R. L. Stine

Stopy hrůzy 24

Hra s ohněm

I.

Byl jarní den. Obloha byla pokryta těžkými šedými mraky. Tu a tam probleskovalo chladné jarní slunce.

Znenadání se zvedl poryv větru. Mraky se roztrhly a slunce ozářilo zaprášenou školní knihovnu.

Jill Franksová zvedla oči od knihy. Ohlédla na svou přítelkyni Andreu Hubbardovou. Upřímně se rozesmála. Andrea si totiž nasadila obrovské rudé brýle ve tvaru srdce.

„Kde jsi je koupila?“ zašeptala Jill.

„Líbí se ti? Že v nich vypadám sexy?“ naparovala se sebevědomě Andrea.

„Nemůžete být chvíli potichu?“ ozvala se Diane Hamiltonová a dál hleděla do učebnice zeměpisu.

„Co jsi říkala?“ zahučela nahlas Andrea.

„Ty brýle ti moc nesluší, Andreo. Ale tady jsme v knihovně a máme se učit. Odpoledne máme písemku ze zeměpisu,“ řekla klidně Diane.

„Co blázníš, vždyť jsme tu úplně samy. Slečna Dotsonová odešla na oběd. A mimochodem,“ řekla Andrea, zívla a protáhla se jako kočka. „Co když nás mezitím přepadnou mimozemšťani?“

Jill se znovu rozesmála. Věděla, že Andreu nic nerozhází.

„Vám se to řekne. Chodíte sem už celé roky. V naší staré škole jsme zeměpis vůbec neměli.“

„Chudáčku,“ řekla Andrea ironicky. „Takže ty zřejmě žiješ v představě, že je země placatá, ne?“

„A co když je?“ vložila se do hovoru Jill.

„Tak už buďte zticha. Musím mít z té písemky jedničku,“ řekla 4

Diane s vážným obličejem. Tvářila se, jako by písemná práce ze zeměpisu byla tou nejdůležitější věcí na světě.

Jill se na ni nechápavě podívala. Tahle drobná plachá dívka se k ní a k Andree přeci vůbec nehodí. Jill byla vysoká, štíhlá, s dlouhými černými vlasy. Andrea zase sportovní typ s krátkým klukovským účesem. Ob byly na rozdíl od Diane pohledné a samý smích. Přesto se jako trojice dokonale doplňovaly. Asi proto, že Diane nebyla tak impulzivní jako Andrea. A navíc byla Diane rozhodně vážnější než Jill.

Přesto si Jill uvědomovala, že Diane je nejpříjemnější dívka, kterou zná. Každému se snažila pomoci, alespoň radou nebo slovem.

„Proč se, prosím tě, té písemky tak bojíš? Slečna Markhamová stejně známky z testů nebere vážně,“ zeptala se Andrea.

„Jak to víš?“ vyzvídala Andrea.

„Dej už s tím pokoj! Mě na tom stejně nezáleží,“ odsekla Andrea.

„Hlavně abych byla v kondici.“

„Až vyhraješ mistrovství, nikdo se o tvé známky starat nebude,“

přidala se Jill.

„Ty si vážně myslíš, že mám šanci vyhrát?“ zeptala se jí Andrea.

„Určitě,“ neváhala s odpovědí Jill.

„A co ostatní finalistky?“ ptala se Andrea.

„Neboj se. Na tebe v žádném případě nemají,“ chlácholila ji Jill.

„Díky. Snad máš pravdu. Ale musím ještě hodně trénovat.“

„Rádi ti pomůžeme. Viď, Diane?“

„To víš, že ano,“ řekla Diane a usmála se.

„Třeba byste mi mohly pomoci vybrat hudbu. Co říkáte?“

„Co takhle Bolero?“ zareagovala hbitě Jill. Byla to její oblíbená skladba.

„To ne. To napadne každého,“ zavrhla její nápad Andrea. „Chtělo by to něco vymyslet.“

„Něco původního?“ zeptala se Diane.

„To by bylo nejlepší,“ souhlasila Andrea. „To byste mě ale museli doprovázet na hřeben.“

„Mám nápad!“ zvolala vzrušeně Diane. „Mám přítele, který je tak trochu skladatel. Hraje výborně na kytaru. Je docela úspěšný.“

„A ty si myslíš, že by mě mohl doprovázet při cvičení?“ řekla 5

dychtivě Andrea.

„Myslím, že ano,“ ujišťovala ji Diane.

„To je skvělý nápad,“ přidala se Jill. „Pokud by složil něco zajímavého, mohli bychom hudbu nahrát na pásek. To by bylo opravdu originální.“

„Kdy se ho můžeš zeptat?“ vyzvídala Andrea.

„Příští týden se ho můžeš zeptat sama,“ odpověděla Diane. „Gabe se k nám do Shadyside brzy přistěhuje.“

„Gabe?“ podivila se Andrea.

„Říkají mu Gabe, ale jmenuje se Gabriel. Jako ten anděl. Ale Gabe je spíš ďábel.“

Andrea a Jill zkoprněly.

„Jak to myslíš?“ ozvaly se jednohlasně.

„Víte, on není jako ostatní kluci. Je tak trochu divoký. Člověk nikdy neví, co má za lubem.“

„To zní tajuplně,“ řekla Andrea a povytáhla obočí.

„Je dokonce velmi hezký. Má krásné zelené oči,“ vychvalovala ho Diane.

„Kdyže potkáme toho supermana?“ zeptala se Andrea.

„Uvidíte ho v pondělí. Už se na něho těším, ale…“ odmlčela se Diane.

„Jaké ale?“ vyhrkla Jill.

„Bojím se, aby nebyl zklamaný. Bydlí ve velkoměstě a teď se má přestěhovat k nám do Shadyside.“

„Pokusíme se mu to nějak zpříjemnit,“ ozvala se Andrea. „Hlavně k němu nesmíme pustit Nicka a Maxe.“

„Ale prosím tě. Nejsou zas tak špatní,“ protestovala Jill.

„Proč jsi tedy s nimi nezačala chodit? Všichni víme, že tě milují,“

popíchla ji Andrea.

„Přestaňte,“ ukončila jejich hovor Jill.

Nick Malone a Max Bogner kroužili kolem dívek už od minulého léta. Oba byli příjemní, ale nijak zvlášť zajímaví.

Jejich vztah k dívkám byl pouze přátelský, i když všichni věděli, že oba milují Jill.

Jill o tom věděla, ale ani jeden z chlapců ji nezajímal. Snad bude 6

Gabe jiný, přála si v duchu.

Z jejích myšlenek ji vytrhl ďábelský řev. Do dveří vrazil nejprve Nick a za ním Max. Příšerně se šklebili, cenili zuby a vyráželi podivné skřeky.

„Aá – tady je máme! A všechny pohromadě!“ pitvořil se Nick.

„Stačí je jen pochytat a unést!“ ozval se Max.

Dívky vyprskly smíchy.

„Jak tak na vás koukám, zase jste se dívali na nějaký horor, že?“

řekla Jill.

„Jak jsi to uhádla?“ divil se Max a přihlouple se šklebil.

„A ne jeden,“ doplnil ho Nick a sedl si na parapet. „Všechny byly tak strašidelné, že nám běhal mráz po zádech. Nejlepší z nich byla Lampa. Neviděli jste to?“

„Na takové hlouposti nemáme čas,“ zpražila Nicka Andrea.

„Zvyšujeme si IQ. Na rozdíl od vás máme ještě šanci.“

Nick dělal, jako by ji neslyšel. „Je to o statečném muži, který měl schopnost vysílat z prstů ohnivé paprsky,“ pokračoval.

Na to pohotově zareagovala Andrea: „Toho bychom potřebovali na táborák. Mohl by nám opékat buřty.“

Ozval se huronský smích.

Nick se nedal jen tak umlčet. „Celý ten film hrdina bojuje s chlapíkem, který ztělesňuje zlo. Nejlepší jsou jejich ohnivé souboje.“

„H n e d v á m je předvedeme,“ řekl Max a škrtl zapalovačem.

Zapalovač měl nastavený na největší plamen. Zamířil s ním na Nicka.

„Já ti ukážu, ty zloduchu!“ křičel Nick a sáhl do kapsy. Rozpoutal se souboj.

Jill a Andree připadalo jejich chování směšné. Začaly se pochechtávat a ťukaly si na čelo.

V Diane jejich ohnivý souboj vyvolalo zcela opačnou reakci.

Bázlivě si odsunula židli od chlapců. V jejích očí byl strach.

„Nechte toho! Přestaňte!“ křikla vyděšeně. Potom se otočila na smějící se kamarádky a zaúpěla: „Jill! Andreo! Zastavte je! Ať toho hned nechají!“

„Vždyť se nic neděje. Je to jen legrace,“ uklidňovala ji Jill. Přesto se k nim otočila a zvolala: „to by snad stačilo, ne?“

7

„Kdepak, jen ať pokračují. Až to tady chytne, žádná písemka nebude,“ řekla škodolibě Andrea.

„Já jsem ochránce dobra,“ ozval se Max.

„A zeměpis je můj nejoblíbenější – co blázníš?!“

Nick vrazil vší silou do Maxe. Proletěli policí knih a srazili ji na zem. V boji pokračovali i vleže.

„Tak dost!“ okřikla je Jill rázně. Uvědomila si, kolik je kolem nich hořlavého materiálu.

Nick zvedl prázdný pořadač a několikrát h přejel plamenem.

„Nedělej to!“ zaječela Diane v panické hrůze.

Všichni se k ní otočili.

V tom okamžiku vyšlehl plamen.

8

II.

„Co jste to vyvedli?!“ vykřikla Diane. Tvář měla náhle bílou jako křída a celá se třásla strachy. „Vždyť jste to tu zapálili!“ Potom se otočila a vyběhla z knihovny.

Také Andrea se dala do pohybu. Vytrhla Nickovi z ruky hořící desky, hodila je na zem a nohama oheň udusila.

„Co se jí stalo?“ zeptal se Max a ukázal směrem ke dveřím, kterými Diane vyběhla. „Není trochu nervózní?“

„Ani bych neřekla,“ hájila ji Jill.

„Hrát si v knihovně se

zapalovačem je opravdu báječný nápad.“

„Ještě že tu není slečna Dotsonová,“ přidala se Andrea. „Jdu se podívat, jestli je Diane v pořádku.“ Sebrala ze země doutnající desky a zamířila ke dveřím.

„Počkej na mě,“ řekla Jill a přidala se k Andree.

Nick a Max zůstali v knihovně sami.

Když procházely chodbou, odhodila Andrea ohořelé desky do odpadkového koše. Byl plný papíru.

Diane stála u okna. Bylo otevřené. Zhluboka vdechovala čerstvý vzduch a třásla se strachy.

Jill ji něžně objala. „Diane, co je s tebou?“

„Nenávidím oheň. Strašně se ho bojím,“ vyhrkla a rukou si otřela slzy.

„Nepřeháníš trochu? Vždyť se nic tak hrozného nestalo,“

chlácholila ji Andrea.

„Asi máte pravdu. Jsem trochu podrážděná,“ omlouvala se Diane.

Bylo na ní vidět, jak se snaží uvolnit. Oběma děvčatům bylo jasné, že to s Diane silně otřáslo.

9

Za pár minut už seděly na hodině matematiky a řešily početní příklady.

„Jestliže vlak vyjede ze San Franciska rychlostí padesát mil za hodinu a proti němu druhý vlak z Chicaga rychlostí šedesát mil za hodinu…“ diktovala učitelka.

To jsou hlouposti, pomyslela si Jill. Dnes už přece vlakem nikdo nejezdí. Nebyla schopna se na nic soustředit. V myšlenkách se neustále vracela do knihovny. Chování Diane jí připadalo podivné.

Její matka by o ní asi řekla, že je příliš citlivá. Možná se změní, až přijede ten její dávný přítel.

Také bych ho ráda poznala. Co asi bude zač? S chlapcem, který má hudební nadání, jsem se ještě nesetkala. Pokusila se představit si jeho tvář s jasně zelenýma očima.

Zatímco Jill přemýšlela, oči jí mimoděk zabloudily do zahrady.

Rozkvetlé jabloně halil hustý černý dým. Jill dokonce ucítila kouř.

Prudce sebou trhla. Srdce se jí rozbušilo.

Venku se rozezněla požární siréna.

