R. L. Stine

Stopy hrůzy 22

Večírek s překvapením

Prolog

Bylo to snadné a vyřídil to jedna dvě.

Puška poskočila a práskla jako laciná rachejtle.

Sbohem, Evane!

Přeji ti hezký sny!

Jak to bylo jednoduché! A vlastně to nebylo zase tak nepříjemný.

Zvláště, když na to člověk přestal myslet.

Zvláště, když člověk tu scénu zasunul kamsi do nepoužívané části mozku a radši myslel na své děvče…

Byla na něj tak ošklivá…

Jinak to nemůže nazvat… Pořád na ni musel myslet. I tehdy, když potřeboval myslet na něco jiného, až ho občas napadlo, že se z ní zblázní.

Uvědomoval si, že by kvůli ní dokázal provést cokoliv.

Chovala se k němu tak ošklivě! Musí jí zlomit, zlomit, zlomit…

Musí být s ním, musí jí záležet jen na něm, tak jako jemu záleží jen na ní.

A teď to taky tak bude.

Otřel pažbu pušky do košile a rychle odcházel cestičkou mezi stromy.

Les byl zase tichý, úplně tichoučký.

Všude svěží zeleň, všechno vypadalo přátelsky a přívětivě.

Přidal do kroku, pod botami mu praskaly suché větvičky. Pak se naposledy ohlédl na mrtvolu.

Projde mi to?

Samozřejmě, že jo…

4

I.

Sobota odpoledne

Meg Daltonová stiskla ruční brzdu a s klouzáním zastavila kolo na prašné cestě. Zhluboka se nadýchla a usmála se. „Fakt tu voní jaro!“

Slunce prozařovalo vysokými stromy, jejichž svěže zelené listy se ještě zcela nerozvinuly. Stromy třešní a slídy krvavé už kvetly a zdobily shadysideský park ostrůvky bílé a růžové barvy.

V květnu je to tady opravdu nádherné, uvažovala Meg. Je to jako projížďka pohádkovou krajinou. Kamarádky se jí kvůli takovýmhle řečem vždycky smály. A tak si teď radši nechávala své pocity pro sebe.

Její dva kamarádi, líně šlapající do pedálů, ji konečně dojeli. „Co se děje, Meg?“ zavolal na ni Tony. „Proč zastavuješ?“

„Pojedeme až k řece,“ navrhla Shannon, když je míjela. „A jedem, chci se projet,“ volala přes rameno. Musím shodit to kilo, co jsem přes zimu nabrala.“

Meg nevěřícně zírala na kamarádku. Shannon měla totiž perfektní postavu a žádné kilo navíc neměla. Se svými měděnými vlasy, modrýma očima a plnými, krásnými ústy vypadala jako filmová hvězda Molly Ringwaldová.

„Potřebuju nové kolo,“ ozval se Tony. „Nemám už na pedálech žádnou gumu!“

„Pssst,“ přerušila ho Meg a ukázala na záhon růžových a

purpurových květin před nimi. „Koukej, kolibřík!“

„Tak pojedeme dál nebo ne?“ ozvala se netrpělivě Shannon, čekající opodál. „Kdybych tušila, že to má být výlet za krásami 5

přírody, tak jsem si vzala poznámkový blok!“

Shannon naskočila do sedla a šlapala pryč. Meg ji následovala a snažila se ji dohonit, zatímco Tony bezmocně volal: „Počkejte, nemůžu tak rychle šlapat – nemám na pedálech gumu!“

Projeli kolem veřejného hříště, kde právě probíhalo hlučné softbalové utkání, a zahlédli tam pár známých ze školy. Za hřištěm, v travnatých stráních se lidé opalovali a svačili.

Jako kdyby všichni vylezli ze svých ulit a vyrazili za trochou legrace, napadlo Meg. Ale i kvůli tomuhle přirovnání by se mi posmívali, uvědomila si.

Každý si z Meg dělal legraci – že je do všeho moc hr a že se pro všechno hned nadchne. Byla malá a k její velké lítosti měla pořád ještě dívčí postavu. A s kulatým obličejem, velkýma modrýma očima a světlými vlasy ji občas považovali za malou holku, což ji přivádělo k šílenství.

Veverčí mládě se jí připletlo do cesty a Meg musela strhnout kolo, aby je nepřejela. „Mohla jsi skórovat pět bodů za přímý zásah!“ volal Tony jedoucí o pár metrů za ní.

„To byl fór!“ zavolala za sebe Meg a přidala, aby dohonila Shannon.

„Tony má nějakou dobrou náladu,“ poznamenala Shannon, aniž by přestala sledovat cestu.

„Celý odpoledne nedělá nic jinýho, než že nadává na svoje kolo,“

povzdechla si Meg.

„Ale u něj je to známka dobrý nálady, ne?“ ušklíbla se Shannon.

Meg se nuceně zasmála. Shannon měla pravdu. Tony byl celou zimu děsně náladový – neustále se rozčiloval kvůli každé maličkosti a někdy se začal rozčilovat jen tak, pro nic za nic.

Nejdřív si myslela, že to je její vina, že už jí má Tony dost, když už spolu chodí víc než dva roky. Myslela si, že se s ní chce rozejít a neví, jak jí to říct. Ale pokaždé, když to Tonymu nadhodila, zatvářil se dotčeně a přísahal, že je všechno v pořádku.

Jak se cesta svažovala k řece, půda byla stále měkčí a občas se musely vyhýbat velikým loužím.

„A jak to vypadá s tebou a Dwaynem?“ Pošťouchla Meg

6

kamarádku. Pokud věděla, byla tohle ta jediná věc, pro kterou si mohla Shannon dobírat.

„Ten blbeček,“ vykřikla Shannon udýchaně, jak usilovně šlapala do pedálů. „Pořád za mnou leze jako opuštěný pes a vyvaluje na mě ty své smutné černé oči. A přitom pořád ukazuje svaly v těch svých sražených tričkách, aby na mě udělal dojem!“

„Pracuje na sobě v jednom kuse,“ připustila Meg. „Má fakt parádní postavu!“

Shannon se na ni překvapeně podívala: takovouhle poznámku by právě od Meg nečekala. „Stejně to je blbeček! V jednom kuse se poflakuje v lese a hraje s tvým bratrancem Brianem Čaroděje a rytíře. Teda – Shannon si najednou uvědomila co řekla. „Nechtěla jsem říct, že tvůj bratranec je blbeček. Já…“

„Neomlouvej se,“ smála se Meg. „Brian je fakt trochu divnej!“

Zdálo se, že dívky už nemají, co by k tomu dodaly.

Dlouhou dobu pokračovaly mlčky v jízdě, až Meg najednou

zamrazilo: nebylo to však kvůli studenému větru, ale protože si vzpomněla, co se stalo přesně před rokem. Přesně před rokem totiž Brian našel Evana, Shannonina bratra.

Přesně před rokem – také to byl takovýhle krásný jarní den – našel Brian Evana zastřeleného ve Fearstreetském lese.

Meg mimoděk zavrtěla hlavou, jako by se z ní snažila vytřást tuhle vzpomínku.

Alespoň že už se Shannon zase dokáže smát, napadlo ji. Alespoň si už zase může dělat legraci ze starých přátel a vyjet si s nimi na kole do parku.

Tahle zima byla zatraceně dlouhá.

Meg zpomalila, aby ji Tony mohl dohonit. „Jak to jde, ty loudo?“

„Řekl bych, že mi prokluzuje řetěz,“ zamručel. Přestože od řeky foukal studený vítr, měl bundu celou propocenou. Zastavil, přetáhl si ji přes hlavu a uvázal kolem pasu. „Potřebuju nové kolo,“ opakoval, slezl z kola a začal studovat řetěz.

Ráda ho pozorovala, když si něco takhle zamyšleně prohlížel –

líbily se jí vrásky, které se mu objevily na čele, a zamyšleně pokrčené tmavé obočí. „Budeš přece pracovat u táty, až skončí škola,“ připomněla Meg. „Tak si na nový kolo našetříš!“

7

„To určitě,“ mrmlal Tony a utíral si zamaštěné ruce do džínsů.

„Za to, co mně táta platí za pumpování vzduchu, si můžu koupit tak leda cuc na kládě!“ Vyšplhal se do sedla a rozjel se.

Jela za ním klikatou cestičkou, vedle které, za dlouhými pásy luk a polí, tekl úzký a rychlý proud řeky. Řeka se teď vylila z břehů, protože v zimě napadla spousta sněhu. Meg zahlédla dole u řeky Shannon, jak na konci cyklistické stezky mluví se dvěma děcky ze školy, taky na kolech.

Jak přijížděli blíž, poznala v nich Lisu Blumovou a Coryho Brookse. Lisa a Cory byli pár, z kterého měli všichni ve škole tak trochu legraci. Bydleli v sousedních domcích, vyrůstali spolu a odjakživa spolu kamarádili. Minulou zimu spolu začali chodit – a od té chvíle si přestali rozumět.

Tony a Meg se připojili k hovořící trojici. „Zrovna se vracíme,“

řekl Cory. „Je tu zima.“

„Co děláte dnes večer?“ obrátila se Shannon k Lise.

„Nemám ponětí. Cory nic nenaplánoval,“ řekla Lisa a zatvářila se mírně znechuceně. „Mám dojem, že zapomněl, že máme rande!“

„Myslel jsem, že se jen tak někde projdeme,“ bránil se Cory nejistě. Pokusil se Lisu obejmout, ale ta uhnula.

„M y s Tonym dneska taky nikam nejdem,“ informovala Meg.

„Musím večer napsat závěrečnou práci z psychologie. Mám děsný zpoždění, vůbec…“

„Počkej, málem jsem vám zapomněla říct velkou novinu,“

přerušila ji Lisa. „Víte, kdo přijede? Ellen Majorová!“

Shannon zalapala po dechu a kolo jí vyklouzlo z ruky. Rychle hmátla po řídítkách a jen taktak je zachytila. „promiň, vyklouzlo mi kolo,“ omluvila se Lise, celá pobledlá.

„Bude bydlet u tety,“ pokračovala Lisa.

Všichni mlčeli.

Meg věděla, že ve skutečnosti myslí všichni na totéž: na to, co se stalo před rokem, na Shannonina bratra Evana.

Ellen Majerová a Evan spolu chodili od okamžiku, kdy přišli na střední školu. A Ellen, Meg a Shannon byly nerozlučné přítelkyně ještě o něco déle.

Jenomže když zemřel Evan, všechno se změnilo.

8

Za pár měsíců po tom, co se to stalo, se Ellen odstěhovala – a nikdo o ní neslyšel, až teď!

„To je prima, že ji zase uvidíme,“ řekla Meg i Lisa, ale její nadšení znělo trochu falešně. Moc se s Ellen nekamarádila.

Shannon neřekla nic. Dívala se mlčky na řeku a v očích měla nepřítomný výraz.

„Co abychom uspořádali párty, až přijede!“ navrhla Meg.

Podívala se na Tonyho, ale ten se raději zadíval někam mimo.

„To bychom mohli,“ souhlasila Lisa.

„A proč?“ zeptala se příkře Shannon.

„No… abychom ji… přivítali…, že je zase doma,“ koktala Meg, zaskočena neočekávaným odporem. „Abychom jí ukázali, že nám na ní pořád ještě záleží…“

„Jenomže Evan je stejně mrtvý, zašeptala Shannon, aniž by se na kohokoliv podívala.

„Ale měli bychom Ellen ukázat, že si nemyslíme, že to je její vina!“ trvala na svém Meg sama překvapena, jak jí na tom záleží. Do téhle chvíle si vlastně ani neuvědomila, jak jí tu Ellen chybí.

„Snad jo…“ připustila váhavě Shannon, tak tiše, že ji v šumění větru bylo sotva slyšet.

„Podle mě je ten mejdan bezvadný nápad,“ prohlásila Lisa. „A nejlíp bude, když Ellen nic neřekneme, bude to překvapení!“ Znáte Ellen! Ještě by nepřišla, kdyby to věděla předem.“ Lisa nasedla na kolo a než se rozjela, slibovala: „S tím mejdanem vám pomůžu! A řeknu to lidem – a začnu hned dneska!“

„Se mnou můžete taky počítat,“ prohodil Cory.

Meg se znova koukla na Tonyho, který se ostatně díval do země.

„Tony – je něco špatně?“

„Ne, všechno je v pořádku.“

„A co si o tom večírku myslíš?“

„Prima. Bude to dobrý!“

„Musíme už jet,“ řekla Lisa a rozjela se. „Ahoj!“

Meg, Shannon a Tony se za nimi dívali, dokud nezmizeli mezi stromy. „Asi bychom měli taky vyrazit,“ prohodila Shannon. Byla ještě pořád pobledlá a vypadla dočista vyčerpaně.

„To se mi snad jenom zdá!“ vykřikl Tony.

9

Obě děvčata se na něj vyděšeně podívala. „Tony co se stalo?“

„Mám prázdnou duši!“ Zdvihl oběma rukama kolo nad hlavou a viditelně se chystal třísknout s ním o zem.

„Tony to nesmíš!“ vykřikla Meg.

Vzpamatoval se a zvolna položil kolo na trávu.

„Tony, pojedeme pomalu a ty můžeš kolo víst…“

„Jeďte napřed,“ zamručel. „Nečekejte na mě… Ahoj!“

Když zjistily, že to myslí vážně, dívky nasedly na kola a vyrazily.

Když se dostaly do lesíka, slyšely ještě, jak Tony kolo proklíná a kope do něj.

„Co to s ním je?“ zeptala se Shannon ironicky. „Neměl by navštívit psychiatra?“

„Nemám ponětí,“ povzdechla si Meg. „Občas takhle vybuchne.“

Sama si lámala hlavu, co se s Tonym děje. Přece nebylo normální, aby se člověk takhle rozzuřil na vlastní kolo – nebo snad jo?

Večer, ve svém pokoji, se Meg

marně snažila soustředit na

závěrečnou práci z psychologie. Ať se snažila sebevíc, nakonec skončila myšlenkami u Ellen. Jestlipak vypadá stejně jako před rokem uvažovala: vysoká, hubená, hezká blondýna. Jestlipak o ní ještě všichni říkají, že vypadá jak Daryl Hannahová?

Přivítat Ellen večírkem na její počest byl přece jenom skvělý nápad. Meg si už teď dovedla přestavit, jak bude Ellen překvapená a jak bezvadně se všichni budou bavit.

Zazvonil telefon.

Zvedla sluchátko téměř s povděkem za to vytržení.

„Je to Meg?“ šeptal kdosi. Slabě, jako by to jen vítr foukal do mikrofonu.

„Špatně vás slyším!“ zeptala se s nervózním pocitem dole u žaludku. „Kdo je to?“

„Na tom nezáleží,“ ozvalo se šeptem.

Kdo by to mohl být? Neznámý šeptal dál.

„Varuju tě! Nech plavat tu párty pro Ellen!“

„Tak moment!“ vykřikla Meg rozčileně a projel jí záchvěv strachu. Strachu a zlosti.

„Myslím to vážně! Smrtelně vážně! Žádná párty!“ Anonymní šepot. Nebyla si jista, jestli je ten hlas mužský nebo ženský, starý 10

nebo mladý. „Jestli neposlechneš, tak uvidíš, jak vážně to myslím!“

„Kdo je to? Co je to za pitomý vtip?“

Ve sluchátku klaplo a naskočil vyzváněcí tón.

Zavěsila sluchátko, ale navzdory tichu, které se v pokoji rozhostilo, v uších jí zněl výhružný šepot a zněl stále hlasitěji a hlasitěji. Zmizel, teprve když si přitiskla dlaně na uši, jako by ten neznámý byl ukryt někde za záclonami a ne kdesi v neznámu.

11

II.

Sobota večer

Meg seděla u psacího stolu a hleděla na telefon tak upřeně, až se proměnil v nejasnou bílou skvrnu. Co to mělo znamenat?

Pak uvažovala, jestli má strach.

Ne, strach neměla. Spíš měla zlost a taky se jí to dotklo.

To si ten člověk na druhém konci drátu opravdu myslí, že ji snad může zastrašit tím stupidním šeptáním?

Ať už to byl kdokoliv, zřejmě viděl v biografu víc špatných hororů, než bylo zdrávo: Halloween V, Freddy se vrací, Pátek 13. –

pokračování 400! Takové kraviny. A holky v těch filmech byly buď coury, nebo přihlouplé uzlíčky nervů. Jeden výhružný telefon šeplavým hlasem a sesypaly se na hromadu, bez sebe hrůzou.

Jenomže tohle je skutečnost a ne připitomělý film. A ten, kdo volal, určitě Meg špatně znal Možná, že byla malá a nevypadala na svůj věk. Možná, že nebyla tak sečtělá jako některá děcka v Shadyside – ale určitě nepatřila k těm, se kterými se dá snadno manipulovat. Jak jí často vyčítala matka, byla tvrdohlavá jako mezek. A Meg to koneckonců považovala spíš za lichotku.

Nicméně si povšimla, že se jí rozbušilo srdce. No tak dobře, připustila, třeba z toho jsem trochu rozčilená.

Popadla telefon a vyťukala Tonyho číslo, ale bylo obsazeno.

Jako naschvál! S kým se může vybavovat?

Potřebovala si o tom s někým promluvit. Napadli ji rodiče, ale zavrhla to. Určitě by to vzali strašně vážně a chtěli by rovnou zavolat policii . A určitě by jí ten večírek zakázali.

12

A přitom byl ten telefon nejspíš jen přihlouplý fór některého děcka ze školy.

Vyťukala znovu Tonyho číslo – pořád obsazeno.

Zavěsila a zkusila zavolat Lise. Lisa zdvihla sluchátko okamžitě a rovnou se ptala: „Kde jsi?“

„Cože?“

„Je to Cory?“

„Ne, tady Meg!“

„Promiň, myslela jsem, že to je Cory. Má malý zpoždění…

Dobrou hodinku!“

„to mě mrzí,“ řekla soucitně Meg.

„zkouším se na to dívat z tý lepší stránky,“ dodala Lisa naštvaně.

„Třeba ho přejelo auto!“

„To je správný,“ zasmála se Meg. „Takovýhle věci člověk nesmí brát moc vážně.“

„Co děláš ty? Čekáš na Tonyho?“

„Ne, nikam dneska nejdem… Měla bych psát tu práci z

psychologie.“

„Jenže?“

„Jak to víš, že tu je nějaký ‚jenže’?

„Umím číst myšlenky,“ vtipkovala Lisa.

„Jenomže… mi právě volal nějaký cvok!“

„Fakt?“ řekla Lisa se zájmem.

„nějaký úchylák? Mně jednou

jeden volal – nic neříkal, jen tak přerývavě dýchal. Bylo to šílený!“

„Tenhle šeptal,“ vysvětlila Meg a začínala litovat, že Lise volala.

Lisa, se svým suchým smyslem pro humor, si z toho bude leda dělat legraci. Nikdy nebrala nic vážně.

„Co ti šeptal?“ vyptávala se Lisa. „Sladké hloupůstky?“

„Ne… Řekl mi, abych nedělala tu párty pro Ellen!“

„Cože?“

„Přesně tak! Varoval mě, abych nedělala pro Ellen žádný

večírek.“

„Dobrý…,“ řekla Lisa uznale. „Který nepřátele večírků známe?“

„Nemohla jsem ten hlas poznat… Bylo to takový divný,

přerývavý šeptání. Vlastně ani nevím, jestli to byl kluk nebo holka.“

„Vsadím se, že to byl Cory,“ vtipkovala Lisa. „Je schopný všeho, 13

aby ke mně nemusel přijít včas!“

Meg to nepřipadalo moc žertovné a byla trochu podrážděná, že Lisa nebere celou záležitost vážněji. „Bylo to trochu strašidelná,“

zdůraznila. „Kolika lidem jsi už řekla o Ellen a o tom večírku?“

„Spoustě,“ prohlásila Lisa. „Potom, co jsme se rozešli, jsem šla nakupovat a v obchodě jsem potkala spoustu lidí ze školy. A řadě lidí jsem zavolala teď, večer, jak jsem tady seděla a čekala, víme na koho… Počkej, někdo zvoní! To bude on musím letět, domluvíme to později!“ Položila dříve než jí Meg stačila říct ahoj.

Meg se musela smát. Celou tu dobu si Lisa na Coryho stěžovala a shazovala ho, ale jen se ozval zvonek, letěla ke dveřím. Opravdu do něj byla blázen.

Bezmyšlenkovitě znova vyťukala Tonyho číslo a tentokrát slyšela, jak telefon vyzvání. „Halo?“

„Ahoj, Tony. To jsem já.“

„Ahoj,“ řekl Tony, ale znělo to, jako kdyby byl duchem

nepřítomen.

„Tony, právě jsem absolvovala ten nejšílenější telefonní rozhovor mého života! Někdo mě varoval abychom nedělali večírek pro Ellen!“

„Mě taky,“ vykřikl Tony.

„Cože?“

„Jo, zrovna mi volal! Mluvil šeptem – myslím, že to byl chlap, ale určitě to nevím. Mohla by to být i holka.“

„A co ti říkal?“

„Nemám ti pomáhat s tou párty. Varoval mě, že jestli ho

neposlechnu, skončím ve špitále, místo na večírku.“

„Někdo si dělá pitomou srandu, co?“

„Těžko říct, Meg. Připadalo mi, že to myslí zatraceně vážně!“

„Neblázni, Tony! Přece nevěříš, že to myslel vážně?“ Meg ovšem doufala, že ji Tony ujistí, že to byl určitě jen hloupý šprým, který nemusí brát vážně. Tony ji ale zklamal – jak to, že je víc vystrašený než ona?

„Máš ponětí, kdo by to mohl být?“ ozval se Tony.

„To tedy nemám. Asi někdo ze školy. Někdo, kdo nemá co dělat, protože nemá žádné rande…“

14

„Myslíš?“ Nevypadalo to, že by Tonyho přesvědčila. „Nenapadá mně nikdo, kdo by mohl udělat něco tak pitomého… Co když… Co když…“

„Co když co?“ pobízela ho netrpělivě Meg.

„Nevím. Možná, že bychom to měli brát vážně! Někomu to říct, třeba zavolat poldy…“

„Cože? To myslíš vážně?“ křičela rozčileně Meg. „Nikdy bych…“

„heleď, já mám strach o tebe – chápeš?“ přerušil ji. „Nechci, aby ti kvůli tomu hloupému večírku nějakej cvok ublížil!“

„Není to žádný hloupý večírek,“ protestovala Meg. „Je to večírek pro Ellen, pro mou nejlepší kamarádku. A když ho chci udělat, tak mě neodradí jeden pitomý telefon,“ křičela. „Zvlášť, když to je podle mě jenom stupidní žert nějakého debila.“

Tony se na hezkou chvíli odmlčel a pak přisvědčil. „Asi máš pravdu. Trochu mě to sebralo…“

„Promiň, nechtěla jsem na tebe křičet,“ omlouvala se Meg a snažila se uklidnit.

„Mám… mám za tebou zajít… abys na to přestala myslet?“ zeptal se Tony, ale vyznělo to spíš jako prosba než dotaz.

„Ne, nemám čas se s tebou bavit,“ řekla Meg. „Musím přece psát tu psychologii!“

„Slyšel jsem dobře, že říkáš ano?“

„Ne. Řekla jsem ne!“

„Ale myslela jsi ano!“

Meg se zasmála. Tonyho naléhání jí dělalo dobře. „Myslela jsem ne, fakt!“

„Takže mám přijít, protože potřebuješ trochu utěšit, jo?“

„Ne, potřebuju být nějakej čas sama. Musím psát…!“

„Já ti rozumím! Nedokážeš se beze mě na to psaní

zkoncentrovat!“

„Ale jo!“

„Slyším dobře, že říkáš jo? Takže já jedu!“

„Řekla jsem jo, ale myslela jsem…“

„Myslela sis, že chceš být se mnou!“

„No… možná,“ souhlasila váhavě Meg.

„Možná? To je skoro jako ano!“ řekl Tony šťastně. „Za chvilku 15

jsem u tebe!“

„Tak fajn,“ souhlasila Meg stejně šťastně.

16

III.

Pondělí odpoledne

Meg si před sebe rozložila rozepsanou závěrečnou práci a rozhlédla se po studovně. Co je to tam vzadu za rámus? Jedním pohledem zjistila, že tam na jednom ze stolků předvádějí své umění Cory Brooks a jeho kámoš David Metcalf z gymnastického oddílu.

Studovna byla široká obdélníková místnost bez oken. Vysoko nad čtenářskými stolky, vyplňujícími celou místnost, byly zavěšený dlouhé řady zářivek, které místnost zalévaly zářivým jasem. Vpředu stál malý stolek pro službu. Stolek byl momentálně opuštěný, protože paní Frankelová chodila zásadně pozdě; to také umožňovalo produkci Coryho a Davida na stole.

Do studovny vstoupila Shannon, usadila se na obvyklé místo v řadě za Meg a unaveně se na Meg usmála: „Ahoj!“

„Ahoj!“ Meg zašátrala v tašce pro pozvánky, které před chvílí koupila.

„Ten Foster asi zapomněl, že už končí škola,“ stěžovala si Shannon. „Teď začal brát brát úplně novou látku!“

„Smůla,“ utrousila Meg. Moc Shannon neposlouchala, protože věděla, že má zásadní odpor k panu Fosterovi, ke škole a k jakékoliv práci obecně. Kdykoliv se objevila ve studovně, doprovázela to nářkem a nějakými stížnostmi.

Meg konečně našla svazek pozvánek a položila je před Shannon.

„Jak se ti líbí?“ Ve světélkujícím zeleném a růžovém rámečku byl stříbrný nápis: POZVÁNKA NA UVÍTACÍ VEČÍREK.

„Co to má být?“ nechápala Shannon a obratně si nanášela rtěnku 17

na sešpulené rty.

„Pozvánky. Na tu párty pro Ellen!“ vysvětlila Meg a ukázala na rtěnku. „To je nějaká nová barva?“

„Viděla jsem ji v jednom časopise,“ přikývla Shannon. „Jak se ti líbí?“

„No je… teda… děsně zvláštní!“

„Heleď, Meg, fakt myslíš, že s tím večírkem to je dobrý nápad?“

Shannon uložila rtěnku do kabelky a začala v ní hledat kapesník.

„No, já nevím… Myslím, že jo. Prostě si myslím, že bychom měli Ellen ukázat, že jsem na ní nezapomněli! My tři jsme přece byly celou dobu nejlepší kamarádky! A Ellen chodila s Evanem takovou dobu, že už skoro patřila do vaší rodiny!“

Shannon se na Meg zatrpkle podívala a ta hned zalitovala, že se o Evanovi zmínila. Když Shannon mlčela, Meg se otočila ke své práci, načež se za jejími zády konečně ozvalo. „Jak chceš posílat pozvánky, když ani nevíš, kdy ten večírek bude?“

„To mám vymyšlený,“ řekla Meg hrdě a otočila se znova dozadu k Shannon. „Vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že tátova společnost rekonstruuje staré rodinné sídlo Halseyů? Můžeme to mít tam a zadarmo – když po sobě pořádně uklidíme!“

„V tom starým baráku v lese na Fear Street?“ řekla užasle Shannon. „Vždyť to tam je o strach! A jak chceš…“

„Ten dům je kompletně zrestaurovaný!“ vysvětlila Meg. „Vevnitř je jak nový. Je z toho perfektní místo na mejdany! A uvaž, jaký to bude bezva, že tam budeme úplně sami!“

Co se týče výhodnosti vyhnout se možným kontaktům s rodiči Shannon souhlasila. Ale zásadně protestovala proti tomu mít večírek na Fear Street. Jenomže v té chvíli se dostavila paní Frankelová a hned začala pokřikovat, aby byli všichni tiše a studovali.

Meg se definitivně otočila zpátky, vzala pozvánky a začala vyplňovat první jména. Rozhovor se Shannon jí připomněl staré časy. Měla na Ellen spoustu hezkých vzpomínek. Od té chvíle, kdy se poprvé potkaly ve škole, zažily spolu spoustu dobrodružných a veselých příhod.

Jenomže nejvíce ze všeho se jí drala do paměti ta tragédie, co se udála právě před rokem. Ellen a Evan – ti dva se měli opravdu rádi –

18

a pak v jediném okamžiku, byl Evan mrtvý a všechno se změnilo.

Samozřejmě, fakt je, že Evan se občas choval jako blázen, že byl občas tvrdohlavý a impulsivní a že se kvůli tomu často dostával do malérů. Jenže jindy byl zase prima a byla s ním spousta legrace…

Každopádně se s ním člověk nikdy nenudil…

Pořád se nemohla smířit s tím, že už tady není.

A zrovna tak se s tím doteď nedokázali smířit všichni ostatní, kdo ho blíž znali.

Meg se rozhlédla po studovně. Fakticky skoro všichni, kdo měli co dělat s tou tragickou událostí, kdo se s Evanem dobře znali, seděli teď v téhle místnosti.

Klouzala očima z jedné tváře na druhou: Shannon – Evanova sestra. Jako by s Evanem zemřel i kus jejího života. Dřív nikdy nechyběla tam, kde se něco dělo, a vždycky byla samá legrace. Po Evanově smrti se ničeho nezúčastňovala. Zdálo se, že už žádné kamarádky ani nepotřebuje. Jako by se stáhla do sebe, jako by se chtěla naučit spoléhat se jen na sebe, aby ji další podobná ztráta už nemohla tak bolet.

Tony seděl až vzadu a zrovna něco horlivě zapisoval do sešitu.

Byl s Evanem velký kámoš. Tony Evana obdivoval a snažil se ho napodobovat, uvědomila si Meg. Líbilo se mu, že Evan je takový bezprostřední, že vždycky udělal, co si usmyslel a kašlal na to, co si o t o m myslí lidi. Tony toužil, být zrovna takový – ale chyběla mu Evanova lehkomyslnost: příliš musel myslet na to, že je chudší než ostatní děcka ve škole, příliš myslel na to, co si o něm ostatní myslí.

Když se dozvěděl, že Evan je mrtvý, pokoušel se zahrát si na tvrdého chlápka – jenomže na pohřbu se složil a začal brečet a od té doby byl tak divně náladový…

Na druhém konci studovny seděl její bratranec Brian. Se svými blond vlasy, modrýma očima a důlečky ve tvářích, když se usmíval, vypadal jako naprosté neviňátko. Ale Meg věděla, že to je jen zdání: Brian byl zvláštní a uzavřená povaha, ve které se nikdo moc nevyznal.

Momentálně nestudoval, ale listoval v časopise Drak. Brian totiž trávil většinu času tím, že se potloukal se svým přítelem Dwaynem, hrál Čaroděje a rytíře a diskutoval s Dwaynem o bojovnících 19

čtvrtého stupně, dracích a podobných věcech, které Meg absolutně nezajímaly.

Brian a Evan kamarádi nebyli. Ale toho osudného dne byl Brian ve Fearstreetském lese. Podle toho, co všem řekl, zaslechl výstřel, rozběhl se tím směrem a našel Evana ležet na zemi a u něj plačící Ellen, neschopnou slova, neschopnou jakékoliv vysvětlení.

