černou vestu, na které se třpytila hvězda. Byl bez klobouku, dlouhé rezavé vlasy měl sčesané dozadu. Pod rezavým knírem se rýsovaly tenké, sevřené rty. „To říkáš ty, Johnny. Ale svědkové tvrdí něco jiného.“

Clarkson přistoupil k Bodineovi. Tada něco zarazilo – Red Clarkson nekulhal. S překvapením si také uvědomil, že oba muže slyší. „Musím tě zatknout, Johnny,“ řekl Clarkson.

Bodineovy rty stále ještě křivil podivný úsměv. „To nepůjde, Rede.“

Stáli nyní tváří v tvář. Johnny náhle rozvázal šátek, který měl kolem krku a vzal ho do levé ruky. „Mohli bysme to udělat takhle,“

řekl. „Ušetříme město divokého střílní.“

Zatřepal žlutám kouskem látky a pak natáhl ruku. „Chyť druhej cíp. Až budeš připravený, tas.“

67

Sam a Tad oněměle přihlíželi opakování souboje. Zdálo se, že nikdo jiný ve městě si nevšímá, co se děje. Tad si vzpomněl, jak přestřelku sledovali minule. Rychle se ohlédl k baru U poslední šance.

Nebylo pochyb – vynořila se další přízračná ruka svírající šestiranný kolt, který mířil na Johnnyho Bodinea. Tadovi najednou došlo, proč je sem Bodine přivedl. Chtěl, aby ho někdo při souboji podpořil!

„Ne!“ vykřikl Tad. „Tentokrát ne!“

Neohlížejte se na Johnnyho a Rda, vrhl se přes ulici. Veškerou pozornost soustředil na pistolníka ukrytého v baru na muže, kterého Red Clarkson najal, aby zabránil Bodineovi v poctivém boji.

V okamžiku, kdy se dostal ke dveřím, zaslechl suché cvaknutí pojistky pistole.

Tad se neohlížel, aby zjistil, co oba muži venku dělají.

Vletělpřímo do létacích dveří a srazil jimi muže ukrytého za nimi.

Muž vykřikl. Tad vtrhl dovnitř a vrhl na něj divoký pohled. Muž měl na sobě plášť, z jehož kapes vyčnívaly několikery nůžky a břitva. Byl to kittredgeský holič!

Právě v tom okamžiku zahřměly venku výstřely. Vyhlédl z bar a uviděl Johnnyho Bodinea stojícího nad Redem Clarksonem. Šerif ležel v prachu hlavní ulice. Bylo podivné, že na Clarksonově tváři se nezrcadlil žádný hněv. Jeho výraz nebylo možno označit jinak než jako pokojný.

Johnny Bodine klečel bez úsměvu vedle svého někdejšího přítele.

V pohledu měl lítost.

„No dobrá, Johnny,“ řekl Red Clarkson slabým hlasem.

„Pamatuješ se, ještě když jsme bylipřátelé, byl jsem vždycky hazardní hráč. Tentokrát jsem riskoval a prohrál jsem – tak jak jsem mohl před všemi těmi lety. Má se hrát fér. Zachoval jsem se k tobě podle a teď za to musím zaplatit.“

Šerif se zadíval na Tada a Sam. „Ale tyhle děti, který sis s sebou přeivedl, tvoje jméno očistí. Svět se dozví, že Johnny Bodine nikdy v životě nikoho nezabil.“

Red Clarkson se podíval na své smrtelné zranění a pak se s námahou usmál. „A zabíjení duchů se nepočítá.“

68

Zhluboka se nadechl. „Adios, amigo,“ zašeptal. „Vzpomeň si na ty starý časy, na ty šťastný doby, který jsme strávili bok po boku.

Přál bych si –“

Tad a Sam se nikdy nedozvěděli, co si Red Clarkson přál. Muž se zachvěl a ztichl.

Johnny Bodine tiše přihlížel smrti svého někdejšího přítele a pozdějšího nepřítele. Pak se zahleděl na Tada a Sam, kteří přešli z protější strany ulice a připojili se k němu.

„Je to konečně za námi?“ zeptal se mladý pistolník tiše. „Po takové době?“

„Postaráme se, aby se všichni dozvěděli pravdu,“ slibovala Sam vášnivě.

Tad si uvědomil, že se usmívá, ale chtěl se ještě na něco zeptat.