Ve třídě to zahučelo. Ze školního rozhlasu se ozval zvučný ředitelův hlas: „Zůstaňte ve svých třídách. Nevycházejte ven.

Seřaďte se ke dveřím do dvojstupů a vyčkejte dalších pokynů.“

Rozechvělá Jill si sbalila svoje školní potřeby. Zapnula tašku a přidala se k ostatním. Většina třídy už stála seřazena u dveří.

Na povel ředitele opustili místnost a spořádaně se vydali k nouzovému východu.

Vyšli na školní dvůr. Ze všech stran kvílely požární sirény. Jill se snažila v davu nalézt své kamarádky. Měly třídy na opačném konci budovy.

Diane bude nejspíše hrůzou polomrtvá, když ji v knihovně vyděsil tak malý oheň, pomyslela si Jill.

Proboha! Vždyť hoří knihovna! Náhle jí všechno došlo. Srdce se jí znovu divoce rozbušilo.

Jill se kolem sebe rozhlédla. Uviděla muže v požárnické výstroji.

Vycházel z knihovny a v rukou nesl ohořelý odpadkový koš. Byl to ten, do kterého Andrea odhodila doutnající papírové desky.

10

III.

„Netušila jsem, že ještě hoří,“ řekla Andrea a dopila zbytek zázvorové limonády. Potom se naklonila přes stůl a nabrala rukou hrst pomfritů z Nickovy dvojité porce. „Brr! Ty jsou ale přesolené.

Připadám si, jako kdybych chroustala jen sůl.“

„Objednej si svoje, když ti moje nechutnají,“ odpověděl Nick otráveně a přitáhl si talíř k sobě. „A vůbec, nedržíš náhodou dietu?“

„Ne. Naopak musím zůstat při síle. Co kdyby mě chtěli zavřít do vězení. Důvodem by mohlo být úmyslné založení požáru ve škole.“

„Uklidni se, prosím tě. Nikdo přeci neví, žes to byla ty.“

„Vždyť za to nemůžeš,“ podotkla Jill. „Zavinili to N i c k s Maxem.“ Jill pohlédla na oba viníky a popíchla je. „Přiznejte se, že jste to udělali proto, aby se nepsala písemka ze zeměpisu?“

„A nepovedlo se to snad?“ šklebil se Max.

„Příští týden ve středu to můžete zopakovat,“ ozvala se Jill.

„Stejně tomu nemohu uvěřit,“ řekla Andrea. „Takového kouře z jednoho odpadkového koše.“

„Plameny mě děsí,“ špitla Diane. Byla to její první věta od příchodu do kavárny.

„Co pořád máš?“ odsekl jí Max. „Nikomu se nic nestalo.“

„Ale mohlo,“ řekla Diane a roztřásla se. Najednou se jí rozzářil obličej. „Podívejte, kdo přišel!“

Jill se ohlédla. Očekávala velitele požárníků, ale ve dveřích stál vysoký štíhlý mladík. Měl na sobě oprané džíny a šedou flanelovou košili.

„Gabe! Tady jsme!“ vykřikla Diane. Vyskočila od stolu a běžela mu naproti.

11

„Co to přišlo za krasavce?“ zeptal se nakvašeně Max.

„Vypadá to, že to je její přítel,“ uvažoval nahlas Nick.

„Měla pravdu,“ zašeptala Andrea. „Fakt vypadá zajímavě.“

To už se Diane vracela ke stolu a celá zářila. Jill si uvědomila, jak Diane úsměv sluší.

„To je můj přítel Gabe Miller,“ hlásila společnosti.

Před nimi stál atleticky vyhlížející mladík. Měl jasně zelené oči, jak je Diane popsala. Zvláštní záře, která z nich vycházela, každého upoutala.

„Jak se máte?“ řekl a trochu se ušklíbl.

„Posaď se u nás,“ řekl Max a přisunul mu židli od vedlejšího stolu.

„Díky,“ odpověděl znuděně Gabe. Ani se na Maxe nepodíval.

Místo toho studoval pohledem Jill a Andreu.

„Takže tohle je ten pupek světa,“ pronesl posměšně a rozbalil si žvýkačku.

„Je to tady prima,“ řekla Diane. „Určitě se ti tu bude líbit.“

„Pochybuju,“ odsekl nevybíravě Gabe.

„Diane nám prozradila, že jsi z velkoměsta,“ vmísila se do hovoru Andrea.

Gabe otráveně pokýval hlavou. „A co vám ještě o mně řekla?“

„Že máš rád muziku a že píšeš vlastní písničky,“ pokračovala Jill.

„Tak trochu se o to pokouším,“ naparoval se Gabe.

„To bychom se mohli dát dohromady,“ ozval se Nick. „Já taky hraju na kytaru.“

„Ale, Nicku,“ okřikla ho Andrea. „Vždyť umíš jen dva akordy.“

„Právě proto bych se k němu rád přidal,“ řekl s nevinným úsměvem Nick. „Hraješ dobře na kytaru?“

„Nejen na kytaru,“ řekl sebevědomě Gabe.

„A na co ještě umíš hrát?“ zeptal se zvědavě Max.

„Na všechno možný,“ odpověděl znuděně Gabe. Dával jasně najevo, jak ho všichni otravují.

„Maxi, nech ho vydechnout. Vždyť právě přijel,“ ozvala se Andrea.

„Jak to, že už jsi tady?“ zeptala se Diane. „Měli jste přece přijet až příští týden.“

12

„Stěhování šlo rychleji, než jsme předpokládali,“ vysvětlil jí Gabe. „Tak jsme dorazili o chvíli dřív.“

„Nejsi tady z toho v šoku?“ zeptal se Max.

„Trochu,“ pokýval hlavou Gabe.

„Dneska tu bylo pozdvižení,“ ozvala se Jill.

„Co se dělo?“ zeptal se Gabe a zpozorněl.

„Ve škole byl požár,“ řekla Andrea. „Nic hrozného se však nestalo.“

„Co povídáš?“ přerušil ji Nick.

„Odpadla přeci písemka ze

zeměpisu.“

„Vy jste založili požár?“ ptal se Gabe. Najednou byl jako vyměněný.

„Nevím, jestli se to tak dá pojmenovat,“ vysvětloval Max. „Nick zapálil v knihovně desky a Andrea je odhodila do koše. Nevšimla si, že ještě doutnají. Museli jsme utéci ze školy. Dokonce přijeli i požárníci.“

„Kvůli požáru v odpadkovém koši?“ zeptal se Gabe.

„Ano,“ přitakal Nick.

„Chcete mi říct, že nejzajímavější věc, která se tu v poslední době stala, je pár zapálených listů papíru?“ ozval se Gabe otráveně.

„Netvrdili jsme, že to bylo něco mimořádného. Bylo to ale docela vzrušující,“ řekla Andrea.

„Tohle a vzrušující?“ zeptal se pobaveně Gabe. „Představte si velký požár. K tomu, aby ho někdo založil, je nutné mít velkou odvahu. To dokáže jen málokdo.“

„Ty už jsi nějaký založil?“ ptal se Max.

Gabe mu neodpověděl a nepřítomně zíral do prázdna. V očích měl podivný výraz.

Jill se na něho užasle podívala. O čem to tu, proboha, mluví?

pomyslela si. Pak se podívala na ostatní a uviděla jejich fascinované obličeje. Jediný, kdo se tvářil vážně, byla Diane. Hleděla na Gabea a nenápadně kroutila hlavou. Vypadalo to, jakoby mu dávala tajné znamení.

Co se to tu vlastně děje? ptala se Jill sama sebe. Nechápala jejich podivnou hru. Mají snad Gabe a Diane nějaké tajemství?

13

IV.

„Čau vespolek!“ zvolal Nick a opatrně položil přeplněný tác s jídlem na stůl. Školní jídelna byla nabitá k prasknutí. Jen stěží se probojoval k jejich stolu.

„No nazdar,“ okomentovala nahlas Jill jeho porci. „Má deset knedlíků.“

„Víc už mi dát nechtěli,“ odsekl jí Nick a začal se ládovat.

Zato Max hleděl smutně před sebe na velkou porci salátu a pozoroval, jak ostatní pomlaskávají.

„To je fajn, že už je pátek,“ prohodila mezi sousty Jill.

„Už jsem se nemohla dočkat,“ zahuhlala s plnou pusou Andrea.

Potom se otočila k Maxovi. „Co je s tebou? Proč jíš jen salát?“

„Nemám dneska hlad,“ odpověděl Max a napíchl list na vidličkou.

„Snaží se zhubnout, aby vypadal jako Gabe,“ rýpl si Nick a pokradmo se na Maxe podíval.

„Mlč!“ usadil ho Max. V tváři byl rudý vzteky. „Co je na tom, když o sebe člověk trochu dbá?“

„Jenže k tomu, abys vypadal jako Gabe, ti salát stačit nebude,“

řekla Andrea.

„Myslím, že je, dobře, když trochu zhubneš. Jen ti to prospěje,“

snažila se Diane zahrát trapnou situaci do autu.

„Když už se bavíme o Gabeovi, celý den jsem ho neviděla. Byl vůbec ve škole?“ zeptala se Andrea.

„Měli jim dnes přivézt nábytek. Asi zůstal doma a –“ vysvětlovala Diane. V půli věty vstala od stolu a zamávala. „Támhle jde!“ zvolala vesele a vyběhla mu naproti.

Gabe dorazil k jejich stolu a sedl si vedle Jill. Otočil se k ní a 14

zeširoka se usmál. Jill se nervózně zavrtěla.

„Byl jsem se dnes podívat na trénink vašeho baseballového družstva. Nevěřil jsem vlastním očím. Plížili se jako mátohy,“ řekl posměšně.

„Jak to?“ ozval se dotčeně Nick. „Vždyť máme jedno z nejlepších mužstev ve státě.“

„A taky máme dobré gymnastky,“ doplnila Nicka Jill. „Andrea letos možná bude mistryně.“

„Opravdu?“ řekl Gabe a podíval se zkoumavě na Andreu.

„Nic není jisté. Ještě jsem se nedostala do výběru,“ řekla skromně.

„To mi něco připomnělo. Chtěla jsem tě o něco požádat…“

„O tom teď nebudeme hovořit,“ přerušila ji rázně Diane. Potom se otočila ke Gabeovi a mile prokračovala. „Už vám přivezli nábytek?“

„Část už nám stěhováci přivezli včera ráno,“ odpověděl Gabe.

„Vypadá to, že v tomhle zapadákově zkysneme na dlouho,“ prohlásil otráveně.

„Tak si pořád nestěžuj,“ odsekla mu Jill. „Nejsi tu dlouho, abys mohl posuzovat.“

„Dost dlouho na to, abych věděl, že se ve školní jídelně nedá nic jíst,“ řekl Gabe a odstrčil tác s jídlem.

„A co jsi čekal?“ zeptala se Diane.

„Můžeme se zastavit u

MacDonalda.“

„Ani nápad,“ řekl Gabe. „Koupil jsem si tam včera brambůrky.

Nedaly se jíst.“

„Dobrá, brambůrky tady nemáme jako ve velkoměstě, ale najdeš tu spoustu jiných dobrot,“ hájil Nick Shadyside.

„Jako třeba co?“

„Třeba u Dobyho mají skvělou zmrzlinu, jakou jsem ještě nikde nejedla. Dokonce ani ve velkoměstě,“ doplnila Nicka Jill.

„Když tu tedy neumřu hlady, umřu zcela určitě nudou.“

„Dá se tady podnikat spousta zajímavých věcí,“ řekla Jill. „Máme tu báječnou diskotéku a fit centrum s kuželkárnou. Tím tě asi těžko omráčím, ale vsadím se, že tak krásnou přírodu k výletům jsi ještě neviděl.“

„To je ohromné. Já se snad do tohohle blbákova ještě zamiluju,“

zavyl Gabe teatrálně.

15

„Gabe, přestaň se předvádět,“ usměrňovala ho Diane. „Jak chceš, aby se ti tu líbilo, když jen všechno kritizuješ?“

„Omlouvám se,“ zahučel Gabe a dusil se smíchy. „Teď vážně. Je v Shadyside něco skutečně raritní?“

„V jedné ulici straší,“ řekl Max vážným hlasem.

„Cože?“

„Ve Fear Street,“ přisvědčila Jill a lehce ji zamrazilo. „Ale o tom snad mluvit nebudeme.“

„Proč se ta ulice jmenuje Fear Street?“ zeptal se Gabe.