Co vlastně dělal Brian sám ve Fearstreetském lese, to nikdo nevěděl. Ostatně Brian se od Evanovy smrti tak změnil. Ještě víc se ponořil do těch zvláštních her na hrdiny. Prospěch ve škole si zhoršil a jeho rodiče o něj měli vážně obavy. Jenomže nevěděli, co dělat.

Jeden kluk, který zemřel v lese – jedna smrt – uvažovala Meg, a kolik životů se odvíjí docela jinak.

Ani nevěděla, koho by jí mělo být nejvíc líto. Možná, že Ellen.

Chudák ellen, ta se asi cítila nejvíc provinile. Bylo by stačilo, aby se jí podařilo Evana zadržet, vymluvit mu, aby do toho lesa šel…

Podle toho, co Meg slyšela, Evan tenkrát večer odešel, aby dokázal, že se nebojí… Komu to chtěl dokázat – to nikdo nevěděl, nechtěl do prozradit ani Ellen. „Prostě potřebuju vypadnout tady z té nudy!“ řekl tehdy Ellen. Popadl tátovu loveckou pušku – pro strýčka příhodu – a spěchal na Fear Street. Ellen ho prosila, aby alespoň nechal pušku doma – ale Evan odmítl.

Pak šla Ellen domů, ale dostala strach a neměla doma stání.

Nakonec vyrazila taky na Fear Street a snažila se v lese Evana najít.

Pak uslyšela výstřel! A to byl ten výstřel, který dočista změnil jejich životy. Běžela směrem, odkud výstřel vyšel a našla Evana ležet obličejem k zemi, levou nohou zapletenou ve vyčnělém kořenu.

Byl mrtev. Zaklínil si nohu do toho kořene, ztratil rovnováhu a upadl – nárazem puška spustila a bylo to.

Pár minut nato se objevil Brian. Ačkoliv byl také ve stavu šoku, podařilo se mu dostat ellen z lesa a z Fear Street.

Byla to prostě nehoda. Ellen o tom nikdy nedokázala mluvit a za pár měsíců nato se s celou rodinou odstěhovali. Vlastně o ní od té doby nikdo neslyšel – až do teď.

Třeba všechny tři zase budeme dobrý kamarádky, tak jako před tím, uvažovala Meg s optimismem, který byl pro ni typický.

„Meg! Meg Daltonová!“ vyrušilo ji z úvah volání.

20

Zdvihla hlavu a uviděla paní Frankelovou. „Meg, už tě volám pět minut! Ten článek, co čteš, musí být jako detektivka!“

Meg cítila, jak rudne. „Promiňte, paní učitelko.“

„M á š v kanceláři nějakou zprávu! Pojď sem a vezmi si propustku.“

Meg odložila pozvánky na stůl a celá červená si šla vyzdvihnout propustku. Kdo by mi mohl nechat v kanceláři nějakou zprávu?

Uvažovala. Někdo z našich? Že by někdo doma onemocněl nebo něco takového?

Popadla propustku a rozběhla se po chodbě ke sborovně.

„Ahoj, Meg!“ zavolala na ni Lisa, usazená v židli pro dozor na chodbě. „Co se děje? Už jsi slyšela, že se Gary a Krista rozešli?“

„Promiň, Liso,“ ř e k l a M e g . „Heleď, momentálně nemám čas, promluvíme si později, jo?“ Lisa vypadala šokovaně, že Meg odmítá probrat takovou čerstvou novinu, ale Meg už běžela dál.

Když ale bez dechu a s nervózním tlakem kolem žaludku vrazila do dveří kanceláře před sborovnou, nikdo tam nebyl. „Je tu někdo?“

zavolala, ale nikdo se neozval. Konečně ze sborovny vyšla tajemnice školy, slečna Markinsová a udiveně se na Mag zadívala.

„Prý tu mám nějakou zprávu,“ vysvětlovala Mag.

Slečna Markinsová sešpulila rty a zavrtěla hlavou. Pak přejela očima růžové lístky se vzkazy na stole a definitivně zavrtěla hlavou.

„Ne, nic tu pro tebe není!“

„Určitě ne?“ naléhala Meg. „Teď mě sem poslali ze studovny!“

Sekretářka se zatvářila dotčeně, že Meg pochybuje o jejích slovech, ale s přemáháním znova prohlédla vzkazy. „Je mi líto. Asi někdo něco popletl!“

„Aha… Asi jo,“ připustila váhavě Meg, otočila se a pomalu vyšla na chodbu. Na jednu stranu se jí ulevilo, protože zpráva ve sborovně bývala většinou špatná zpráva. Ale na druhou stranu jí vrtalo hlavou, proč by ji někdo tahal ze studovny sem, když tu žádná zpráva není?

Zastavila se u Lisy a pár minut s ní klábosila. Teď už nemělo cenu spěchat zpátky, věděla, že by stejně nic nenastudovala. A vyplňovat pozvánky – to mohla stejně dobře dělat doma.

„Co děláš po škole?“ zeptala se Lisy. „Nechceš zajít k nám a pomoc mi psát pozvánky?“

21

„Mám schůzi Spectatoru,“ zavrtěla Lisa hlavou. Vyhodila tužku směrem ke stropu a zase ji obratně chytla. „Připravujeme poslední číslo. Každej už hoří netrpělivostí, co?“ Lisa byla zástupkyně šéfredaktora školního časopisu. „Ale jinak ti s tím večírkem ráda pomůžu,“ dodala rychle. „Nebyly jsme sice s Ellen žádné velké kamarádky, ale byla mi vždycky sympatická!“

Povídali si ještě pár minut a pak Meg zamířila zpátky do

studovny. Lisa je legrační holka, pomyslela si Meg. Má fakt smysl pro humor! A s těmi tmavými vlasy vypadá děsně inteligentně…

Proč nemůžu vypadat trošku jako ona, pomyslela si hořce při představě svého dětského kukuče.

Hodila propustku na stůl před paní Frankelovou, která pilně známkovala písemky a ani se nenamáhala vzhlédnout. Posadila se zpátky na své místo, rozhlédla se po studovně a pro jistotu se podívala, kolik je hodin. Pak sklopila oči k desce stolu.

Načež uviděla své pozvánky na večírek pro Ellen.

Lépe řečeno to, co z nich zbylo: někdo totiž pozvánky na kousíčky rozstříhal.

Kdo mohl provést takovou lumpárnu? Dumala Meg.

Otočila se a koukla na Shannon. Ta si četla a ani nevzhlédla.

„Shannon!“

Shannon zdvihla oči a zavřela knihu. V knize měla zastrčený prst, aby věděla, kde přestala číst.

„neviděla jsi někoho motat se tady, kolem mého místa?“ šeptala Meg.

„Ne,“ zavrtěla Shannon hlavou a dívala se přes Meg směrem k paní Frankelové. „Byl jsem si v knihovně pro tuhle knížku! Přišla jsem pár vteřin před tebou.“

Meg se dívala zamyšleně na Shannon. Cítila se provinile za to, že Shannon podezírala – jenomže když Shannon se ten nápad s párty pro Ellen od začátku moc nelíbil. Ovšem Shannon by nikdy něco takového neudělala – nebo snad jo?

Chystala se, že Shannon ukáže rozstříhané pozvánky, když se jí vybavil ten šeptavý hlas sobotního večera.

Bylo by možné, že ten cvok, co jí telefonoval byl teď tady, ve 22

studovně? Mohla by to být dokonce Shannon?

Ne, samozřejmě, že ne. Takový nesmysl.

Ale kdo tedy?

Smetla opatrně zbytky pozvánek do tašky a začala hledat pero. Do konce hodiny zbývalo deset minut a za tu chvíli by mohla sestavit seznam věcí, které je třeba koupit na večírek.

Vzadu někdo hlasitě zívl a všichni se zasmáli. Meg našla pero, nalistovala ve svém poznámkovém bloku čistý list a nadepsala ho: Seznam věci na večírek pro Ellen.

„Meg, pojď sem, prosím tě!“ ozvalo se od stolku před ní.

Co je zase teď?

Zavřela blok a spěchala k paní Frankelové. „Zdá se, že máš další vzkaz!“ řekla paní Frankelová udiveně.

„Víte to jistě?“ zeptala se Meg opatrně.

„Dneska si člověk nemůže být jistý vůbec ničím,“ prohlásila paní Frankelová suše. „ale raději se jdi přesvědčit!“

Meg tedy znova vyrazila ke sborovně. Když míjela Lisu, pokrčila rameny, jako by chtěla říct: já tomu taky nerozumím!

Třeba slečna Markinsová našla ten první vzkaz, napadlo ji. A skutečně, když přišla do kanceláře sborovny, sekretářka jí podávala dlouhou bílou obálku. „Někdo ji sem musel teď dát,“ vysvětlila.

„Právě jsem ji objevila na stole. Ani nevím, kdo to byl!“

Meg poděkovala a vyšla z kanceláře. Obálka byla pevně zalepená a chvíli trvalo, než ji otevřela a vyndala kus složeného linkovaného papíru.

Text byl napsán neumělým hůlkovým písmem červenou tužkou a Meg si ho přečetla alespoň třikrát.

MEG, POZORUJU TĚ. NEDĚLEJ TU PÁRTY NECHCI TI

UBLÍŽIT –. ALE ASI BUDU MUSET.

23

IV.

Pondělí odpoledne – později

„Shannon, Shannon – počkej moment! Potřebuju ti něco říct!“

snažila se Meg překřičet dav, hrnoucí se po chodbě po skončení vyučování.

Shannon se otočila a přitom si přehodila přes rameno naditou tašku s učením. „Nemůžu!“ volala na Meg, která se prodírala shlukem smějících se kluků a holek a snažila se Shannon dohonit.

„Jdu k zubaři a už teď jdu pozdě!“

Zvonek zazvonil dřív, než se Meg stačila vrátit do studovny.

Nejdřív se snažila najít Tonyho, aby mu ukázala výhružný dopis, který zrovna dostala, ale nikde ho neviděla – ani ve studovně, ani na chodbě.

„Shannon – počkej na mě!“ zavolala znovu.

Shannon se otočila a opakovala: „Fakt nemůžu! Zavolej mi večer, jo?! A zmizela za rohem.

„Hele neviděla jsi Shannon?“ Nad Meg se tyčil Dwayn Colligan.

Připadalo jí, že z něj vidí jen modré tričko napjaté přes mohutné svaly na prsou.

Ten kluk je velký, že ani nevypadá stejně starý jako my, napadlo Mag. A možná, že ani není, že pětkrát prolít, když všechny ty hodiny co se má učit, tráví posilováním.

„Zrovna jste se minuli,“ řekla Mag chladně. Dwaynea nesnášela ani představu, že by si mohl něco začít se Shannon. Nebyl pro ni dost dobrý. Vlastně nebyl dost dobrý ani pro jejího psa. Naštěstí se v tomhle se Shannon shodly. Po pravdě řečeno, Meg se protivilo i to, 24

že Dwayne kamarádil s jejím bratrancem Brianem, ale proti tomu ovšem nemohla nic dělat.

„Kdybys ji viděla, tak jí řekni, že bych jí chtěl něco ukázat,“

snažil se Dwayne překřičet hluk na chodbě.

„A co?“ ptala se Meg.

Přimhouřil významně jedno oko oplzle se ušklíbl; pak odklusal a hlasitě se přitom smál jako by se mu povedl obzvláště dobrý fór.

Je to hulvát, pomyslela si Meg. Shannon by mu měla jednou provždy říct, ať se jde vycpat.

Vrátila se do studovny, aby tam posbírala své věci, a pak zašla ke své skříňce ve druhém poschodí. Když přišla blíž, uviděla Tonyho: opíral se jednou rukou o stěnu a ve druhé držel lístek papíru, který četl.

„Ahoj,“ odpověděl tiše a podal jí lístek, který četl.

Hodila na zem tašku a podívala se na papír: byl pokryt

povědomými kostrbatými písmeny naškrábanými červenou tužkou.

„Takže jsi dostal taky jeden!“ konstatovala a sehnula se k tašce, aby mu ukázala svůj.

TONY, četla, JESTLI DOJDE K TÉ PÁRTY – J E Z TEBE

MRTVOLA. PŘÍTEL.

„Bylo to v mé skříňce,“ podotkl Tony. Dočetl lístek, který dostala Meg, a vypadal značně otřesen. „Kdo to může být? Zná nás oba, ví, kde máme skříňky, kde jsme, co děláme…“

„To nemám ponětí,“ zavrtěla Meg hlavou. „chybí nám jakákoliv stopa!“

„Pořád si ještě myslíš, že to je jenom špatný vtip?“ řekl Tony ponuře a zmačkal svůj lístek do kuličky.

„Ne… Už ne. Ale kdo může mít zájem na tom, aby se ten večírek nekonal? Proč je někdo odhodlaný jít až takhle daleko?“

Tony pokrčil rameny. Vytáhl ze skříňky hnědý svetr a přetáhl si jej přes hlavu.

„Zatím ještě nevíme, k čemu všemu je opravdu

odhodlaný!“ podotkl, když si oběma rukama uhlazoval vlasy.

„Co tím chceš říct?“

„Otázka je, čeho všeho je schopný! Půjdeme tak daleko, aby nás fyzicky napadl?“

Zahleděla se Tonymu do očí a viděla v nich strach. „To je 25

nesmysl!“ řekla nakonec, ale neznělo to úplně přesvědčivě. Původně rozhodně žádný strach neměla. Měla jenom vztek, že někdo může něco takového beztrestně provádět. Ale když viděla na Tonyho tváři neskrývané obavy, osten strachu zasáhl i ji.

„Ale řeknu ti, že vůbec nestojím o to vyzkoušet, k čemu

doopravdy odhodlaný jsou!“ prohlásil Tony s pohledem upřeným kamsi mimo.

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím říct, že bysme se na ten večírek měli prostě vykašlat!

Můžeme se přece setkat s Ellen a bavit se s ní i bez nějaký hogo fogo párty pro sto lidí!

„Jenže o to teď nejde!“ prohlásila Meg ostře. „Nemůžeme přece nechat toho cvoka – ať už to je kdokoliv – aby nám vykládal, co smíme a co ne. Když jsme se rozhodli, že uděláme večírek tak ho uděláme! Žijeme ve svobodný zemi, ne?“

„Jenomže někomu děsně záleží na tom, aby se ten večírek

nekonal!“ opakoval Tony a začal si přehazovat anonymní varování zmuchlané do kuličky z jedné ruky do druhé.

„Na to kašlu!“ prohlásila Meg a cítila, jak v ní roste vlna odhodlání. „Kašlu na to, co ten cvok chce nebo nechce. Budeme mít večírek. A zjistíme kdo se nás snaží zastrašit a vyřídíme si to s ním nebo s nima!“

„Meg, prosím tě,“ uchopil ji křečovitě za rameno. „Rozmysli si to! Oba bychom si to měli ještě rozmyslet, než se nějak

rozhodneme!“

„Ne, já už jsem se rozhodla!“ opakovala tvrdohlavě. Vytrhla se mu a uvědomila si, že ji Tony zklamal – tím, jak snadno se nechal zastrašit. Má takový strach o mě nebo o sebe? Dumala.

Každopádně byl prostě vyděšený.

Pak si vzpomněla na Shannon. Jestlipak jí taky někdo vyhrožoval po telefonu? Řekla by jí, kdyby dostala anonymní dopis?

Určitě by mi něco řekla, usoudila Meg.

Shannon přece stála u zrodu toho nápadu stejně jako já nebo Tony, uvažovala dál. Proč nevyhrožuje někdo taky jí?

„Někdo mi rozstříhal všechny pozvánky,“ podotkla nakonec k Tonymu.

26

„Cože?“

„Měla jsem je ve studovně na stole. Někdo mě nechal zavolat do kanceláře, a když jsem se vrátila, byly rozstříhaný na kousky!“

„Vždyť tam za tebou seděla Shannon,“ namítl Tony.

„Shannon tvrdí, že odešla do knihovny. Každopádně nikoho

neviděla.“

„To je divné,“ vrtěl Tony hlavou a usilovně vzpomínal. „Neviděl jsem ji, že by šla pryč!“

„Tys ji neviděl odcházet?“

„Ne!“ potvrdil Tony. „Byl jsem ve studovně celou dobu a vsadím se, že Shannon tam byla taky!“

„Tak to je tedy divný,“ povzdechla si Meg a opřela se o svou skříňku. „Tony, ty myslíš, že by Shannon…“

„Já nevím,“ pokrčil rameny. „Fakt je, že ze začátku ten večírek nechtěla, vzpomínáš si, ne? Ale nezdá se mi, že by…“

„Ne, určitě ne,“ zamítla znovu tohle řešení Meg. „Je to moje nejlepší kamarádka!“

Rozevřela anonymní varování, které dostala a prohlížela si pozorně text. Vypadají ta písmena na dívčí rukopis? Možná, že jo…

Těžko říct.

Náhle se Meg zmocnil zvláštní pocit, jako by do lístku – a skutečně, na druhém konci chodby někdo stál! Vzápětí ho i poznala –

byl to její bratranec Brian a tvářil se – pokud to mohla zdálky posoudit – velice divně. Jak dlouho už je takhle pozoruje?

„Briane!“ zavolala.

Škubl sebou a zatvářil se vyděšeně, jako by ho někdo přistihl při něčem nedovoleném.

Tony se k němu rozeběhl, ale Brian se otočil a utekl.

27

V.

Pondělí večer

„Meg, co tam nahoře pořád děláš?“ volala paní Daltonová do prvního patra, kde měla Meg svůj pokoj.

„Domácí práci, mami!“ křičela dolů Meg. „Jestli tu psychologii neodevzdám, tak mi neuzavřou ročník!“

„Myslela jsem, že jsi tu práci dopsala už před několika týdny,“

divila se paní Daltonová.

„No… Já… Dělám na tom. Ale vlezlo mi do toho pár jiných

věcí!“

„Tak to bys teda měla pořádně zabrat!“ doporučila dceři paní Daltonová.

„Díky za radu, mami! Ale jestli budu celý večer odpovídat na tvé dotazy, tak toho moc neudělám!“

„Poslyš, není ti něco? Jsi poslední dobou nějaká nervózní?“

„Mami – prosím tě, nech mě na pokoji!“

Ticho.

Pak slyšela, jak dole matka odchází z haly do pokoje.

Meg se opět sklonila k papírům na stole. Nebyla to ovšem ročníková práce z psychologie, ale koneckonců práce z psychologie to byla. Začínala krasopisným nadpisem:

SEZNAM PODEZŘELÝCH.

Když psala tlustou jedničku, špička tužky se zlomila a Meg rozčíleně hodila tužku na zem. Popadla další a napsala: 1. BRIAN.

Pod to napsala klasickou otázku, kterou znala z detektivek: PROČ?

28

A) Protože dneska tajně pozoroval, co s Tonym děláme, a choval se divně.

B) Protože utekl, když uviděl, že jsme ho zahlédli

C) ?

Rozčileně kousala do gumy na horním konci tužky. Proč? Proč?

Proč? Jaký proboha mohl mít Brian důvod, aby chtěl zabránit večírku na uvítání Ellen?

Snažila se najít nějaké vodítko v minulosti, ale nic ji nenapadalo: Brian a Ellen? Brian a Ellen…. Nic. Absolutně nic.

Brian a Ellen se znali jenom od vidění, nikdy spolu skutečně nekamarádili. Brian zcela určitě neměl žádný důvod, aby Ellen nesnášel nebo dokonce nenáviděl…

Brian byl ten, kdo před rokem Ellen pomohl. Postaral se o ni v ten hrozný den ve Fearstreetském lese, když se Evan zastřelil. To Brian našel otřesenou Ellen plakat vedle jeho těla.

Evan.

Ellen a Evan.

Má s tímhle vším Evanova smrt něco společného? Přestala kousat do tužky a napsala: MOŽNOST: NENÁVIDÍ NĚKDO ELLEN

KVŮLI EVANOVI?

Pak připojila k seznamu podezřelých druhé jméno:SHANNON.

Pod jméno napsala opět: PROČ? A odpověděla si:

A) Protože Evan byl její bratr. Možná, že si myslí, že Ellen zavinila jeho smrt.

B) Shannon byla poblíž, když někdo rozstříhal ve studovně pozvánky na večírek

C) Shannon se nápad s večírkem na uvítání Ellen od začátku nezamlouval.

D) Shannon se od smrti Evana hodně změnila.

Po krátké úvaze zase poslední řádek tlustou čarou přeškrtla. To by nebylo fér, uvědomila si: všichni jsme se přece po Evanově smrti změnili.

Shannon je moje nejlepší kamarádka, hloubala Meg dál a přitom nervózně poklepávala tužkou o stůl. Přece by se mě nesnažila takhle zastrašovat. Ta by na mě nezkoušela takovéhle triky odkoukané z filmových hororů.

29

Nebo snad jo?

Dokázala by s ní Shannon jednat zcela upřímně a čestně, když by šlo o Ellen a o tuhle párty?

„Já vlastně nevím,“ prohlásila nakonec Meg nahlas a rozhodla se, že prozatím ponechá Shannon na seznamu podezřelých.

A kdo jiný připadal v úvahu?

„Meg, tak jak jsi daleko s tou prací?“ ozvalo se zezdola.

Panebože, zaúpěla Meg, máma! Už zase.

„Jde to, mami,“ zavolala. „Jenomže teď jsem kvůli tobě ztratila nit!“

„To je tím, že tu práci šiješ horkou jehlou!“ rozesmála se hystericky paní Daltonová. Její vlastní žerty jí vždycky připadaly ohromně legrační.

„Díky za povzbuzení, mami!“

Slyšela, jak matka odchází a stále se ještě kucká smíchy. Meg se opět vrátila ke své práci detektiva-amatéra, S údivem zjistila, že jaksi podvědomě připsala do seznamu další jméno: ELLEN. Proč je Ellen podezřelá?

A) Protože někdo ze školy jí mohl zatelefonovat a upozornit ji na chystaný večírek.

B) Nikdy ani nezavolala, ani nenapsala některé ze svých bývalých kamarádek. Třeba se nechce s nikým setkat

C) Nikdy nikomu nevysvětlila, proč se zčista jasna tak kvapem odstěhovali.

Určitě, Ellen si své místo mezi podezřelými zaslouží, rozhodla Meg. Ale jak by se jí podařilo doručit ta dvě varování psaná červenou tužkou mně a Tonymu?

T ř e b a s pomocí někoho dalšího. Někdo ve škole jí mohl pomáhat…

Je teda klidně možné, že vlastně hledáme dva lidi! Uvědomila si Meg.

Napsala číslo 4 a dumala, jestli nějaký čtvrtý podezřelý existuje.

Je tady ještě někdo, kdo o večírku ví, kdo zná Meg a Tonyho a kdo by mohl mít dostatečný důvod chtít večírku zabránit?

Nikdo ji moc nenapadal, a tak připsala DWAYNE.

Proč?

30

Protože ho nesnáším! Odpověděla si upřímně.

Zazvonil telefon.

Dívala se na něj jako hypnotizovaná a váhala, zda ho má či nemá zdvihnout. Mohu ho prostě nechat zvonit, přesvědčovala sama sebe.

Ale hned věděla, že to neudělá. Kdykoliv zvonil telefon, vždycky běžela zdvihnout sluchátko, i když třeba věděla, že hovor není pro ni.

Prostě jí šlo na nervy nechat telefon zvonit jen tak.

Nechala ho ještě jednou zazvonit, zhluboka se nadechla a zdvihla sluchátko. „Halo?“

„Ahoj, Meg.“

„To jsi ty, Tony?“

„Jsi v pořádku? Nestalo se ti nic?“

„Jak to myslíš? Děje se něco?“

„Totiž… Dostal jsem o tebe strach. Myslím… myslím, že za

mnou dneska večer někdo šel!“

„Někdo to sledoval? Kdy?“

„Když jsem šel domů. Pomáhal jsem tátovi u pumpy. Musel

někam jet autem, tak jsem šel domů pěšky. Bylo to děsný, pořád jsem měl pocit, že za mnou někdo jde… Ale když jsem se otočil nikdo tam nebyl!“

„A pak?“

„A pak jsem uslyšel kroky. Hned za mnou. Začal jsem utíkat a ten za mnou začal utíkat taky!“

„Viděl jsi ho? Byl to kluk nebo holka?“

„Byla tma jako v pytli! Neviděl jsem nic… Kromě toho se pořád držel kus za mnou!“

„Jsi si jistý, že se ti to nezdálo?

„Samozřejmě, že si jsem jistý!“ odsekl uraženě.

„Ještě nejsem úplný cvok, jestli o tom nevíš!“

„Promiň, Tony. Nekřič! Napadlo mě jenom že…“

„Poslouchej, Meg, začíná jít do tuhého. Podle mě to ten chlap myslí smrtelně vážně!“

„Cožpak jsi vůbec nic neviděl? Nemáš ponětí, jak ten člověk vypadal? Jestli byl velkej nebo malej?“

„Ne! Nemám! Běžel jsem jako o život a byl jsem rád, když jsem byl doma! A už se přestaň pořád vyptávat!“

31

„Promiň. Nemusíš hned křičet.“

„Volám ti hned, jak jsem se dostal domů. Napadlo mě, že tě třeba taky sledovali nebo něco takového… Meg

– ten večírek! Já

nevím…“

„Co tím chceš říct?“

„Nevím, jestli to stojí za to. O jeden večírek víc nebo míň…“

„To je pravda,“ souhlasila Meg. „Ale teď už jde o princip!“

„O princip? Neblázni, na principy se můžu vykašlat! Heleď, Meg, mě někdo sledoval a mám fakt strach! Nebudu přece riskovat život kvůli jednomu večírku!“

„Cožpak to nechápeš?“ křičela Meg. „Tady už přece nejde o ten večírek! Jestli někomu tak strašně záleží na tom, aby ho překazil, tak k tomu musí mít zatraceně dobrej důvod! A my musíme zjistit, o co tady vlastně jde!“

„Vidím, že tobě se to líbí!“ řekl Tony trpce. „Připadáš si jako slečna Marpleová, co? Líbí se ti hrát si na detektiva! Je to vzrůšo, co!“

„Trochu možná jo,“ připustila Meg. „Ale hlavně nedovolím, aby mi někdo nařizoval, co můžu a nemůžu dě-“

„Ale se mnou nepočítej!“ přerušil ji Tony.

„Nepočítej?“ opakovala Meg šokovaně. „v čem?“

„V ničem. S tím večírkem jsem skončil. A s tebou… s tebou taky!“

Šokovaně se odmlčela: měla pocit, že se ta slova změnila v šípy, které se jí zabodly hluboko do hrudi. Tohle nečekala…

„Myslíš to vážně?“ vydechla.

„Sbohem!“ zamumlal tiše a zavěsil.

Meg naštvaně práskla sluchátkem. Samozřejmě, Tony to plácl jen tak, aniž si to rozmyslel. Samozřejmě, že to tak nemyslel, přece se se mnou kvůli tomuhle nerozejde!

Nebo snad jo?

„Přijdu na to, kdo za tímhle vězí a proč!“ prohlásila Meg polohlasitě. Znovu zvedla sluchátko a začala vyťukávat Tonyho číslo. Pak se zarazila a zase zavěsila. Nechám to den, dva uležet a pak mu zavolám, rozhodla se. Prozatím si prostě nepřipustí, že se s ní Tony rozešel, poručila si. Taková hloupost! Přejela si rukou přes 32

obličej a s údivem zjistila, že je od krve: podle svého dobrého zvyku se v rozčilení kousala do spodního rtu, až jí z něho začala téct krev.

Takhle tu práci z psychologie nenapíšu nikdy, povzdechla si Meg.

Jenže teď už se prostě nesoustředím, nezývá, než to odložit na zítřek.

A co tenhle večer?

Zadívala se na seznam podezřelých. Číslo 3: Ellen!

Nelíbilo se jí, že tam Ellen vystupuje. Koneckonců ten večírek byl pro Ellen a všechny ty komplikace s ním spojené taky. Cítila by se mnohem líp, kdyby mohla Ellen prostě vyškrtnout…

Zavolám jí! Napadlo ji zčistajasna.

Takový jednoduchý a skvělý nápad. Zavolám jí a řeknu jí, jak se těším, že se zase uvidíme! Vzápětí si uvědomila, že je z toho nápadu překvapivě nervózní a že jí nějak vyschlo v hrdle. To snad není možné, bojovala sama se sebou, byly jsme přece nejlepší kamarádky!

Měla jsem jí zavolat už dřív, peskovala se. Proč jsem vlastně celé ty měsíce čekala na to, až mně zavolá ona?

Natáhla se pro sluchátko a zavolala informace. Náhle měla ruce jako led. Ellenino číslo získala bez problémů. Vyťukala číslo meziměstského kódu a pak místní číslo. Telefon zvonil nezřetelně, jako by v ohromné dálce: jednou, dvakrát, po třetí se ozval Ellenin hlas: „Haló?“

„Ellen? To jsem já, Meg!“

„Meg? Je to možný? Ahóój!“ křičela Ellen. Vypadalo to, že má skutečnou radost. Meg si oddechla, najednou se cítila o moc lépe.

„Co děláš? Jak žiješ?“

„Dobře! Mám se fajn… A ty?“

„Jde to,“ řekla Meg. „Je to zvláštní slyšet tě zase po té dlouhé době!“

„Já vím,“ připustila provinile Ellen. „Pořád se chystám ti napsat nebo tak… Nějak jsem pořád v jednom kole a …“

„Jaký to je v nový škole?“

„Je to dobrý, ale dost jiný, úplně jiný než v Shadyside… Budu ti o tom povídat, až se sejdeme! Přijedu do Shadyside, víš to?“

„vím, proto ti taky volám… Chtěl jsem ti říct, že jsem fakt ráda.

Já…“

„Budu bydlet u tety Amy. Doufám, že budeš mít dost času,

33

abychom všechno probraly!“

„Určitě. Chybělas mi, Ellen,“ vyhrkla Meg. Původně nechtěla být tak sentimentální, ale řekla to, aniž o tom přemýšlela. Bylo to tak příjemné popovídat si se starou kamarádkou, tak uklidňující – jako za starých časů, jako by se nic nestalo…

„Ty mně taky, Meg!“

„Máš nějaký konkrétní plány, co budeš dělat? Co bys chtěla vidět a s kým mluvit?“ vyptávala se rozčileně Meg.

„Ani ne. Co Tony, jak se mu daří?“

„Dobře… Je pořád stejný.

„Pořád spolu ještě chodíte?“

„Jo, chodíme…“ Alespoň ještě před pěti minutami, pomyslela si Meg. Ale tohle může počkat.

„Jsem moc ráda, že jsi zavolala, Meg. Už se nemůžu dočkat, až se uvidíme!“

„Já taky ne.“

Chvíli spolu ještě klábosily víceméně o ničem, dokud Meg

neusoudila, že by se hovor mohl natolik prodražit, že ji za něj bude otec hubovat. Ellen slíbila, že se ozve, jakmile přijede do Shadyside, a s tím zavěsily.

Meg se cítila báječně: Ellen byla fajn jako vždycky, pěkně si popovídaly a vypadalo to, že měla upřímnou radost, že se Meg ozvala. Našla tužku a chystala se vyškrtnout Ellen ze seznamu podezřelých. Pak zaváhala a znovu si v duchu přehrávala jejich rozhovor.

Nebyla Ellen až trochu moc šťastná, že ji Meg volá?