„Jedné věci nerozumím,“ řekl přízraku. „Když jste věděl o Clarksonově skrýši a trezoru, který tam schovával, proč jste to neřekl u soudu?“

Na Bodineově tváři se znovu objevil podivný úsměv. „Tehdy jsem to nevěděl,“ řekl. „Trochu jsem Reda podezíral. Ale býval to můj přítel. A neměl jsem žádný důkazy, že tím jezdcem, který přepadl vlak, byl on. Dozvěděl jsem se to všechno až po smrti. A to už bylo trochu pozdě.“

„Konečně můžeme vaši pověst očistit,“ řekla Sam „Trvalo to možná dlouho, ale teď se to stane.“

Johnny Bodine smekl svůj široký klobouk. Usmál se na ně a Tad si náhle uvědomil, že přízračný pistolník zprůsvitněl. Clarksonovo tělo se už rozplynulo v mlhu. Obrysy okolních budov se již také tetelily a rozplývaly, jako by to byly rozostřené obrázky. Mdlé světlo kolem nich pohasínalo.

Tad zamrkal. Duchové byli pryč. Společně se Sam stáli uprostřed hlavní kittredgeské ulice. Konečně vyšel měsíc. V jeho světle viděli, že dřevěné domy jsou opět sto let staré a omšelé počasím. Tad zhluboka vydechl.

„Zdá se, že jsme zase doma,“ řekl. „Nebo přinejmenším zpátky v obyčejném, normálním Kittredge.“

Sam přikývla a s úlevou vydechla. „Žádný duchové, žádný děs.

Teď už jen zbývá najít ostatní a zachránit profesora.“

69

„Fajn,“ řekl Tad. Společně se vydali ulicí k nájemné stáji. „Dáme se do toho než se zase semele něco podivného.“

70

XVI.

Když se Tad a Sam vrátila do stáje, všichni ostatní chilleenští studenti ještě tvrdě spali. Nebylo snadné vzbudit je a přimět, aby vstali. Podařilo se to, až když uslyšeli, že Sam a Tad našli profesora Taylora.

„Je dole v podzemí?“ zeptal se Randy Moser a protíral si oči.

„Je tam podzemní chodba, která vede pod budovou vězení,“

vysvětlovala Sam. „Profesor Taylor se chtěl podívat do jedné ze starých cel, povolila pod ním podlaha a zřítil se dolů.“

„Jak to, že jsme ho tam nenašli?“ divil se Jeff Dearborn. „Kdo prohledával vězení?“

Randy sklopil oči. „Měli jsme to udělat my – já a Jane,“ řekl rozpačitě. „Zrovna jsem s e k tomu chystali, když Jane vyděsil obrovský pavouk. Zůstal venku a já jsem to tam zběžně prohlídl.

Nakouknul jsem jenom do kanceláře a do cel vzadu jsem se moc nedíval.“

„No, hlavně že jsme profesora Taylora našli,“ chlácholil ho Tad.

„A Sam říkala, že s sebou máš možná lano.“

„Mám,“ řekl Randy potěšený, že může pomoci. „Je zavěšený u mého sedla.“

S Randyho lanem, lékárničkou první pomoci, několika baterkami a Stoneovou petrolejovou lampou se všichni vydali k budově vězení.

Profesor Taylor byl rád, když v černé tmě zahlédl světlo. „Sam?

Tade? To jste vy?“

„Jsme tu všichni,“ zavolal Tad dolů. „Vytáhneme vás cobydup.“

Obrátil se na Randyho. „Řekl bych, že ve vázání uzlů a smyček jsi nejlepší. Dokážeš umotat něco tak, abychom mohli uvázat provaz 71

profesorovi kolem prsou a v podpaží a vytáhnout ho nahoru?“

P a k s e Tad obrátil na ostatní, jestli někdo z nich ovládá první pomoc. „Než s ním začneme hejbat, měli bychom mu kotník ovázat, dát do dlahy nebo tak něco.“

„Něco o tom vím z gymnastiky,“ ozvala se Monika. Spolu s Randym sešplhala po žebříku dolů. Ovázala profesorovi kotník a ostatní pak spustili lano.

Dostat profesora nahoru nebylo tak obtížné, jak se Tad obával Učiteli se podařilo udržet se na žebříku zdravou nohou, zatímco děti ho postupně po jedné příčce vytahovaly lanem.

Jakmile byl nahoře, chtěl vidět ukrytý lup z Cannonballu.

„Chcete říct, že jste našli taky Bodineův poklad?“ vyjekla Monika nevěřícně.