„Bydlel tu jakýsi pan Fear,“ vysvětlovala Andrea. „Cesta končí v lese u opuštěných polorozbořených domů. Stala se tam řada podivných věcí – několik lidí tam záhadně zmizelo.“

„A také tam byly spáchány vraždy, které nikdo neobjasnil,“

doplnila Jill.

„To zní zajímavě,“ řekl potichu Gabe. „Pojďme se tam podívat.“

„Co takhle v sobotu?“ zeptala se Diane. „Máme tam blízko na jezeře houseboat. Je tam krásně.“

„A nestraší tam?“ uchechtl se Gabe.

„Jasně že ne,“ zavrtěla hlavou Diane.

„Les kolem je sice

strašidelný, ale jinak je to hezké místo pro piknik.“

„Sobota se mi nehodí,“ řekl Gabe. „Slíbil jsem rodičům, že jim pomohu s vybalováním.“

„Celý víkend?“ podivila se Andrea.

„Už to tak vypadá,“ řekl Gabe.

„Škoda, že dneska odpoledne máme matyku,“ řekl znechuceně Max.

„Promiňte, pane profesore,“ pitvořila se Andrea. „Pro dnešek se vám musím omluvit, protože pořádáme s přáteli piknik.“

„A co když se zase stane něco vážného?“ zeptal se napůl žertem Gabe.

„Jak to myslíš?“ vyhrkla Jill.

„Vyprávěli jste mi, že když hořelo, odpadla vám písemka ze zeměpisu.“

„To ale byla nešťastná náhoda,“ protestovala Jill. V Gabeových slovech cítila zvláštní napětí.

„Co kdybychom založili velký požár? Odpolední hodiny by 16

odpadly,“ gradoval Gabe svůj nápad.

„A co takhle vyhodit do povětří sborovnu?“ uchechtl se Max.

„Nebo uneseme ředitele,“ zasmála se Andrea.

„A potom ho pozveme k nám na piknik,“ přidal se Nick. „Určitě by naši pozvánku přijal.“

Všichni se rozesmáli.

„Vaše nápady nejsou sice k zahození, ale já jsem pro požár,“ řekl Gabe odhodlaně.

„Já taky,“ přidal se Max. „Funguje to spolehlivě.“

„Tak dobře, ale kdo ho založí?“ zeptala se stále smějící se Andrea.

„Ten, kdo se nebojí,“ odpověděl s vážnou tváří Gabe.

„Proboha! Ty to myslíš vážně?“ zvolal užasle Max.

Gabe pokrčil rameny. „Říkali jste přece, že chcete mít odpoledne volno, ne?“

„Jasně, ale nemysleli jsme –“

„Co jste nemysleli? Chcete mít volno nebo ne?“

„Chceme, ale přece kvůli tomu nezaložíme požár!“ protestoval Max.

„My ho nezaložíme. Uděláš to ty!“ ukázal Gabe na Maxe.

„Proč zrovna já?“ ptal se přiškrceným hlasem Max.

„Tak Nick, to je jedno,“ pokračoval Gabe. „Pokud ale nemáte dost odvahy, můžeme na celou věc zapomenout.“

„Copak jsi blázen?“ ozval se Nick. „Určitě by nás za to vyhodili ze školy.“

„Gabe, ty to fakt myslíš vážně?“ řekla Jill nevěřícně.

„Ale nemyslí,“ přerušila je Diane.

Jill si opět všimla jejího podivného pohledu. Znovu měla pocit, že se s Gabem tajně dorozumívají.

„A dost těch řečí o požárech,“ řekla kategoricky Diane a vstala.

„Mějte se. Jdu si zopakovat matyku.“

„Diane!“ volala za ní Jill. „Co blázníš?“

„Nech ji. Víš přeci, jaká je,“ řekl Gabe a otočil se k Andree. „Co ty? Jsi pro piknik?“

„Proč ne? Ale kdo z nás to udělá?“

„Jak to vypadá, tak asi nikdo. Zapomněl jsem, že jsme v Zapadákově.“

17

Potom sáhl do kapsy a položil na stůl zapalovač. „Vím, jak to uděláme. Budu hlídat záchodky, aby nemohl nikdo dovnitř.“

Všichni seděli bez

hnutí a fascinovaně zírali na zapalovač.

Připadal jim jako časovaná bomba.

Max najednou natáhl ruku a strčil zapalovač do kapsy.

„Maxi, nedělej to!“ snažila se ho Jill zadržet.

Max jí neodpověděl. Rychle vstal a zamířil k záchodkům.

Jill, Andrea, Nick a Gabe ho pozorně sledovali.

„Přece to tu nezapálí,“ řekla nervózně Jill.

„Tím si nejsem tak jistý,“ odpověděl Gabe. „Vypadal dost odhodlaně.“

„Třeba se mu chtělo jen na záchod,“ poznamenala Andrea. „Jak ho znám, tohle by určitě neudělal.“

Její slova zanikla ve zvuku školního zvonku a hluku studentů spěchajících na hodinu.

Jill právě odkládala jídelní tác, když se to stalo. Nejprve se odněkud ozval výbuch. Jill se otočila a uviděla, jak z chlapeckých záchodků vyšlehly plameny.

18

V.

Všichni se tváří, jako by to byla jen legrace, pomyslela si Jill. A nakonec, proč ne? Na pikniku má být přece veselo.

Nick, který měl na sobě šortky a obrovský slamák, vybaloval jídlo z tašky. Házel ho střídavě Andree a Gabeovi. Oba kolem něho křepčili a smáli se.

Jill a Andrea měly na sobě nové plavky. Vypadaly v nich skvěle. I Gabe byl jako finalista mistrovství Ameriky. Na sobě měl natažené černé cyklistické kalhoty a sportovní tričko bez rukávů.

Max, ať se snažil sebevíc, vypadal vedle Gabea jako venkovský balík. Plavky se mu zařezávaly do obtloustlého břicha a tričko měl celé upocené.

Diane měla na sobě džíny a černé tričko s dlouhým rukávem.

„Jsem alergická na slunce,“ vysvětlovala přítomným. Pomáhala Nickovi s vybalováním.

Jill se zájmem pozorovala nadšení svých přátel. Ještě nikdy je neviděla v tak dobré náladě. Že by to bylo tím požárem?

Připadalo jí to celé neuvěřitelné. Požár v jídelně ji k smrti vyděsil.

Když s ostatními narychlo opouštěla budovu, celá se třásla.

Hned po výbuchu ji napadlo, že se Maxovi uvnitř mohlo něco stát.

Než vyběhla z jídelny, ohlédla se. Uviděla, jak Max, celý zašpiněný, běží k východu.

„Maxi!“ křikla Jill. „Jsi v pořádku? Báli jsme se o tebe.“

V tu chvíli k nim přiběhla Diane. Oči měla hrůzou vytřeštěné.

„Co se to děje?“ ptala se vyděšeně. Její tvář byla popelavě šedá.

„Prostě jsme to udělali,“ vyhrkla ze sebe Andrea. „Teda vlastně Max.“

19

„Nekřičte!“ sykl Max, který moc hrdinně nevypadal.

„To byla ale slupka,“ pochválil ho Gabe. „Jak jsi to dokázal?“

„Ticho! Nechci o tom tady mluvit!“ okřikl je znovu Max.

„Vždyť nás nikdo neslyší,“ špitla Andrea.

Netrvalo dlouho a dorazili požárníci. Okamžitě začali hasit budovu vodními děly. Ze všech stran se ozýval křik a kvílení sirén.

Jill s ostatními sledovala paniku na školním d voře.

„Jsem ráda, že jsem tam v tu chvíli nebyla,“ promluvila Diane.

„Asi bych strachy umřela.“

Jill jen pokývala hlavou.

„Jste si jisti, že mě nechytnou?“ zeptal se nervózně Max.

„Neboj, nikdo se to nedoví,“ řekl Gabe. „Nikdo t ě na záchodě neviděl.“

„Nenapadlo mě, že z toho bude taková pohroma. Nechtěl jsem udělat tolik škody.“

„Vždyť se nic hrozného nestalo. Jen na pár dní zavřou záchodky,“

řekla Andrea.

„Vedle koše byla nějaká láhev. Asi to bylo ředidlo. Proto ta exploze,“ řekl Max. „Hodil jsem do koše pár zapálených papírů. Měl jsem štěstí, bouchlo to přímo za mnou. To byla bomba!“

„Aha, takhle to bylo,“ ozval se Gabe.

„Nic si z toho nedělej, Maxi,“ chlácholila ho Diane. „Je to jeho práce. Neměl tě k tomu navádět. Věřím, že jsi to nechtěl udělat.“

Vodní děla uhasila poslední plameny. Velitel požárníků vyslýchal několik studentů, kteří byli v místnosti v době výbuchu. Nikdo nic neobvyklého neviděl.

Najednou se ze školního rozhlasu ozval ředitelův hlas.

Oznamoval, že odpolední vyučování odpadá.

„Všechno jsme už vyložili,“ řekl Max. „Teď se konečně můžeme pustit do jídla.“

„Nejprve musíme rozpálit gril,“ namítla Diane. „Běžte si zatím zaplavat.“

„Chtěl bych se podívat na ten hausbót, kde straší,“ ozval se Gabe.

„Zaveď mě tam, Diane.“

„Není ještě úplně hotový, ale podívat se dovnitř můžeme.“

Zvenku to byl starý a otlučený houseboat. Když ale vstoupili 20

dovnitř, byli překvapeni, jak moderně je zařízený. Na vkusném lodním nábytku byly s citem rozmístěny drobné sošky. Na stěnách visely obrazy moderních amerických malířů. V jednom rohu bylo rozloženo sochařské náčiní.

„Můj otec si tu chce zařídit ateliér,“ vysvětlovala Diane. „Líbí se mu, jaké je zde zvláštní světlo.“

Dianin otec vyučoval sochařství na místní umělecké škole. Jeho sochy vyhrály několik soutěží.

„Sochám tvého otce jsem nikdy nerozuměl,“ pronesl polohlasem Gabe. „Ale houseboat se mi moc líbí. Škoda jen, že tu nestraší.

Hrozně jsem se těšil na strašidla.“

„To ti to dneska ještě nestačilo?“ ozvala se Andrea.

„Mně? V žádném případě. Nic, půjdeme se alespoň zaplavat.“

Voda byla v teplém jarním vzduchu ledová. Jill si omočila prsty a rozhodla se, že raději pomůže Dianě s vařením.

Nick a Max plavali doprostřed jezera a povykovali. Gabe s Andreou k nim zamířili. Nick se chtěl potopit, ale voda pod hladinou byla tak studená, že se hned vynořil.

„Brr!“ otřásl se Nick. „Dlouho se v tom plavat nedá. Málem mě chytla křeč do nohy. Měli bychom se zahřát. Nedáme si závod?“

Andrea se odpojila a plavala na břeh k děvčatům. Z dálky jim hlásila: „Představte si, že Nick bude s Gabem závodit. Poplavou na druhý konec jezera a zpátky.“

„Gabe je sice dobrý sportovec, ale tak rychle jako Nick určitě neplave,“ řekla Diane.

„Sázím na Nicka,“ ozvala se Jill a natáhla ruku.

„Vážně?“ zeptala se Andrea. „Dobrá, platí. Když Nick vyhraje, půjčím ti svoji koženou bundu, kdykoliv budeš chtít. V případě, že vyhraje Gabe, budeš mi celý týden dělat úkoly z matyky.“

„Souhlasím,“ zasmála se Jill a stiskla jí ruku.

Nick, Max a Gabe stáli připraveni na břehu. Max zvedl pravici a začal odpočítávat. „Teď!“ řekl a Nick s Gabem skočili do vody.

„Do toho, Nicku!“ povzbuzovala ho Jill.

„Zaber, Gabe!“ ječela Andrea.

„Přidej!“ fandila Diane, ale nikdo nevěděl komu. Zřejmě Gabeovi, protože zůstával o celou délku za Nickem.

21

Nick se dotkl protějšího břehu a udělal obrat zpátky. Jeho náskok před Gabem se zvyšoval,

„Výborně, Nicku!“ pištěla Jill. Náhle začal Nick zpomalovat.

Nikdo nevěděl, co se stalo. Gabe svoji ztrátu dohnal a do cíle doplaval o pár vteřin dříve.

Andrea na břehu tleskala a radovala se. „Je vůbec něco na světě, co by Gabe neuměl?“ uvažovala nahlas.