Netěšila se až trochu moc, že se uvidí?

Takhle se vlastně Ellen nikdy nechovala… Bylo to trošku násilné, trochu v tom zazníval falešný tón! Trochu té sladkosti tam bylo navíc!

Tohle nebyla Ellen, jak ji znala! Takhle by se normálně

nechovala!

Proč se ale Ellen přetvařovala? Skrývala něco?

34

VI.

Středa večer

„Proč mu prostě jednu nevrazíš?“ divila se Meg.

„Zkoušela jsem to. Měl z toho legraci.“

„A že byste si to vyříkali – to asi taky nejde, co!?“

Lisa obrátila tmavé oči ke stropu a povzdechla si. „Nedělám nic jinýho, než že s ním debatuju o nás dvou. Strávili jsme nekonečný hodiny tím, že jsme si to vyříkávali. Je to jeden z důvodů, proč nás už moc nebaví být dohromady. Nedostaneme se k ničemu jinýmu, než že si objasňujeme, proč si nerozumíme. Vlastně nám ani nezbývá žádný čas na to, abychom si rozuměli…“

Meg se dlouze napila dietní coly a zabořila se do velké kožené klubovky. Chvíli se mlčky rozhlížela po dřevem obkládaných stěnách místnosti a pak prohodila: „Tenhle váš pokoj se mi fakt líbí!“

Líbily se jí police s knihami, zaplňující stěnu až ke stropu, velká televize, zabudovaná uprostřed a velké skleněné dveře, kterými se vstupovalo na terasu na zahradě za domem. „takovouhle pracovnu doma nemáme!“ podotkla nakonec.

„Nesnažíš se takhle náhodou změnit téma?“ zeptala se Lisa ironicky.

Meg se zasmála. „Jenže já nevím, co bych ti poradila,“ přiznala se. „Mně to s Tonym taky neklape. Děsně jsme se pohádali kvůli tomu večírku pro Ellen. On má opravdu strach! Bojí se, že ten cvok, co se nás snaží vystrašit, to myslí vážně. Ale řekla jsem mu, že když já se pro něco rozhodnu, nikdo mě nedokáže tak vyděsit, abych si to rozmyslela.“

35

„Možná, že má Tony pravdu… A že jsi prostě tvrdohlavá!“ řekla Lisa a přehodila si dlouhé nohy přes kožený okraj klubovky v níž seděla. „Alespoň má o tebe strach! Kdyby někdo vyhrožoval mně, Cory by nejspíš řekl: „No jo, a nevíš, co je dneska v televizi?“

Meg se zasmála: když Lisa parodovala Coryho, byla bezvadná.

„Třeba byste se nějakou dobu neměli vidět,“ navrhla. „Myslím, že Cory je fajn kluk. Třeba jenom od něj chceš trochu moc. Vyrostli jste spolu, bydlí hned vedle! Připadá mu to samozřejmý, že tě má jistou.“

Lisa dopila colu a stiskla plechovku v dlani, až z ní udělala placku. „Co tě to popadlo, Meg! Já přece od tebe nechtěla žádnou dobrou radu! Chtěla jsem si jenom postěžovat!“

Obě dívky se zasmály.

„Ale zdá se mi, že jsem sobec!“ omlouvala se Lisa a obratně vrhla deformovanou plechovku přes půl místnosti do koše u stolu.

„Vidělas? Dva body!“ Zatvářila se zase vážně a dokončila omluvu.

„Přijdeš, abys mi řekla o těch děsných věcech, který se ti přihodily, a já pořád mluvím o sobě a o Corym. Promiň, jestli má někdo opravdu problém, tak jsi to ty. Proč vlastně nezavoláš policii?“

„To víš, že jo!“ řekla Meg ironicky. „Půjdu na policii a řeknu jim, že někdo ve studovně rozřezal moje pozvánky na večírek. Už vidím, jak jsou z toho celý pryč! Na takový případ určitě nasadí celý oddělení. Možná, že si i přizvou protiteroristický komando!“

„Co si dáváš na obličej?“ zeptala se trochu neočekávaně Lisa.

„Cože?

„Máš perfektní pleť! Jemnou jako nemluvně!“

„Cože?“ opakovala tupě Meg a mimoděk si začala zkoumat rukou pleť na obličeji.

„Člověk má dojem, že sis obličej zrovna umyla. Vypadáš, jako by sis ho před pěti minutami vydrhla!“ konstatovala Lisa závistivě.

„Tak se mi zdá, že teď chceš změnit téma zase ty!“ zamumlala Meg.

„Ne, promiň… Jen mě to tak napadlo!“ Lisa vyskočila a protáhla se, pak přešla ke dveřím na terasu a vyhlédla ven. „Podívej, a co kdyby ses na ten večírek vykašlala? Budeš mít po starostech!“

„Ale já nechci!“ prohlásila Meg zarputile. „V první řadě mi fakt záleží na Ellen. Chtěla bych jí ukázat, že jsme na ni nezapomněly…“

36

„A v druhý řadě?“

„A kromě toho začínám být fakt zvědavá. Chtěla bych zjistit, proč někomu tak strašně záleží na tom, abychom se s Ellen nesešly!“

„Jak to myslíš?“

„Podle mě tedy nejde jen o nějaký stupidní fór… Někdo má

opravdovský důvod, proč chce ten večírek překazit! Jenom nechápu, jaký!“

„Myslíš, že to je proto, že někdo Ellen nenávidí?“

„Ale já neznám nikoho, kdo by Ellen nenáviděl! Ty jo?“ namítla Meg.

Lisa se chvíli mlčky dívala do tmy, než odpověděla. „Já taky ne.

Ale co jiného by v tom mohlo být? Ještě by to mohlo mít něco společného s Evanem!“

„Jo, to mě taky napadlo… Evan! Proč to napadlo tebe?“

„Ani nevím… Prostě, když myslím na Ellen, tak nějak

automaticky myslím i na Evana. Vždyť víš: Ellen a Evan! Vždycky jsme o nich mluvili současně… Ale Evan je už rok mrtvý. Proč by kvůli němu chtěl někdo překazit tenhle večírek?“

„Právě že nevím,“ povzdechla si Meg.

„Je to pro mě úplná

záhada. Ale je to záhada, na kterou musím přijít! A právě proto to nevzdám! Když toho necháme, tak už se nikdy nedozvíme, o co tady vlastně šlo.“

„Už ti někdo řekl, že jsi děsně tvrdohlavá?“

„Jo, každý!“ potvrdila Meg. „Co tam venku vidíš?“

„Tamhle přes zahradu je vidět Coryho pokoj. Koukám, že se tam svítí… Zajímalo by mě, jestli je doma.“ Chvíli ještě pozorovala rozsvícené okno a pak se opět usadila v kožené klubovce. „A máš teda nějakou potuchu, kdo by se mohl snažit vás dva zastrašit? Máš alespoň nějaký podezření?“

„Ale musíš mi slíbit, že se mi nebudeš smát!“ řekla Meg opatrně.

„Přece mě znáš!“ řekla Lisa vyhýbavě.

„Právě proto. Proto chci, abys mi slíbila: „Nebudu se ti smát.“

„Dobře, dobře, slibuju… A když, tak jen trošku!“

„Teda – udělala jsem si seznam podezřelých!“

„A na něm máš koho?“

„Číslo jedna je Brian!“

37

Lisa se šokovaně narovnala. „Brian? Proč zrovna Brian? Je to přece tvůj bratranec, ne?“

„Jo. Z druhého kolena. Ale proto ho ještě nemůžu vyloučit. Je sice příbuzný, ale stejně je pěkně praštěný. V jednom kuse vysedává s Dwaynem a hraje ty hry na hrdiny!“

„No, nevím,“ řekla Lisa pochybovačně. „Koho tam máš dál?“

„Shannon!“

„Cože?“ Lisiny černé oči se zvětšily úžasem.

„Shannon sedí ve studovně zrovna za mnou. Kdyby chtěla, mohla ty pozvánky snadno rozřezat… Řekla, že nikoho neviděla, protože byla v knihovně. Ale Tony byl ve studovně taky a říká, že pokud ví, tak Shannon nikam nešla.“

„A co ten telefonát a ten výhružný dopis?“

„Ale Meg, je to přece tvoje nejlepší kamarádka, ne?“

„To je… Já vím, že to je šílený nápad… Ale Shannon se hodně změnila od Evanovy smrti. A od samého začátku byla proti tomu večírku.“

Lisa si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Takže tvůj bratranec a tvoje nejlepší kamarádka. Koho dalšího máš na tom seznamu? Mámu a tátu?“

„Podívej, Liso, já…“

„Nejsou to moc nadějný podezřelý, Meg! Proč by se tě třeba Shannon snažila takhle děsit? Proč by ti to prostě neřekla na rovinu?“

„To nevím,“ pokrčila Meg rameny. „Prostě se mi zdá občas divná, to je všechno. Třeba si myslí, že Ellen může za to, co se stalo Evanovi? Třeba se bojí něčeho, co by se na tom večírku mohlo stát…

Fakt nevím. Já prostě…“

„Tak proč nejdeš a nezeptáš se jí?“ přerušila ji Lisa.

„Cože?“

„Přesně tak!“ Lisa vyskočila z křesla a začala přecházet sem tam po místnosti. „Je to tvoje nejlepší kamarádka. Jsi z toho nešťastná, že ji máš jako jednu z podezřelých – tak prostě jdi a zeptej se jí! Zeptej se, proč nechce večírek pro Ellen. Promluv si s ní mezi čtyřma očima. Takhle se to přece mezi přáteli má dělat, ne?“

„Dobře… dobře,“ tišila ji Meg. „Koukám, že jsem na tom asi stejně jako ty: nechci žádný dobrý rady

– chtěla jsem si jen

38

postěžovat!“

Meg se zdvihla, poděkovala Lise a vyrazila ven k autu. Chladný jarní vzduch ji osvěžil a hned se jí lépe uvažovalo. Třeba má Lisa pravdu, usoudila nakonec. Třeba bych si mohla se Shannon hned zítra popovídat. Vklouzla do matčiny toyoty a vyrazila k domovu.

Přitom v duchu znovu a znovu zkoušela, jak to zítra Shannon řekne.

Odbočila na příjezdovou cestu a zastavila kousíček před garáží.

Světlo nad garáží vrhalo žlutavou záři na dlažbu přede dveřmi.

Meg vystoupila z auta a najednou se zarazila: ten stín na zápraží!

Ten tam přece normálně není!

A jestli patří někomu, kdo se tam krčí ve tmě – pak ten někdo určitě čeká na mě! Uvědomila si.

39

VII.

Středa večer

Meg byla mžikem zpátky za volantem a přitom nespouštěla oči ze stínu na zápraží. Stín se nehýbal.

Svírala křečovitě klíčky zasunuté v zapalování a bojovala s náhlým impulsem vycouvat zpět a ujet!

Ale taky by bylo možné, že to je Tony, napadlo ji. Kolikrát už takhle na ni čekal – na zápraží, aniž zazvonil a šel dovnitř? Nejmíň desetkrát!

Možná, že se přišel omluvit, usmířit se…

Vyndala zase klíček ze zapalování a zvolna otevírala dveře toyoty.

Ale spíš to nebude Tony… To by jí už šel naproti, uvažovala. Spíš to bude ten cvok, co jí telefonoval. Nebo ten, co sledoval Tonyho…

Stín se stále nehýbal.

Dokázal by někdo vydržet tak dlouho takhle nehnutě stát?

Otevřela dvířka vozu trochu víc a zavolala: „Kdo je tam?“

K jejímu překvapení to znělo víc naštvaně než ustrašeně.

Ticho.

„Kdo je to? Je tam někdo?“

Ticho. Stín se nepohnul.

„Tony – jsi tam?“

Takhle dlouho by nikdo nehnutě nevydržel, usoudila nakonec.

Vysoukala se z auta a neslyšně se plížila přes mokrý trávník k zápraží. Cítila, jak v ní stoupá strach a stahuje jí hrdlo.

Krok po kroku se blížila ke dveřím domu a její tenisky vydávaly v mokré, vysoké trávě mlaskavé zvuky. Proč tam jdu? Vyčítala si. Proč 40

jsem tak pitomá? Proč se neseberu a neutíkám pryč? Těsně u zápraží se zastavila.

„Kdo je tam?“

A pak se rozesmála: stín vrhal sloupec květináčů, který její otec nechal přede dveřmi opřený o zábradlí.

„Meg, začínáš z toho cvokatět!“ vyčetla si nahlas.

Vešla do domu a vyběhla do svého pokoje, aby se z toho všeho vyspala; ze všeho nejdřív však pečlivě zamkla na všechny západy.

Čtvrtek odpoledne

Meg zašťourala vidličkou v jasně oranžové hmotě na talíři. Pokud to byly makaróny se sýrem, postrádala makaróny. Byl-li to jen sýr, proč ta podivná barva?

Jídelna byla neobvykle pustá. Možná, že zpráva o lekavé

oranžové hmotě, která byla dnes na programu, se roznesla a většina kluků a holek se rozhodla pojíst někde jinde. Jen Cory Brooks a pár jeho kamarádů se neúnavně předvádělo kolem stolu u dveří. Ty kluky snad nikdy nepřestane bavit házet po sobě krabicemi s mlékem, pomyslela si.

Okna na protější straně byla otevřena; venku byl zatím nejteplejší den tohoto jara. Ze hřiště zazníval hřmot dechovky, která k všeobecnému utrpení stále znova a znova cvičila slavnostní pochod pro vyřazení absolventů.

Meg opatrně ochutnala makaróny se sýrem – podle očekávání to nemělo žádnou chuť. Otráveně zdvihla oči od talíře a uviděla Shannon, jak míří s tácem k jejímu stolu. Shannon se kysele ušklíbla, patrně se už nadýchala aroma oranžové hmoty na talíři.

Teď, anebo nikdy, nadechla se Meg. Dobře věděla, že její

rozhovor se Shannon nebude žádná procházka růžovým sadem. Ale tahle příležitost byla stejně dobrá jako každá jiná, takže s chutí do toho a půl je hotovo!

„Co to má být?“ ukazovala Shannon znechuceně na talíř a usedla naproti Meg.

„Polyuretanová pěna!“ prohlásila Meg. „Používá se hlavně ve formě kuliček, které se nacpou do balíků, aby se to vevnitř 41

nerozbilo!“

Shannon prohrábla hmotu vidličkou zhruba stejně nadšeně jako před chvílí Meg. „Koukej – mám pocit, že mi ten sajrajt kousl do vidličky!“

Meg se nezasmála. Místo toho se dívala Shannon upřeně do očí, jako by z nich chtěla vyčíst odpověď na otázky, které se ještě neodhodlala položit.

„Co ti je?“ zeptala se Shannon a odložila definitivně vidličku na tác. „Chováš se ještě podivněji než obvykle!

„Musím… musím se tě na něco zeptat,“ řekla Meg tiše.

„Tak do toho! Ptej se. Ale hlavně se přestaň tvářit jako na pohřbu!“

„Promiň!“ Meg si ani neuvědomovala, že vypadá tak vážně.

Chystala se celou tu záležitost odbýt napůl žertem. To se jí ale teď už těžko podaří. „Víš… Já vím, že to je nesmysl… Ale musím se tě na to zeptat!“

„Tak dělej,“ prosila ji Shannon. „Vždyť já to napětí už déle nevydržím!“

Meg se zhluboka nadechla a zároveň cítila, jak rudne. „Nevolala jsi mi v sobotu v noci? A neposlala jsi mi lístek, ve kterém mi vyhrožuješ?“

„Cože?“

„Někdo mi telefonoval a poslal mi ten lístek…“

„Lístek? Jaký lístek?“ Shannon vypadala nelíčeně zmatená.

„Někdo mi v něm vyhrožoval. Nechce, abych dělala ten večírek pro Ellen!“

„Někdo ti vyhrožoval? Ty si myslíš, že já jsem ti vyhrožovala?“

Meg si uvědomila, že šlápla vedle. „Ne, já jenom…“ Přemýšlela zuřivě, co by řekla, aby zachránila situaci, ale jak to v takových chvílích bývá, nic ji nenapadalo.

„Meg – z čeho přesně mě obviňuješ?“ zeptala se Shannon hlasem, který náhle přeskočil několik oktáv. Oběma rukama se pevně držela okraje stolu.

„Neobviňuju tě z ničeho. Jenom jsem se ptala,“ bránila se Meg neobratně. „Prostě jsem potřebovala slyšet, žes to ty nebyla!“

„Třeba tě to překvapí, ale nebyla!“ vybafla Shannon. Počáteční 42

šok se rychle měnil v záchvat zlosti. „Můžeš mi laskavě prozradit, proč bych ti měla vyhrožovat?“

„Já nevím,“ přiznala Meg. „Ale někdo mi vyhrožoval. A někdo sledoval Tonyho a … Jsem z toho děsně vynervovaná. Asi už nedovedu logicky uvažovat…“

„To teda asi opravdu ne,“ přisvědčila mrazivě Shannon.

„Ale, Shannon, nechtěla jsem…“

„Myslím, že jsi chtěla! Nevím proč, ale chtěla jsi mě urazit a chtěla jsi mě obvinit. Myslela jsem, že jsme kamarádky, že si důvěřujeme! Já bych tě v životě z něčeho takového neobviňovala!

Ale asi jsme každá jiná. Úplně jiná. Tohle bych do tebe neřekla!“

Shannon dala do posledních slov všechno pohrdání, kterého byla schopna.

„Shannon, já to takhle nemyslela… Chtěla jsem jenom…“

Shannon, tvář zrudlou hněve, vyskočila od stolu, otočila se k Meg zády a dlouhými, rychlými kroky vypochodovala z jídelny. Meg zůstala sedět nehnutě, jako přimrzlá k židli a připadala si jako bezcharakterní zrádce.

Tak ti, Liso, moc děkuju, opakovala si v duchu tys mi teda fakt poradila! Teď už jsem zůstala úplně bez přátel. Nejdřív Ellen, pak Tony a teď Shannon.

Uvědomovala si ovšem, že ve skutečnosti z toho nemůže vinit Lisu, ale jenom sebe. Tenhle rozhovor se nikdy neměl uskutečnit takhle! Nikdy jsem takhle přímo neměla Shannon obvinit,

uvědomovala si opožděně.

I když…

Nepřehnala to Shannon trochu? Proč reagovala tak hystericky?

Obvykle se hned tak neurážela… Je možné, že se takhle snažila zakrýt, že má špatné svědomí? Je možné, že tak vybouchla prostě proto, že nechtěla, aby se Meg vyptávala dál?

Ne, zavrtěla Meg hlavou. Natolik ji znala, aby věděla, že se Shannon rozčílila doopravdy. Nic nehrála, opravdu ji to obvinění šokovalo!

A taky na to měla plné právo, uvědomila si Meg. Chovala jsem se jako blázen, nadávala si. Asi už se mnou nikdy nepromluví. A já se jí vlastně ani nedivím!

43

Meg zkroušeně seděla v jídelně, dívala se na dveře, za nimiž před chvílí Shannon zmizela, a přála si, aby ji dokázala přivolat silou vůle zpět, aby se jí mohla omluvit a pokusit se jí všechno vysvětlit.

Pak si vzpomněla na Tonyho. Kde ten vězí? Proč je tak zatraceně tvrdohlavý? Cožpak si neuvědomuje, že ho teď potřebuju nejvíc?

Když takhle zhodnotila svoji beznadějnou situaci, uklidnila se natolik, aby si uvědomila, že má hlad. Odstrčila tác s makaróny stranou a vytáhla z tašky papírový sáček se svačinou. Vzhledem ke zkušenostem se školní jídelnou si vždycky brala z domova něco k jídlu.

Začala sáček rozbalovat, ale najednou si všimla, že z něj prosakuje jakási tekutina. Jenomže co by tam mohlo téci? Vevnitř mělo být jablko a sendvič!

Strčila dovnitř ruku: bylo tam cosi mokrého a lekavého. A bylo to odporně husté!

NEE!

Bleskem vytrhla ruku ze sáčku, ten se převrhl a z něj vyhrkla červená tekutina, rovnou Meg na blůzu a sukni. Meg to téměř nevnímala: vytřeštěně zírala na prsty, z nichž červená tekutina stékala na zápěstí a pak skapávala na talíř s makaróny.

„Krev!“ ječela Meg. „V mé tašce byl pytlík krve!“

44

VIII.

Čtvrtek večer

Jestliže posledních pár dní měla Meg potíže s tím, aby se dokázala soustředit na závěrečnou práci z psychologie, tenhle večer to bylo absolutně nemožné. Dívala se na papíry na stole, ale jediné, co viděla, byl upatlaný svačinový sáček, z něhož kapala červená tekutina – ze které se naštěstí vyklubala jen červená barva. Pak zase viděla Shannon, její uražený výraz, Shannon absolutně šokovanou z jejího podezření…

„Musím se jí omluvit,“ usoudila nahlas. Nemohla už vydržet pomyšlení, že ji Shannon nenávidí, tísnil ji pocit, že se na Shannon provinila… že ji zradila.

Auto bylo sice zaparkováno před domem, ale Meg se rozhodla, že se raději projde. Shannon bydlela jen asi o devět nebo deset ulic dál alespoň bude mít čas rozmyslet si, co jí řekne.

Skoro celé odpoledne pršelo a vzduch byl ještě nasycen vlhkostí a svěže voněl. V loužích na chodnících se zrcadlilo žluté světlo pouličních lamp. Meg šla rychle a občas se bavila tím, že přeskakovala větší louže.

Když došla k domu, kde Shannon bydlela, uvědomila si, že vlastně pořádně neví, co jí

řekne. Prostě se spolehne na její

velkorysost a poprosí ji, aby se nezlobila. I když si uvědomovala, že Shannon – zvláště po posledním roce – je dost neoblomná a není moc přístupná citům. Ale co jiného mohla dělat?

Harperovi bydleli v domě, za nímž se rozkládal velký, pečlivě ostříhaný trávník. U příjezdové cesty rostla rozložitá stará vrba 45

střežící vchod domu jako stařičký vrátný. Předek domu byl úplně tmavý, ale Meg věděla, že Harperovi vždycky pobývají v pokoji nebo kuchyni na druhé straně domu.

Shannon se objevila ve dveřích jen pár vteřin po tom, co Meg zazvonila. „To jsi ty!“ řekla znechuceně místo pozdravu.

„Přišla jsem ti padnout k nohám!“ řekla Meg barvitě a marně se snažila, aby se jí netřásl hlas. „Chci se ti omluvit. Řekni, co mám udělat, a já to udělám. Mám hrozný výčitky svědomí!“

„To je v pořádku,“ řekla Shannon a dívala se kamsi za Meg.

„Musíš se se mnou usmířit,“ pokračovala Meg. „Jsi přece moje nejlepší kamarádka a –“

„Pojď dál,“ přerušila ji Shannon a otevřela dveře dokořán. Hlas měla bezbarvý a lhostejný.

Meg šla za Shannon a postupně i začala vnímat okolí. Shannon měla na sobě bermudy a bílé tričko. Ruce a nohy měla bílé jako vyřezané ze slonové kosti. V květnu jsme ještě po zimě všichni vybledlí, uvědomila si Meg. Vešly do obývacího pokoje, Shannon rozsvítila mosazný lustr u stropu a usadila se ve starožitném dvojkřesle potaženém červeným sametem.

Tenhle obývací pokoj Meg přímo nesnášela. Částečně proto, že všechen nábytek byl takový drahý a nepohodlný. A také proto, že na stěně visela veliká fotografie Evana v tmavohnědém rámu. Ať člověk seděl v pokoji kdekoliv, vždycky se koukal na fotografii, a to deprimovalo Meg ještě víc, než nepohodlná vyřezávaná židle, na niž se usadila.

Rozhodně to nebyl typický obrázek Evana. Už kvůli tomu, že měl na sobě tmavé sako a kravatu. Zřejmě se zrovna vrátil z nějaké rodinné oslavy, nejspíš svatby. Jeho světlé vlasy, které byly vždycky divoce rozcuchané, měl ulízaný dozadu, díval se prázdně před sebe a přitom se nuceně usmíval tak, jak ho Meg v životě neviděla.

Meg ovšem chápala, že Harperovi si chtějí uchovat v paměti Evana ne takového, jaký skutečně byl – potížista, který dělal jeden malér za druhým – ale takového, jako na fotografii: uhlazeného a ukázněného.

Kdykoliv se Meg dívala na tu fotografii, vždycky si naopak připomněla toho druhého Evana. Jako by její mysl odmítala přijmout 46

tenhle falešný obraz – toho uhlazeného neznámého – a místo něho se jí vždy vybavil Evan skutečný, se všemi svými chybami a

nectnostmi.

Vzpomněla si na jeden večer, kdy se všichni – včetně Shannon, Ellen a Tonyho – bavili dole, v suterénu tohoto domu. Tony a Evan hráli kulečník uprostřed místnosti, Meg, Ellen a Shannon hrály stolní tenis – čtyřhru, i když byly jen tří.

Vzpomínky byly tak jasné, že si vybavovala i zvukovou kulisu toho večera: výkřiky a smích, nárazy míčku na pálky a nakřáplý zvuk, když míček poskakoval po dlaždicové podlaze, a do toho všeho údery tága do lesklých, barevných kulečníkových koulí.

Toho večera byl Evan obzvláště zdivočelý. Naboural odpoledne jedno z rodinných aut do náklaďáku jedoucího před ním a Tony si ho kvůli tomu dobíral. „Já za to přece nemohl!“ prohlásil Evan a vítězně se zašklebil na Tonyho po úspěšném šťouchu.

„Naboříš se do zadku auta před sebou a není to tvoje vina?“

pošťuchoval Tony.

„Bodejť! Ten náklaďák jel pomaleji než je minimální rychlost na dálnici. Tak co jsem mohl dělat? Měl jet rychleji!“

Tony se smál, až zkazil šťouch.

„Tak jsi ho chtěl trošku popostrčit, viď?“ zamumlala Ellen.

„Trošku ho popostrčil a z auta je vrak!“ smál se Tony, až zalykal smíchem.

„Takže vy jste se proti mně domluvili, co?“ řekl Evan a civěl na Ellen. V tu ránu bylo po legraci.

„Ne, Evane. Tony a já –“

„Nekecejte!“ křičel Evan a práskl tágem do kulečníkového stolu.

„Máte z toho děsnou srandu, co? Nějakej idiot v náklaďáku přibrzdí, a když se kvůli němu nabourám, tak se vy dva můžete umlátit smíchy!“

„Do smrti dobrý!“ řekl dobrácky Tony a zdvihl ruce, jako že se vzdává.

„Ne, budeme se bít!“ vykřikl Evan, zdvihl svoje tágo jako kord a začal s ním šermovat. Prásk – prásk – Prásk! S obličejem divoce sešklebeným bušil Evan do Tonyho tága, až si vynutil, že Tony přistoupil na souboj.

47

„Evane – přestaň!“křičela v předtuše špatného konce Ellen.

Evan zdvihl tágo jako baseballovou pálku a švihl jím po Tonym.

Ten uhnul a tágo zasáhlo Ellen do ramene. Vykřikla a uskočila ke stěně. „Evane!“

Ale Evan si jí nevšímal. Vyskočil mezitím s Tonym na

kulečníkový stůl a oba soustředěně šermovali jako ve filmu. Meg se pamatovala, jak se Tony tvářil: uculoval se, pro něj to byla jen legrace.

Ale Evan vypadal vážně, jemu šlo o to, aby zvítězil. Za chvíli už rozpoznali všichni kromě Tonyho, že pro Evana to není legrace, ale opravdový boj. Kulečníková tága do sebe s praskotem narážela, oba bojovníci seskočili na zem, útočili a kryli se.

Evanův obličej zbrunátněl, hněvivě se šklebil a oči měl

přimhouřené. Náhle švihl vší silou tágem a ozval se křaplavý náraz.

Tony rozevřel oči dokořán, pak je obrátil v sloup a klesl k zemi. Z

hlavy mu tekla krev.

Evan se na Tonyho ani nepodíval. Prohlížel si pozorně tágo a pak ustaraně podotkl. „Asi jsem ho zlomil!“

Ellen se k němu vrhla a křičela: „Zbláznil ses? Cos to udělal?“

Evan se zatvářil udiveně: snad si předtím ani neuvědomoval, co dělá. Jeho výraz se rázem změnil, sklopil hlavu a sklonil se k Tonymu. „Tony, nestalo se ti nic? Já tě nepraštil schválně! Nějak mi sklouzla ruka, víš?“

„To je dobrý,“ řekl Tony ztěžka a usmál se na Evana. Odpustil by mu cokoliv.

Meg a Shannon raději odvezly Tonyho na úrazové oddělení

shadysideské nemocnice. Když s Tonym odcházeli, slyšeli, jak dole Ellen křičí na Evana a nutí ho, aby se přiznal, že to udělal schválně.

Tony to odnesl pěti stehy.

Byl to děsný večer – ale s Evanem člověk nikdy nevěděl, co se může stát. Někdy s ním byla děsná legrace a byl to ten

nejprímovnější kluk. Jindy mu sklouzla ruka a lidi končili u doktora.

„Pořád se koukáš na tu fotku,“ ozvala se Shannon a její slova vrátila Meg do současnosti.

„Promiň, vždycky ve mně vyvolá nějaký vzpomínky!“

„Je to šílená fotka, co?“ potřásla Shannon hlavou. „Vypadá na ní 48

jako nějaký mimozemšťan!“

Rozhodně tam nevypadá jako Evan,“ přitakala Meg.

Na chvíli se zase ponořily mlčky do vzpomínek, až se Meg

vzpamatovala a opakovala: „Musíš mi ten dnešek odpustit, Shannon.

Asi jsem měla chvilkový pominutí smyslů. Fakt se moc omlouvám!

Ztratila jsem na chvíli hlavu!“ Chvilku se odmlčela, protože jí selhával hlas, a pak dořekla: „těch posledních pár dní jsem trochu šílená! Tuhle jsem v noci přišla od Lisy a k smrti mě vyděsily stíny od květináčů přede dveřma. Byl jsem si jistá, že tam na mě někdo číhá!“

„Chudinko,“ řekla Shannon bez jakékoliv známky soucitu v hlase.

„Kdypak mi padneš k těm nohám?“

„Odpusť mi a udělám cokoliv! Fakt! Dokonce půjdu za Garym Brandtem a řeknu mu, ať si s tebou dá rande!“

„Já snad špatně slyším!“ vydechla Shannon.

„Víme přece obě, že by sis s ním chtěla dát rande, ale nevíš, jak na to!“

„Meg, poslyš –“

„Půjdu za ním a domluvím ti to. Fakt! Udělám to, abych odčinila to dnešní odpoledne!“

„Já se z tebe zblázním!“ vyhrkla Shannon a nevěřícně zírala na kamarádku. „Ty to snad myslíš vážně!“

„Samozřejmě, že to myslím vážně. Nechci, abys na mě byla

naštvaná!“

„Dobře, na věky dobrý!“ prohlásila Shannon. „Ale neopovažuj se Garym Brandtovi cokoliv vykládat!“

„Jistě, já –“

„Slibuješ?“

„Slibuju,“ prohlásila Meg. Konečně se trochu uklidnila. „Fakt se už nezlobíš?“

„To víš, že ne! Já jsem to taky trochu přehnala. Taky mě to mrzí!“

Shannon přešla k Meg a krátce ji objala. „A teď mi řekni o těch výhružkách! Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ vrtěla udiveně hlavou.