„Zdá se, že tomu budeme muset říkat Clarksonův poklad,“ řekl profesor Taylor. „Sam a Tad našli mince ve skrýši v podzemní chodbě, napůl cesty mezi Clarksonovou úřadovnou a barem, který vlastnil.“

Tad a Sam profesorovi rycle pověděli o Peteovi Stoneovi a jeho pohrůžkách. Učitel je ujistil, že jakmile se objeví Lee, požádá ho, aby informoval šerifa Údolí přízraků. Učitel si byl jist, že Stonea dopadnou.

Profesor naléhal, aby ho nechali v šerifově kanceláři odpočívat.

Pohodlně ho uložili na podlahu a podložili mu poraněnou nohu. Pak se pustili do stěhování těžké truhly plné mincí z podzemní skrýše do baru.

„To je teda fikaný,“ řekla Monika a zkoumala tajný dveřní panel v baru. „To byl mazaný způsob, jak zamaskovat klíčovou dírku,“

Obdivně se usmála na Tada. „Ty jsi ale chytrý, když jsi přišel na to, co ta písmena na klíči znamenají.“ Konečně se jim podařilo dostat truhlu nahoru a přestěhovat ji do šerifovy kanceláře. Obloha už bledla a začínalo svítat. Když profesor Taylor uviděl mince, třpytící se ve světle petrolejové lampy, rozzářily se mu oči.

„Úžasné,“ vydechl.

„To je opravdový poklad,“ řekla Jane s posvátnou úctou.

„Tahle truhla je mnohem víc,“ řekl jejich profesor dějepisu a zaklapl víko, aby se mohl podívat na znak železniční společnosti.

72

„Tad a Sam opravili kus naší místní historie. Objevením ztraceného lupu z Cannonballu osvětlili velkou záhadu, kam se vlastně poděl. A tím, že našli jeho úkryt, očistili také pověst Johnnyho Bodinea.“

Monika přikývla. „Teď už víme, že ať Bodine udělal cokoliv, rozhodně nebyl vrahem.“

Sam se potají sama pro sebe usmála. „Možná, že byl bandita, jak se za starých časů říkávalo,“ zašeptala. „Ale nebyl to skrz naskrz špatný člověk.“

„Ano, velmi správně řečeno,“ řekl profesor Taylor.

Ostatní studenti zahrnuli Tada chválou, poplácávali ho po zádech, blahopřáli mu k objevení pokladu a ke šťastně přežitému dobrodružství. Jakmile se ale naskytla možnost, Tad se vytratil a vyšel na dřevěný chodník před šerifovou úřadovnou.

Na východě právě nad vrcholky kopců vycházelo slunce. Jeho zář zalévala celé údolí růžovým světlem. Tad se opřel o zábradlí a díval se, jak světlo sílí. Po chvíli se k němu připojila Sam. „paráda, co?

Vyklubalo se z toho pořádný dobrodružství,“ řekla se smíchem. „Tak co, přišels na chuť Divokému Západu?“

Tad se zakřenil. „Ani ve snu by mě bylo nenapadlo, že budu pomáhat Johnnymu Bodineovi při přestřelce.“

„No,“ řekla Sam, „ukázal jsi, že víš, co obnáší být průkopníkem.“

Najednou se zarazila a ukázala prstem. „Co je to?“

„Co tím myslíš?“ zeptal se Tad a podíval se, kam ukazuje. Viděl, že mu z kapsy vykukuje cosi žlutého. Sáhl po tom a vytáhl čtverec žluté látky zdobené vzorkem.

Oči mu div nevypadly z důlků. „Šátek!“ zalapal po dechu. „Ale já jsem přece oba dva odhodil v podzemní skrýši, když začal Red Clarkson střílet jako šílený. Jsem si naprosto jistý, že jsem je zahodil.“

Sam zamyšleně svraštila čelo. „Když jsme se tam vrátili pro truhlu, ani jeden jsem tam neviděla.“ Zavrtěla hlavou. „Zdá se, že prapraprastrýc Johnny zůstal vtipálkem až do konce.“

Tad přeložil šátek napůl a uvázal si ho kolem krku. Tentokrát se neutáhl. Byl to jen kus látky.

Ze dveří věznice vystrčila hlavu Jane. „O čem si to tam vy dva špitáte?“ zeptala se. Najednou vykulila oči. „No teda! Perfektní 73

šátek. Kdes k němu přišel?“

Tad se na ni usmál. „To je jen suvenýr,“ odpověděl. „Dárek od starého přítele.“