„Co si to tam huhláš, Andreo?“ otočila se k ní Diane.

„Pamatuješ si ještě na svůj nápad, že by mi Gabe mohl napsat hudební doprovod ke cvičení?“ zeptala se Andrea. „Včera jsem ho o to požádala. Slíbil mi, že se na můj trénink přijde podívat. Možná ho něco napadne.“

„To je fajn,“ pokývala hlavou Jill.

„Alespoň se zapojí do místní společnosti,“ řekla Diane.

„Vůbec by mi nevadilo, kdyby se zapojil i do jiných věcí,“ řekla laškovně Andrea. „Diane, můžu se tě na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Vadilo by ti, kdybych začala s Gabem chodit?“ řekla trochu rozpačitě Andrea.

Také Jill byla zvědavá na Dianinu odpověď.

Diane s odpovědí váhala. Pak jen pokrčila rameny. „Nevadilo,“

řekla. „Gabe ale není tvůj typ.“

„To nech na mně,“ odpověděla jí Andrea. „Chtěla jsem jen vědět, jak to mezi vámi je.“

„Jsme jen kamarádi,“ řekla Diane.

„A to je všechno?“

„Všechno,“ řekla Diane. „Znám se s ním už dlouho.“

Jill sice Diane do tváře neviděla, ale z jejího hlasu vycítila, že jí ten rozhovor není příjemný.

V tu chvíli k nim dorazili Gabe, Nick a Max. Cákali kolem sebe studenou vodu.

„Přestaňte, je to strašně studené!“ okřikla je Jill.

„Už jste uvařili? Padám hlady,“ ozval se Max.

„To byl fantastický závod,“ promluvila Diane. „Měla jsem pocit, že sleduji olympiádu. Oba jste byli výborní.“

„Máš perfektní styl,“ pochlebovala Gabeovi Andrea.

22

„Co se ti stalo, Nicku?“ zeptala se Jill. „Byla jsem si stoprocentně jistá, že vyhraješ.“

„Dostal jsem křeč do nohy, musel jsem zpomalit,“ vysvětloval Nick.

„To jsou jen výmluvy,“ utrousil posměšně Gabe.

„Ne, je to pravda,“ protestoval Nick a vztekle se po Gabeovi podíval.

„Promiň, byla to jen legrace,“ omluvil se Gabe. Potom poplácal Nicka po ramenou a podal mu ruku. Nick sice nabídnutou ruku přijal, ale dál se tvářil podrážděně.

Když se posilnili pečenými klobásami, Diane vešla do houseboatu a přinesla starou kytaru. Byla celá otlučená.

„Pamatuješ na ni, Gabe?“ zeptala se.

„Moje první kytara,“ vyhrkl překvapeně. „To není možné, že ji ještě máš.“

„Gabe mi ji věnoval, když jsem byla jednou nemocná,“

vysvětlovala Diane ostatním. „Hrát jsem se na ni nikdy nenaučila. Za to si ji oblíbil můj otec. Zahraj nám něco, Gabe.“

„Teď mě nic nenapadá,“ vykračoval se Gabe.

„Přeci se nenecháš pobízet,“ přidal se Nick.

Gabe pokrčil rameny. Vzal kytaru a začal ji ladit. Mezitím se už setmělo. Diane s Andreou rozestavily kolem Gabea svíčky a zapálily je.

Gabe doladil. Začal vybrnkávat akordy neznámé písně. Potom se rozezněl i jeho hlas. Všichni zmlkli.

Je skutečně dobrý, řekla si v duchu Jill. Možná má Andrea pravdu. Umí naprosto všechno.

Nálada u jezera byla bezvadná. Slunce zapadlo, obrysy stromů potemněly. Gabe hrál známé písničky a všichni s ním zpívali. Jill se cítila ohromně. Známé melodie v ní probouzely dávno zapadlé vzpomínky. Přála si, aby tento okamžik nikdy neskončil. Uvědomila si, co všechno se v Shadyside změnilo od chvíle, kdy přijel Gabe.

Gabe přestal hrát. Odložil kytaru a protáhl se. „Nějak jsem z toho vypadl.“

„Hrál jsi nádherně,“ ozvala se Andrea.

23

Nick se podíval na hodinky. „Proboha,“ vyhrkl. „To už je tolik hodin? Musím okamžitě domů!“

Diane vzala kytaru a odnesla ji do houseboatu. Zamkla dveře a a řekla: „Nesmí tu po nás zůstat žádná stopa. Táta by se určitě zlobil.

Nezapomeňte pořádně uhasit oheň.“

„V tom případě to nesvěřujte Andree,“ rýpl si Nick. „Vzpomeňte si na minulý týden.“

„Ani Maxovi,“ přidala se Jill.

„To jsou ale vtipy,“ ohradil se Max. „Doufám, že na mě doma nečekají policajti.“

„Nebuď takový strašpytel,“ posmívala se Andrea.

„Proč se pořád bojíte? Vždyť to byl takový miniaturní ohýnek,“

zlehčoval situaci Gabe. Potom vzal jednu zapálenou svíčku a s úsměvem na tváři si ji přiložil k dlani. Všichni ztuhli. Plamen olizoval jeho ruku. Gabe se ani nepohnul.

24

VI.

„Jde se na to!“ zvolala Diane. „Tohle všechno můžu utratit,“ řekla a ukázala na peněženku. Potom vyrazila z baru na hlavní ulici.

„Ta se má,“ posteskla si Jill. „Tolik peněz já pro sebe nemám ani na rok.“

„Pospěšte si, musím si koupit nějaké nové oblečení,“ naléhala na ostatní Diane. „Máma mi to dala za úkol.“

„Tohle kdyby tak řekli mně,“ pronesla Andrea závistivě. „Máma se mi občas podívá do šatníku, uvidí tam viset dvě sukně a řekne – Co bys chtěla? Vždyť máš plnou skříň – a je po nákupech.“

„To jsem se ale nacpala,“ řekla Jill a otřela si pusu ubrouskem.

„Ten dort měl nejmíň milión kalorií.“

„Proč to pořád počítáš,“ ozvala se Andrea. „Copak držíš dietu?“

„Kamže to půjdeme?“ zeptala se Jill. „Já bych šla do nějakého obchoďáku. Třeba tam narazíme na kluky.“

„To ti nestačí, že se s nimi vidíme ve škole?“ namítla Diane.

„Myslela jsem, že bych si s Gabem mohla promluvit o mém vystoupení.“

„Jak jste daleko?“ zeptala se Jill.

„Moc ne. Nemohl přijít na trénink.“

„Tady je hrozná spousta lidí,“ řekla Jill. „I kdyby tu kluci byli, stejně bychom je neviděly.“

„Pochybuji, že Gabe běhá po obchoďácích,“ řekla Diane.

„Máš pravdu,“ přikývla Andrea. „Na to ho moc neužije.“

První obchod, na který narazily, byl krámek s drobným zvířectvem. Diane ho nikdy neminula bez povšimnutí. Otevřela dveře a vešla. Zamilovaně si prohlédla všechny pejsky a kočičky.

25

Doma mít žádné nesměla. Její otec byl na zvířata alergický. „Jill, podívej se na tuhle!“ zvolala Diane a ukazovala na malou bílou kočičku. „Vypadá zrovna jako Mittsy.“

Jill se usmála. Kočka připomínala hlavou její zlatookou peršanku.

Hned vedle si ve velkém proutěném košíku hrála dvě štěňata. Byli to malí teriéři. Jill a Diane si je se zalíbením prohlížely.

„Pospěšte si, za půl hodiny zavírají,“ pobízela je k odchodu Andrea.

„Nech nás,“ okřikla ji Diane. „To, že nemáš ráda zvířata, ještě neznamená, že –“

„Ale mám,“ přerušila ji netrpělivě Andrea. „Akorát nechápu, proč z nich lidi dělají idioty. Já mám radši kluky. Je s nima větší legrace.“

„Zvláště s některými,“ rýpla Jill.

„Viděla jsi už někdy tak zelené oči?“ pronesla vzrušeně Andrea.

Jill si nejprve prohlédla všechna zvířata. Teprve za chvíli jí došlo, že Andrea mluví o Gabeovi.

„Měla jsi pravdu, Diane, jeho oči jsou opravdu výjimečné,“ řekla Andrea. „Jak jste se vůbec seznámili?“

„Bydlel vedle nás, chodili jsme spolu do školy,“ odpověděla Diane.

„Byl vždycky tak zvláštní?“

„Stále měl nějaké problémy. Jeho matka byla ráda, že spolu kamarádíme. Prý na něho mám dobrý vliv. Stejně se mi ale nepodařilo zabránit všem jeho hloupostem.“

„To by se asi nepodařilo nikomu,“ řekla Andrea. „Jde tvrdě za tím, co si usmyslí.“

„Máš pravdu,“ řekla Diane s vážnou tváří.

Jill měla opět pocit, že Diane před nimi něco tají.

Dívky kráčely ulicí a se zájmem si prohlížely výkladní skříně. V

jedné výloze se sportovním zbožím uviděly malé činky.

„Gabe prý posiluje,“ řekla Andrea. „Myslíš, že už dlouho, Diane?“

„Zřejmě už od mateřské školky,“ utrousila Jill. „Andreo, ty si asi myslíš, že Diane je jeho vychovatelka.“

„Mně to nevadí. Znám Gabea víc než vy,“ odpověděla Diane.

Potom se na chvíli odmlčela. „Vždycky se zajímal o sport. Myslím, 26

že posiluje už několik let.“

„O jaké sporty se ještě zajímá?“ ptala se Andrea.

Diane si povzdechla. „Všechno si nepamatuju. Hrál baseball a na střední škole i fotbal a basket.“

„Vsadím se, že byl vždycky nejlepší,“ poznamenala Andrea.

„Je od přírody nadaný,“ řekla Diane.

„Když spolu s Nickem závodili, nevěřila jsem, že umí tak rychle plavat. Nick je sice dobrý, ale –“

„Nezapomeň, že ho chytla křeč,“ vmísila se do hovoru Jill.

„Jen jestli,“ řekla Andrea. „Spíš to vypadalo, že se jen vymlouvá.

Prosím tě, proč pořád hájíš Nicka? To tě Gabe vůbec nezajímá?“

Jill váhala s odpovědí. Na jedné straně ji Gabe docela přitahoval.

Ale něco jí na něm vadilo.

„Nechápu, co chtěl dokázat tou komedií se zapálenou svíčkou?

Nepřipadá vám to hloupé?“ řekla Jill nakonec.

„Náhodou je hrdina,“ hájila Gabea Andrea. „Ještě jsem neviděla nikoho, kdo by tohle dokázal.

Měli jste vidět Maxe a Nicka. Málem omdleli žárlivostí.“

„Vypadalo to; že to Max zkusí taky. Tvářil se dost odhodlaně,“

řekla Jill.

„Diane, už tohle Gabe někdy udělal?“ zeptala se Andrea.

Diane pokrčila rameny. „Nepamatuju se,“ řekla váhavě. Potom z ničeho nic přešla ulici a zamířila do obchodu s textilem. „Podívám se, jestli by tu neměli nějaké košile,“ oznámila děvčatům.

Jill s Andreou ji následovaly. Už chtěly projít dveřmi, ale zastavily se.

„Mně se tam nechce,“ řekla Andrea. „Je tam moc lidí.“

„Ale pojďte. Nebude mi to trvat dlouho,“ řekla Diane a kráčela ke stojanu s košilemi.

Jill měla pocit, že už má dost věčného vyptávání na Gabea.

Rozhlížela se kolem sebe a uviděla hedvábné šátky. Narozeniny její matky blížily, a tak přistoupila ke stojanům, aby jí nějaký vybrala.

Místo toho, aby se soustředila na vystavené zboží, stále se jí vracely podivné okamžiky s Gabem. Vzpomněla si na zapálenou školu a na odpoledne strávené u jezera. Také se jí vybavila Gabeova ruka, kterou olizovaly plameny svíčky. Otřásla se.

27

Probírala se šátky, až nalezla jeden, který jí připadal zajímavý.

Byl v jasných odstínech růžové a fialové, přesně v barvách, které její matka ráda nosila. Sundala ho ze stojanu, otočila se a chtěla ho ukázat kamarádkám. Nikde je však neviděla.

Možná jsou v kabinkách, uvažovala. Třeba si něco zkoušejí.