Meg jí tedy vyklopila, jak jí někdo telefonoval, jak dostala výhružný dopis a jak někdo zase sledoval Tonyho. „Počkej – málem bych ti zapomněla říct, že jsem mluvila s Ellen!“ vzpomněla si, ráda, 49

že může změnit téma. „Zavolala jsem jí a byla moc milá. Fakt se těší, že nás zase všechny uvidí!“

„T o j e prima,“ řekla Shannon. „Myslím, že ten večírek je docela fajn nápad… Měla jsi pravdu a všechno, co jsem proti tomu měla, beru zpátky!“

„To je skvělý!“ rozzářila se Meg. „Takže bys mi i pomohla dát ho do kupy?“

„To víš, že jo!“ pokrčila Shannon rameny. „Proč bychom neměly riskovat život obě? Položíme své mladé životy za právo svobodně konat večírek!“

Meg se zasmála, ale v hloubi duše jí to zas tak legrační nepřipadalo.

„Abych nezapomněla,“ řekla Shannon, „ten víkend tady bude taky Mike – takže ho musíme taky pozvat, i když Ellen moc neznal!“

Mike byl nevlastní bratr Shannon. Když Shannon zemřela matka, její otec se znovu oženil a za pár let na to se narodil Mike. Meg ho téměř neznala, protože studoval někde v Nové Anglii.

„To je prima,“ souhlasila Meg. „Mike je fajn kluk!“

„Je tak strašně podobný Evanovi, až mi z toho běhá mráz po zádech,“ podotkla Shannon zadumaně. „Ale kdo se podle tebe tak snaží ten večírek zlikvidovat?“

„Nemůžu na to přijít!“ přiznala Meg a pokusila se usadit na nepohodlné židli alespoň trochu pohodlně. „Začínám z toho cvokatět!“

„Musí to být někdo, kdo nenávidí Ellen!“ přemýšlela Shannon nahlas.

„Ale kdo? Namítla Meg. „Ellen byla jednou z nejoblíbenějších holek v Shadyside!“

„To je pravda!“ kapitulovala Shannon. „Fakt mi nic nenapadá…

Ale co když to naopak s Ellen nemá co dělat? Třeba to je někdo, kdo nenávidí tebe!“ Zasmála se, tohle řešení jí přišlo žertovné.

Meg byla šokována: tak tohle ji nenapadlo. „Prima! Jako třeba kdo?“

„Nevím. Vykašli se na to,“ couvala Shannon rychle. „Byl to pitomý nápad… Takže někdo se snaží ten večírek překazit. Někdo chce zabránit, abychom se všichni zase sešli – ale proč?“

50

„Čeho se ten neznámý bojí?“ lámala si Meg hlavu. „Bojí se, že bychom mluvili o něm? Že by nám něco prozradila Ellen?“

„Možná… možná, že jo! Teď ale, kdo by mohl mít nějaký hřích na svědomí, aby se bál, že to na něj práskne…“ Shannon zamyšleně bubnovala prsty na desce starožitného stolku, náhle se zarazila a vykřikla: „Brian!“

Meg se na ni užasle zadívala. „Brian?“ Vybavil se jí její seznam podezřelých, na němž Brian figuroval na prvním místě. „Jak jsi na něj přišla?“

„No… Je to podivín. Já vím, že je tvůj bratranec, ale fakt se chová divně! A od smrti… od toho dne před rokem se chová ještě

podezřelejší!“ Shannon ožila, její podezření se jí zdálo čím dál tím oprávněnější. _ Nebylo ti nikdy divný, co tam Brian v lese dělal?

Kde se tam vzal u Ellen, jen pár vteřin po tom… po tom…“

nedořekla Shannon.

„Shannon, ale nemyslíš si přece, že Brian má nějakou vinu na tom, že Evan…“ lekla se Meg.

Shannon se zadívala Meg přímo do očí, pak pokrčila rameny.

„Ale možný by to bylo!“

„Možný jo, ale…“ Meg uznávala, že Brian je podivín. A také jí to vždycky přišlo jako zvláštní náhoda, že našel Ellen a Evana chviličku potom, co se Evan zastřelil. Ale ve své důvěřivosti ho nikdy nepodezřívala, že by do Evanovy smrti mohl být nějak zapleten.

„Asi bych si měla s Brianem promluvit mezi čtyřma očima!“

prohlásila nakonec.

„Zkus to provést trochu šetrněji než se mnou!“ neodpustila si Shannon.

Obě dívky se zasmály. Meg byla šťastná, že se odhodlala za Shannon zajít; teď snad budu dokonce schopná doma napsat tu práci z psychologie, zoufala.

Rozloučila se se Shannon a venku se poklusem vydala po mokrém chodníku k domovu. Silnice byla teď samá voda – během její návštěvy muselo zřejmě znova pršet. Podél obrubníků tekly potůčky vody a přeskakování louží změnilo jogging na překážkový běh.

Proti ní se vynořily na obzoru reflektory a v jejich záři viděla, jak auto rozstřikuje vodu na obě strany. Meg zabočila blíž ke kraji a 51

běžela dál. Náhle s úžasem zpozorovala, že vůz vybočil z původního směru a řítí se přímo na ni.

Dokonce zřejmě ještě zrychlil.

Stála nehybně jako ochrnutá a vteřiny, které jí zbývaly, aby uhnula, aby skočila stranou, rychle míjely.

Stála tam jako vyděšená srnka v kuželu světlometů, pak zdvihla ruce, jako by se chtěla proti mase kovu řítící se na ni zaštítit, a vykřikla.

52

IX.

Čtvrtek večer, později

Řidič zabočil k chodníku před domem a zaparkoval. Měl pocit, že mu srdce hrčí stejně usilovně jako stěrače na předním skle: Sem –

Tam, Sem – Tam, Sem – Tam!

Vypnul motor a stěrače zmrtvěly uprostřed skla. Srdce však bušilo dál. Nesnažil se vystoupit, protože měl pocit, že by ho nohy ani neunesly. Zíral skrz čelní sklo do deště a čekal, až mu bude lépe, až se trochu uklidní, až si bude připadat trochu normálněji.

Možná ale, napadlo ho v náhlé panice, že už se cítit normálně nebude nikdy!

Definitivně přestalo pršet. Byla to prudká jarní bouřka a přehnala se během pár minut.

Kde to vlastně je?

Rozhlédl se kolem. Chvíli mu trvalo, než poznal dům svého bratrance Marka. Pak se mu začaly vybavovat další podrobnosti: seděl v Markově autě, které si ráno půjčil. A zrovna je vracel, když si všiml Meg běžící po ulici. A pak… a pak…

Pak ji přejel.

Ne. Nepřejel ji.

Ale téměř ji přejel.

Na co to vlastně myslel, když uviděl Meg? Co se to s ním děje?

Uvědomil si, že je úplně zpocený: tričko mohl ždímat a po čele mu stékaly potůčky potu. Měl pocit, že má horečku, že celý žhne…

Jako by mu chvílemi mozek vypovídal poslušnost!

Přední sklo se zvolna zapocovalo, za chvíli bude uvnitř jako motýl 53

v kukle – bezpečný před všetečnýma očima a nikdo se nedozví, že tu byl… Možná, že by tu takhle mohl zůstat na věky…

Téměř srazil Meg. Zamířil přímo na ni a ještě přidal plyn!

I přes hluk motoru slyšel, jak křičí!

Viděl její hrůzou vytřeštěné oči.

Viděl, jak k němu vztahuje ruce. A přece přidal plyn, přece nestrhl volant stranou.

Zahlédl, jak v poslední vteřině uskočila a dopadla tvrdě na chodník.

Teprve pak strhl volant doleva a měl co dělat aby se dostal zpátky na silnici. Zmizel, jak nejrychleji mohl, a ani se neohlédl.

Snad už se ani nikdy normálně cítit nebude.

Chtěl přece Meg jenom postrašit.

Nic víc. Jenom ji pořádně postrašit! Ukázat jí, že to myslí vážně, že už se nebude zdržovat s nějakým telefonováním, dopisy nebo pytlíky s napodobenou krví.

Jenomže pak, když ji uviděl na silnici, přestal se kontrolovat, přestal vládnout noze, která tiskla plyn, přestal vládnout rukám, které svíraly volant.

Mohl ji zabít! Ale chtěl ji jenom postrašit!

Už jednou zabil. A teď málem zabil po druhé!

Vymyká se mi to z rukou… Úplně se mi to vymyká z rukou…

Ale tentokrát to dobře dopadlo. Podařilo se jí uskočit. Je v pořádku. Nic se jí nestalo…

Alespoň se mu ji konečně podařilo vyděsit!

Možná, že je natolik vystrašená, že s tím večírkem už dá pokoj.

Protože k tomu večírku nesmí dojít! Nesmí! Nesmí! Pak bude zase všechno v pořádku.

Pak bude moci zase myslet jen na tu jednu vraždu. Tak jako na ni myslí teď – každý den – až do konce života…

Praštil zoufale hlavou do postranního okénka.

Musím se vzpamatovat! Musím se vzchopit! Bojoval sám se

sebou.

Rozbolela ho levá strana hlavy. Fajn! Připadalo mu, že přichází k sobě. Jakmile ho bolí hlava – to už je skoro v pořádku!

Jenom jsi ji vystrašil! Musíš ji vystrašit – aby přestala s tím 54

večírkem!

Nemáš žádnou jinou možnost. Ten večírek nesmí být! Jinak se všichni sejdou a Ellen jim to řekne…

Nesmíš ji nechat povědět, jak to před rokem bylo…

Meg ze sebe strhala promočené zablácené šaty a hodila je na podlahu doprostřed pokoje. Pak si běžela dát horkou sprchu.

Až na modřinu na rameni, v místě, kde přistála na obrubníku chodníku, se jí nic nestalo. Potřebovala už jenom, aby se jí přestaly třást ruce, aby jí srdce bilo normálně a nohy neměla jako z rosolu.

Horká sprcha by to měla spravit. Ještě štěstí, že rodiče už spali.

Vůbec netoužila po vysvětlování, proč vypadá, jako kdyby skočila po hlavě do bláta.

Co by jim mohla říct?

Sama si nebyla jistá, co si o tom má myslet. Má snad zavolat policii? Ale co by jim řekla?

Viděla vlastně jen ty zářící reflektory. O autu za nimi nemohla říct vůbec nic. Byla úplná tma – a když se do ní zavrtaly ty dva světlomety, neviděla už teprve nic.

Navíc se zdráhala uvěřit, že na ni řidič najel úmyslně. Třeba jen na okamžik ztratil koncentraci…

Silnice byla po té bouřce kluzká, možná, že prostě dostal smyk.

Možná, že jí prostě vůbec neviděl. Možná, že ona sama tu příhodu zveličuje…

Ne, to určitě ne! Vždyť ji málem zabil!

Zachvěla se. Ani horká voda, z níž stoupala pára, nedovedla zahnat zamrazení z té vzpomínky.

Rychle se utřela a natáhla na sebe své nejteplejší flanelové pyžamo. Pak posbírala zablácené šaty a odnesla je do koše na špinavé prádlo.

Uvažovala, co by ji tak mohlo trochu povzbudit…

Tony! Tony ji určitě nějak uklidní.

Uvědomila si, jak moc jí chybí. A teď zrovna ho strašně

potřebovala!

Navlékla si na pyžamo bavlněný domácí plášť a usadila se k telefonu. Oknem zahlédla půlměsíc – nebe se mezitím vyjasnilo.

55

Vyťukala Tonyho číslo. Slyšela, jak telefon vyzvání.

„Dělej, Tony! Kde vězíš?“ šeptala netrpělivě.

„Halo,“ poznala hlas Tonyho otce.

„Tady Meg. Je Tony doma?“

„M-Meg?“ opakoval pan Colavito zajíkavě. To znamenalo, že strávil večer v nedaleké hospodě. Což nikoho nepřekvapilo, protože tam trávil každý večer.

„Ano, Meg. Je Tony doma?“ opakovala trpělivě.

„Ne, ještě ne.“

„Není doma?“ ujišťovala se nedůvěřivě.

„Ne… Ně-někam asi šel.“

Tonyho otec byl stejně dobře informován jako obvykle.

„Aha. Děkuji. Promiňte, že jsem vás vzbudila!“

Meg zavěsila. Tonyho otec pil v poslední dobou ještě víc než obvykle. Tony o tom nerad mluvil, ale věděla, že mu to dělá starost.

Zírala zamyšleně na telefon: kde může být tak pozdě, když zítra je škola?

Soustředila se a vyslala mentální signál: Tony… Tony… Pokusila se ještě více zkoncentrovat, aby posílala své potenciální telepatické schopnosti, a v duchu opakovala: Zavolej mi. Potřebuju s tebou mluvit… Tony!

Pak její odvážný psychotronický pokus narušila přízemní

myšlenka: nemá Tony náhodou rande s nějakou jinou holkou?

Tony byl v té chvíli asi šest bloků od domova. Kráčel po Canyon Road a o telepatické zprávě neměl potuchy. Boty měl nacucané vodou, stejně tak jako nohavice džínů. Zřejmě přehlédl pár louží, a tím víc se těšil, až se doma převlékne do suchého.

Ticho kolem něj rušilo jen mlaskání jeho podrážek na mokrém chodníku a kapání vody stékající ze stromů.

Najednou zaslechl hlasitý periodicky se opakující pleskavý zvuk.

Tonymu se okamžitě udělalo slabo od žaludku… Zvuk přicházel od jednoho z domků před ním. Za chvilku už vidě, že na domě jsou na střeše připevněny reflektory, které ozařují příjezdovou cestu a boční stěnu domu. Světlo jako ve dne – žasl Tony.

Pomalu kráčel blíž a po chvíli dokonce identifikoval postavu, 56

která driblovala pod košem, jehož deska byla připevněna na garáži.

Byl to Brianův partner z her na hrdiny. „Čau Dwayne!“ Dwayne střelil, ale netrefil se, chytil odražený míč a dribloval zpátky. „Mně se zdálo, že tu psi větří nějakou škodnou!“ přivítal přátelsky Tonyho.

Tony přeběhl sousední trávník k Dwayneovi, vyčíhal si vhodný moment a vypíchl mu míč.

„Heleď, nech toho, Tony, máš ruce od hovna!“

„Koukej, jak se to dělá!“ řekl Tony a vystřelil: míč se ani nedotkl obroučky. „Čistej!“

„Štěstí,“ utrousil Dwayne.

„Co tady blbneš uprostřed noci?“ ptal se nechápavě Tony a rozhlížel se po jasně ozářené ploše.

„Rád trénuji v noci,“ řekl Dwayne. Dodribloval pod koš a z výskoku zavěsil. „uklidňuje mě to!“ Chytil odražený míč a vystřelil znova. „Kde se tady bereš, Tony?“

„Tak, náhodou,“ odpověděl Tony vyhýbavě.

Dwayne dribloval kolem Tonyho. Jeho bicepsy přitom jen hrály: měl obrovské svaly. Po tisíci hodinách strávených posilováním nevypadal na teenagera.

„Jak ti to jde?“ pokračoval Tony v rozhovoru, právě když Dwayne z výskoku nedal koš.

„A l e j o ,“ pokrčil Dwayne rameny. Chytil odražený míč a dribloval pryč.

„Jak jseš daleko se Shannon?“ zeptal se Tony a začal se culit.

„Moc ne,“ konstatoval vážně Dwayne. Mrštil míčem na stěnu garáže a postěžoval si. „Abych nekecal, nechce si se mnou dát rande!“

„To je teda votrava,“ poznamenal Tony a rozběhl se pro odražený míč.

„Nevím, proč,“ řekl Dwayne, opřel se rukama o kamennou zeď domu a rozcvičoval se. „Vím jen, že její brácha mě nesnášel!“

„Evan?“

Nemohl mě vystát. Řekl mi, ať nechám jeho ségru na pokoji.

Jestli mě někdy uvidí, že se kolem ní motám, tak prej toho budu litovat!“

„Fakt?“ Tony usilovně dribloval. To, co slyšel, byla pro něj 57

novinka. Evan s ním nikdy o Dwayenovi nemluvil.

„Něco ti povím, kamaráde,“ řekl Dwayne a na jeho bledé tváři se objevil široký úsměv. „Když našli Evana před rokem zastřeleného, tak mě to potěšilo. Byla to dobrá zpráva, protože jsem mohl začít chodit za jeho ségrou!“

Tony cítil, jak se ho zmocňuje vztek.

„Evan byl můj nejlepší kamarád!“ vykřikl tak hlasitě, až mu přeskočil hlas.

Rozpřáhl se a vší silou mrštil basketbalový míč Dwayneovi na žaludek.

Dwayne vyhekl a než se vzpamatoval, Tony už utíkal po kluzkém nacucaném trávníku pryč. Byl už o tři domy dál, když Dwayne konečně nabral dech, aby zařval:

„Přeskočilo ti, vole?“ Ale za

Tonym neběžel.

Tony přesto utíkal dál a zastavil se, až když minul další dvě ulice.

Byl sice propocený jako myš, ale cítil se mnohem líp.

Vlastně byl sám se sebou velice spokojený. Něco nelichotivého.

Lépe řečeno to přímo nesnášel.

Evan byl skvělý kluk.

Dwayne byl odporný cvok první třídy.

Nemohl tam přece jen tak stát a poslouchat, jak někdo takový jako Dwayne vykládá, že je rád, že Evan je mrtev. Musel ho za to praštit a taky to udělal.

Tony se po tomto incidentu cítil tak skvěle, že běžel celou cestu domů, přes čtyři bloky, aniž jedinkrát zpomalil.

58

X.

Pátek večer

Meg si uvědomovala, že kvůli té práci z psychologie bude mít pěkný průšvih. Měla už tři dny zpoždění, napsala jen dva odstavce a ještě ke všemu si nebyla jistá jestli za něco stojí.

Jenomže tady byla dobrá rada drahá: jak má psát o psychologii, když musí myslet na tolik jiných věci?

Kdyby aspoň mohla mluvit s Tonym, říci mu, co se všechno seběhlo, říci mu o tom pytlíku s falešnou krví, o tom autě, co se ji pokoušelo přejet…

Hledala Tonyho ve škole, ale nenašla.

Odložila pero a napadlo ji: je pátek večer, touhle dobou by měli být někde spolu. Místo toho sedí sama doma a píše tu otravnou práci.

Co jí vlastně chce tím mlčením dokázat? Že dovede být stejně paličatý jako ona? Proč jí už dávno nezavolal?

„Půjdu za ním!“ prohlásila polohlasitě a vyskočila ze židle. „A hned teď!“

zavolala na rodiče, že jde za Tonym, sebrala klíčky od auta z jejich obvyklého místa u dveří a vyrazila na konec Canyon Road, kde v malém řadovém domku Tony s otcem bydlel.

Zaparkovala u chodníku a rozběhla se po pár schůdcích ke

dveřím. V duchu si už představovala, co Tonymu řekne a jak se spolu udobří.

Dříve, než stačila zazvonit, dveře se samy otevřely a v nich se objevil Tonyho otec. Při pohledu na Meg před sebou vypadal ještě překvapeněji než ona.

59

„Dobrý den,“ pozdravili současně a Meg si znovu uvědomila, jak je Tony podobný svému otci.

Zrovna se chci trošku… projít,“ pravil pan Colavito, což přeloženo znamenalo, že míří do hospody na rohu.

„Je Tony doma?“ byla obvyklá otázka, kterou poslední dobou kladla panu Colavitovi.

„Ne, není,“ zněla stejně obvyklá odpověď. Meg zklamaně mlčela a pan Colavito dodal: „Bohužel… Mám mu něco říct, až přijde?

„No… Nevíte, kam šel?“

Pan Colavito vzal Meg přátelsky kolem ramen a zvolna s ní scházel na chodník. „Někam šel s tím Brianem… Není to náhodou tvůj bratranec?“

„Brian? Ano, to je!“ potvrdila Meg. Pokud jí paměť sahala, Tony v životě nikam s Brianem nešel. Pro jistotu se ještě jednou nevěřícně zeptala: „Tony, že šel někam s Brianem?“

„No jo. Šli spolu hrát… nějakou hru!“ Pan Colavito nervózně přešlapoval, těšil se už do hospody.

„Čaroděje a draky?“

„Nějak tak. Tony říkal, že se vrátí brzy. Tak zavolej později!“ Pan Colavito na rozloučenou smekl zdvořile čepici, kterou měl jako obvykle naraženou hluboko do čela, a pádil pryč.

„Děkuju… A neřekli, kam jdou?“ volala za ním Meg.

Pan Colavito zavrtěl rukou, že ne, a zmizel za rohem.

Meg se vrátila k autu a zamyšleně si sedla za volant. Tony a hrát Čaroděje a draky? A s Brianem, kterého nemohl vystát? Měla pocit, že už ničemu nerozumí. Proč, k čertu, šel Tony v pátek večer hrát s Brianem hru, která ho nikdy nebavila?

Že by šli do Fearstreetského lesa? Brian s Dwaynem tam

chodívali vždycky, když hráli tuhle hru…Je to vůbec možné, že by Tony šel na to pochmurné místo, po tom, co se tam stalo Evanovi?

Meg si nejdřív myslela, že se trošku projede, ale najednou si připadala strašně unavená. Namířila rovnou domů, zaparkovala auto na původní místo, vyběhla nahoru a zalezla do postele.

Stejně jí trvalo skoro hodinu, než usnula. A když se jí to podařilo, měla divné, fantasmagorické sny, v nichž někoho pronásledovala, ale ztratila jeho stopu, a tak honila někoho zcela jiného; nakonec 60

pronásledovala lidi, které dokonce vůbec neznala.

Vzbudil ji telefon. Hezkou chvíli to považovala za součást snu.

Telefon zvonil a ona dál honila neznámé padouchy a ti honili ji.

Nakonec se natolik probrala, že zdvihla sluchátko.

„Nazdar, Meg. Nejsou u tebe Brian a Tony?“

„Ne, kdo volá?“

„Tady Tonyho otec.“

„Dobrý večer… Já jsem už spala. Ale…“

„Takže u vás taky nejsou!“ Pan Colavito měl stísněný hlas a mluvil tak zřetelně, že snad ani nebyl opilý. „Promiň, že tě budím…“

Teprve teď koukla Meg na hodinky: byly čtyři ráno. „Ale volala mi Brianova matka. Brian nepřišel domů… a Tony taky ne. Nemáš ponětí, kam mohli jít?“

„No… Nevím…,“ Meg teprve zvolna docházelo, co jí pan

Colavito říká a proč mluví tak vylekaně.

„Možná, že šli do

Fearstreetského lesa!“ navrhla.

„Zavolám policii!“ rozhodl se pan Colavito. „Vypadá to, že kluci zmizeli!“

61

XI.

Sobota, brzy ráno

Meg nemohla usnout. Hlavou se jí honily děsivé představy, co se stal o s

Tonym a Brianem v

těch nehostinných místech

Fearstreetského lesa, kde se už odehrálo tolik tragédií, objasněných i neobjasněných. Co tam jenom Tony dělal? Lámala si hlavu. Proč tam s Brianem chodil?

A proč už nejsou dávno zpátky?

Najednou si uvědomila, že tam musí jít, že se musí sama

přesvědčit, co se stalo. Potmě nahmatala v šatníku staré džíny a začala si je navlékat. Nesmím vzbudit naše, říkala si v duchu ještě v okamžiku, kdy ztratila rovnováhu, narazila do stolu, máchala rukou a shodila stolní lampu.

„Co to bylo?“ zaslechla ve vedlejším pokoji matku. Za moment nato vyrazil otec na výzvědy, rozsvítil v hale a vzápětí nakoukl do jejího pokoje.

Meg – ty někam jdeš? Víš, kolik je hodin?“ Otec zíval a mhouřil oči jako medvěd, který se předčasně probudil ze zimního spánku.

„Já vím, že je ještě noc, tati, ale potřebuju si někam zajít!“

„Kam chceš jít?“ opakoval otec a hladil si černé strniště na tvářích. Vypadal mírně popleteně a zjevně mu zcela nedocházelo, co právě slyšel.

„Totiž… víš… Tony se ztratil!“

„Ztratil? Jak to myslíš? Kde?“

„Myslím, že ve Fearstreetském lese!“

Zatímco její otec přemýšlel o významu této zprávy, Meg si 62

natáhla přes hlavu tlustý vlněný svetr; vzápětí, zjistila, že si ho obléká obráceně, ale usoudila, že pro pátrání v lese to nebude vadit.

„Jestli ti dobře rozumím – tak se chystáš do Fearstreetského lesa!“

Otec se začal probouzet.

„Já musím, víš. Tony a Brian tam odpoledne šli a doteď se nevrátili.“

„Fear Street? Sama? Teď, uprostřed noci?“ opakoval otec a pokoušel se nalézt v tom co slyšel, něco rozumného. To se mu ovšem nepodařilo. „Nezlob se, ale to ti nedovolím!“

„Ale, tati – prosím tě! Musím tam jet! Brian mi jednou ukázal jeskyni, kam chodí hrát!“ naléhala Meg. „Myslím, že bych ji našla.

Ale policie ji beze mě nikdy nenajde! Chvíli o tom přemýšlel, a když vyslechl ještě několikrát: „Tati, prosím tě!“ podvolil se. „Tak dobře, ale pojedu s tebou. Počkej moment!“ řekl a zmizel v ložnici.

Meg nervózně přecházela v hale. Seshora slyšela tlumený otcův hlas vysvětlující matce, co se děje, pak bouchání dveří, jak se otec oblékal a chodil sem a tam po místnosti. Dívala se netrpělivě na hodinky, ale přitom byla ráda, že se k ní otec přidal.

Že Fearstreetský les je nebezpečný, nebyla jenom pověra. V těch tmavých kopcích, které se táhly kilometry od konce Fear Street, se opakovaně beze stopy ztráceli lidé. Podivná a nemožná neštěstí, ke kterým tam došlo, popisovali pravidelně v novinách. Jindy zase zvířata, která byla normálně zcela mírumilovná, tam s

nevysvětlitelnou zuřivostí napadla náhodné chodce.

A nejzvláštnější věcí bylo, že tam nikdy nehnízdili žádní ptáci.

Žádní ptáci tam ani neklovali do zralých lesních plodů, ani nevyklovávali červy ze země. Během let navštívila tento les řada univerzitních týmů, které se snažily vysvětlit, proč v lese nežijí žádní ptáci. Ale vědci odjížděli domů a záhada zůstávala.

Konečně se objevil Megin otec, oblečený v manšestrových

kalhotách a teplé vlněné košili.

„Vezmu s sebou ještě pár baterek a jedem… Cestou mi povíš, co se vlastně stalo.“

K povídání toho zase nebylo tolik. Zatímco projížděli prázdnými ulicemi směrem k Fear Street, Meg vysvětlila, jak se dozvěděla, že Tony s Brianem odešli a že se dosud nevrátili.

63

„Tony ale tuhle hru nehraje, ne?“ zeptal se pan Dalton a zapnul stěrače, jak na skle začala kondenzovat hustá mlha.

„Nehraje,“ potvrdila Meg, „tím se mi to zdá záhadnější!“

„Bylo mi to hned divný,“ vysvětloval otec. „Tony na tyhle hry nemá fantazii!“

Meg byla příliš unavená, aby se snažila vyzvědět od otce, co tím chtěl přesně říci. Věděla, že otec z její známosti s Tonym žádnou radost nemá. Takže si do Tonyho chtěl nejspíš trochu rýpnout. Ale momentálně neměla nejmenší náladu na podobné diskuse. Jediné, na čem jí záleželo, bylo, aby našli Tonyho a Briana v pořádku.

Když zabočili do Fear Street, nebe jakoby ztmavlo – ale bylo to jen vliv velkých stromů, které se skláněly nad cestou. Minuli starý hřbitov a po úzké klikaté cestě dorazili na konec silnice.

Blikající červená světla jim prozradila, že policie už je na místě.

Dva vozy silniční hlídky parkovaly na kraji lesa a při pohledu na nehlučně blikající krvavě červené světlo se Meg rozbušilo srdce a stáhlo hrdlo.

Vyskočila z auta ještě o chvilku dřív, než otec zastavil, a rozeběhla se k policejním vozům. Vrazila přímo do Tonyho otce, který se opíral o jedno z policejních aut a měl co dělat, aby udržel rovnováhu, i bez toho, že by do něj někdo strkal. V červeném blikajícím světle měl oči kalné a zarudlé.

„Jsou někde uvnitř,“ ukázal rukou k lesu, a jak promluvil, dýchla na Meg levná kořalka. „Poldové našli otisky jejich bot. Určitě je najdou!“ Spojeným vlivem pohnutých událostí této noci pan Colavito špatně artikuloval a Meg měla potíže porozumět, co říká.

Vzápětí se objevili Brianovi rodiče, Sid s Marge. Vypadali podle okolností: nevyspale, ustaraně a unaveně. „Meg, to je od tebe hezký, žes přišla,“ řekl strýček Sid a znova a znova jí vděčně tiskl ruku, jako by se chtěl přesvědčit, že se mu to nezdá. „Ale nemusela jsi jezdit!

Brian a Tony se určitě v pořádku objeví, takže… Nazdar, Todde!“

Megin otec se vynořil ze tmy a s obavami se zeptal: „Pořád je ještě nenašli?“

„Ještě ne. Ale jsou někde v lese!“ odpověděla Marge šeptem s pohledem upřeným do země.

„Brian tu hru tak rád hraje, že kolikrát úplně ztratí pojem o čase,“

64

poznamenal Sid. „Už se mu to tyhle dny stalo několikrát…“

„tak nějak to bude,“ řekl Megin otec nepříliš přesvědčivě a pohledem zabloudil k místu, kde stál Tonyho otec, stále ještě opřený o policejní vůz. Náhle si pan Dalton vzpomněl na svítilny, které přinesl z domova. Nabídl jemu Brianovu otci a vykročil k lesu:

„Pomůžeme jim hledat, pojďme!“

„Side, počkej,“ ozvala se Marge. Nenechávej mě tu samotnou!“

Sid se disciplinovaně zastavil a Marge dodala: „Víš, že nám policie řekla, ať tu počkáme a ať je sami nehledáme!“

„Mně to neřekli,“ trval na svém pan Dalton. „Nebudu tady jen tak postávat!“

„Půjdu s tebou,“ ozvala se Meg a natáhla ruku pro druhou svítilnu. „Vím, kde je ta jeskyně, ve které tu hru hrají. Pojď za mnou!“

Její otec chvíli váhal, ale když viděl, jak odhodlaně se Meg tváří, vzdal marné protesty a raději souhlasil. „Tak dobře, ale drž se při mně, rozumíš? Půjdeme pořád spolu!“

Meg přikývla a s kuželem světla namířeným před sebe vyrazila do lesa. Země byla pokrytá spadaným listím a ulámanými větvičkami.

Každý krok byl provázen praskavým zvukem, který se rozléhal celým lesem. Jednou se Meg zastavila, protože měla dojem, že je někdo sleduje, ale byl to jen zvuk jejich bot drtících větvičky na cestě.

„Někdo by si mě l s těma klukama trochu promluvit,“ uvažoval nahlas pan Dalton, klopýtající o vystouplé kořeny za Meg. „Přece nás nemůžou takhle vyděsit!“

Meg neodpověděla. Měla plnou hlavu vzpomínek na Evana a na Briana, který ho před rokem, kousek odtud, našel zastřeleného.

Koutkem oka zahlédla, že otcova baterka bliká mezi stromy trochu víc nalevo – neuvědomila si ale, že se jejich dráhy rozcházejí.

Najednou se zachvěla chladem: sem, do lesa jaro ještě pořádně neproniklo. Nedaleko se ozvalo kuňkání rosničky, které vzápětí přerostlo v celou symfonii, když se rozkuňkaly všechny žáby široko daleko. Třepetání nad hlavou nemohlo patřit žádnému ptáku – takže netopýr! Uvědomila si nervózně.

„TONY!“ vykřikla v náhlém pudu, ale nepoznávala svůj hlas.

65

Připadal jí, jako když vyděšená holka ječí v nějakém filmovém hororu. Noční můra na Fear Street, napadlo ji. Přichází Freddy!

Freddy je tu!

Ne!

Takovéhle myšlenky mi ještě chybějí! Napomenula se v duchu.

Musím myslet na něco povzbuzujícího – třeba na to, že až je najdeme, půjdu se vyspat!

„TONY! TONY!“ ať to zní, jak to zní, hlavně ať už je najdeme!

Pokračovala ve svém monologu.

Cosi se pohnulo za mohutným javorovým kmenem… Bylo to

zvíře nebo člověk?

„TONY?! BRIANE? JSTE TADY?“

Ne, bylo to zvíře, v kuželu světla se objevil oslněný mýval, který horlivě hledal cestu zpět, do tmy.

Aniž o tom moc přemýšlela, sledovala chvilku mývala a snažila se ho znova zachytit světlem baterky. Když si uvědomila, že se příliš vzdálila od původního směru, zastavila se a svítila obloukem na všechny strany. Kuňkání žab ustalo stejně náhle jako začalo a najednou jediným zvukem, který slyšela, bylo praskání větviček pod nohama…

„Tati?! Kde jsi?“

Žádná odpověď. Zřejmě jsem se dostala příliš daleko, když jsem honila toho pitomého mývala, uvědomila si. Teď můžu kromě Tonyho a Briana hledat ještě i vlastního otce!

„TONY?! TONY?! SLYŠÍŠ MĚ?“

A kde vlastně je policie? Jak to, že nevidí jejich baterky? Že by se dostala tak daleko od ostatních?

Otočila se kolem dokola a pak ještě jednou. Všude jen tma.

Kterým směrem je vlastně silnice?

Začala šplhat do kopce. Co chvíli přitom klouzala po mokrém listí a proklínala Fearstreetský les s jeho kopci a roklemi, které byly záludné i za dne. „TONY! TATI!“

Ticho.

Nesmím ztratit rozvahu, umiňovala si. Ale nebylo to jednoduché předsevzetí, když se jí třásly nohy a srdce měla až v krku.

Nesmím se bát, nařizovala si, a pak slevila: alespoň ne víc, než se 66

už bojím. „TATÍ!“ Ale ústa měla tak vyschlá, že ji bylo sotva slyšet:

„TATI? TONY?“

Kde všichni vězí? A kde vězím já?

Popošla několik kroků dopředu, pak zabočila vlevo. V kuželu světla se objevila podezřelá silueta, ale když k ní opatrně došla, byl to je trs kvetoucího plevele. Vrátila se zpět – ale jde teď zpátky k silnici nebo hlouběji do lesa? Opsala baterkou kruh a najednou měla pocit, že celý les se jí točí před očima.

TAK DOST!

Vyrazila, soustředěna na to, aby šla stále rovně – i když, pravda, nevěděla přesně kam. Vyplašila další zvíře, které se rychle klidilo ze světla. „TATI! TONY! OZVĚTE SE!“

Zůstala tiše stát a najednou měla pocit, že zaslechla poblíž praskání větviček.

„Kdo je to?“ zavolala, ale odpovědělo jí ticho. Že by se mi to jen zdálo?

Pokračovala v chůzi, vzápětí větvička praskla těsně za jejími zády a v tichu lesa to zaznělo jak výstřel.

Zastavila se. Někdo tam byl! „Tony? Briane? Jste to vy?“ Svítila pátravě kolem sebe, ale nikoho neviděla.

Najednou si přiznala to, co si dosud bála přiznat: nemohl to být ani Tony, ani Brian. Ale ani otec nebo policie – ti všichni by se přece už dávno ozvali!

Někdo další, někdo neznámý se pohyboval poblíž!

Zrychlila, ale kroky za ní – teď už zřetelné – zrychlily také.

Snažila se utíkat po špičkách a nedělat hluk, ale na nerovné, kořeny protkané zemí to nebylo možné.

Její pronásledovatel byl rychlejší.

Kdosi ji zezadu surově uchopil za rameno!

67

XII.

Sobota, časně ráno

Vzápětí jí úder vyrazil baterku z ruky. Baterka přistála nedaleko na hromadě tlejícího listí, které její světlo zcela pohltilo. Meg se snažila vykroutit ze sevření, ale ruka, která ji držela rameno jako ve svěráku, ji svírala stále pevněji. Po chvíli z ramene do celého těla a ochromovala ji.

Sevření se stávalo stále nesnesitelnější. Cítila horký dech na tváři, čpěla z něj cibule a přepálený tuk smažených hranolků.

„Varoval jsem tě, že nechci ten večírek!“

Muž v temnu jen šeptal, ale jeho slova jí duněla v uších jako řev bouřlivého moře.

Zmobilizovala poslední síly a zoufalým škubnutím se vyprostila se škrtícího sevření. Vrhla se dopředu – a vykřikla, když jí půda zmizela pod nohama a ona padala do neznáma. Rozpřáhla ruce, aby se něčeho zachytila, ale nebylo čeho.

Padala po hlavě do příkré rokle a pak se kutálela po jejím svahu.

Něco ji udeřilo do hlavy

– kámen nebo pařez, pomyslela si a

současně se jí zajiskřilo před očima. Ještě než ztratila vědomí, pocítila ostrou, pulsující bolest.

Probrala se téměř okamžitě: bolela ji hlava a rameno. Na okamžik ztratila pojem o tom, co se stalo a kde je, a se znepokojením hledala ve tmě kolem sebe strop, psací stůl a prádelník svého pokoje.

Neležela však v posteli, ale v hromadě tlejícího listí. Posadila se a přes bodavou bolest v hlavě si začala uvědomovat, co se stalo.

„Haló!“ pokusila se volat, ale nevydala ani hlásku. Mimoděk si 68

začala ohmatávat hlavu a vybírat větvičky z vlasů. Moje vlasy!

Napadlo ji. Ty dostaly zabrat!

Je to možný mít takovéhle starosti? Vyděsila se vzápětí. To snad je tou ránou do hlavy… Zaťala zuby, přemohla bolest a slabost a postavila se na nohy.

Kousek před ní leželo nehybné tělo.

Nebo alespoň kus těla. Viděla vykasané tričko a kus obnažených zad. Tričko bylo roztrhané a zakrvavené. Pak si všimla modrých džínů a nehybné ruky.

Přejela si rukou oči, jako by si myslela, že to je jen halucinace, která pak zmizí.

Ale nezmizela. Klekla si a dotkla se nehybného těla: bylo tak skutečné, jak jen mohlo. Bylo také teplé. Vzápětí se pohnulo a ozvalo se zaúpění.

Převrátila ho a podívala se mu do tváře: Brian! Byl živý, ale když se dotkla skvrn na tričku, cítila teplou lepkavou tekutinu – krev!

Brian! Ale kde je Tony?

„Briane, slyšíš mě?“ sklonila se ke zraněnému.

Zasténal, ale nepohnul se. Váhala, co má dělat: všechny poučky o poskytování první pomoci se jí v hlavě spletly… Má ho ošetřit? Má ho posadit? Nebo se má raději vyvarovat toho, aby s ním hýbala?

Náhle na ně kdosi seshora posvítil svítilnou a v jejím světle uviděla Brianův obličej: byl oteklý a zkrvavený. Bála se pohnout –

kdo to tam nahoře je? Mohl to být otec – ale také se jí vybavil nepřátelský šepot a smrtící sevření, ze kterého jen taktak unikla.

„Meg?! Co ty tady děláš?“ volal známý hlas z vrcholku rokle.

„Tony!“ vykřikla radostně Meg.

„Jsi v pořádku? Nestalo se ti

nic?“

Sklouzl po stěně rokle a pak doběhl k Meg, vzal ji do náručí a zdvihl do výšky.

„Tony – děsně jsem se o tebe bála! Mám takovou radost! Nejdřív jsem se lekla, že to je zase ON!“

„Kdo on?“ nechápal Tony.

„ON!“ opakovala Meg. „Co mě pořád varuje kvůli tomu večírku s Ellen! Chytil mě a držel mě a…,“ Meg vzlykla, jak na ni až teď dolehlo nebezpečí, kterému unikla. Tony ji pevně objal a přitiskl si 69

její čelo na tvář. „Už se neboj. Všechno bude zase v pořádku!“

chlácholil ji.

„Vyškubla jsem se mu a spadla sem!“ dodala Meg a zároveň si vzpomněla na Briana. „Ale Brian! Leží tu Brian!“ ukázala na ležící tělo. „Je zraněný!“

Cítila, jak Tony strnul, pustil ji a ustoupil o krok zpět. „Já vím…

Šel jsem pro pomoc, ale zabloudil jsem. Místo abych šel k silnici, tak jsem se motal v lese!“

„Ale co se tady dělo?“ zeptala se Meg opět vyděšeně. „Je strašně potlučený!“

„Spadl do rokle,“ vysvětlil Tony. „Myslím, že mu zhasla svítilna a běžel potmě… Nebyl jsem u toho, když spadnul. Strašně dlouho jsem ho hledal a pak jsem šel pro pomoc!“

„Ale nechápu, proč…“

„Jak jsi ho našla?“ přerušil ji Tony. „A co tu vlastně děláš?“

„Tvůj táta mi telefonoval, že jste se nevrátili… Měla jsem o tebe strach…“ Chytila Tonyho za ruku a ten ji k sobě opět přitiskl.

„Málem jsi na to doplatila!“ šeptl něžně. Šťastně se k němu tiskla: stále ještě ji má rád, stále mu na ní záleží.

„POJĎTE SEM!“ ozvalo se nahoře volání. „TADY JSOU!“

„MLÁDEŽI – JSTE V POŘÁDKU?“

Křik byl doprovázen kmitáním svítilen a za chvilku se objevili dva policisté následovaní Meginým otcem. „Meg, jsi v pořádku?“

volal už z dálky pan Dalton a běžel ji obejmout. Pořád jsem tě měl vedle sebe a najednou jsi zmizela!“ huboval ji. „Měl jsem o tebe strach!

„Kde máš toho druhého?“ volal seshora policista na Tonyho, když si na něj posvítil. Byl to mladíček, který Meg nepřipadal starší než Tony. Choval se velice energicky, jako by chtěl všem předvést, že svůj první výjimečný případ má plně pod kontrolou.

Tony mžoural do světla a ukázal kus stranou. „Brian je támhle.

Spadnul a je zraněný!“

„Zavolej ambulanci,“ otočil se policista na kolegu a slézal roklí k ležícímu Brianovi. Druhý policista se rozeběhl zpátky k policejnímu vozu.

„Je pěkně zřízený!“ poznamenal policista, klekl si vedle Briana a 70

klouzal světlem po jeho těle.

Brian se zavrtěl a otevřel oči. Pokoušel se posadit, ale policista mu přikázal, aby se zbytečně nehýbal.

„Co jste tady vyváděli?“ otočil se policista zpět na Tonyho a znova mu posvítil do obličeje.

Tony rychle uhnul, ale i ta chvíle stačila, aby si Meg všimla, že vypadá velice unaveně a velice vystrašeně. „Spadl… sem do rokle.

Nebyl jsem v té chvíli s ním, tak nevím…“

„to teda byl pád!“ poznamenal nedůvěřivě policista a posvítil si baterkou na Tonyho šaty: tričko měl roztrhané a zablácené.

„Běžel jsem pro pomoc,“ vysvětloval Tony. „Ale zabloudil jsem.“

„A co jste tady vlastně dělali – takhle pozdě v noci?!“ naléhal policista. V dáli se ozvala siréna ambulance.

„Nic,“ řekl Tony rozpačitě. „Hráli jsme tady takovou hru…“

„Pěkná hra,“ zavrčel policista. Svlékl si sako stejnokroje a přikryl jím zraněného. „Potřebuješ bejt v teple!“ řekl Brianovi, který na něj mlčky zíral. „Neboj se, budeš zase v pořádku!“ Brian nic neřekl.

Snad ani nevěděl, kde je a co se mu stalo.

Za pár minut se objevili dva muži v bílých pláštích, slezli opatrně do rokle a šetrně uložili Briana na nosítka.

„Nic mi není,“ opakoval Brian několikrát. Díval se upřeně na Meg, ale nebyla si jistá, jestli jí poznává. „Nic mi není!“ slyšela ještě, když už oba muži zmizeli za okrajem rokle.

„Čeká na tebe táta!“ řekl pan Dalton Tonymu a nenamáhal se skrýt, jak je naštvaný. „A já musím promluvit s Marge a Sidem.

Uvědomuješ si, že jste vlastní lehkomyslností stáli spoustu lidí spoustu nervů?“ řekl hněvivě Tonymu.

Tony se díval kamsi stranou a neodpověděl.

„Kdybych já byl tvým tátou, tak máš doživotní domácí vězení!“

pokračoval pan Dalton v kázání.

„No jo, to víte, že jo!“ zamumlal Tony.

„Co jsi říkal?“ vylítl Megin otec.

„Tati, nech toho!“ zasáhla Meg. „Tony za to přece nemůže. Užil si tady svoje. Víš, jaký to muselo být – ztratit se tady v noci v lese? Tak ho nech…“

„Chtěl jsem přivést pomoc!“ opakoval tiše Tony.

71

Pan Dalton ještě chvíli zamračeně pozoroval Tonyho, ale už nic neřekl. Pak se zadíval na Meg a užasle řekl: „Vždyť ty jsi samý bláto! Co se ti stalo?“

„Uklouzla jsem,“ zalhala Meg a byla ráda, že ve tmě není vidět, jak se začervenala. „Neviděla jsem včas tu rokli a víš, jak je hrozně strmá!“

„Chudák Brian,“ poznamenal tiš Tony.

„Chudák Brian?“ opakoval vztekle pan Dalton. „Není na tu lítost trošku pozdě? Doufám, že příště si to dvakrát rozmyslíte, než se vydáte blbnout v noci do lesa!“ Pan Dalton podrážděně vyrazil napřed, jako by další konverzace s Tonym byla nad jeho síly.

M e g a Tony se loudali vzadu, Meg se do Tonyho zavěsila a při chůzi se o něj důvěrně opírala. „Proč jsi vlastně šel s Brianem hrát tu hru?“ šeptala tak, aby je její otec neslyšel.

Tony pokrčil rameny. „Ani nevím. Myslel jsem, že by to mohla být sranda.“

„Ale nikdy předtím tě to ani nenapadlo,“ naléhala Meg a pečlivě sledovala, aby byl otec z doslechu.

„No jo, to je fakt,“ přiznal Tony. „Prostě jsem chtěl konečně zkusit, jaký to je… Ale nevěděl jsem, že to Brian tak hrozně prožívá.

Jak jsme vlezli do lesa, celej se proměnil,“ vykládal rozčileně. „Stal se z něho čaroděj třetího stupně nebo co. On tu postavu nehrál – on se jí stal! Bere to všechno úplně vážně. Vžije se do té hry tak, až z toho jde na člověka strach!“

„A kterou postavu jsi hrál ty?“ vyptávala se Meg, držela Tonyho za ruku a pečlivě překračovala kořen vyčnívající do cesty.

„No… Bojovníka, tuším. Bylo to uhozený!“

„Ty přece na takovýhle hry nejsi!“ opakovala Meg mimoděk slova svého otce. „A Briana jsi nikdy nemohl vystát! Jak to, že teď, najednou…“

„Vždyť to není pravda!“ vyjel na ni Tony a pustil Meginu ruku, jako by ho pálila. „Kolikrát ti to mám vykládat? Byl jsem zvědavý, a to je všechno! Nech mě žít! Připadám si jako u výslechu!“

„Promiň,“ omluvila se Meg rychle, zaskočena tak prudkou reakcí.

„Já to tak nemyslela. Nezapomeň, že mám tuhle noc taky něco za sebou!“

72

Zdálo se, že teprve teď si uvědomil, že Meg má za sebou zákeřné přepadení. Sklopil hlavu a zamručel: „Promiň, já vím! A viděla jsi toho chlápka, co tě přepad?“

„Byla tam děsná tma a seběhlo se to tak rychle,“ vrtěla Meg hlavou. „Vyrazil mi nejdřív z ruky baterku a držel mě zezadu…

neviděla jsem nic… Zase mi začal šeptat o tom večírku… Pak jsem se vytrhla a slítla do tý rokle!“

„Cože? Zase ten večírek?“ Tony jí položil obě ruce na ramena a zastavil ji. „Co ti přesně říkal?“

„Varoval jsem tě

s tím večírkem, nebo něco takového,“

vzpomínala Meg. „Připadalo mi, že je nejspíš blázen. A mačkal mi rameno, že mě ještě teď bolí!“

„Myslíš, že vás sledoval?“ zeptal se rozčileně Tony. „To by na tebe musel čekat před domem – a pak jet za váma!“

„Já fakt nevím,“ řekla Meg beznadějně. „Nevím, co si o tom všem mám myslet. Včera večer, když jsem šla od Shannon… tak mě, myslím, chtěl někdo přejet! Tony, já mám strach… Já…“

„No tak… No tak…,“ chlácholil ji Tony jako malé dítě a tiskl M e g k sobě. „Hlavně, že jsi v pořádku. Je toho na tebe moc!

Zatraceně moc! Ale teď už ten večírek necháš plavat a budeš mít pokoj!“

„Cože?“ vyprostila se Meg z objetí a zadívala se udiveně na Tonyho.

„Meg, začíná to být o strach! Nechápeš, že to začíná být opravdu nebezpečný,“ naléhal Tony. „Viď, že tu párty necháš plavat!“

„Nikdy,“ řekla Meg se zatvrzelým úšklebkem. „Tak to mě teda neznáš! Ten večírek pro Ellen bude! Je to jediný způsob, jak přijít na to, kdo má tohle všechno na svědomí!“

Tony ji pustil a zadíval se jí vážně do očí. Pak si povzdechl a zavrtěl hlavou.

Má o mě takový strach, radovala se Meg. Je to drahoušek.

„Vypadáš tak děsně vážně, Tony. Na co myslíš?“

„Že děláš strašnou chybu,“ řekl a vypadal vyděšeně. „Měla by sis to ještě rozmyslet, Meg. Skutečně o tom přemýšlet. Nejdřív tě ten chlap málem přejel a teď tě zase přepad v lese… A co když to všechno je jenom takový varování, že to příště dopadne hůř!“

73

XIII.

Neděle odpoledne

Neděle byla slunná a uklidňující a připomínala spíše léto než jaro.

Meg spala dlouho, loudavě a vydatně posnídala a pak vyrazila do North Hills navštívit Briana. Brian nesměl opustit lůžko, protože doktoři měli podezření na vnitřní zranění. Kdyby bylo na ní, dovedla by strávit neděli příjemněji. Ale otec s matkou do ní tak dlouho hučeli a přesvědčili ji, že Brian bude šťastný, když ji uvidí, že kapitulovala a řekla si, že čím dřív to bude mít za sebou, tím lépe.

Brian bydlel v obrovském bílém domě nad řekou. Kdykoliv Meg pohlédla na velkou dvoukřídlou bránu s vysokými sloupy po stranách, měla pocit, že stojí před jižanskou plantáží a ne před domem pro obyčejné smrtelníky. Vzpomínala, jak jako malá

chodívala k Brianovi na návštěvu, často si to sama, bez doprovodu, namířila dlouhou chodbou pokrytou červeným kobercem a

nakukovala do jednoho prázdného pokoje za druhým. Nakonec se vždy začala bát a běžela ze všech sil zpátky, tam, kde se zdržovali dospělí, což byla buď knihovna, nebo místnosti v přední části. Ten dům byl prostě moc velký, moc starý, moc strašidelný… žádný div, že tu z Briana vyrostl trochu podivín.

Když Meg přicházela po cestě lemované pečlivě zastřiženými křovinami, uviděla, že pře domem parkuje povědomý Ford Taurus.

Vzápětí z domu vyšli Cory Brooks a jeho kamarád David Metcalf.

Všimla si, že proti svému zvyku se ani nesmějí, ani nežertují.

„Ahoj, Meg! Jak se daří?“ Cory vypadal tak potěšeně, že Meg nenapadlo, že to bude spíš tím, že má návštěvu u Briana za sebou, 74

než z radosti, že ji vidí.

„Jde to,“ řekla.

„Sluší ti to,“ řekl David.

Meg upadla do rozpaků: teď si uvědomila, že se dokonce ani nečesala – koneckonců šla přece jenom navštívit Briana.

„Slyšel jsem o tý scéně s pytlíkem na svačinu!“ podotkl se sympatiemi Cory.

„Pochutnala sis, co? Nevěděl jsem, že jsi upír!“ zavtipkoval David a rozesmál se; ale nikdo se k němu nepřidal.

„Byla to jen barva!“ ušklíbla se Meg. „Ale tak vypadala jako krev!“

„Takovej ubohej fór!“ vrtěl Cory hlavou.

„On to totiž asi žádej fór nebyl!“ poznamenala Meg, a přestože svítilo sluníčko, po zádech jí přeběhl mráz.

„No jo, Lisa mi říkala, že se tě někdo snaží vyděsit,“ řekl Cory.

Najednou vytřeštil oči a vystrašeně pootevřel ústa. „Lisa! Panebože!

Úplně jsem na ni zapomněl.“ Podíval se na hodinky a zaúpěl: „Měl jsem se pro ni už před hodinou stavit!“

Rozběhl se k autu a David za ním. „Kluci, jak je Brianovi?“ volala za nimi Meg.

„Nic moc!“ volal přes rameno Cory a startoval, zatímco David se kvapně soukal dovnitř.

„Skoro nemluví! A když, tak to nedává moc smysl!“ volal David z rozjíždějícího se auta.

„Ono to moc smyslu nedávalo ani před tím,“ poznamenala Meg a hned si vynadala, že tak ošklivě mluví o svém nešťastném, zraněném bratranci. Sledovala ještě, jak auto s corym a Davidem zrychluje a mizí v zatáčce, načež usoudila, že déle už návštěvu odkládat nemůže, a odevzdaně zazvonila.

„Ahoj, Meg,“ vítala ji teta. „tvoje máma zrovna volala, že jdeš…

to bude mít Brian radost!“

„Ahoj, této, jak se mu daří?“

Teta se chvíli váhavě kousala do rtu, než se rozhodla, že si může dovolit mírně optimistickou prognózu. „Bude to dobré… Je jenom trošku… duchem nepřítomný. Myslím, že tomu říkají poúrazový šok!“

75

„Jasně, musel to být děsný šok!“ přitakala Meg a nervózně si uvědomovala, že neví, co by měla říkat. Neřekla tedy nic a vyrazila dlouhou chodbou kolem jídelny plné zrcadel k Brianovu pokoji.

„Na pohled je to tu horší než ve skutečnosti,“ volala za Meg teta Marge.

Meg se ohlédla: najednou jí připadalo, že teta Marge hrozně zestárla. Meg vyrobila na tváři úsměv a pevně se rozhodla, že se bude usmívat i na Briana, ať se děje, co se děje – přišla ho přece povzbudit.

Zaklepala na bytelné dubové dveře a vešla, Brian na ni pohlédl, ale ani se nesnažil posadit.

„Briane – jsi to ty!“ usmívala se Meg a v duchu se peskovala: co to blábolím. Proč prostě neřeknu: „Páni, Briane, ty vypadáš, jako kdyby tě protáhli sekačkou na trávu!“ Kdybych mu takhle

naservírovala, jak děsně vypadá – to by bylo povzbuzení!

„Ahoj, Meg,“ pozdravil ji. Přestože měl pravou tvář tak oteklou, že sotva hýbal ústy, hlas zněl celkem přirozeně a jasně. Pod jedním okem měl monokl, takže oko téměř nemohl otevřít a ránu na bradě mu zašili čtyřmi stehy.

„Teda, Briane, ty ale umíš padat! Měl bys dělat kaskadéra!“

povzbudila bratrance Meg.

Snažil se zasmát, ale pak toho raději nechal.

„Čaroděj nepotřebuje kaskadéra,“ řekl nakonec. Alespoň takhle mu Meg rozuměla

– Brian mluvil tiše a pomalu, že ho skoro

neslyšela.

„Nepřinesla jsem ti ani bonbóny, ani kytku,“ vysvětlovala Meg a usadila se na konci Brianova královského lože. „Myslela jsem si, že bys o to nestál.“

Zíral na ni svým jediným zdravým okem a neřekl nic.

„Nepotřebuješ něco? Nemám ti něco přinést? Třeba nějaký

domácí úkol?“ zasmála se.

Patrně ji ani neposlouchal, protože řekl. „Jak vypadám?“

„No… abych tak řekla… nestojí to za moc,“ připustila,

rozhodnuta, že nebude lhát. Koneckonců existovala zrcadla, a tak se mohl přesvědčit sám. „Lépe řečeno, býval na tebe hezčí pohled!“

Zdálo se, že přemýšlí o její odpovědi. Nakonec zamumlal něco v 76

tom smyslu, že nemá moc věcí změnit – mluvil teď tak tiše, že ho skoro neslyšela.

„Možná, že až skončím školu, tak ty věci, do kterých se pustím, dopadnou líp,“ řekl trochu hlasitěji a upřeně na Meg zíral zdravým okem.

„Brzo to bude dobré,“ povzbuzovala ho Meg. „Dostáváš nějaký prášky proti bolestem?“

„Myslím, že jo,“ odvrátil hlavu.

„Teda zavařil sis to tentokrát pěkně,“ podotkla Meg. Mělo to znít jenom jako škádlení, ale neznělo.

„Přišlas mi dělat kázání?“ naježil se Brian. „Tak to mi tu fakt chybělo!“

„Promiň, nemyslela jsem to tak,“ omluvila se Meg. Z nějakého důvodu do něj vždycky ryla – už když byli malí, nedovedla ho vystát déle než pár minut. Uvědomila si ovšem, že tentokrát, by měla být ohleduplnější. Vždyť vypadal, jako kdyby se srazil s náklaďákem.

Najednou si vzpomněla, jak Shannon podezřívala Briana, že je nějak namočený do té tragédie před rokem ve Fearstreedském lese.

Bylo by možné, že Brian opravdu celý ten rok něco skrývá, něco hanebného?

„Co jste vlastně s Tonym tak pozdě v lese dělali?“ zeptala se náhle. Naklonila se k Brianovi a upřeně se mu zadívala do očí v naději, že z něj vytáhne pravdu.

Brian ale mlčel. Až po chvíli řekl nepřítomně: „Objevil se bojovník a zápasil o své bytí!“

„Briane, prosím tě…“ Meg potlačila zlost, kterou v ní tahle odpověď vyvolala.

„Ale čaroděj zná kouzla, o nichž bojovníci nemají ponětí!“

„Dobrý, Briane. To stačí. Takže jsi s Tonym hrál Čaroděje a rytíře, nebo jak se to jmenuje.“

„Souboj ještě neskončil,“ prohlásil Brian záhadně.

Meg usoudila, že bude nejlépe, když změní téma. Nevypadalo to, že by se jí Brian chtěl svěřit s tím, co se stalo. „Myslíš, že budeš ve škole včas k závěrečným testům?“

Brian neodpověděl.

„Maturanti už to mají odbytý,“ pokračovala. „Teď už jen čekají na 77

závěrečný vysvědčení a slavnostní odevzdání diplomů. Ale v úterý má pršet, takže to asi přeloží dovnitř.“

Znova nic neřekl. Ale díval se na ni upřeně, jako by v duchu bojoval bitvu sám se sebou, jestli jí má cosi říci nebo ne.

„Odhalím všechno, až dosáhnu čtvrtého stupně a stanu se

skutečným čarodějem,“ prohlásil nakonec.

Meg měla pocit, že už ty řeči o čarodějích nepřežije. Jen taktak s Brianem nezatřásla, aby se vzpamatoval.

Proč jí vlastně nechce prozradit, co v pátek v noci v tom lese dělali? Byl to Tonyho nápad? Nebo naopak Brian Tonyho nějak přinutil, aby s ním šel? Tony o tom mlčel a teď Brian zrovna tak!

Cožpak mají strach – ale z čeho? Nebo z koho?

„Vypadáš unaveně, Briane. Raději už půjdu,“ zdvihla se Meg.

„Jsi hodná,“ řekl tiše. Hodná, že jsem přišla – nebo hodná, že už jdu? Dumala Meg.

„Neboj, než se naděješ, tak budeš fit,“ řekla optimisticky. „Chce to jen být v klidu!“ Stiskla mu ruku na rozloučenou, ruka byla poddajná a neživá, jako přezrálá broskev.

Když chtěla odejít, chytil ji za zápěstí a s překvapivou silou ji zadržel. Čekala, co řekne, ale Brian mlčel a jen se na ni díval. Čekala trpělivě, co se bude dít a po hezké chvíli Brian skutečně promluvil.

„Měl bych… se k něčemu přiznat,“ pustil konečně její ruku.

„Cože?“ zeptala se, ale rozuměla dobře. Venku se opět zatáhlo a v pokoji se setmělo. Vzduch proudící od okna se ochladil a zvlhl: bouřka byla na spadnutí.

Meg se zachvěla – ale nebylo to chladem – najednou měla tušení, co Brian řekne, k čemu se chystal přiznat.

Zhluboka se nadechla. „Briane, podívej se na mě!“

Otočil k ní a zadíval se jí do očí.

„Briane – tys mi volal, viď? Že jsi mi telefonoval?“

„Telefonoval,“ přisvědčil tiše.

78

XIV.

Neděle odpoledne

„Cože?“

Že to s jeho přiznáním půjde tak snadno a tak rychle, ji přece jen překvapilo. A stejně ji šokovalo, že o tom mluví tak lhostejně, jako by o nic nešlo.

Čekala, že se jí omluví, že jí to vysvětlí – ale místo toho na ni jen upřeně civěl.

V pokoji byla už taková tma, že obešla postel a rozsvítila lampičku na nočním stolku. Žluté světlo vytvářelo na Brianově obličeji stíny, které ještě zdůraznily monokl pod okem a oteklou čelist – vypadal teď opravdu hrozně.

„Takže se přiznáváš, že jsi volal?“ vyjelo z Meg trochu hlasitěji a trochu pronikavěji, než zamýšlela.

Jenomže ji opravdu naštvalo, že se tváří, jako by o nic nešlo.

„No jo,“ řekl a usmál se zdravou polovinou tváře. „Teda, chtěl jsem…“

Než mohl pokračovat, rozevřely se dveře a objevila se v nich hlava Brianova otce. „Všechno v pořádku?“ zeptal se starostlivě.