Náhle šum v obchodě přehlušil ostrý výkřik. „Okamžitě jdi pryč!“

Jill ztuhla. Hlas patřil Dianě. Byl v něm strach a hrůza.

28

VII.

Jill vypadl šátek z ruky na zem. Rychle běžela směrem ke kabinkám. Málem by vrazila do Andrey.

„Pozor!“ křikla Jill. „Slyšela jsi ji?“

„To se nedalo přeslechnout. Navíc křičela na mě,“ vysvětlovala Andrea.

„Proboha, proč? Co se jí stalo?“

„Tak se zeptej jí,“ řekla Andrea a pokrčila rameny.

„Chtěla jsem si jen vyzkoušet tohle zelené tričko. Odhrnula jsem závěs v domnění, že v kabině nikdo není. Najednou jsem uslyšela výkřik. Netušila jsem, že tam je Diane.“

„Asi se tě lekla,“ uvažovala Jill.

„Já nevím,“ řekla Andrea. „Diane se tvářila jako pominutá. Přitom vůbec nebyla svlečená. Jen si rozepínala košili.“

Jill pokývala hlavou. „Víš přece, jak je stydlivá. Na těláku se převlíká v šatně sama.“

„Já vím,“ odpověděla Andrea. „Ale tohle trochu přehnala.“

„Neměla bych se za ní podívat? Třeba jí není dobře.“

„Raději ji nech být. Ona za chvíli přijde sama,“ řekla Andrea a dodala: „Podrž mi, prosím, peněženku. Zkusím si to tričko.“

Jill stála před kabinkami a přemýšlela o tom, co se stalo. Vůbec tomu nerozuměla.

Andrea se vrátila bez trička. „Nesluší mi,“ řekla otráveně.

Jill ji ale neposlouchala. Proč! to Dianě tak dlouho trvá?

uvažovala pro sebe. Půjdu za ní a zjistím, co se děje.

V tu chvíli Diane vystoupila z kabinky. V ruce držela několik ramínek. Jakmile zahlédla dívky, rozpačitě se zasmála.

29

„Promiň, Andreo, nepoznala jsem tě.“

„Ty jsi mě nepoznala? Copak vypadám jako Frankenstein?“

„O něčem jsem přemýšlela a nenapadlo mě, že ke mně někdo vrazí.“

„Hlavně, že se nic nestalo,“ uklidňovala je Jill. Tušila však, že je to trochu jinak. Nevěděla ale, v čem to vězí. Diane byla stále rozpačitá a Andrea se tvářila naštvaně. A proč tak děsivě vykřikla?

uvažovala dál Jill. Andrea musela udělat nebo říci něco, co Diane vyděsilo. Co to ale bylo?

Jill se blížila k domovu. Až před vchodem si uvědomila, že zapomněla koupit dárek k narozeninám. Matka jí sice říkala, že nic nepotřebuje, ale Jill jí chtěla koupit něco hezkého. Snad ji napadne něco, čím by matce udělala radost.

Jill šla do kuchyně a nalila si skleničku limonády. Vzala ji a zamířila do obýváku, kde běžela televize. Oba rodiče seděli na gauči, vedle sebe měli kočku Mittsy a dívali se na film. Jill se usmála.

Viděla, jak se rodiče drží za ruce. Vždycky, když je takhle viděla, vyvedlo ji to trochu z míry. Po dvacetiletém manželství jí to připadalo trochu směšné.

„Ahoj,“ řekla Jill.

„Ahoj, miláčku,“ odpověděla matka. „Tak co jsi koupila?“

„Ale nic.“

Jill usedla na pohovku a na klín si vzala Mittsy.

„Díváme se na dokument o záchraně amazonských pralesů,“ řekl otec. „Dokonce to zaujalo i Mittsy.“

„Vážně?“ zeptala se Jill a podívala se na kočku.

Na obrazovce se ukázalo nějaké zvíře. Byl to ocelot.

„Mittsy, podívej se, bratranec,“ ukazovala Jill na obrazovku.

Mittsy se jen líně protáhla a stulila se Jill do klína. „To jsou ty peršanky,“ poznamenala Jill na adresu kočky. „Umění je nezajímá.“

„Volal Hal,“ řekla matka. „Na prázdniny asi přijede se svojí dívkou.“

„Vážně?“ divila se Jill.

Hal byl její starší bratr. Už tři roky bydlel na koleji v okresním městě. Příliš se jí po něm nestýskalo. Byl totiž dost prudký. A teď ještě přijede s nějakou cizí holkou.

30

„Ptal se na tebe,“ obrátil se k Jill otec. „Řekli jsme mu, jak dobře se učíš.“

„To ho tak určitě zajímalo,“ podotkla Jill a vstala. „Ještě že jste mi to připomněli. Potřebuji si dodělat nějaké úkoly. Dobrou noc.“

Než Jill odešla, políbila oba rodiče na tvář. Úkoly byly jen výmluvou. Ve skutečnosti chtěla být sama. Stále jí v hlavě vrtal ten odpolední incident s Diane.

„To asi bude tím jarem,“ hledala nějaké vysvětlení.

Stejně se jí to zdálo být všechno podivné. Gabe, Diane a Andrea.

Nemohla na nic přijít. Pokrčila rameny, připravila si věci do školy a chystala se jít spát. V tom zazvonil telefon.

„Haló?“ řekla Jill a podívala se na hodiny vedle postele.

Ukazovaly jedenáct hodin.

„Ty jsi ty, Jill?“ ozval se ve sluchátku známý hlas. „Omlouvám se, že volám tak pozdě.“

„Ale to nic, ještě jsem nespala,“ řekla Jill a zeptala se: „Kdo volá?“

„Copak jsi mě nepoznala? To jsem já, Gabe.“

Jill nebyla schopna odpovědi. Rozbušilo se jí srdce.

„Jill, jsi tam?“ ozval se Gabe.

„Jsem, Gabe,“ řekla Jill a dodala: „Co potřebuješ?“

„Ale nic,“ zněla odpověď. „V posledních dnech jsem měl spoustu práce a neviděl jsem tě. Co jsi celou tu dobu dělala?“

„Ale nic zvláštního. To víš, škola, nákupy a tak. Vždyť jsi nás přeci slyšel u oběda. Plánovaly jsme s holkama, kam vyrazíme na nákupy.“

„Zřejmě jsem nedával pozor,“ řekl Gabe. „Stejně chci s tebou mluvit o samotě.“

„A o čem?“

„Ale tak, různě.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Tak například o Shadyside. Ty tohle město pořád tak

vychvaluješ.“

„A proč ne?“

„Tak mě napadlo, že bys mi mohla dělat osobního průvodce.“

„Docela ráda, kdykoliv,“ řekla Jill. „Můžeme si od Nicka půjčit 31

auto a všichni vyrazíme do okolí.“

„Já nechci s ostatními. Jen s tebou. Rozumíš?“

„Aha,“ řekla Jill. Došlo jí, že Gabe ji chce pozvat na rande.

„Co děláš tenhle víkend?“ zeptal se. „Hodilo by se ti to v sobotu?“

„No, nevím, musím zjistit, jestli už něco nemám,“ řekla Jill vyhýbavě.

„Ty se asi bojíš, že udělám nějakou ostudu?“

Jill mu neodpověděla. Oběma ale bylo jasné, že Gabe má pravdu.

Gabe se rozesmál.

„Neboj se,“ řekl po chvíli. „Všechno, co dělám, má svůj význam.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Jill zmateně.

„Nechme to být. Co oči nevidí, srdce nebolí. Tak v sobotu nebo v pátek?“ řekl Gabe sebejistě.

„Třeba v sobotu,“ špitla Jill.

„To je skvělé,“ vyhrkl Gabe. „Zkus do té doby vymyslet zajímavý program. Přijedu pro tebe kolem sedmé.“

Rozloučili se. Jill pověsila sluchátko a přemýšlela o rozhovoru s Gabem. Na jedné straně byla potěšena jeho přízní. Líbil se jí od prvního okamžiku. Na druhé straně však z něho měla strach.

Nerozuměla mu. A navíc to budou komplikace s Andreou.

Jill si lehla do postele a nemohla usnout.

Co myslel to podivnou větou, že všechno, co dělá, má svůj význam? uvažovala. A co znamenala ta věta, co oči nevidí, srdce nebolí?

32

VIII.

„A na levé straně vidíme nákupní středisko s davem šílenců a další exotickou faunou,“ napodoboval Max nosovým hlasem turistického průvodce. „Přímo před námi se nalézá přímo muzeální benzínová pumpa otevřená sedm dní v týdnu.“

„Přímo za námi,“ doplnil ho Nick,

„je paní McCormacková,

nejpomalejší řidička v celém okrese. Vlevo je potom –“ Nedořekl.

Když pustil volant, sjelo auto do vedlejšího pruhu.

„Nicku! Raději se věnuj řízení!“ okřikla ho Jill.

Seděla s Diane a s Andreou na zadním sedadle a smály se Maxovým vtipům.

„Takže, jaká je další zastávka?“ zeptal se Max.

Gabe, který seděl vedle Maxe dělal, že ho to nezajímá.

„Zeptejte se Gabea, co chce vidět. My to tu všechno známe. Gabe!

Haló!“ řekla Andrea.

Gabe znuděně zívl. „No,“ začal s ironií v hlase. „Viděli jsme obchoďák, náměstí a benzínovou pumpu. Mám pocit, že už víc nevydržím.“

„Hele, Gabe, nech toho,“ ozvala se Diane a její hlas zněl tentokrát podrážděně. „Koneckonců to byl tvůj nápad, abychom jeli na okružní jízdu.“

„Pardon, panstvo,“ omlouval se Gabe.

„Mám jen strach, že

netrefím domů. Připadá mi to tu hrozně složité. Teď mě napadá, že jsme vynechali tu podivnou ulici. Jakže se jmenuje?“

„Takže příští zastávka bude Fear Street,“ ozval se Nick průvodcovským hlasem a prudce otočil volantem.

„Jsi si jistý, že se nebudeš bát, Gabe?“ vložil se do hovoru Max.

33

„Jsou tam samí duchové, upíři a jiné příšery.“

„Už se na ně těším.“

Andrea po Gabeovi hodila zamilovaný pohled a nervózně se zasmála.

Jill připadal jejich hovor směšný. Obávala se však toho, že si Gabe dost dobře neuvědomuje, co tento výlet obnáší.

Po několika minutách jízdy zmizelo pouliční osvětlení. Nick zabočil do Fear Street.

„Konečná, vystupovat,“ zahlaholil Max.

„Tohle že je to hrůzostrašné místo? A čeho se mám bát?“ řekl Gabe a rozhlédl se.

„Moc strašidelně to tu sice nevypadá,“ poznamenal Max. „Ale první zdání klame. Vidíš ten dům na druhé straně ulice? Ten s těmi zelenými okenicemi?“

„Vidím. A co má být?“

„Před dvěma lety tam na dvorku policie našla šest zakopaných lidských koster.“

„A tamhle jsou rozvaliny domu oběšence,“ řekla Andrea přiškrceným hlasem.

„Už mi hrůzou vstávají vlasy na hlavě,“ pitvořil se Gabe.

„Za hřbitovem uprostřed lesa jsou trosky vyhořelého domu. Stalo se to jednou o Silvestra. Sešlo se tam několik mladých lidí, aby oslavili Nový rok, a málem přišli všichni o život,“ sdělovala Diane.

„Moje kamarády tamhle na rohu málem podřezal pilou nějaký blázen,“ řekla Jill.

„A tady v tom domě se ztratili rodiče mojí spolužačky,“ doplnil Nick.

Mluvili všichni jeden přes druhého a vyprávěli Gabeovi hrůzostrašné historky, které se tu v minulosti odehrály.

Po chvíli si Gabe přitiskl ruce na uši a začal se hlasitě smát.

„Já snad strachy umřu,“ zaúpěl.

„To všechno se ale doopravdy stalo. To všechno je svatá pravda,“

řekla Andrea.

„Možná,“ řekl Gabe a pochechtával se. „Na mě to jen dělá dojem opuštěné ulice. Chci vidět něco opravdu strašidelného.“

„Tak jdeme na hřbitov,“ rozhodl Max.

„Tam potmě nikdy nepůjdu,“ protestovala Andrea.

34

„Nikdy jsem tam ještě nebyla,“ ozvala se Diane.

„Není to

nebezpečné, Maxi?“

„Vždyť je nás šest,“ řekl Max.