„Všechno v pořádku!“ potvrdila Meg rychle.

„Jak ti je?“ obrátil se na Briana.

„Dobře,“ řekl Brian po chvíli, která Meg připadala skoro nekonečná.

„Nechcete něco k jídlu? Nebo něco pít?“ Colu nebo něco jiného?

Čaj?“

„Ne, děkujem,“ vrtěla hlavou Meg. „Nic nepotřebujeme.“

79

Otec váhavě zavřel dveře a Meg slyšela, jak pomalu odchází. Pak se otočila k Brianovi: „Čekám, že mi to nějak vysvětlíš!“

„Jo, jistě,“ mžoural Brian svým zdravým okem na Meg. „Volal jsem Evana.“

„Evana?“‘

„Já to dokážu, Meg. Ovládám už síly čaroděje čtvrtého stupně.

Myslím, že dokážu Evana přivolat!“

„Přestaň s těmahle kecama!“ okřikla ho Meg a rozčileně

vyskočila. „Dala jsem ti jasnou otázku a chci na ni jasnou odpověď!

Nemysli si, že mě oblafneš tímhle blábolením o dracích a kouzlech.

Vyklop, jak to bylo!“

Brian vypadal najednou k smrti vyděšeně.

Meg se zarazila. Já ho přece nemohla takhle vyděsit! Ujišťovala se. Čeho se vlastně bojí? Rozhodla se, že neodejde, dokud to nezjistí.

„Tak telefonovals mi nebo ne?“

„Ale jo, telefonoval,“ připustil a díval se z okna. „Asi třikrát nebo čtyřikrát.“

„Cože? Třikrát nebo čtyřikrát? A proč?“

„Chtěl jsem tě varovat –,“ zarazil se. „Nemůžu ti nic víc říct.

Prostě nemůžu!“

„Před čím jsi mě chtěl varovat?“ trvala na vysvětlením. „Co jsi tím chtěl dokázat?“

Tahle poznámka ho rozčílila. Zrudnul a odsekl.

„Nic jsem nechtěl dokázat. Vždyť ti to říkám. Chtěl jsem tě varovat!“

„Varovat?“

„Abys… no… abys byla opatrná. Jenže, jsem ti nemohl říct, že …

Nemohl jsem se přiznat, že… Prostě to nešlo. Vždycky jsem to položil dřív než jsi to zdvihla.“

„Cože?!“ O čem to mluví? Copak se zrovna nepřiznal, že to byl on, ten šeplavý hlas, co se ji snažil vyděsit a co jí vyhrožoval…

„Bál jsem se, Meg. Nechtěj, abych ti to vysvětlil. Fakt nemůžu.

Už takhle jsem toho řekl víc, než bych měl. Nemůžu ti říct nic víc, fakt ne.“

„Co mi nemůžeš říct? K čemu se nemůžeš přiznat?“

Smutně zavrtěl hlavou. „Ty jsi ale fakticky nepochopila vůbec 80

nic, viď?“

„K čemu se nemůžeš přiznat?“ Meg byla úplně zmatená: proč by jí nemohl říct, o co jde?

„Prostě nemůžu. Přestaň mě nutit! Bylo by to pro tebe

nebezpečný… pro nás oba by to bylo nebezpečný. Varuju tě…“

„Přestaň pořád s tím varováním! Nemá to ani hlavu, ani patu!“

Meg začínala mít vztek.

„Pořád mě varuješ a

nic mi nechceš

vysvětlit!“

Náhle se posadil a chytil ji za ruku. Naklonil se dopředu, až se jí téměř dotýkal svým oteklým, pomláceným obličejem; v matném světle lampičky na nočním stolku vypadal jako přízrak z filmového hororu.

„Buď opatrná!“ Meg ovanula vůně dezinfekce a měla pocit, že se začíná dusit. „Jsou věci, o kterých nemáš ponětí. Nebezpečí, ve kterých jde o krk! V tom lese to nebyla náhoda… Chci říct…

Nemůžu… Ale prostě: dávej si pozor! Nemysli si, že nevím, co říkám!“

On mně vyhrožuje, napadlo Meg.

To není varování – to je hrozba! Ale proč?

Pustil její ruku stejně náhle jako se jí před chvílí chopil a sklesl zpátky na lůžko. Najednou vypadal zcela vyčerpaně.

„Briane…“

Otočil se k ní zády.

Vyšla tiše z pokoje a vydala se po tlustém koberci k venkovním dveřím. Před domem se na okamžik zastavila, opřela se o jeden z bílých sloupů, zhluboka dýchala a snažila se zbavit zápachu kožních mastí, který do sebe před chvílí absorbovala.

Zaslechla tlumené kroky a vzhlédla: nějaká dívka přicházela k domu.

„Ellen?!“

„Meg!“ vydechla šokovaně Ellen.

„Co tu děláš?“ nechápala Meg.

„No… já…,“ upadla Ellen do rozpaků.

„Nemám tušení, že už jsi přijela!“

„Já vím, já…“

Meg přistoupila k Ellen a srdečně ji objala. „Vypadáš skvěle!“

81

řekla, odstoupila o krok a obdivně si ji prohlížela. Ellen vypadala pořád tak, jak si ji pamatovala. Byla krásná a ani k tomu nepotřebovala nějaký make-up. Měla teď trochu delší a trochu světlejší vlasy. Ale pořád je nosila jen tak přehozeny přes úzká ramena, pořád byla tak štíhlá a útlá, pořád vypadala jako Daryl Hannahová.

Ellen se trochu rozpačitě usmála. „Jsem tu jen pár hodin. Byla bych ti zavolala!“

„Pořád se z toho nemůžu vzpamatovat,“ vykládala Meg.

„Kouknu, kdo to jde – a vidím tebe!“

„to je fajn, že tě vidím,“ řekla Ellen trochu škrobeně a dívala se přitom ke dveřím Brianova domu. „Jak se má Shannon?“

„Dobře. Už se těší, až tě uvidí!“

„Bydlím u tety Amy. Co kdybys vzala Shannon a přišly jste obě, zítra po škole?“

„Bezva! Přijdem!“ rozzářila se Meg.

„Takovou dobu jsme se

neviděly! Už se těším, jak to všechno probereme!“

„Já taky!“ Ellen se zachvěla a přitáhla si plášť více k tělu: nezávisle na roční době bylo Ellen vždycky chladno.

„Ale … kde se tady bereš?“ ukázala Meg na Brianův dům. Teprve teď si připamatovala, kde se vlastně s Ellen potkaly.

„Slyšela jsem, co se Brianovi stalo… O té nehodě v lese. Tak jsem si řekla, že… že se u něj stavím a pozdravím ho!“

„Potřebuje povzbudit jak sůl!“ souhlasila Meg, ale v duchu se nepřestávala divit. „Je na tom dost blbě!“

„Musel to být děsný pád!“ řekla Ellen a zavřela oči, jako kdyby si to chtěla v duchu představit. Objala Meg a zeptala se: „Takže zítra, jo?“

„Už se těším. Fakt vypadáš skvěle!“

„Dík,“ Ellen se otočila a pokračovala k domu.

Meg ji sledovala, dokud nezmizela uvnitř, a pak vyrazila rychle domů, aby to stihla dřív, než se rozprší. V duchu přitom viděla Briana, jeho pomlácený obličej a jeho hrozby – nebo to bylo přece jen varování?

Jakmile vyběhla do svého pokoje, vrhla se k telefonu a volala Tonyho. Buď doma, Tony, přála si. Buď doma!

82

„Halo?“

„Tony, ahoj! To jsem já!“

„Ahoj, Meg. Jak žiješ?“

„Já dobře… ale byla jsem navštívit Briana!“

„Jo? Tak povídej!“ řekl s viditelným zájmem. „Podle hlasu bych řekl, že se něco stalo!“

„Představ si… Nevěřil bys, co mi Brian řekl! Jsem z toho úplně vyděšená! Nikdy bych to do něj neřekla!“

„Brian?“ opakoval nevěřícně Tony.

„Řekl mi, že by bylo líp, kdyby mlčel… ale nakonec mi to řekl…

Haló?“

Na druhé straně bylo dlouhé ticho. Konečně, téměř šeptem Tony řekl: „takže Brian ti to řekl?“ Meg měla pocit, že je z toho stejně šokován, jako byla před tím ona.

„Varoval mě…“

„Poslyš…,“ začal Tony, ale Meg ho přerušila.

„Naši jsou doma, musím končit. Chtěla bych o tom s tebou mluvit, Tony!“

„Jo,“ souhlasil. „Tak Brian tě varoval!“

„Jo, a říkal…“

„Musím s tebou mluvit, Meg,“ spěchal Tony. „Ještě dneska!“

„Dneska nemůžu,“ zamítla jeho návrh.

„Musím dopsat tu

ročníkovou práci!“

„Dobře. A co zítra večer na té slezině, co pořádá David? Sejdeme se tam a pak se někam spolu ztratíme!“

„Bezva. Už se těším,“ řekla spokojeně Meg. Poslední dobou Tony odmítal mluvit o čemkoliv vážném – a teď se dobrovolně nabídl, že se sejdou, sami dva, aby všechno spolu probrali.

„Zajdeme k River Edge,“ navrhl Tony, „tam budeme mít klid!“

„River Edge?“ podivila se Meg. „Myslíš to místo, co se mu říká milenecký skok?“

„Je to hezký místo a budeme tam sami,“ řekl tiše Tony. „Už jsme takhle spolu sami nebyli ani nepamatuju. Bude to prima: nikde nikdo

– jen my dva!“

„To jo – ale není to tam trochu nebezpečný?“

„Neboj, dám na tebe pozor!“ slíbil Tony.

83

XV.

Neděle odpoledne

Dokud Tony nepraštil sluchátkem, ani si neuvědomoval, jak křečovitě je svíral. Teď se díval na odkrvenou dlaň a cítil, jak ho svědí. Začal ji škrábat nehty druhé ruky, rychleji a rychleji, až byla dlaň červená a rozdrásaná, ale svědění nepolevovalo.

Zpocený zátylek ho nepříjemně studil, a když přecházel k

pohovce, uvědomil si, že se mu chvějí nohy. Praštil sebou na pohovku, podložil si ruku pod hlavu a civěl do stropu.

Takže Brian promluvil. Ani ho to nepřekvapilo, poslední dobou měl dojem, že se k tomu schyluje, že Brian dál mlčel nevydrží. Měl slabé nervy – a teď do toho ta návštěva Ellen a chystaný večírek –

vítaná příležitost, aby vyklopil, co ví.

Tony udělal, co bylo v jeho silách, aby si to Brian rozmyslel, než začne něco vykládat. Proto ho vylákal do Fearstreetského lesa a pro výstrahu zmlátil.

Jenže Brian stejně mluvil.

Zazpíval. To je ten správný výraz, který vždycky používali v televizních gangsterkách. Brian zpíval.

Takže Meg už to ví.

Meg ví, že Evana zabil on, Tony. Brian jí to vykecal.

Tony bouchl pěstí do polštářů a zařval: byl to výkřik plný bolesti, lítosti a zloby.

Co budu dělat? Uvažoval Tony. Teď, když to Meg ví. Když ví, jak to před rokem bylo.

V duchu se mu už bůhví po kolikáté vybavila ta scéna ve

84

Fearstreetském lese. V duchu viděl Ellen a Evana.

Znova držel v rukách Evanovu loveckou pušku, znova se o ni s Evanem rvali, ze všech sil, nesmyslně, zbaveni posledních zbytků rozvahy. Pak zazněl výstřel. Jako kdyby třeskla silvestrovská rachejtle.

A Evan ležel na zemi.

A Tony se stal vrahem.

A v pozadí ječící ellen. Po celou tu dobu, co se rvali s Evanem jako psi, vnímal Tony zvukovou kulisu ječící Ellen, bylo to, jako by v lese vyla siréna, jako rozbité poplašné zařízení. Seděla na padlém stromu, ruce přitisknuty k hlavě, vytřeštěnýma očima civěla na Tonyho a ječela na něj, na toho kluka, který se stal vrahem.

Ale Tony přece nechtěl Evana zastřelit.

Nebo snad ano?

Tuhle mučivou otázku si kladl znova a znova, ale odpovědět si nedovedl. Co chtěl v tom osudném okamžiku? Chtěl zastřelit svého kamaráda a Ellenina přítele nebo ne? Připadalo mu v té chvíli, že musí Evana zastřelit?

Ne, to ne! Určitě to nechtěl udělat! Bylo to neštěstí. Jen nešťastná náhoda. Prali se a puška spustila.

Spustila, protože sis to přál, protože jsi zmáčkl spoušť!

Ne!

Chtěl ses Evana zbavit!

Ne!

Z těchhle myšlenek se zblázní! Možná, že už blázen vlastně je.

Ale co bude dělat teď? Co má udělat s Meg?

Jenomže vlastně nemá na vybranou. Meg s ním chce mluvit.

Určitě proto, že nemůže uvěřit tomu, co jí Brian řekl. Chce, aby to Tony popřel, aby všechno bylo zase jako dřív.

Když to popřu, tak mi uvěří. Ale tím to přece neskončí! Pořád tady ještě je Brian. A pořád tady ještě je Ellen. Ellen může taky začít mluvit. Ellen ho může shodit zrovna ta, jako to udělal Brian.

Možná, že jsem udělal chybu, když jsem Briana zmlátil, uvažoval o tom, co se událo před několika dny v lese. Se zavřenýma očima si vybavil, jak spolu bojovali v temném lese, a v duchu slyšel údery svých pěstí, když mlátil Briana do prsou, do břicha a obličeje.

85

A Brian stejně promluvil. Přestože rok mlčel a přestože mu Tony tak názorně domluvil. Nebo snad právě proto?

A teď je tu navíc problém zvaný Meg!

Cožpak si Brian neuvědomil, že když si pustil pusu na špacír, ohrožuje tím Meg? Ne, to se ví, že ne, Brianovi to určitě nedošlo. Ale co má udělat s Meg?

Nemůže ji přece nechat, aby šla na policii. Nemůže ji nechat, aby všem vyklopila, že Tony je vrah. Zničila by mu život. To by byl jeho konec. Konec jeho života.

To nemůže dopustit!

Ale Meg si tohle tajemství pro sebe nenechá. Na to je příliš zásadová. Rozhodně se nemůže spolehnout, že bude mlčet. Ale nemůže přece Meg zabít – nebo snad ano?

„Ne!“ vykřikl nahlas a prudce se posadil. Možná, když zůstanu sedět, zadoufal, přestane mi zvonit v uších. Možná, že mě přestanou i svědit dlaně.

Nemůže ji zabít – ale na druhé straně… musí ji zabít! Proto jí přece pozval na River Edge. A jestli to je něčí vina, tak tedy Brianova. Protože on, Tony, už nemá na vybranou. Teď mu nic jiného nezbývá. Buď zemře Meg nebo on.

A jemu se umřít nechce. Musí tedy odejít Meg.

Stačí, když do ní trochu strčí – a jeho tajemství bude v bezpečí.

Pak si Brian i Ellen dají dobrý pozor! Určitě jim dojde, kdo by byl na řadě další!

Jenomže… jde tady o Meg. Meg! Meg! Meg! Měl jsem ji přece rád! Strašně mi na ní záleželo. Cožpak můžu opravdu uvažovat o tom, že ji zabiju? Cožpak bych to opravdu dokázal – prostě ji strčit přes útes dolů?

Jsem snad chladnokrevný zabiják?

Ne! Nebo snad ano?

Podle hlasu měla Meg strach. Vypadalo to, že se opravdu bojí.

Ale zřejmě se přece jen nebojí dost!

Jak může být tak důvěřivá? Jak mohla souhlasit s jejich výletem k River Edge! Je tak šíleně důvěřivá a naivní. A hloupá. Možná taky, že prostě Brianovi nevěří. Třeba si myslí, že Brian lže…

Proč by vlastně měla Brianovi věřit. Každý přece ví, že to nemá v 86

hlavě v pořádku. Věčně pobíhá po lese a hraje s Dwaynem tu pitomou hru.

Ne, nemám na vybranou, uvědomil si znova. Musím chudáčka Meg zabít. Mám k tomu řadu důvodů: ví toho příliš moc; budu tím varovat Briana i Ellen; a až tu Meg nebude, padne i ten pitomý večírek pro Ellen.

Ale přece Meg! Nemůžu zabít Meg! Ji ne!

Ale musím.

Když jsem mohl zabít nejlepšího kamaráda, můžu zabít Meg taky.

Odpusť mi to, Meg! Chápeš, že to musím udělat, viď? Já vím, že ano…

Vždycky jsi s každým tak cítila.

87

XVI.

Pondělí odpoledne

„Takže to auto se tě snažilo přejet – a ty jsi ani nezavolala policii?“

žasla Shannon.

„Ne. Asi jsem měla – ale nezavolala,“ řekla Meg. „Totiž – co bych jim řekla? Vždyť jsem ho ani pořádně neviděla. Nejdřív byla moc tma a pak mi svítil rovnou do očí!“

„No jo, ale…“ namítala Shannon.

„A kromě toho, když o tom teď uvažuju – třeba mě ani nechtěl přejet. Chci říct – silnice byla po tom dešti kluzká, třeba jen na moment nezvládl řízení. Když zavolám policii, stejně nemůžou na nic přijít. Byla by to škoda času.“

„A co ten chlápek, co tě chytil za límec v tom lese?“

„to máš to samé! Neviděla jsem ho,“ rozhodila Meg bezmocně rukama. „Nevím nic, podle čeho by ho policie mohla najít… Nedívej se na mě ta, Shannon!“ protestovala Meg. „Fakt by to byla škoda času!“

„Jak myslíš,“ pokrčila Shannon rameny.

Zastavily se před domem Elleniny tety a znechuceně pohlédly vzhůru: trávník se prudce zvedal do kopce a k jasně žlutému domu s čerstvě natřenými bílými okenicemi vedlo asi sto schodů.

„Měly jsme si s sebou vzít horolezecký nádobíčko,“ poznamenala Shannon a pustila Meg napřed. „A bernardýna, který by nám dal první pomoc!“ Stoupala za Meg po křivých schodech a v polovině už lapala po dechu.

„Jdeš večer… na ten večírek… k Davidovi

Metcalfovi? Má rodiče pryč…. Bude oslavovat maturu.“

88

„Jo, já vím. Mám tam sraz s Tonym,“ Meg se sesula na schody a zašeptala: „Sestro – kyslík!“

„Docela se těším, až Ellen uvidím,“ poznamenala Shannon. „Ale než tam vylezem, budeme tak udýchaný, že se budeme muset

dorozumívat posunkama!“

„Vypadá skvěle!“ vzpomínala Meg a najednou měla ze setkání docela trému.

Shannon zírala kamsi dopředu a vzhůru, a když se Meg podívala tím směrem, uviděla Ellen: stála nahoře na kopci a mávala jim.

„Ahój!“

„Ahój! Tak pohyb!“

„Hoď nám lano!“

Ellen měla na sobě vínové tričko bez rukávů a tenisové kraťasy, které zdůrazňovaly její dlouhé nohy. V odpoledním slunci vypadaly její blond vlasy skoro stříbrně.

Pak se na vršku odehrálo všeobecné objímání doprovázené

zjištěním, že nikdo se vlastně nezměnil a všechny zúčastněné vypadají skvěle a všichni jsou šťastní, že jsou zase pohromadě.

„Půjdeme dovnitř?“ ptala se Ellen.

„Teta není doma, šla

nakupovat…“

„Co kdybychom zůstaly tady,“ navrhla Meg a sedla si na trávník.

„Je tu taky hezky… Zbožňuji takovýhle pohled na ulice pode mnou!“

„Meg stačí ke štěstí jen málo!“ zasmála se Shannon. Posadila se na nejvyšší schod a upravovala si modrou blůzu.

„Tak povídejte, jak žijete?“ zubila se Ellen a vlasy jí zářily ve slunci. Sedla si mezi obě kamarádky a stiskla Meg ruku.

„Prima!“

„Fajn! A co ty?“

„Jo, bezva. Fakt, bezva!“ řekla Ellen a zachichotala se, což Meg bezpečně signalizovalo, že Ellen je nervózní. Dobře si pamatovala, že když byla Ellen opravdu v úzkých chichotala se takhle za každou větou.

Dívaly se, jak dole pod kopcem projížděl chlape na kole, a Meg horečně přemýšlela, co by řekla. Honem, honem, potila se, někdo už něco musí konečně říct… Doku jsme stály, tak to bylo bezvadný a teď jsme se nějak zadrhly…

89

„Co nová škola?“ zeptala se konečně Shannon.

Ellen si dala ruce za hlavu a uložila se na trávě. „Celkem dobrá. Je dost velká… Mnohem větší než tady v Shadyside. Občas si tam připadám… trošku ztracená,“ zahihňala se.

Zase se dívaly dolů, pod kopec. „a co je nového u vás?“ zeptala se Ellen a její strnulý úsměv se trochu uvolni.

„Celkem nic,“ usoudila Shannon.

Meg zuřivě probírala minulý rok, ale nic zajímavého se jí nevybavovalo. Vždyť to je celý rok, uvažovala zoufale, něco se přece muselo stát! „Pár nových učitelů,“ řekla konečně.

„Cory Brooks a Lisa Blumová spolu začali chodit!“ vzpomněla si Shannon.

„Nekecej!“ žasla Ellen – až trochu moc, uvědomila si Meg.

Koneckonců takové překvapení to zase nebylo. „to jsou věci!“

„Chodíš s někým?“ ozvala se Meg a vzápětí cítila, jak rudne.

Samozřejmě, normálně na té otázce nic nebylo – ale ptát se zrovna Ellen, jejíž kluk se zastřelil!

Ale vždyť už je to rok! Uklidňovala se. Nesmím být taková citlivka.

Ellen vypadala trochu zaskočena. „Ne… Nějak jsem nepotkala nikoho… kdo by na mě udělal takový dojem,“ společenský usměv se jí vrátil na tvář. „Pár schůzek jsem absolvovala, ale…,“ ušklíbla se výmluvně.

„Představ si, že Suki Thomasovou chytli v obchodě, jak krade!“

změnila Shannon námět.

„To je překvapení!“ řekla Ellen ironicky.

„Bylo to dost vážné,“ dodala Meg. „Musí se hlásit pravidelně na sociálním a tak.“

„Takže u kluků je ještě populárnější, co?“ hádala Ellen.

„Přesně tak,“ přikývla Meg.

„Ale to je hlavně proto, že dá každému, kdo jí řekne!“ podotkla přátelsky Shannon.

„Shannon jde jako vždycky rovnou k jádru věci!“ zasmála se Ellen.

Dole pod nimi se objevila zelená dodávka rozvážející květiny. Na obloze se objevil malý mráček a zaclonil slunce. Děvčata usilovně 90

pozorovala dodávku a snažila se vymyslet nějaké další téma k hovoru.

„Chtěla bych se tě zeptat na spoustu věcí,“ podotkla nakonec Meg, „ale je to taková doba, co jsme se neviděly, že nějak nevím, kde začít.“

Ellen a Shannon ihned souhlasily s touto analýzou, která vysvětlovala, proč se nebaví tak volně a nenuceně, jako to dokázaly dříve.

„Pořád chodíš s Tonym?“ zeptala se Ellen, aniž se na ni dívala.

„Jo, chodím,“ potvrdila Meg a znovu cítila, jak se červená. „Ale –

Tony je nějaký divný.“

„Povídej!“ řekla Ellen dychtivě. Posadila se a s očima

přimhouřenýma proti slunci pozorovala zvědavě Meg.

„Je tu pěkně,“ podotkla Shannon.

„Fakt že jo!“ souhlasila ochotně Meg a v duchu naříkala: to je šílený, proč nejsme schopný se o ničem normálním bavit?“

„Teď mi Shadyside připadá nějaký malý,“ řekla se zívnutím Ellen.

„Odpusťte, koukala jsem do dvou do rána na televizi. Představte si, že doma nemáme kabelovou televizi!“

„Jak můžeš vydržet bez kabelu?“ šokovaně řekla Shannon.

Ellen pokrčila rameny a vrátila se k původní poznámce. „Půjčila jsem si od tety auto a projížděla se po městě. Všechno vypadá stejně, jen je to menší. Během půlhodinky se dostaneš z jednoho konce na druhý.“

„No jo, Shadyside rozhodně žádný velkoměsto není,“ podotkla Meg tak hlubokomyslně, že se za to hned zastyděla.

„Hraješ ještě tenis?“ zeptala se Shannon.

Zdálo se, že ji Ellen nevnímala a Shannon pokračovala.

„Těch pár setů v sobotu ráno, ty mi chybějí!“

„Pamatuješ si ty hry, co jsme hrály jako holky?“ zeptala se Meg a sebekriticky si pomyslela: když tě nic nenapadá, začni vzpomínat na dětství!

„To víš, že jo! Vzpomínáš, jak jsme hrály polívka se vaří maso na talíři?“ vyskočila Shannon zřejmě šťastná, že se objevil bezpečný námět hovoru. „To teda byla pitomá hra!“

„Ale nejpitomější nebyla,“

vzpomínala se smíchem Ellen.

91

„Nejpitomější byla „bacha myš.“

„Na tu jsem už skoro zapomněla,“ přiznala Meg. „Byla to vlastně soutěž v ječení, ne? Myslely jsme, že tu je jako myš a kdo ze sebe vydá ten nejšílenější a nejpronikavější výkřik!“

„to byla skvělá hra,“ přidala se Shannon. „Mohly bysme to zrovna zkusit. Vsadím se, že bych vyhrála!“

„Vsaď se, že ne,“ řekla Ellen.

Ale přece jen se k té pitomosti ze svého dětství nesnížily a místo toho se snažily vzpomenout na něco dalšího, co by jim vydrželo na chvíli konverzace. Meg si připadala pořád trapněji a trapněji a věděla, že ostatní dvě na tom nejsou líp a přitom pomyšlení se cítila trapně dvojnásob.

Dole pod schody zaparkovalo šedé auto a Ellen rychle vyskočila.

„To je tetička. Asi bych jí měla jít pomoct s nákupem.“ Vypadalo to, že je tetičce za tohle vyrušení vděčná.

„My už taky jdem,“ řekla Shannon s úlevou, kterou jen stěží skrývala.

„No, takže… se uvidíme v sobotu večer a jdeme spolu na pizzu, jo?“ zeptala se Meg ledabyle. V sobotu večer se měl konat večírek, a že si zajdou ve třech na pizzu byla lest, kterou chtěli Ellen na večírek vylákat.

„Jasně, prima!“ souhlasila Ellen s přehnaným nadšením. „Takže v sobotu!“

„Čau, Ellen!“

Meg a Shannon rychle seběhly po schodech a mlčky došly až k červené mazdě, kterou k Ellen přijely. „No, to jsme si popovídaly –

jako za starých dobrých časů! Řekla Shannon ironicky.

Meg byla tak zklamaná, že jí bylo až do pláče. Nicméně ho statečně zadržovala. Bylo to příšerné, opakovala si v duchu, ale přece jen si nebyla úplně jistá, že Shannon to prožívá tejně, a tak nahlas řekla vyčkávavě: „Nějak jsme si neměly moc co povědět, viď!“

„Asi to tak muselo dopadnout,“ řekla Shannon a posadila se za volant. Na rozdíl od Meg se v takovýchhle chvílích snažila nepříjemnosti minimalizovat a přijmout je jako něco normálního, s čím se mělo počítat.

„To byl přece trapas!“ naříkala Meg a opět bojovala s pláčem.

92

„No, já byla taky trochu nesvá,“ připustila Shannon. Chvíli se mlčky soustředila na řízení, pak dodala. „Ale nezapomeň, že jsme se už rok neviděly!“

„Nech toho, Shannon!“ přerušila ji zlomeně Meg. „Jen si to přiznej, že to bylo hrozný. Měly jsme obě jazyk jako svázaný!“

„Ale, Meg, ty děsně přeháníš!“ chlácholila ji Shannon. „Nebylo to tak hrozný. Opravdu! Byly jsme všechny tři nervózní – ale to přejde Nás i Ellen… V sobotu na večírku to už tutově bude lepší!“

„Nemluv mi o tom večírku!“ zaúpěla Meg a zakryla si obličej rukama. „Takovej průšvih! Jak jsem si vůbec někdy mohla myslet, že je to dobrej nápad! Je to jako noční můra! Teď vidím, že ten chlap, co mi to chtěl překazit, měl vlastně pravdu!“

„Meg, neblázni…“

„Přece mi nechceš namluvit, že nám bude Ellen vděčná za to, že se před ní najednou objeví všichni známý! Vždyť nestála ani o to, aby viděla nás dvě!“

„Meg – uklidni se! Děláš z komára velblouda! Z toho, že jsme byly dneska odpoledne trochu nerv=zní, přece neplyne, že ellen nebude mít z večírku radost! Uvidíš, že to dobře dopadne! Ten večírek je něco úplně jiného. Nám dvěma to v sobotu sedne líp. A Ellen tutově taky.“

Meg jen nedůvěřivě vrtěla hlavou. Shannon zastavila a Meg, ponořena do ponurých myšlenek, řekla: „Co je, proč stojíš?“

„Protože jsi doma!“ smála se Shannon. „Laskavě si vystup a nezapomeň večer na Davidův mejdan!“

Meg zamumlala cosi, co mohlo být ahoj, a běžela domů.

Myšlenka na mejdan u Davida vytlačila naštěstí ponurý odpolední zážitek a převládla radost z toho, že uvidí Tonyho. Už si ani nevzpomínala, kdy si spolu naposledy – sami dva – někam vyšli. A potřebuje s ním probrat tolik věcí!

Možná, že jí Tony vysvětlí co se jí to Brian snažil naznačit, před čím ji to vlastně varoval. Taky se už nemohla dočkat, až Tonymu přednese své podezření ohledně Briana. Třeba jí Tony bude moci vysvětlit, co se tady vlastně děje…

93

XVII.

Pondělí večer

„Kdybych nevěděla, že Davidovi rodiče jsou pryč, tak by mě to fakt nenapadlo!“ řekla Shannon ironicky a s vykulenýma očima pozorovala probíhající večírek.

„No tady to vypadá!“ přidala se Meg, prohlížející si hemžení před Davidovým domem okénkem auta, které se Shannon právě snažila zaparkovat.

Mohutné reproduktory byly vytaženy před dům a vyřvávaly

taneční hudbu pro páry, které tancovaly v garáži. Celý trávník byl obležený povykující mládeží. Dva párečky se miliskovaly na schůdcích před zápražím a jiný pár se objímal pod stromem vedle příjezdové cesty. Všechna světla v domě byla rozsvícena a vypadalo to, že v domě je snad ještě víc lidí než venku.

Shannon vystoupila z vozu a zabouchla dveře. Měla na sobě bílé leginy a hedvábnou růžovou blůzu. Nějaký kluk na trávníku zahvízdal na prsty a zavolal:

„Shannon, tobě to sluší!“ Vtipná

poznámka byla odměněna hurónským smíchem mužské části

trávníku.

„Možná jsme měly ten večírek pro Ellen udělat taky tady,“

podotkla Shannon. „Tenhle mejdan vypadá boží!“

„Kouknem se dovnitř, ne?!“ navrhla Meg.

„Štěstí, že jsme přišly takhle brzy, než to tady bude všechno pozvracený,“ libovala si Shannon.

Cestou ke vchodu do domu se Meg rozhlížela po Tonym, přestože věděla, že takhle brzy tady nejspíš nebude.

94

„Postřeh!“ zavolal kdosi a kolem hlavy jim proletěl basketbalový míč, odrazil se od domu a odskákal na ulici. Kluci na trávníku se váleli smíchy.

„Kde je David?“ zeptala se Shannon nějakého známého.

Pokrčil rameny. „Vůbec jsem ho ještě neviděl. Jak jsi maturovala z angliny?“

Teď zase pokrčila rameny Shannon a spěchala za Meg, která si razila cestu do obýváku kolem párků na schodech. Všude bylo nacpáno kluků a holek ze školy a odevšad se ozýval smích a hlasitý hovor. Davidův kamarád z gymnastického oddílu, Arnie Tobin, ležel na pohovce a spal, patrně přiotráven alkoholem.

„Tady to vypadá,“ konstatovala Shannon. „To snad není pravda!“

„Heleď – tamhle je Lisa,“ vykřikla Meg. Zamávala na Lisu, která se vybavovala s hloučkem kamarádů u dveří do jídelny.

„Čau – Shannon, kvůli mně ses oblíkat nemusela!“

Meg se otočila po hlase a uviděla Dwaynea… V ruce držel plechovku s pivem a s úsměvem se k nim blížil. Přitom si jeho tmavé oči měřily Shannon od hlavy k patě a nazpátek.

„Koukám, že ty ses na to taky oblík!“ odsekla Shannon. Dwayne měl na sobě potrhané šedé tričko s hnědými fleky vepředu a vybledlé džíny s odtrženou kapsou.

Dwayne se pokusil přitisknout se k Shannon – byl o dobrých třicet centimetrů vyšší – a ta před ním krok za krokem ustupovala. „Přišla sis se mnou zatancovat, viď!“ řekl žádostivě.

„To víš, že jo. Celý týden po ničem jiném netoužím!“ řekla Shannon ironicky.

„zatancujeme si vestoje nebo vleže?“ zeptal se a hned se při té představě začal pochechtávat.

„No ne, Dwayne, kam ty na ty svalnatý řeči chodíš? Do pomocný školy?“

Úsměv Dwayneovi zmizel z tváře. „Takovéhle řeči si nech, jo?“

Já nejsem žádný blbec, jasný?“ chytil Shannon za paži.

„Heleď – pusť mě!“ vyškubla se.

Zasmál se. „Snad se mě nebojíš?“

„to víš, že ne. Slimáků se taky nebojím, ale nesnáším, když se mě dotýkají.“

95

Zrudl a vztekle se na Shannon díval. „Co do mě pořád reješ?

Chtěl bych si s tebou jenom zatancovat!“ tlačil sek Shannon, která pře dním couvala do kouta.

„Měli bychom se líp poznat,“ řekl už zase s úsměvem. Přitom se nedíval Shannon do očí, ale upřeně zíral na její vypasovanou blůzu.

„Uvidíš, že nejsem takový špatný…“

„Dwayne, prosím tě, nech toho!“

„Když nám spolu bude dobře dneska, můžeme si to užit ještě líp v sobotu, na večírku pro Ellen!“

„Cože? Co to blábolíš? Na žádný večírek tě nikdo nezval!“ křičela Shannon.

„To se mýlíš! Suki Thomasová mě požádala, abych ji tam

doprovodil.“

Shannon ustoupila až ke zdi a Dwayne, posilněný mohutným

douškem piva, se k ní začal tisknout.

„Dwayne, nech toho. Já s tebou tancovat nebudu. A myslím to vážně!“

„Nevíš, o co se připravuješ!“ šklebil se Dwayne významně.

Meg usoudila, že je nejvyšší čas, aby se do toho vložila. „Shannon

– chce s tebou mluvit Tony!“ vykřikla první věc, která j i napadla.

Přiběhla k Shannon a táhla ji pryč. „Je v kuchyni a potřebuje se tě na něco zeptat!“

Dwayne se na Meg vztekle podíval a utrousil. „Tony? To jako Lančmít? Lančmít je tady taky? Neměl by už bejt v posteli?“

Meg ho ignorovala a táhla Shannon pryč. Dwayne je následoval, ale když se Shannon otočila a vrhla na něj zničující pohled, zdvihl ruce na znamení, že se vzdává. „Uhrančivý pohled!“ Zasmál se.

„Dobře, dobře, rozumím. Díky za taneček, uvidíme se v sobotu!“

Mrštil prázdnou plechovkou na pohovku, kde se odrazila od Arnieho břicha a odkutálela pryč. Arnie se ani nepohnul.

„Díky za pomoc, ale já bych toho cvoka zvládla sama taky,“ řekla Shannon. „Stačí dobře mířený úder srolovanýma novinama přes čumák!“

„Kdyby aspoň nebyl taková vazba,“ podotkla Meg. „Jde z něj trochu strach.“

„Co takhle zajít do jídelny?“ navrhla Shannon. „Vypadá to, že tam 96

je spousta jídla!“

„Ani ne, podívám se, jestli… Jé, támhle je! Tony!“ Tony – v džínsech a šedém koženém saku – stál ve dveřích na ulici a rozhlížel se, nejspíš po Meg.

„Ahoj, Tony, čau, Tony,“ řekla Shannon a zmizela v jídelně.

„Buďte zdráv, cizinče!“ přivítala Meg šťastně Tonyho a vzala ho za ruku; ruka byla ledově chladná.

„Je to tu velký,“ ocenil večírek Tony a rozhlížel se kolem. „Kde je David?“

Davida uviděli skoro současně. Objevil se zároveň s Corym ve dveřích do pracovny: oba dva šli po rukách a nohy se jim komíhaly ve vzduchu. Náhle se Corymu začaly z kapsy sypat drobné na zem a oba kluci se se smíchem zhroutili na zem.

„Tak půjdem, ne!? Navrhl Tony a vedl Meg ke dveřím.

„Ale vždyť jsi sotva přišel. Nechceš s nikým mluvit?“

„Jenom s tebou. Pojďme někam, kde budeme sami,“ usmál se na ni. Vypadáš nervózně, všimla si Meg. A je děsně bledý.

Za pár minut už seděli v autě, které si Tony půjčil od otce, a ujížděli po River Road směrem k River Edge. Trochu se ochladilo a od řeky foukal studený vítr. Meg měla sice na sobě několik vrstev triček, ale teď si přála, aby si sebou vzala sako. „Je tu děsná tma,“

zašeptala a přitiskla se k Tonymu.

„No jo, je tu málo svítilen,“ souhlasil Tony.

Silnice stoupala, jak šplhala na hřeben, pod nímž se řeka rozdělovala. River Ridge byla vlastně původně indiánská stezka.

Začínala dole, na východním břehu řeky Conononky, a pak vedla souběžně s řekou a přitom šplhala vzhůru, až se ocitla vysoko nad vodou, na žulových útesech. Nejvzdálenější a nejvyšší konec se jmenoval milenecký skok, i když nikdo přesně nevěděl, proč. Cesta po Ridge byla romantická, zvláště za teplých jarních večerů a letních nocí.

Hezkou chvíli jeli mlčky, až Meg poznamenal: „Dneska toho moc nenamluvíš!“

„Stačí mí, že jsi vedle mě,“ řekl Tony. Připadalo jí, že má cizí hlas: nervózní a jako by úzkostí přiškrcený. Nebo si to jenom 97

namlouvá, protože je sama nervózní?

Nedaleko vrcholku zajel ke straně a zaparkoval mezi dvěma stromy. Vypnul zapalování a zhasl světla. „Pojď, projdeme se!“

„Nemám sako,“ řekla a zachvěla se zimou. „Půjčíš mi svoje?“

Upadl do rozpaků. „Neboj,“ řekl tiše. „Já tě zahřeju!“

Vystoupila a šla za ním, na stezku vedoucí k vrcholu. Dole ve tmě slyšela šumění řeky. Cestička z udusané hlíny se měkce bořila pod jejíma nohama, Tony natáhl za sebe ruku a Meg se jí vděčně chopila.

„Je to tady trošku o strach, nemyslíš?“ volala Meg, dohonila Tonyho a šla první, aniž pustila jeho ruku. Nahoře se vyplašeně zastavila: „Heleď, jsme úplně na kraji skály! Měli by sem dát zábradlí nebo něco takového!“

Tony mlčel, stál těsně za ní a oběma rukama ji pevně sevřel za ramena. Pak udělal krok dopředu a Meg chtě nechtě s ním.

98

XVIII.

Pondělí večer

Pár vteřin a budu to mít za sebou, uvažoval. Stačí do ní trochu strčit a je dole. Vyřídím to jednoduše a rychle.

Tak proč váhám? Nechápal.

Kdyby nebyla tak strašně důvěřivá! Kdyby se v jeho náručí aspoň necítila tak bezpečná! Ani jí nebylo divné, že jí nechtěl půjčit sako…

Možná, že nakonec ani nic neví. Možná, že bych ji zabil, aniž bych vlastně musel…

Rozhodl se, že zjistí, na čem je.

„Tak co ti vlastně Brian

napovídal?“ řekl tiše a odváděl ji pryč od kraje propasti, zpátky na cestu.

„Mluvil hrozně záhadně,“ řekla Meg a zachvěla se. „Vůbec jsem tomu nerozuměla!“

„A co přesně řekl?“ naléhal netrpělivě Tony.

„Říkal, že mě varuje. Ale znělo to… jako by mi vyhrožoval!“

„Před čím tě varoval?“

„To právě nevím. Říkal, abych byla opatrná, že zdání klame…

Podle mě to nedávalo žádný smysl. Vypadalo to, jako by se sám hrozně bál. Taky říkal, že mi hrozí nebezpečí…“

„Od koho? Od toho chlápka, co se snaží překazit ten večírek?“

Tiskl ji pevně k sobě – kdyby bylo třeba, může ji srazit dolů i odsud.

Byla by tak překvapená, že by se ani nebránila.

„to právě nevím, to mi neřekl!“

Takže Brian se úplně nesložil, uvědomil si Tony. Málem jí to řekl, málem jí řekl, že to nebezpečí jsem já – ale dostal strach. A Meg nic 99

netuší.

„Napadlo mě, že bys to mohl vědět ty – koho myslel!“ řekla Meg a důvěřivě se o něj opřela.

„Nemám ponětí,“ prohlásil Tony. „Co ještě ti Brian řekl?“

Musí to s ní skončit, rozhodl se. Musí ji tam hodit, protože i když jí to zatím nedošlo, dřív nebo později si to dá dohromady. A to by byl jeho konec.

Důvěřivě se o něj opírala – stačil by jeden pohyb a bude po starostech – alespoň částečně.

„Brian říkal, že jsem v nebezpečí. To je vlastně všechno. Mám prý být opatrná!“

„A l e v jakém nebezpečí?“ zeptal se nevinně.

„Před kým tě

varoval?“

Tak do toho! Konec váhání! Strčíš ji a utečeš. Ani neuslyšíš, jak bude křičet a jak vyšplouchne voda. Zmizíš a všechno dobře dopadne. Bude po starostech…

„Já myslím, že… že před sebou!“ řekla nejistě. „Byla jsem z toho úplně popletená… vypadalo to, že mě varoval před sebou. Je to možný?“

Začal znova váhat. „To nevím – i když Brian je divný!“

„Ale jak by to mohl být Brian,“ uvažovala nahlas. „Tenkrát v noci v tom lese – ten chlap, co mě chytil zezadu a já jsem pak spadla do tý rokle – to nemohl být Brian. Ten v té rokli už ležel celý pomlácený!“

Teď už jí to dojde, uvažoval Tony. Teď na to už musí přijít, že jedinej, kdo ji mohl v tom lese chytit, jsem byl já!

„Tak kdo by to mohl být?“ zeptal se. Napjal svaly a zavřel oči –

byl připraven. Ale nebyl připraven ji vidět, jak mizí v prázdnu.

„Myslíš, že by jich mohlo být víc, kdo se snaží překazit ten večírek?“ napadlo ji. „Brian a někdo další?“

Otočila se a zadívala se mu do očí.

Ne, to nesmíš! Nesmíš se na mě dívat! Nesmíš mi to dělat ještě těžší!

Má takový roztomilý obličej, jako panenka. Tak dokonalý. Tak krásný.

Nesmíš být sentimentální! Přikázal si. Samozřejmě, že ti na ní záleží. Ale ještě víc ti záleží na tom, abys zůstal na svobodě, abys 100

zůstal živ… a aby to strašný tajemství zůstalo navždycky pohřbený!

„Brian a ještě někdo další? To nevím…“ uvědomil si, že se mu chvěje hlas. Je možné, že by si nevšimla, jak je rozčilený?

Hlavně se už zase otoč! Přestaň se mi tak zamilovaně dívat do očí!

„Tony – ty ale s tím vším nemáš nic společného, že ne?“ zeptala se najednou.

„Cože?“ Tony cítil, jak se zachvěl, jako kdyby na něj sáhla smrt.

Přitiskla se čelem k jeho tváři. „Napadla mě taková hloupost – že třeba Brian myslel tebe… Je to zvláštní, jaký nesmysly se člověku honí hlavou, když je rozčilený a snaží se něčemu přijít na kloub!“

„Mě?“ zašeptal Tony. „To snad ne. Mě určitě ne!“

už na to skoro přišla. Měl pocit, že cítí, jak jí za čelem přitisknutým k jeho tváři pracuje mozek na plné obrátky. Poznala to, že lže? Ví už, že to je on, kdo zabil Evana?

Popošla zpátky k propasti a řekla: „Ráda poslouchám, jak řeka dole šumí… Je to takový uklidňující!“

Třeba by sis to rád poslechla víc zblízka, napadlo ho. Měl pocit, že se její hlas změnil, že z něj čiší podezření… Nebo si to jen namlouvá?

Chytil ji za ruce, vzepřel se a zhluboka nadechl.

„Co se děje, Tony?“ zeptala se tiše.

„Nic… co by se dělo.“

Jeden pohyb a je to vyřízené. Ani si neuvědomí, co se děje, a bude dole.

Ne! To nemůže udělat! Ne! Nemůže!

Nejsem přece vrah, uvědomil si. Zabil jsem Evana, ale vrah nejsem!

Nebo jo? Svede to ještě jednou?

Měl pocit, že se mu rozskočí hlava. Na okamžik se cítil tak omámený, že měl pocit, že se zřítí dolů sám.

Uklidnil se a přitiskl se k Meg. Najednou se mu v hlavě rozjasnilo: Jaký by to mělo smysl ji zabíjet? Nic neví, nic si nedomyslela… Zabít Meg by mu přece vůbec nepomohlo!

Jeho problém se jmenoval Brian. A druhý jeho problém měl

jméno Ellen. Ti dva – ti byli nebezpeční!

Meg mu nikdy nebezpečná nebyla.

101

Dobře, zůstaneš naživu, Meg. A budeš mít svůj večírek pro Ellen.

Snažil se tomu večírku zabránit, ale nevyšlo to. Koneckonců problém nevězel v tom večírku – problém vězel v těch dvou: v Brianovi a v Ellen! Brian a Ellen.

Půjdu s nima na ten večírek, uvažoval. Doprovodím své dva problémy a dám si na ně pozor. Poslechnu si, co budou povídat.

Najednou si vzpomněl na revolver, který jeho otec schovával v suterénu ve skříni. A vedle něj byla krabice s náboji.

Revolver – ten bych si mohl vzít s sebou. Pro všechny případy.

To je ono. Vezmu si s sebou v sobotu večer revolver.

Na Briana. A na Ellen.

Pro vlastní bezpečnost.

Brian už mě málem shodil. A kdo ví, co si na mě s Ellen vymyslí v sobotu! Budu připraven a nenechám se zaskočit.

„Tony – co je s tebou? Takhle divně ses ještě nikdy netvářil!“

Znepokojeně se mu zblízka zadívala do očí – poprvé měl pocit, že v jejích očích kmitlo podezření.

„Ale… to nic není. Je mi zima. Pojď, půjdem zpátky k autu!“

„A to mně ani nedáš pusu?“

Proč se mu tak upřeně dívá do očí? Co v nich chce vyčíst? Že není vrah?

„Pusu? To víš… že dám!“

Znova ji objal a políbil a přitom přemýšlel o revolveru, který na něj čekal doma, ve skříni v suterénu.

102

XIX.

Sobota večer

Meg zaparkovala u chodníku a nerozhodně se podívala nahoru, kde na kopci svítil dům Elleniny tety Amy. Tmavé schodiště lemovala řada žlutých světel končících naoře, před hlavním vchodem do domu.

Že by se mi chtělo šplhat ještě jednou nahoru, tak to tedy ne, pomyslela si Meg a stiskla tlačítko houkačky. Ale Ellen nikde.

Zahoukala ještě jednou a trochu déle. Proč do těch zahraničních aut montujou tak slabé houkačky, vztekala se.

V tom se Ellen objevila na zápraží a gestikulovala, že bude za chvíli dole.

Meg na ni zamávala a oddechla si, že se vyhnula schodům. Už teď byla tak nervózní, že jí bylo úplně jasné, že z celého večírku nebude mít vůbec nic. Ale když uvidím, že to Ellen udělalo radost, tak to stálo za to – skončila svůj monolog. Meg, Shannon a Lisa od rána připravovaly večírek v Halsey Manor House: vyčistily dům po řemeslnících, vyzdobily místnost pro večírek balónky a květinami a dovezly jídlo a pití.

Měla bych se na ten večírek těšit, přemítala, zatímco čekala na Ellen, ale místo toho se čím dál víc bojím. Co když to bude propadák a Ellen z něj bude totálně otrávená? Bude pak na mě mít vztek až do smrti! Jak jsem si mohla vymyslet takovou hloupost?

Ale když Ellen běžela po schodech dolů, usmívala se a její úsměv zaplašil nejhorší obavy. Třeba to přecejen nedopadne tak hrozně, uklidnila se trochu Meg. Za starých časů Ellen nikdy nezkazila žádnou legraci a Meg najednou pocítila jistotu, že dneska večer tomu 103

nebude jinak. Třeba bude dokonce ráda, že si její starší přátelé kvůli ní dali takovou práci.

Byl chladný a větrný večer. Počasí jako by si pořád nechtělo uvědomit, že už je léto. Ellen měla na sobě černé punčocháče, červenou minisukni a černé tričko s dlouhými rukávy. Vypadala skvěle. Tak bych chtěla být takhle vysoká, povzdechla si závistivě Meg, když Ellen vklouzla do auta a usadila se vedle ní.

„Ahoj,“ řekla Ellen. „Kde máš Shannon?“

„Stavíme se pro nic cestou,“ řekla Meg, zařadila zpátečku a otáčela se. „Vypadáš skvěle!“

„Ty taky,“ vrátila Ellen kompliment. „Ty vypadáš pořád stejně.

Tak asi na deset!“

„No tos mě potěšila!“ zasmála se Meg. Zamířila teď na západ k Old Mill Road, která vedla na Fear Street.

„Kde na nás Shannon čeká?“ zeptala se Ellen. Schoulila se na sedadle a opřela si kolena o přístrojovou desku. „U ní doma?“

Vypadala, jako by se jí ta představa dvakrát nezamlouvala: koneckonců byl to také dům, kde bydlel Evan.

„Ne, máme s ní sraz v Halsey Manor House,“ vysvětlila Meg co možná nejlhostejněji. Jako by se na tomhle místě setkávala s Shannon pravidelně.

„C o ž e ? V tom starým baráku v lese? Žasla Ellen.

„Ve

Fearstreetském lese?“

Meg přikývla a neodvažovala se odtrhnout oči od silnice: věděla, že neumí lhát, a tak jediná naděje byla, že se Ellen přestane vyptávat.

„Co tam dělá?“ vyzvídala Ellen, pootevřela okénko, ale pak usoudila, že je venku moc chladno a zase je vytáhla nahoru.

„No… vlastně ani nevím. Prostě mi řekla, ať se tam pro ni stavíme.“ Meg usoudila, že politika vlastně ani nevím, bude bezpečnější, než vymýšlet nějaké komplikované zdůvodnění. „Jak se daří tetě? Líbí se ti u ní?“ rozhodla se raději změnit téma.

Ellen si povzdechla a ještě víc se v sedadle schoulila.

„Já ti ani nevím,“ řekla nerozhodně a chvíli mlčky pozorovala, jak ve tmě míjejí světla domů. „Možná jsem se sem ani neměla vracet.

Připomnělo mi to příliš moc věcí…“

Tak to bude bezvadné, pomyslela si Meg. Teď ji vysadím do 104

domu, kde jí připomenu ještě zbytek toho, na co si nevzpomněla!

Zabočila do Fear Street, rychle minula hřbitov a rozpadající se domy naproti. Jak zabočila na Fear Street, jako by noc ztmavla. Ještě ke všemu z nějakého důvodu nesvítila pouliční světla a většina domů, které teď míjely, byla také tmavá.

Ellen se zachvěla a zavřela oči. „Tohle místo nemůže vystát,“

poznamenala, když projížděly Fearstreetským lesem. Když otevřela oči, dodala. „Rozhodla ses ukázat mi okolí rodného města?!“

„Tak trochu,“ řekla Meg, kterou nic lepšího nenapadlo. Kdyby se večírek konal u Shannon, byl by to taky průšvih. On by to byl průšvih, ať by to bylo kdekoliv… Prostě jsem se bodla, a

pokračovala ve svém sebeobviňování. Ellen se prostě ještě nesebrala z toho, co se jí tady před rokem stalo. A ani se nesnaží předstírat, že ani. Možná, že se s tím nevyrovná nikdy…

Zabočila na úzkou prašnou cestu, která vedla lesem k Halsey Manor House. Měla pocit, že by měla Ellen něco vyprávět, ale naprosto nic ji nenapadalo – připadala si stejně nemožná, jako během své první návštěvy v pondělí. A když se ve světlech reflektorů vynořila masivní kamenná budova, Meg zaplavil pocit jakési hrozby visící ve vzduchu, hrozby velké jako to sídlo pře nimi.

„Frankensteinův zámek,“ poznamenala Ellen. „Tady jsem nebyla už celou věčnost. Když jsem byla malá, tak tu párkrát někdo slavil narozeniny. Byly to ty nejponuřejší oslavy, co si pamatuju!“

Tak teď si jednu takovou ponurou oslavu zopakuješ, pomyslela si optimisticky Meg. N okamžik měla šílený nápad pokračovat po kruhové příjezdové cestě k domu kolem dokola a odvézt Ellen zpátky k její tetě. Anebo prostě pokračovat v jízdě pryč, někam, kde už nebudou povědomé domy a kde ellen nebudou trápit

vzpomínky…

Meg, já tě nepoznávám, hubovala se vzápětí. Takováhle jsi nikdy nebyla… Jedna z tvých nejlepších vlastností přece je, že jsi vždycky dovedla i z průšvihu udělat úspěšnou akci! Tenhle večírek bude skvělý, jen co se rozjede! A když ne přímo skvělý, tak alespoň bezvadný. A Ellen se bude líbit, jinak to prostě dopadnout nemůže!

Uklidněna zajela ke vchodu do domu a zastavila. Žádná jiná auta vidět nebyla – všichni dostali pokyn, aby parkovali za budovou. Dvě 105

kamenné pochodně zakončené žárovkami vrhaly na dveře matné žlutavé světlo a obloukovitý vchod vypadal jako vchod do zámku.

„Počkám tady,“ řekla Ellen. „Tohle místo mi nahání husí kůži!“

Meg stiskla kliku a otevřela dveře auta. „Jen hezky pojď se mnou.

Přece mě v tom nenecháš samotnou!“

Ellen se zamračila a s povzdechem se soukala z auta. „Taky ti tu není moc do smíchu, co? Prosím tě, co tu ta Shannon provádí?“

Připojila se k Meg kráčející ke dveřím. „No jo, tak půjdem spolu!“

Meg byla tak rozčilená, že sotva pletla nohama. Ještě nikdy nepořádala večírek s překvapením a už teď se zapřísahala, že tenhle bude poslední. Otevřela těžká vrata a vešla do vstupní haly.

Jejich sportovní boty vydávaly na mramorové podlaze mlaskavý zvuk, který se prázdnou halou ozýval ozvěnou ze všech stran.

Obrovský lustr, změť krystalu a mosazi, dominoval místnosti, aniž se namáhal ji příliš osvětlovat.

„Tudy, jestli se nepletu,“ řekla Meg, jako by si nebyla jista, kudy má jít. Prošla halou k masivním dveřím na konci a otevřela je. „Měla by být tady?!? Konstatovala, ale místnosti tonula ve tmě. V životě jsem snad nebyla takhle nervózní, napadlo Meg. Pane bože – jen ať to není úplný průšvih!

Ellen váhavě vešla za Meg do tmavé místnosti. V té chvíli se místnost rozsvítila a objevilo se několik desítek rozesmátých tváří:

„Ahóóój, Ellen!!“

Ellen nechápavě zírala na Meg, jako by se dožadovala vysvětlení.

„Ahóój! Ellen!“ křičeli přítomní a smáli se.

„Koukněte na ni!“ křičela z rohu místnosti Shannon. „Fakt nic netušila!“

Meg se podívala na Ellen v očekávání, že se také rozesměje, že na ní uvidí potěšení z té pozornosti, které se jí dostalo.

Ale úsměv se nedostavil.

Ellen vypadala k smrti vyděšeně.

106

XX.

Sobota večer

Následující okamžiky utkvěly Meg v hlavě jako fotografie. Shannon se objímá s Ellen. Ellen se konečně podaří vyloudit na tváři úsměv.

Ellen objímá Lisu. Lisa si dobírá Ellen, jak ji večírek překvapil. Ellen říká žertem Meg, že jí tohle jednou oplatí. Tony a ellen – oba jsou velice nesví, když se tak nějak prkenně zdraví. Tony blahopřeje Meg, že se jí podařilo dát večírek dohromady. Kluci a holky se tlačí kolem Ellen a vítají ji zpátky doma. Jak přibývá gratulantů, Ellen vypadá čím dál spokojeněji.

„Probíhá to prima!“ zakřičela Shannon Meg do ucha, aby

překřičela hluk v místnosti. Meg sebou polekaně škubla: Shannon stála za ní a Meg ji neviděla. „Ellen vypadá skvěle, co? Ale že z toho byla vykulená, když jsme rozsvítili!“ Shannon zase odeběhla za dalšími známými a Meg zamířila k Tonymu, který seděl stranou od ostatních a s nikým se nebavil. „Proč si nesundáš to sako?“ oslovila ho Meg. „Je tu děsný vedro!“

„Mně je akorát,“ odsekl naštvaně. Ruce měl vražené do kapes koženého saka, které mu nad pasem odstávalo, jako by tam něco ukrýval.

„Ellen to sluší, co?“ podotkla Meg, které se ohledně večírku opět vrátil optimismus.

„Hm… Asi jo.“

„Co je s tebou? Všichni kromě tebe se tu baví!“ Už jsem zase nějaká agresivní, uvědomila si vzápětí. Asi jsem ještě pořád trochu nervózní – začalo to sice dobře, ale do konce je ještě daleko.

107

„Nech mě bejt!“ zamručel Tony. „Víš, že mě večírky nebaví.“

„Zatančíme si pak?“ Políbila ho na tvář.

„Možná,“ pousmál se nuceně.

Poté, co se všichni pozdravili s Ellen, zábava se skutečně rozproudila. Škola skončila, a tak byli všichni ve správné náladě k oslavování.

Všimla si Lisy, která něco vyprávěla Ellen a bohatě přitom gestikulovala rukama. Ale Ellen vypadala nesoustředěně a pohledem co chvíli zabloudila kamsi za Lisu. Meg sledovala její pohled a užasla: Ellen se dívala na Tonyho! Ale chvíli nato se už Ellen živě bavila s velkou skupinou přátel. Uprostřed místnosti pak Meg zahlédla Lisu s Corym: konečně je jednou viděla pohromadě, aniž by se hádali. O pár metrů dál seděla Suki Thomasová s odbarvenými vlasy nápadně učesanými, jako to nosí pankáči. Ruku měla ovinutou kolem Dwaynea, ale ten jako by to ani nevnímal, rozhlížel se neúnavně kolem a hledal Shannon. Veliká m místnost vibrovala smíchem a hovorem – koneckonců byl to večírek, jak má být, usoudila spokojeně Meg.

„Rychle – pusť nějakou muziku!“ křičela Shannon na Meg za jejími zády. „A pusť ji na plný pecky! Je to prima večírek!“

Meg si půjčila přenosný přehrávač a bedny od Tonyho. Rozběhla se přes místnost na druhou stranu, aby dala do přehrávače kazetu.

Uprostřed místnosti ji zastavila Ellen. „Je to tady moc hezký!“ objala Meg. „Moc jste mě překvapili… až jsem z toho trochu dojatá!“

„Bála jsem se, že se na mě kvůli tomu naštveš!“ přiznala se Meg a uchichtla se. Asi jsem se s tím chichotáním nakazila od Ellen, pomyslela si.

„Bylo to od tebe hrozně hezké,“ řekla dojatě Ellen. „Ani si to nezasloužím!“

„Nebuď hloupá,“ oponovala Meg. „Všichni jsme tě chtěli přivítat doma. Chybíš nám tady – a mně obzvlášť!“

„Ty mi chybíš taky!“ zašeptala Ellen. Meg měla pocit, že vidí v jejím oku slzu – což nebylo Ellen vůbec podobné. To ji ten večírek musel opravdu dojmout!

„Zrovna jdu pustit nějakou muziku!“ křičela Meg a spěchala k přehrávači. Odkudsi se vynořil Dwayne a zastoupil jí cestu.

108

„Nevidělas Shannon?“ zeptal se, když do něj téměř narazila.

„Teď ne,“ řekla neochotně. Podívala se po Suki a našla ji, jako objímá nějakého jiného kluka.

„Řekni jí, že ji hledám, jo?“

„To víš, že jo!“ ujistila ho a běžela dál. Na stole s přehrávačem rychle prohrábla kupu kazet s taneční hudbou, vybrala ten největší rámus a pustila ho.

V mžiku vyplnil místnost ječivý zvuk trubky a rytmické drnčení kytar. Několik párů začalo tancovat. Meg se rozhlížela po Tonym, ale nemohla ho nikde najít. Nakonec ho objevila, jak sedí v rohu na zemi a srká sodovku.

„Zatancujeme si?“ křičela. Stála nad ním a pohupovala se v rytmu hudby.

„Později,“ utrousil a dlouhým douškem se napil z plechovky. Meg si ještě všimla, že přes horko v místnosti si tvrdohlavě na sobě nechával kožené sako.

„Bezva večírek,“ řekla Lisa, která se náhle objevila mezi ní a Tonym. Objala Meg a dodala: „Fakt se ti to povedlo!“

„Nám se to povedlo!“ opravila ji Meg. „Myslím, že si všichni zasloužíme…“

Už nikdy tu větu nedokončila. V místě, kde stál přehrávač, začal nějaký zmatek a pak hudba zmlkla uprostřed melodie. Několik párů, které právě tancovaly, se překvapeně ohlédlo a někdo vykřikl.

„Co se děje?“ volala Meg.