„Upíry to ale nezastaví,“ pronesl Nick a zavyl.

„Koho?“ zeptal se Gabe.

„Upíry,“ odpověděla Jill. „Říká se, že o půlnoci vstávají z hrobů a potloukají se po hřbitově.“

„To si nesmím nechat uniknout,“ řekl Gabe. Otočil se k dívkám a zeptal se: „Přece byste tomu nevěřili?“

„Já na upíry nevěřím,“ řekla Jill. „Ale tahle ulice se mi nelíbí.“

„Všechno, co jsme ti vyprávěli, je skutečně pravda,“ řekla Andrea.

„Pojďme tedy na hřbitov,“ zavelel Gabe.

„Příští zastávka – hřbitov,“ oznámil Nick a nastartoval motor.

„Máte někdo baterku?“ zeptala se nervózně Diane.

„Těžko,“ odpověděl Nick. „Stejně ji nebudeme potřebovat. Měsíc je v úplňku.“

„To je přesně jejich doba,“ řekla vzrušeně Andrea. „Čí?“

„Přece upírů.“

Vystoupili z auta. Potichu se plížili k hřbitovní zdi. Jill se na okamžik zastavila. Zhluboka se nadechla čerstvého nočního vzduchu.

Ucítila vůni kvetoucích stromů. Strach z ní spadl, ale zůstalo v ní jakési napětí.

Blížili se k hřbitovním dveřím. Gabe na ně zabušil a křikl: „Haló, upíři, jsme tady! Ukažte se!“

„Nech toho!“ ozvala se Andrea.

Ostatní se báli promluvit.

Dveře se za hrozivého skřípění otevřely. Jeden po druhém vstoupili na hřbitov. Rozpadlé hroby byly pokryty hustou trávou a rozrostlým křovím.

„Ten hřbitov nikdo neudržuje,“ řekl Gabe a rozhlížel se.

„Už roky sem nikoho nepohřbili,“ promluvila tlumeným hlasem Jill.

„Podívejte se na náhrobní kameny, jak jsou staré,“ ozval se někdo vzadu.

Gabe se sehnul a četl starý nápis na jednom náhrobku. „Dollan-35

1847,“ řekl. „Minulé století. Ten hrob je hodně starý.“

„A pojďte se podívat na tenhle,“ volala Andrea.

Jill k ní přiběhla a nahlas četla: „Edwin Dunphy, narozen 1852.

Oběšen jako zloděj v roce 1870.“

„Proboha, vždyť byl skoro stejně starý jako my,“ řekla Andrea.

„Zajímalo by mě, co ukradl,“ řekl Nick. „Muselo to být určitě něco hodně cenného.“

„Tenkrát byly jiné zákony,“ řekl Max. „Stačilo málo a přišel jsi o krk.“

„Tebe by pověsili za to, že jsi zapálil školu,“ řekla Andrea.

„Pokud by mě chytili,“ odpověděl Max. Jelikož od požáru uběhlo sedm dní, strach z něho spadl.

„Tak mě napadá,“ řekl Gabe. „Není teď na řadě náhodou Nick?“

„O čem to mluvíš?“ vytřeštil na něho oči Nick.

„Má pravdu,“ řekl Max. „Jsi ha řadě.“

„Dejte mi s tím pokoj,“ protestoval Nick. „Oheň je nebezpečný.“

„Je přitom ale legrace,“ ozval se Max.

Jill věděla, že je to jen legrace, ale raději jejich hovor přerušila:

„Pojďte, kluci, vrátíme se. Začíná být zima.“

Nikdo na její slova nereagoval. Diane stála vedle Jill a mlčela. V

jejích očích byl vidět strach.

„Max zapálil školu,“ pokračoval Gabe. „Všem dokázal, že má odvahu.“

„Já nikomu nic dokazovat nebudu!“ řekl Nick rázně.

„Nerozčiluj se,“ uklidňoval ho Max. „Je to jen legrace.“

„Nick je strašpytel. Má prostě strach,“ hecoval dál Gabe.

Všichni strnuli. Tohle ale přehnal, pomyslela si Jill. Nick se zhluboka nadechl, otočil se ke skupině zády a řekl: „Tak jdeme!“

„Počkejte!“ zvolal Gabe. „Nick má pravdu. Možná není řada na něm, ale na mně.“ Očima přelétl rozvaliny.

„Gabe,“ žadonila Jill. „Prosím tě, nech toho a pojď.“

„Neboj se, Jill. Malý ohýnek nikomu nic neudělá. Je to to opuštěné. Nic se nestane,“ řekl Gabe a podivně se usmíval.

„Tahle chatrč vypadá pěkně,“ utrousil Max a ukázal na polorozbořený altánek.

„T a b u d e pěkně hořet,“ pronesla s podivným vzrušením v hlase 36

Andrea.

„Stejně ji už nikdo nepoužívá,“ řekl Gabe. „Prokážeme tím městu jen dobrou službu.“ Vydal se směrem k altánku. Nakoukl dovnitř a řekl: „To bude oheň. Je tady spousta dřeva.“

Udělal z pár kusů dřeva hranici a vytáhl zapalovač.

„Ty to myslíš vážně?“ zeptal se Nick nervózně.

„Nejsem přeci srab,“ odsekl Gabe a škrtl zapalovačem. „Sledujte, jak to chytne.“

37

IX.

Gabe škrtl zapalovačem. Plamen na okamžik ozářil jeho tvář zkřivenou do podivného šklebu.

Jill si jeho výrazu všimla a podívala se po ostatních. Max s Andreou na Gabea strnule zírali. Jejich oči prozrazovaly vzrušení.

Oči Diane také zářily. Jill však nemohla uhodnout, jestli vzrušením nebo strachem. Jen Nick se tvářil otráveně. Nechápavě zavrtěl hlavou a otočil se zády.

Jill si nebyla jista, co vlastně cítí. Na jedné straně souhlasila s názorem Nicka, že oheň je nebezpečný. Na druhé straně však s napětím čekala, zda Gabe hranici skutečně podpálí.

Gabe se naklonil a zapálil poskládané úlomky dřeva. Oheň prudce vzplál. Gabe uskočil.

„Sakra! To dřevo je ale suché!“ křikl překvapeně Gabe.

„Měli bychom odtud rychle, zmizet,“ řekl Max. „Než to tu bude v jednom plameni.“

„Máš pravdu, jdeme,“ odpověděl Gabe a zachechtal se, jako by byl pomatený.

Skupina v čele s Gabem se dala do pohybu. Mířila zpátky k místu, kde Nick zaparkoval.

Max se otočil a nadšeně vyhrkl: „To je úžasné! Podívejte se!“

Všichni se obrátili. Altánek zářil do tmy jasným plamenem.

„To se ti povedlo. To je nádhera,“ vydechla užasle Andrea a chytila Gabea kolem ramen.

„Mně se to také líbí,“ odpověděl Gabe. „Ale něco mi tu vadí.“

„A co?“ zeptala se Andrea.

„Nick,“ řekl Gabe a otočil se k Nickovi. „Tak chlapečku, teď je 38

řada na tobě.“

Ještě chvíli stáli a pozorovali oheň. Jill přemýšlela, jestli to, co Gabe udělal, je skutečně prohřešek. Nakonec usoudila, že vlastně o nic vážného nejde. Altánek byl už dávno předtím zničený a rozpadlý.

Ani Diane se tentokrát nebála.

Jenom Nick se tvářil nezúčastněně. K ohni byl otočen zády a dělal, že se ho to netýká. Jill chtěla jít za ním, ale uslyšela zvuk požárních sirén.

„A máme po zábavě,“ řekla Andrea. „Už je někdo zavolal.“

„To je škoda,“ ozval se Gabe.

„Nicku, až pojedeš kolem

požárníků, nebudeš se klepat strachy?“

Nick neodpověděl. Pokračoval v cestě směrem k autu.

Zvuk sirén se přibližoval. Všichni rychle naskákali do vozu. Jill seděla vpředu mezi Nickem a Maxem a Gabe vzadu mezi Andreou a Diane.

„Nicku, jeď opatrně,“ popichoval dál Gabe. „Abys náhodou od požárníků nedostal pokutu.“ Všichni, až na Nicka, se zasmáli. Jill si pomyslela, že Gabe je na Nicka příliš tvrdý. Zřejmě asi nevěděl, jak je Nick citlivý. Kdybych tak mohla s Gabem mluvit o samotě.

Pokusím se mu to vysvětlit v sobotu.

Že má s Gabem schůzku, zatím ještě nikomu neřekla. Zajímalo ji, jestli se s tím Gabe už někomu svěřil.

„Už jsou tady,“ oznámil slavnostně Max. Klid ve Fear Street přerušilo kvílení sirén. Nick zajel ke straně a nechal projet vozy požárníků.

„Neviděl jsem ani jednoho upíra,“ stěžoval si Gabe.

„Asi se tě báli a utekli před tebou,“ odpověděl Max.

„To určitě,“ řekl Gabe.

„Možná na tebe seslali smůlu,“ ozvala se Diane.

„Když jsem dělal hranici, zadřel jsem si do prstu třísku. To bude asi ono, ne?“

„Ty máš v prstu zadřenou třísku?“ zeptala se Andrea. „Ukaž, vyndám ti ji.“ Vzala jeho poraněnou ruku a zamilovaně ji políbila.

Co by tomu Andrea asi řekla, kdyby věděla, že mám s Gabem v sobotu rande, pomyslela si Jill.

„Ty, Andreo,“ řekl pobaveně Max.

„Tohle jsi mi nikdy

39

neudělala.“

Všichni se jeho poznámce zasmáli.

Jill ještě nikdy neviděla Andreu, aby se chovala tak vyzývavě.

Jako by v ní oheň probudil skryté vášně.

„Gabe,“ začala Andrea koketně. „Kdy se na mě přijdeš podívat, jak cvičím?“

„Tenhle týden mi to nevyšlo,“ odpověděl Gabe.

„A co v sobotu večer?“ zeptala se Andrea bez okolků.

„Už něco mám,“ řekl Gabe. „Ale příští čtvrtek mám volno.“

„Tak platí, už se těším.“

Nick odbočil na hlavní ulici. Potom zapnul přehrávač a vložil do něj kazetu. Ozvaly se divoké tóny heavymetalové kapely. Nick zesílil zvuk. V autě nebylo slyšet vlastního slova. Přestali se bavit a poslouchali hudbu.

Jill zavřela oči. Otevřeným okýnkem vdechovala jarní vzduch.

Na náměstí Nick zpomalil, vypnul přehrávač a řekl: „Tak kam?“

„Budeme hlasovat,“ řekla Jill. „Buď můžeme jít do kina, nebo na pizzu a nebo –“

Max ji šťouchnutím přerušil. Ukázal na zpětné zrcátko.

Jill se do něho podívala. Srdce se jí na okamžik zastavilo. V

zrcátku uviděla Andreu a Gabea, jak se vášnivě líbají.

40

X.

Na obrazovce se objevily závěrečné titulky. Andrea vypla televizor.

„To byl krásný film,“ řekla Andrea. „A jak se vám líbil ten blonďák na motorce?“

„Docela ušel, ale na můj vkus byl trochu moc nafoukaný,“

odpověděla Jill.

„Sebevědomí lidé mi nevadí,“ řekla Andrea. Potom se obrátila k Diane a zeptala se jí: „A co ty? Jak se ti to líbilo?“

„Šlo to,“ odpověděla krátce Diane a pokývala hlavou.

Jill si prohlédla pokoj. Byl sice malý, ale pěkně zařízený.

Televize, video i CD přehrávač byly umně zabudovány do nábytku, aby zbytečně nezabíraly prostor.

„Nepustíme si ještě něco?“ zeptala se Andrea a ukázala na stojánek s videokazetami.

„A co tu máš?“ zeptala se Jill.

„Jednu hloupou komedii a pár akčních filmů,“ řekla Andrea. „Nic z toho jsem neviděla. Půjčil si je táta.“

„Jsem pro tu komedii,“ ozvala se Jill. „Co ty, Diane?“

„Mně to je jedno,“ řekla otráveně Diane.

„Haló! Spící panno! Proberte se!“ křikla na ni Andrea. „Dnes večer by měla být legrace.“

„Tak promiň,“ řekla Diane, ale její výraz se nezměnil.

Na okamžik zavládlo hrobové ticho. Ani Jill nevěděla, co se s Diane děje.