„Brian!“

Brian, turban bílých obvazů na hlavě, stál mezi stolem s

reproduktory a dveřmi. Meg a Shannon se k němu rozeběhly a kdosi volal: „Přišla se na nás podívat mumie!“ Pár lidí se zasmálo.

„BUĎTE VŠICHNI ZTICHA!“ křičel Brian.

„Briane, co tu děláš?“ volala na něj zmateně Meg.

Pod obvazy viděla, že Brianovi nepříčetně planou oči a jeho tvář křiví podivný úsměv. Zdvihl obě ruce vysoko nad hlavou gestem žádajícím o klid.

„Briane, prosím tě.“ Naléhala na něj Meg. Ale zdálo se, že ji vůbec neslyší.

„Co je mu?“ Ellen přiběhla k Meg s ustaraným výrazem. „co chce 109

dělat?“

„Slyšte slova čaroděje čtvrtého stupně!“ křičel Brian s rukama nad hlavou.

Ohromná místnost ztichla jako kouzlem. Nikdo se ani nepohnul.

„Dosáhl jsem čtvrtého stupně! Ovládám sílu! Dnes večer přivedu mezi nás Evana!“

„NEE!“ vykřikla Ellen, tvář zkroucenou strachem.

„Já to vyřídím!“ zařval Tony a vrhl se k Brianovi. Jednu ruku měl zaťatou v pěst, druhou sahal pod sako.

„Počkej, nech ho…“ táhla Meg Tonyho zpátky.

„Vrátím Evana mezi nás živé – a to TEĎ!“ vykřikl Brian. Spojil ruce nad hlavou a zvolna je spouštěl níž, až ukazovaly na dveře.

Zároveň se dveře začaly znova otevírat.

„Co to vyvádí?“ křičela Shannon. „Co ho to napadlo?“

„Ne! Okamžitě toho nech!“ ječel Tony, odstrčil Meg a vrhl se k Brianovi.

Dveře se rozevřely dokořán a v šeru haly stála jakási postava.

Pak se postava zvolna blížila.

„To má být vtip?“ vykřikla Shannon. „To je pěkně blbý fór.“

Tony strnul, ruku pod sakem.

Brian, oči rozzářené, vítězně ukazoval na vysokou postavu, která s přibývajícím světlem začala dostávat povědomé rysy.

Někteří zalapali po dechu. Někteří zaječeli.

Postava, která se objevila, byl Evan.

110

XXI.

Sobota večer

„NEE! TO PŘECE NEJSI TY, EVANE!“ hystericky ječel Tony.

Evan se upřeně díval na Tonyho. Jeho oči vypadaly v barevném světle místnosti bílé. Zdvihl ruku a obviňujícím gestem jí ukázal na Tonyho. Pak popošel o krok blíž.

„NE! TY JSI MRTVÝ!“ ječel Tony s obličejem změněným

strachem. Náhle vyndal ruku zpod saka a v ní se objevila velká černá pistole.

„VÍM, ŽE JSI MRTVÝ, PROTOŽE –“

Evan pokročil k Tonymu o další krok.

„Tony – co chceš dělat s tím revolverem?!“ křičela vyděšeně Meg.

„Kde jsi ho… Tony, neblázni…“

„Dobře… Tak teda dobře!“ křičel Tony a jako hypnotizovaný zíral Evanovi do očí. „Já vím, proč jsi přišel! Tak já jim to teda povím! Řeknu jim, jak to bylo! Ať to všichni vědí, kdo tě zabil!“

„Miku! Co tě to napadlo!“ vykřikla náhle Shannon. Otočila se k Tonymu: „To není Evan – to je Mike, můj nevlastní brácha! Slyšíš, tak na něj přestaň mířit!“

Nevím, co se to s ním děje, pomyslela si Meg, ale musím mu ten revolver sebrat, dokud s ním něco hrozného nevyvede. Klopýtavě vyrazila vpřed a hmátla po zbrani, ale Tony uhnul a hrubě ji odstrčil stranou. Pak opět zamířil na postavu před sebou.

„Dobře, tak jo! Všechno povím!“ křičel Tony. „O to ti přece jde, ne? Tak teda poslouchejte – všichni! Řeknu vám, kdo Evana zabil.

Řeknu vám, jak to všechno bylo! Já…“

111

Nedořekl, protože v té chvíli zhasla světla.

Místnost zaplnil křik a panika. Většina se vrhla ke dveřím. Meg se ve tmě snažila najít Tonyho. Chtěla ho zadržet, chtěla mu sebrat zbraň, zjistit, co se děje, proč byl tak vyděšený a k čemu se to chystal přiznat…

Přiznat?

Teď už si tím byla jista: Tony se chystal k něčemu přiznat.

Cítila, že se celá chvěje. Najednou si uvědomila, co znamenalo Brianovo varování, a také jí došlo, že Brian se musel na téhle scéně dohodnout s Mikem a že jim šlo o to, aby Tonyho vyděsili!

Ano – to divadlo mělo jediný cíl – vyděsit Tonyho!

Těsně vedle ní se ozval ohlušující výstřel a Meg vykřikla. V hluku kácených židlí, jak se všichni snažili ve tmě dostat ven, bylo slyšet sténání raněného.

„Světlo!“ křičela Meg. „Rozsviťte někdo! Tam u dveří je vypínač!“

Vzápětí se v místnosti rozsvítilo. První, co Meg uviděla, byl Tony, ležící u jejích nohou. Tvář měl zkřivenou bolestí a strachem. Rukou se držel za rameno a skrz prsty mu kapala na koberec krev.

„Tony!“

„Někdo… Někdo na mě střelil!“ šeptal nevěřícně. „Dostal jsem ji do ramene!“

„Chyťte ho!“ zakřičel vpředu dívčí hlas. „Chyťte ho někdo!“

Chytit? Koho? Nechápala Meg.

Zdvihla hlavu a uviděla, jak někdo běží ke dveřím. Všechno se seběhlo tak rychle, že nemohla uvěřit svým smyslům. Ale ano, vidí dobře: je to Dwayne – a v ruce má Tonyho pistoli!

„Chyťte ho! Zastřelil Tonyho!“

Dwayne zakopl o skládací židli a přistál na břichu. Pistoli však z ruky nepustil a než se kdo vzpamatoval, vyškrábal se opět na nohy a pistolí udržoval všechny v patřičném odstupu.

„Už jsem byl skoro venku,“ vztekal se. „Který blbec rozsvítil?!“

„Dwayne – proč jsi střílel na Tonyho?“ křičela Meg.

Tony, zhroucený na podlaze, zasténal a snažil se držet rameno tak, aby se kaluž krve kolem něj příliš nezvětšovala.

„Drž hubu! Ty drž hubu!“ ječel Dwayne a namířil na Meg. Viděla 112

na něm, že se zoufale snaží rozhodnout, co by měl udělat.

Nepochybně chtěl ve tmě zastřelit Tonyho a pak zmizet. Jenže teď ho pár desítek lidí vidělo, jak utíká s pistolí v ruce.

Ale proč? Proč chtěl Dwayne Tonyho zastřelit? A proč si Tony přinesl na večírek pistoli? Meg z toho byla stejně popletená jako vyděšená.

„Nemám jinou možnost,“ prohlásil po chvíli Dwayne a očima nervózně těkal z jednoho na druhého. „Nechci, aby mě někdo z vás honil!“

Náhle popoběhl dopředu a popadl Ellen za paži. Pistoli jí přiložil ke spánku a nařídil: „Půjdeš se mnou! Stejně se hodíš jako rukojmí nejlíp – taky ses podepsala na tom, že je Evan mrtvej!“

Meg chvíli myslela, že špatně slyší. Ellen že je nějak namočená do Evanovy smrti? Ellen taky? Co tím chce Dwayne říct?

„Ne… Prosím tě, já ne…“ bránila se Ellen.

Ale Dwayne ji vlekl ke dveřím, pistoli přitisknutou k její hlavě.

„Jestli někdo poběží za mnou, tak je po ní!“ řval Dwayne, ale nikdo se ani nepohnul Nikdo taky nepochyboval, že to myslí vážně.

„Udělejte, co chce! Prosím vás!“ křičela Ellen.

Někdo ho přece musí zastavit, nemůžeme ho přece nechat, aby odvlekl Ellen s sebou, rozhlížela se Meg po ostatních. Chtěl zastřelit Tonyho, přece ho nemůžeme nechat, aby dostal i Ellen.

Stejně je to moje vina, napadlo ji. Je to přece můj večírek. Takže taky moje zodpovědnost.

V koutku duše si byla vědoma toho, že neuvažuje úplně správně.

Ale na to, aby mohla chladnokrevně uvažovat, byla příliš rozčilená.

Věděla jenom, že musí něco udělat. Rychle se plížila podél zdi dopředu a snažila se přitom držet ve stínu tak, aby ji Dwayne, ustupující pozpátku ke dveřím, neviděl. Kdyby se jí podařilo sebrat mu pistoli nebo alespoň dát Ellen šanci utéct.

Rozčilením se jí točila hlava: podlaha jako by se jí kroutila pod nohama a stěny na ni padaly. Ale přese všechno se jí dařilo jít dál, tiš a vytrvale.

„Nikdo ani hnout!“ nařizoval Dwayne. „Nebo mě donutíte udělat něco, co bych nerad!“ Držel Ellen kolem pasu a vláčel ji napříč místností ke dveřím. Teď už nedržel pistoli u Elleniny hlavy, ale 113

výhružně jí mával a mířil na lidi kolem dokola jako varování každému, kdo by ho snad chtěl sledovat.

Podařilo se jí to: byla u dveří dřív.

Zhluboka se nadechla. Dwayne ustupoval pozpátku rovnou k ní, byl už jen pár metrů. Ještě kousek a dosáhne na zbraň v jeho ruce.

Teď, teď se stačí natáhnout a …

Dwayne se prudce otočil a uviděl ji.

Meg se natáhla po pistoli a v té chvíli viděla jeho oči a jeho výraz.

Tak věděla, že se zlomek vteřiny zpozdila.

Jak se Meg pohnula, srazil Dwayne Ellen k zemi. Pak chytil Meg za ruku, kterou jí zkroutil za záda. Načež ji strčil ke zdi a přitiskl jí pistoli ke krku, až vykřikla bolestí.

„Tak pohyb, zlato! Jdeš s náma! Vždycky jsem chtěl mít dvě holky!“

Připadala si jako ve zrychleném filmu: všecko se dělo příliš rychle. Příliš rychle, aby tomu rozuměla, příliš rychle, aby o tom vůbec mohla uvažovat.

Najednou byli v tmavé chodbě. Dwayne postrkoval obě děvčata před sebou, přitom do nich šťouchal pistolí, aby je nenapadlo zdržovat nebo zastavovat. Nakonec běželi tak rychle, že Meg sotva stačila.

Ellen, s bezvýraznou tváří, mlčela a dívala se neživě před sebe.

Meg připadalo, jako by Ellen ani nevěděla, co se děje. Meg se snažila zastavovat, občas odmítala běžet dál, ale Dwayne ji pokaždé přitiskl pistoli ke krku. Cítila chladivý dotek kovu a mrazení jí probíhalo celými zády a nezmizelo ani pak, když už zase běžela tlak pistole pominul.

Když se dostali k hlavním dveřím, Dwayne se zastavil a chvíli váhal. Ellen upřeně zírala na dveře ke svobodě a Meg si na moment myslela, že se pokusí je otevřít a utéct. Ale pak Ellen sklopila hlavu, zavřela oči a odevzdaně čekala, až jí Dwayne řekne, kam půjdou.

Ten, aniž dveře vůbec otevřel, se náhle rozhodl a táhl obě děvčata zase pryč.

„Budou nás hledat venku,“ prohlásil hlasem, který zněl tak klidně a pevně, jak pevně tlačil pistoli Meg do zad.

„Takže zůstaneme

vevnitř!“

114

S děvčaty před sebou sestupoval po schodišti do suterénu. Meg potmě zakopla a padala, ale hrábnutím rukou ji zachytil a postrčil dopředu. „Budou prohledávat les až do rána. A my budeme v bezpečí a pohodě tady. Útulně se tu zabydlím i se svýma dvěma

přítelkyněma!“ Rozesmál se. Byl se sebou ohromně spokojený.

„Ale proč?“ zmohla se Meg na dotaz. Hlas měla přiškrcený a tichý.

„Padej!“ zavrčel a prostrčil ji, až málem sletěla ze schodů.

„Proč?“ opakovala, ale raději se už nezastavovala. Byla už příliš vyděšená, aby se bránila, ale taky nic nechápala a musela se zeptat.

„Proč jsi chtěl zastřelit Tonyho?“

„Protože nevím, na co všechno ten blbeček přišel. Nemoh jsem riskovat… že to všem vykecá…“

„Vykecá – ale co?“

„Že jsem zabil Evana!“

115

XXII.

Sobota večer

„Ale Evana zabil Tony!“ řekla ohromeně ellen. „Já ho viděla!“

Meg se šokovaně zastavila a vyděšeně vyjekla. „Tony? Ellen, to nemyslíš vážně?“

„Evana zabil Tony,“ opakovala Ellen.

„Ale, to přece není možný, vždyť –,“ začala Meg, ale Ellen jí skočila do řeči.

„Meg, ty prostě nic nevíš!“

„Pohyb, pohyb,“ mával pistolí Dwayne.

Meg násilím potlačila myšlenky na Tonyho a obvinění, které Ellen proti němu vznesla, a vrátila se do současnosti. Kde to vlastně jsme? Dumala. Ocitli se teď v nerenovované části domu. Prošli postupně spoustou tmavých místností: některé byly nacpány přikrytými kusy nábytku, některé hostily jen mnohaleté vrstvy prachu a jiné byly plné podivných nástrojů a zařízení. Dwayne otevřel další dveře a vklopýtal do další místnosti. Nahmatal vypínač a rozsvítil: byly ve velikánské kuchyni. Soudě podle množství pavučin a prachu, nevařilo se tady už hezky dlouho. Špinavé měděné nádobí bylo rozvěšeno po zdech a v rohu trůnil velký sporák, plný mastných a připečených skvrn. Na dřevěných policích se kupily mísy a hrnce, které nikdo celá léta nedržel v ruce. Místnost čpěla hnilobou a plesnivinou.

„Rozkošný, co?“ pochvaloval si Dwayne. „Není nad přítulnou, teploučkou kuchyň! Co vy na to?“ Spokojeně se zasmál. „Dwayne to zase jednou zvládnul. Tady nás v životě nenajdou. Trošku tady 116

pobudeme, uděláme si pohodlí, a že to vzrůšo opadne, tak odsud zmizíme… Račte se posadit, dámy!“ ukázal děvčatům na zem vedle sporáku.

Pak pistolí střídavě míří na obě dívky a s puberťáckým zvukem napodobujícím výstřel, dělal, že na ně střílí.

„Sranda, to je tvoje, viď Dwayne!“ podotkla Ellen.

„Drž hubu,“ odpověděl Dwayne a rozesmál se, jako by se mu povedl obzvláště dobrý fór.

„Na co si to vůbec hraješ?“ pokračovala Ellen. „Viděla jsem na vlastní oči Tonyho, jak Evana zastřelil. Co to do tebe vjelo? Proč se chováš jako šílenec?“

„Takže vy jste na to vlastně nepřišli, jak to bylo?“ Dwayne byl upřímně šokován.

„Já vím, jak to bylo!“ zdůraznila Ellen. „Byla jsem tam. Jela jsem s Tonym do Fearstreetského lesa za Evanem… Měli jsme o něj strach, protože jsem zrovna řekla Evanovi, že se s ním rozcházím!“

„Cože jsi mu řekla?“ vyhrkla Meg. Teď už nerozuměla vůbec ničemu. Ellen se rozešla s Evanem! A Tony prý…

„Promiň mi to, Meg. Fakt mě to moc mrzí,“ obrátila se Ellen na Meg, když viděla její úžas. „Ale je na čase, abys poznala, jak to na světě chodí. Scházela jsem se s Tonym, abys to nevěděla. Chtěli jsme spolu chodit. Tak jsem to řekla Evanovi.“

„Ty a Tony!“ Meg se snažila, aby její hlas zněl normálně, ale začínalo toho na ni být moc.

„No už je to tak – já a Tony. Dovedeš si představit, jak Evan vyváděl. Dostal hysterický záchvat a začal běsnit. Pak popadl tátovu pušku a vyrazil do lesa. Přitom křičel, že musí něco rozstřílet na cucky. Cokoliv. Tak jsme ho s Tonym sledovali,“ vykládala Ellen klidně. Jako by obě na chvíli zapomněly na Dwaynea a na to, kde jsou. „Měli jsme o něj strach. Počínal si jako šílený, mysleli jsme, že bychom ho mhli trochu uklidnit. Ale sotva jsme ho našli, hned se Evan porval s Tonym a pušku… Pak zazněl výstřel a … Evan byl mrtvý. Tony ho zastřelil!“

„Já tomu nevěřím“ řekla Meg zatvrzele. Přitáhla si kolena k bradě a zlomeně si o ně opřela hlavu. „Tony že byl u toho? Ne, to není možné, Brian řekl…“

117

„Brian přiběhl nějakou minut potom, co Tony Evana zastřelil.

Zastihl mě s Tonym, jak přemýšlíme, co máme dělat. Tony byl k smrti vystrašený,“ vzpomínala Ellen. „Pak ho napadlo, jak se z toho vyvlíkne: naaranžuje to tak, jakože se Evan zastřelil sám, nešťastnou náhodou. Pak pohrozil mně a Brianovi, že nás zabije, jestli ho shodíme. Viděli jsme s Brianem, jak se přitom tváří – myslel to smrtelně vážně.“

„Já tomu nevěřím… to prostě není možné,“ trvala na svém Meg.

„Nech mě, ať to dopovím,“ řekla Ellen. „Tony to naaranžoval jako nehodu a zmizel. Já jsem… Já jsem se z toho tak trochu zhroutila.

Byl jsem tak vyděšená, že jsem nemohla vůbec uvažovat. A Brian na tom nebyl o moc líp. Nakonec, když Tony utekl, došli jsme pro pomoc. Celý ten rok jsem s Brianem drželi jazyk za zuby. Celou tu dobu jsem se báli říct, že Evana zastřelil Tony.

„Teď se už nedivím, že byl Tony celý rok nějaký divný,“ podotkla Meg.

Dwayne se zasmál. Meg se na něj překvapeně podívala. Na chvíli skoro zapomněla, že tu nad nimi stojí s pistolí v ruce. Čemu se směje? Co by na tomhle mohlo být k smíchu?

„Myslel jsem, že Tony přišel na to, jak to bylo, že se to chystá tam nahoře všem vyklopit. Už jsem ho viděl, jak všem říká, že jsem to udělal já. Že jsem Evana oddělal.“ Znova se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Tohle se teda Tonymu povedlo. To je ale vůl!

Začal přecházet po kuchyni a přitom točit pistolí v ruce.

„Jak bys ty mohl Evana zabít?“ nechápala Ellen. „No jak? Viděla jsem, jak se Evan s Tonym pere o tu pušku. Viděla jsem, jak Evan padnul k zemi. Viděla jsem jak umřel!“

„Jsi stejně pitomá jako Tony,“ zavrtěl Dwayne hlavou. „Tony totiž nikoho nezabil, Evana jsem oddělal já!“ prohlásil a znělo to skoro jako by na to byl hrdý. „Hráli jsme v lese s Brianem Čaroděje a rytíře, když jsme zaslechli výstřel. Brian řekl, že se musíme jít podívat, co se stalo. Já řekl, že nepůjdu, že už jdu domů. Ale pak jsem ho tajně sledoval.“

„Takže tys tam byl taky?!“ vykřikla Ellen.

„Viděl jsem vás jako na dlani. Ze začátku jsem si taky myslel, že Tony Evana zastřelil, ale když jsem se na Evana podíval zblízka.

118

Nejenom, že nebyl mrtvý, ale nebyl ani škrábnutý. Praštil se do hlavy o šutr a byl v bezvědomí!“

„Ne, to… to není možné,“ zaúpěla Ellen. „takže… Evan žil a ty –“

Dwayne přikývl. „Nenáviděl jsem ho, odjakživa. Hlídal mě, abych si nemohl dát rande s jeho ségrou. Ani promluvit jsem s ní nemohl.

Nebyl jsem pro ni dost dobrý! Jednal se mnou, jako bych byl nějaký obtížný hmyz!“ sypal ze sebe zatrpkle Dwayne. „Když jsem ho tam našel, tak mě napadlo, že to je moje příležitost. Sebral jsem tu pušku a vyřídil si to sním! Byl přece už mrtvý, ne? Tři lidi si to mysleli, tak jsem se postaral, aby to byla pravda!“

„Takhle chladnokrevně někoho zabít – to jsem ještě neslyšela,“

vykřikla Meg. Přitom si uvědomila, že se celá chvěje; nohy a ruce měla studené jako led a ústa vyschlá, že stěží dýchala.

Dwayne se začal hihňat, znělo to jako ženský smích, jako

chichotání šílence. „Jsem jednička, já to vím,“ chlubil se. „Největší sranda je, že to bylo tak snadný. Docela jsem se při tom pobavil!“

A teď zabije nás, uvědomila si Meg. Zastřelil Evana, jako kdyby plácačkou zabil mouchu. Má z toho legraci, ani ho nenapadlo, že by toho měl litovat. Před chvílí nahoře chtěl zastřelit Tonyho, protože si myslel, že o tom ví… A teď jsme na řadě my, teď toho víme moc my…

Živé nás odsud odejít nenechá!

Dwayne se na ni šklebil, jako kdyby četl její myšlenky. Pohrával si výhružně s pistolí a upřeně je pozoroval.

Něco musím udělat, umiňovala si Meg. Nemůžu tady jen tak sedět a čekat, jak to dopadne. Alespoň se musíme pokusit dostat odsud ven!

„Jak může někoho

takhle jednoduše zabít!“ křičela Ellen s

odporem – ale také s nově probuzeným strachem.

„Takhle,“ prohlásil Dwayne, zamířil na ni a natáhl spoušť.

„Ne, neblázni-,“ Ellen zdvihla vyděšeně ruce před obličej.

Dwayne se zasmál a opět vydal dětinský zvuk, napodobující výstřel.

Jenomže pokaždé to takhle neskončí, uvědomila si Meg. Jednou –

a už to nebude dlouho trvat – zmáčkne kohoutek doopravdy!

„Můžeme si už stoupnout?“ ozvala se nahlas. „Už necítím nohy!“

„To víš, že jo,“ řekl Dwayne mechanicky a nespouštěl oči z Ellen.

119

„Jak je libo!“ Zatočil pistolí v ruce a upustil ji na betonovou podlahu.

Meg pomáhala Ellen vstát a zatímco se Dwayne shýbal pro

pistoli, zašeptala jí do ucha: „Bacha! Myš!“

Dwayne popadl pistoli a bleskově se otočil: Máte nějak dlouhý vedení, vy dvě!“ zasmál se spokojeně. „Mohly jste přece zkusit utéct!“

„Kam bysme asi běžely?“ prohlásila Meg rezignovaně.

Lámala si hlavu, jestli jí Ellen rozuměla. Přitom si netroufala na Ellen ani pohlédnout, Dwayne je pozoroval jako ostříž.

Ale umínila si, že se jen tak nedá. Před chvílí se Dwayne chlubil, že zabít Evana bylo tak snadné. Neměla nejmenší chuť, aby to jednou mohl říkat o ní. Neměla chuť skončit v téhle opuštěné, zasviněné suterénní kuchyni.

Přitiskla se zády ke studené kachlíkované stěně a přitom se posunula o pár centimetrů blíž k Ellen. Teď je řada na tobě, Ellen, pomyslela si a nenápadně Ellen ťukla do paže. Vzpomínáš si na tu hru? Bacha! Myš! Pochopila jsi, co jsem ti šeptala? Ellen, prosím tě!

„Copak? Co se děje?“ zpozorněl najednou Dwayne a zdvihl

pistoli.

„ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ“ zaječela náhle Ellen z plných plic a

místnost vyplnil ohlušující jekot k smrti vyděšeného člověka.

Zároveň ukazovala Dwayneovi za záda: „MYYYŠ! MYYYYŠ!“

Dwayne se zmateně ohlédl.

Meg věděla, že má jen okamžik. Možná dokonce ještě méně.

Natáhla ruku po velké měděné pánvi na zdi. Pánev byla těžší než předpokládala, ale přesto ji jediným pohybem sundala ze skoby, a když se Dwayne otočil zpátky, máchla jí proti němu.

Zasáhla ho přímo do hlavy.

Byla to taková rána, že se pánev rozezvučela nárazem kovu na kost.

Dwayne nevydal ani hlásku.

Zavřel oči. Z nosu mu vytryskla krev a dva vylomené zuby spadly na zem.

Pak spadl i on.

Meg sebrala pistoli z podlahy. Až teď ji najednou přepadla slabost. Posadila se a v tichu sklepní místnosti slyšela, jak jí divoce 120

buší srdce.

Zaplať pánbůh, že ještě tluče! Opakovala si šťastně.

„Poběžme nahoru!“ ozvala se Ellen. „Už tam určitě bude policie!“

Naposled se podívaly na Dwaynea ležícího v kaluži krve a pak se rozeběhly bludištěm tmavých, prázdných místností ke schodišti.

„Poslyš, Meg,“ volala zezadu Ellen, která s potížemi držela s Meg krok. „V pořádání večírků jsi fakt jednička!“

121

XXIII.

Neděle odpoledne

„Takže nakonec to byl Tony, kdo se celou dobu snažil ten večírek překazit!“ Shannon hodila Mikeovi přes celý rok pár ponožek a ten je uložil do kufru.

„No jo, byl to Tony,“ přisvědčila Meg a nešťastně zavrtěla hlavou.

„Jak jsem mohla být tak pitomá!“

„Nebyla jsi pitomá,“ rychle ji opravovala Shannon. „Byla jsi…

jak bych to řekla…“

„Moc důvěřivá,“ přispěchal na pomoc Mike a přidal do kufru pár džínů.

„To je jenom jiný slovo pro to, když je člověk pitomej,“

poznamenala Meg.

„Meg, prosím tě – co je s tebou?!“ řekla Shannon. „zažila jsi poslední dobou hrozný věci… My všichni jsme je prožívali. Ale nemůžeš kvůli tomu… jak bych to řekla…“

„zahořknout,“ doplnil Mike. Odjakživa ho bavilo doplňovat věty, které Shannon nakousla a nedokončila.

„No jo, já vím… Alespoň jsem se hodně poučila,“ povzdychla si Meg.

„Bude Tony v pořádku?“ zeptala se Shannon.

„Ztratil spoustu krve, ale ambulance včera přijela naštěstí rychle.

Dostal se do nemocnice včas a doktoři říkají, že to bude dobrý,“

vykládala tiše Meg. Tahle část jejího života vzala taky za své.

Připadalo jí, že byla na Tonyho strašně zvyklá – jaké to asi bude teď, když se bude muset obejít bez něj.

122

Shannon štítivě nadzdvihla pár špinavých bílých ponožek. „Tyhle fusekle si doufám s sebou nebereš?!“

„Ne, ty ti věnuju! Dárek od milujícího bratříčka!“

Shannon je beze slova přihodila Mikeovi do kufru. „Vlastně ani nesmrděj víc, než to ostatní!“

„Mluvila jsem s Tonyho otcem,“ dodala Meg. „Najme někoho, kdo zkusí Tonymu pomoct. Víš, aby to měl v hlavě v pořádku.

Nějaký jeho známí znají opravdu dobrého cvokaře v New Yorku. Asi to bude trvat hezky dlouho… Chudák Tony, má to v hlavě děsně popletený.“

„Představ si, co za ten poslední rok zažil!“ ozval se Mike. „Celý rok žil v domnění, že Evana zabil, celý rok byl vyděšený, že to vyjde najevo a že má navždycky zničený život!“ Mike zavrtěl hlavou. „A pak se ukáže, že Evana nezabil! To je síla!“

„Chudák Tony. Chudák Ellen,“ řekla Shannon. „A chudák

Brian… Všichni jsme to odnesli!“

„Kde je Ellen?“ zeptal se Mike.

„Dneska ráno jela domů,“ řekla Meg. „To jsem zvědavá, kdy ji zase uvidíme.“

Ani prudké světlo pronikající záclonami, ani štěbetání ptáků za oknem nedokázaly zabránit, aby na chvilku nezavládlo tísnivé ticho: všichni se odmlčeli a vybavovali si ta hrozné události na včerejším večírku.

„Tvůj bratranec Brian je docela formát,“ ozval se konečně Mike.

„Když za mnou přišel s tím nápadem, abych předstíral, že jsem Evan, myslel jsem si, že se zbláznil.“

„Všichni jsme ho měli trochu za blázna,“ přiznala se Meg. „A on se zatím, chudák, jenom bál Tonyho. Ponořil se do světa čarodějů a draků, aby nemusel myslet na svět kolem sebe.“

„Ale nebýt jeho a Ellen,“ podotkl Mike s uznáním, „asi bychom se nikdy pravdu nedozvěděli.“

„Brian a Ellen?“ opakovala s údivem Meg.

„No jo. To byl jejich společný plán

– abych na večírku

představoval Evana!“

„Takže proto se Ellen vydala za Brianem,“ došlo Meg. „Aby spolu naplánovali to malé divadlo!“

123

„Takže Ellen vlastně o večírku na přivítání věděla!“ uvědomila si Shannon.

„Brian jí o něm řekl,“ potvrdil Mike. „Už to nemohli vydržet dál mlčet, cítili se děsně provinile!“ vysvětlil Mike. „Museli s pravdou ven. Aby všichni věděli, co se vlastně tenkrát v tom lese stalo a jak je t o s Tonym! Celý měsíce se chystali jít na policii, až jim nakonec připadalo, že po té době jim už nikdo neuvěří.“ Mike se napil z plechovky coly na stole a dodal: „A taky se děsně báli Tonyho.

Mysleli si, že to pro ně bude bezpečnější, když ho odhalí před tolika lidma!“

„Ale Brian to fakt zahrál skvěle,“ vzpomněla si Meg. „V tu chvíli jsme mu všichni věřili!“

„Byl to od něj odvážný plán,“ uznale řekl Mike a zavřel kufr.

„Od tebe to bylo taky odvážný!“ zdůraznila Meg. Najednou cítila, jak se jí do očí hrnou slzy, a tak se rychle odvrátila. Bylo na ni těch vzpomínek moc!

Shannon popošla k posteli, na níž Meg seděla, vzala ji kolem ramen a utěšovala ji: „Neboj, budeš zase v pořádku… Všichni budeme zase v pořádku!“

Meg si hřbetem ruky otřela slzy a vydala se s Shannon doprovodit Mikea dolů.

V hale přede dveřmi Mike odložil kufr a požádal Shannon:

„Řekni, prosím tě, tátovi, že můžeme jet na letiště!“

„Provedu, pane!“ zasalutovala Shannon a běžela na zahradu za domem.

Mike se s úsměvem otočil k Meg. „Přijedu zase v červnu…

Možná bychom spolu mohli někam vyrazit, co ty na to?“

Meg opětovala úsměv. „To by bylo prima… Ráda s tebou půjdu, Miku. Jenom… slib mi jedno…“

„A sice?“

„Prosím tě – žádné večírky!“