„Dobrá, mám jiný nápad,“ řekla Andrea. „Raději si pustíme nějakou pěknou muziku. Koupila jsem pár nových desek.“

„Tak jo,“ souhlasila Jill.

41

Andrea vstala a založila do přehrávače jednu desku.

„Tvůj otec je hodný, že nám dovolil u tebe přespat,“ řekla Jill.

„Slíbila jsem mu, že se nebudeme nahlas hihňat,“ odpověděla Andrea. Po jejích slovech se na sebe podívaly a začaly se hlasitě smát.

Jill měla pocit, že si Andrea obtočila otce kolem prstu. Její matka totiž odjela na služební cestu.

„Málem bych zapomněla,“ řekla Andrea. „Musím vám něco ukázat. Tohle jsem od něho dostala k narozeninám.“ Andrea vstala a otevřela malou skříňku v rohu pokoje. Vytáhla z ní minipočítač s obrazovkou a tiskárnou.

„Ten je krásný! A jak je malinký!“ vykřikla Jill nadšeně.

„A to ještě nevíte, co všechno umí. Nejen počítat, ale dají se na něm hrát i různé hry, A také se dá použít jako psací stroj,“ chlubila se Andrea. „Otec si myslí, že mi to pomůže při učení.“

„Napiš na něm něco,“ vybídla ji Diane.

Andrea zapla počítač a vložila do něj disketu. Po několika vteřinách se na obrazovce objevil kursor. Počítač byl připraven k psaní.

„Co chcete, abych napsala?“ zeptala se Andrea.

„To je jedno,“ řekla Jill.

„Napiš nějakou básničku,“ ozvala se Diane.

„Básničku?“ podivila se Andrea. „Nakonec, proč ne?“

Chvíli přemýšlela a potom začala vyťukávat písmena. Na závěr stiskla v rohu klávesnice tlačítko a z tiskárny vyjel modře natištěný text.

Něco vám povím a nejsem lhář, miluji Gabea, protože je žhář.

„To je krásná modrá barva,“ obdivovala Jill vytištěný text.

„Otec mi nabídl, že mi sežene černou pásku, ale mně se ta modrá docela líbí. Co říkáte?“

„Barva je nádherná, ale básnička se mi moc nelíbí,“ poznamenala Jill.

„Co chceš, nejsem přeci žádný spisovatel,“ ohradila se Andrea.

„Doufám, že to nemyslíš vážně?“ zeptala se Diane.

„A co?“

„Tu básničku. Že ho miluješ proto, že je žhář,“ vysvětlovala 42

Diane.

„Dlouho jsem o tom nepřemýšlela. To bylo první, co mě napadlo.

Nemyslela jsem to vážně,“ řekla Andrea.

„Už jsem se lekla,“ oddychla si Diane. „Četly jste ten článek v dnešních novinách?“

„Myslíš ten o těch požárech?“ zeptala se Jill.

„Dnešní noviny jsem ještě nečetla,“ řekla Andrea.

„Nebyl to sice článek z první strany, ale rozebírali tam statistiku požárů v Shadyside. Za poslední dobu počet požárů významně vzrostl. Také se tam zmínili o požárech ve škole a na hřbitově,“ řekla Jill.

„Páni,“ zvolala nadšeně Andrea. „Dokonce budeme slavní. Už o nás píšou i v novinách.“

„Naštěstí nepodezřívají nikoho z mladých lidí,“ pokračovala Jill.

„Vědí o tom článku kluci?“ ptala se vzrušeně Andrea.

„Gabe o tom ví,“ ozvala se Diane přiškrceným hlasem. „To on mě na ten článek upozornil.“

„A co na to říká?“ zeptala se Andrea.

„Má z toho ohromnou radost, zrovna jako ty,“ řekla Diane trochu znechuceně. „Pořád si myslí, že je to jen hra. Vždyť je to přeci hrozně nebezpečné!“

Podívaly se na Diane. Věděly, že má z ohně strach. Netušily však, že v ní vyvolává takovou hrůzu.

„Musíte s tím přestat. A to co nejdříve,“ řekla rozhodně Diane.

„To chceš říct, že si máme nechat zkazit legraci jen proto, že nám to ty přikážeš?“ zeptala se pobaveně Andrea.

„Bavit se můžete i bez požárů,“ odpověděla Diane.

„To je pravda. Ale řekni nám, kdo ti dal právo rozhodovat o věcech, které se týkají nás všech?“ zeptala se ostře Andrea.

„Dobrá. Pokud tedy budete pokračovat v požárech, přestanu s vámi kamarádit,“ oznámila Diane klidným hlasem.

„Holky, nechte toho,“ uklidňovala je Jill. Bylo jí jasné, že Diane má naprostou pravdu. Požáry ji ale vzrušovaly stejně jako ostatní z party. „Andreo, myslím, že Diane má pravdu,“ ozvala se Jill. „Aby z toho nakonec nebyl pořádný průšvih.“

„Tak ty jsi na její straně,“ řekla naštvaně Andrea.

43

„Nejsem na ničí straně. Známe se dost dlouho na to, abychom si nepokazily přátelství kvůli hloupostem. A navíc mám pocit, že kluci mezi sebou začínají dost nebezpečně soutěžit,“ řekla Jill.

„Stejně je Gabe jediný, kdo má odvahu.“

„Gabe to všechno bere moc vážně,“ pokračovala Jill. „Zatáhl do toho Maxe i Nicka. Celé se mi to přestává líbit. Řekneme jim, aby toho nechali.“

„Tebe snad poslechnou,“ ozvala se Diane.

„Tím bych si nebyla tak jistá,“ pronesla nakvašeně Andrea a začala si lakovat nehty na rukou.

Vtom zazvonil telefon.

„Můžete to někdo zvednout?“ zeptala se Andrea a mávala rukama, aby jí lak rychleji uschnul.

Jill zvedla sluchátko. „Haló?“

„Mohl bych mluvit se slečnou Andreou Hubbardovou?“ zazněl ze sluchátka přísný mužský hlas.

„Bohužel, není přítomna. Mohu něco vyřídit?“ zeptala se Jill.

„Vyřiďte jí, že volal inspektor Lindsay z požární inspekce. Chtěli bychom jí položit pár otázek,“ řekl přísný hlas.

44

XI.

Jill na okamžik zkameněla. Tak a už nás mají, pomyslela si.

„Jill, co se děje?“ ptala se Diane vyděšeně, když viděla její bledou tvář.

Jill jí naznačila, aby byla zticha. „Můžete mi, prosím, zopakovat vaše jméno?“

„Inspektor Lindsay, požární inspekce,“ opakoval mužský hlas v telefonu. Při posledních dvou slovech hlas přeskočil. Jill si zhluboka oddychla.

„Maxi, ty lumpe, takhle mě vyděsit!“ křičela Jill do telefonu.

„Žádného Maxe neznám,“ odpověděl Max. „Tady je inspektor –“

„Hele, nech toho, vím, že jsi to ty,“ skočila mu do řeči Jill. „A přestaň si ze mě dělat srandičky.“

„Tak jaký je večírek, holky?“ ozval se pro změnu v telefonu Nick.

„Je parádní,“ odpověděla Jill otráveně a zavěsila telefon. Nick už nestačil říci ani slovo.

„Co chtěl Max?“ zeptala se Andrea a pokračovala v lakování nehtů.

„Snažil se ukázat, jak je vtipný,“ řekla Jill. „Nejprve se představil jako inspektor Lindsay z požární inspekce. Málem jsem mu na to skočila.“

„To je ale blbeček,“ řekla Andrea.

„Naštěstí jsem ho včas odhalila,“ odpověděla Jill. „Doufám, že s těmi ohňostroji jsme už jednou provždy skončili.“

„Asi to bude rozumnější,“ řekla Andrea. „Policie už stejně začíná něco tušit.“

„Konečně jsi přišla k rozumu,“ oddechla si Diane. Objala své 45

kamarádky kolem krku a usmála se na ně. „Stejně by z toho byl jen malér.“ Potom si vzala z tašky ručník a zmizela do koupelny.

Andrea nechápavě zakroutila hlavou. „Netušila jsem, že se Diane tolik bojí ohně.“

„Já také ne,“ přitakala Jill.

„Není mi jasné, jak mohou být s Gabem přátelé,“ uvažovala Andrea. „Jsou to dvě naprosto odlišné povahy. Oheň není jediná věc, ve které si nerozumějí. Gabe by se spíš hodil ke mně nebo k tobě.“

Teď a nebo nikdy, řekla si v duchu Jill. „Dobře, že jsi o tom začala. Chtěla jsem si s tebou o Gabeovi promluvit. Zítra večer s ním mám totiž rande.“

„Opravdu?“ zeptala se Andrea nezúčastněně. „A co má být? Příští čtvrtek bude zase se mnou. Chce skládat muziku pro moji sestavu.“

„To je fajn,“ odpověděla Jill upřímně.

„Jenže já doufám, že nám zbyde čas i na jiné věci.“ Po těchto slovech se Andrea poťouchle zasmála. „Zítra se dobře bav. Ale nezapomeň, že já se tak lehce nevzdávám.“

Měsíc byl v úplňku a na nebi zářily stovky hvězd. Teplý jarní vzduch se mísil s vůní kvetoucích stromů. Jill napadlo, že tento večer je nejromantičtější v jejím životě.

Seděli s Gabem na lavičce a Jill poslouchala pomalou smutnou melodii, kterou Gabe hrál na kytaru. V měsíčním světle jeho obličej vypadal klidně. Nikde žádné stopy po tom nepříčetném výrazu, který viděla u požáru ve Fear Street.

Když pro ni Gabe přišel, divila se, jak skvěle se choval k jejím rodičům. Její matka o něm prohlásila, že je dokonalý gentleman.

Dokonce jí podržel dveře, když nastupovala do auta. Na takové chování nebyla zvyklá.

To je ale krásný večer, pomyslela si. Film, který s Gabem viděli, se jí moc líbil. Když kino skončilo, Gabe navrhl, aby se šli projít do parku. Chtěl jí zahrát na kytaru několik svých písniček.

Gabe dohrál. Odložil kytaru a obrátil se k Jill.

„Ta byla krásná,“ řekla Jill. „Kdo ji složil?“

„Ještě jsem ji nedokončil,“ odpověděl Gabe a usmál se na ni.

„Líbila se ti?“

„Moc,“ řekla tiše Jill. Gabe se přisunul k Jill. „Dnešní večer se mi 46

líbí.“

„Mně taky,“ odpověděla.

„Chtěl jsem být s tebou chvíli sám,“ řekl Gabe a vzal ji za ruku.

„Jaká je vlastně Jill Franksová doopravdy?“

„Já se nepřetvařuji,“ odpověděla Jill.

Na okamžik se rozhostilo ticho. Potom promluvil Gabe. „Spousta lidí nosí různé masky. Stále si na něco hrají. Doufám, že ty ale mezi ně nepatříš.“

„Jaká je tvoje maska, Gabe?“ zeptala se Jill.

„Myslíš, že si na něco hraju?“

„V každém případě jsi teď úplně jiný, než když jsme s ostatními,“

řekla Jill.

„Který Gabe se ti víc líbí?“

„Budeš se divit, ale oba,“ usmála se Jill. „Líbí se mi, že s tebou není nuda.“

„To jsem rád,“ řekl Gabe a vzal ji kolem krku.

Jill seděla bez hnutí, ale srdce jí divoce bušilo. Nikdy předtím necítila takové vzrušení.

„Konečně se mi začíná v Shadyside líbit,“ ozval se Gabe.

Jill nevěděla, co mu na to odpovědět.

Gabe ji jemně políbil na ústa.

Kéž bych v tomhle parku mohla zůstat navždy, pomyslela si rozechvělá Jill.

Gabe ji znovu políbil.

„Harry! K noze!“ ozval se ochraptělý hlas.

Za chvíli se objevil robustní muž s baterkou a osvítil jim obličeje.

„Promiňte,“ omlouval se a vypnul baterku.

„Utekl mi pes.

Neviděli jste ho?“ Byl to pan Morrissey, který vlastnil cukrárnu na náměstí.

„Ne,“ řekl Gabe. „Máme úplně jiné starosti.“

„Chápu,“ zahuhlal muž. „Ještě jednou se vám omlouvám.“

Odcházel a volal do tmy na psa: „Harry, vrať se!“

„Stejně je Shadyside podivné město,“ řekl Gabe. Podíval se na hodinky a udiveně dodal: „Jé, to už je pozdě. Raději tě odvezu domů.

Nechci, aby se na mě rodiče zlobili hned při první schůzce.“

Vypadá to, že asi budou i další večery, pomyslela si Jill.

47

Gabe uložil kytaru do pouzdra. Pak podal Jill ruku a vydali se přes park k autu.

„Bylo to moc krásné,“ ozvala se Jill. „Jedna věc mi ale leží na srdci. Chtěla jsem si s tebou o tom promluvit.“ Jill uvažovala, jestli má o požárech mluvit. Nechtěla zkazit příjemný večer, ale strach o Nicka a obavy z trestu, který by mohl následovat po odhalení viníků, byl silnější.

„Tak ven s tím,“ řekl Gabe. „Co máš za problém?“

„Týká se to ohně – těch požárů,“ odpověděla Jill.

„Požárů, aha. A co má být?“ zeptal se Gabe.

„Víš, já, Andrea a Diane jsme o tom včera večer mluvily. Nelíbí se nám to. Měli bychom s tím přestat.“

Gabe se zastavil a překvapeně se na Jill podíval.

„To myslíš vážně?“ řekl. „A proč?“

„Protože to není správné. A je to velmi nebezpečné. Navíc se dostaneme do problémů,“ vysvětlovala Jill. „Bojím se, že Nick s Maxem tuhle podivnou zábavu začali brát příliš vážně. Zvláště Nick.“

Gabe zavrtěl hlavou. „Nesouhlasím s tebou,“ řekl a usmál se na ni. „Myslím, že příliš vážně to bereš jenom ty. Vždyť je to jen legrace. Přeci nezapalujeme všechno kolem sebe.“

„Já vím, ale –“ řekla Jill rozpačitě.

„Takže se uklidni a nedělej si z toho hlavu,“ přerušil ji Gabe.

„Tak dobře. Asi máš pravdu.“

„O tom nepochybuj,“ uzavřel rozhovor Gabe a vykročil.

Jeho vysvětlení Jill uklidnilo. Náhle měla pocit, že Diane skutečně přehání.

Mezitím došli až na náměstí. Před cukrárnou uviděli dav lidí.

„Tak dlouhou frontu jsem ještě nikdy neviděla,“ řekla Jill překvapeně. „Tam snad dávají něco zadarmo.“

„Podíváme se, co se děje,“ řekl Gabe.

Jak se přibližovali, Jill si všimla, že to není fronta na sladkosti.

„Proboha, Gabe! Někomu hoří auto!“

Gabe vytřeštil oči. „To auto je moje! Podrž to!“ Do ruky jí vrazil kytaru a běžel k autu.

„Gabe!“ křičela Jill a vyrazila za ním.

48

Plameny divoce šlehaly. Žár vzrůstal. Dav srocený kolem vozu začal strachy couvat.

„Vrať se!“ křikl někdo z lidí na Gabea. „Vybouchne to.“

Gabe neposlechl a přibližoval se k autu. „Musím něco udělat!“

„Gabe! Vrať se!“ Jill odhodila kytaru a prodírala se davem za ním. Podařilo se jí chytit ho za ruku. Vytrhl se jí a s výrazem šílence opět vyrazil k vozu.

„Gabe! Nedělej to! Zastav se!“ křičela hrůzou Jill.

V tom okamžiku dorazil oheň k nádrži s benzínem.

Vůz explodoval.

49

XII.

Jill stála uprostřed davu. V rukou svírala Gabeovu kytaru a se slzami v očích sledovala zásah požární jednotky. Z ohořelého vozu se nepřestával valit hustý dým. Vzduch byl plný sazí z hořících pneumatik a vyteklého oleje.

Gabe stál nedaleko vraku a hovořil s dvěma muži. Byl to velitel požární jednotky a policejní komisař. Gabe byl celý zašpiněný od sazí a jeho oděv byl potrhaný.

Jill sice neslyšela, o čem si povídají, ale z Gabeovy gestikulace vytušila, jak je rozčilený. Ještě nikdy ho neviděla tak strašně rozzlobeného.

Proč jen se to muselo stát? ptala se sama sebe. Byl to tak krásný večer.

Gabe dokončil hovor s oběma muži a vracel se k Jill. „Představ si, že se mě ptali, jestli jsem to auto nezapálil já!“ křičel vztekle.

„Nerozčiluj se,“ snažila se ho uklidnit. „Zřejmě to byla jen formalita.“

„Proč bych to, proboha, dělal? Vždyť to auto není moje. Patří otci.“

„To je mi líto,“ odpověděla Jill. „Doufejme, že se na tebe nebude moc zlobit. Nebyla to přeci tvoje vina.“

„Stále tomu nemohu věřit,“ kroutil hlavou Gabe. „To auto bylo úplně nové. Koupil ho před pár měsíci.“

Gabe začal nervózně přecházet po chodníku. „Víš, co mi ještě řekl velitel požárníků? Že to auto nejspíš někdo zapálil úmyslně. Přesně to prý budou vědět až po expertize.“

„Kdo by to mohl udělat? A proč?“ ptala se Jill.

50

„Proč? Třeba ze žárlivosti. A kdo? Podezřelých je hned několik.“

Jill seděla ve svém pokoji a třásla se rozčilením. Už mám toho ohně po krk, pomyslela si. Jestli to auto zapálil někdo úmyslně, možná bych věděla, kdo je viníkem.

Byl to Nick.

Určitě to udělal Nick.

Teď přece byla řada na něm.

Dokonce i Gabe Nicka podezíral. Diane mu asi řekla, že Nick je do mě zamilovaný. To přece není možné, aby něco takového udělal ze žárlivosti. Včera ho asi musel Gabe tím popichováním hrozně naštvat.

V každém případě se musím dozvědět pravdu.

Zvedla sluchátko a vytočila Nickovo číslo.

„Haló,“ ozval se Nickův rozespalý hlas.

„Nicku, to jsem já, Jill.“

„Ahoj, jak se máš? A proč voláš tak pozdě? Kolik je vůbec hodin?“

„Je chvíli po půlnoci,“ řekla Jill. Potom se zhluboka nadechla a přímo se zeptala: „Jak můžeš tak klidně spát? Potom, co jsi udělal.“

„Cože?“

„Já vím, že jsi to udělal ty,“ trvala na svém Jill. „A nesnaž se to zapírat.“

„Co nemám zapírat?“ řekl Nick udiveně. „Celý večer jsem byl sám doma. Díval jsem se na film. A potom jsem šel spát.“

„Na něco jsi zapomněl.“

„O čem to pořád mluvíš, Jill?“ řekl nechápavě.

„Nicku, vím, že jsi založil požár.“

„Jaký požár?“

„Chceš snad popřít, že jsi zapálil Gabeovi auto?“

„Někdo mu zapálil auto?“ Náhle se jeho hlas změnil. Rozzuřeně vyhrkl: „Jistěže to popírám. Jak tě to vůbec mohlo napadnout?“

„Byl jsi na řadě. Každý to ví.“

„Ale ty nejsi každý. Jsi snad moje kamarádka.“

„Nezlob se, Nicku, ale mně se můžeš přiznat,“ řekla Jill. „Přála bych si, aby už ty požáry skončily.“

„Já jsem to auto nezapálil,“ řekla rázně Nick. „Jestli mi nevěříš, 51

tak je to tvůj problém.“

Jill se ho chtěla ještě na něco zeptat, ale Nick zavěsil. Vedle požárů jí přibyl i další problém. Nick.

Nervózně pohlédla na hodiny na nočním stolku. Rozhodla se, že zavolá Andreu. Stejně by neusnula. Musela si o tom s někým pohovořit. Andrea se určitě ještě bude dívat na televizi.

„Haló,“ uslyšela známý hlas na druhém konci.

„Ahoj, tady je Jill,“ řekla.

„Co děláš, prosím tě, doma tak brzo?“ zeptala se Andrea. „Vždyť jsi měla rande s Gabem.“

„Měla, ale něco se stalo. Proto ti volám.“

„Doufám, že po mně nechceš, abych s ním zrušila čtvrteční schůzku? S tím nepočítej.“

„Ale ne. Poslouchej,“ řekla Jill. „Jde o nový požár.“

„Opravdu?“ řekla Andrea nadšeně. „A co jste zapálili?“

„My jsme nic nezapálili, udělal to Nick. Zapálil Gabeovi auto,“

řekla Jill rozrušeně.

„Neříkej,“ ozval se hlas na druhém konci drátu. „To muselo být báječné. Škoda, že jsem u toho nebyla.“

„Vůbec to nebylo báječné. Bylo to hrozné. Auto je zničené.

Vybuchlo. Gabe byl tak rozzlobený, že se mnou nechtěl vůbec mluvit. Nick samozřejmě všechno zapřel. Ale já mu nevěřím.

Andreo, nevím, co mám dělat.“

„Prosím tě, uklidni se. Rozčiluješ se zbytečně.“

„Andreo, pomoz mi kluky přesvědčit, aby s tím ohněm dali pokoj.“

„Jak to chceš udělat? Buď je můžeš prosit, nebo za nimi chodit s minimaxem.“

„Andreo –“

„Docela by se mi to líbilo chodit za Gabem s minimaxem.“

„Prosím tě, přestaň si dělat legraci a mluv vážně.“

„Jill, uklidni se. Nic se neděje. Gabeovi shořelo auto. Je mi to hrozně líto. Snad s tím dají pokoj, když každý z nich už něco zapálil.“

„Přála bych si, abys měla pravdu.“

„Běž spát. Teď v noci to stejně nevyřešíme,“ řekla Andrea a 52

pokračovala. „Řekni mi, jaké bylo rande?“

„Hezké,“ odpověděla smutně Jill. „Ani jsem to nečekala.“

„A nezkazil vám to ten oheň?“

„Tak trochu,“ odpověděla Jill.

„To je špatné,“ prohlásila Andrea. „Snad budu ve čtvrtek úspěšnější.“

„Tak dobrou noc. Uvidíme se zítra,“ ukončila telefonát Jill.

Položila sluchátko. Po rozhovoru s Andreou se cítila ještě hůř.

Jill se šla umýt. Vzala si noční košili a lehla si do postele. Zavřela oči. Snažila se představit si krásné chvíle v parku s Gabem. Marně.

Krásný pocit z ní vyprchal. Nevrátil se jí ani okamžik, kdy jí Gabe hrál na kytaru. Jediné, co měla stále před očima, byl jeho rozzuřený obličej.

Jak se bude asi chovat s Andreou? Uvažovala Jill. Bude jí zpívat stejné písně? Bude ji také držet za ruku a líbat se s ní?

Vyplní se předpověď Andrey?

O něco později Jill probudil podivný zápach. Rozespale otevřela oči. Ucítila kouř. Srdce se jí rozbušilo. Prudce se posadila na posteli a rozhlížela se kolem sebe. Proboha, tady hoří!

Zápach sílil. Musím vzbudit rodiče, uvažovala Jill.

Chtěla křičet, ale nemohla vydat ani hlásku. Zápach ji dusil.

Vyčerpaná vylezla z postele a zamířila ke schodišti do haly.

Otevřela dveře do ložnice. Byla prázdná.

Ne! Vykřikla.

Byla sama.

Sama s ohněm.

Skleněnými dveřmi do kuchyně zahlédla plameny. Otevřela je a uviděla, že hoří trouba.

Vyběhla do koupelny pro vodu.

Polila s ní troubu. Oheň hořel dál. Vrátila se do koupelny a natočila další dávku. Vodu nosila tak dlouho, dokud plameny neudusila.

Otevřela troubu a nakoukla dovnitř. Zděšeně vykřikla.

Uvnitř leželo ohořelé tělo její kočky Mittsy.

53

XIII.

Jill se probudila vlastním výkřikem. Zdál se jí děsivý sen. Sen byl tak živý, že Jill měla pocit, že je to pravda.

Mittsy spala vedle ní stočená do klubíčka.

Jill si milovanou kočku přitáhla k sobě a pohladila ji.

Určitě už neusnu,pomyslela si. Vstala a šla po schodech dolů do kuchyně. S obavami se kolem sebe rozhlížela, ale po požáru neviděla žádné stopy.

Otevřela lednici a nalila si sklenici mléka.

To byl hrozný sen, pomyslela si Jill. Při představě ohořelé kočky se otřásla. Je na čase definitivně skončit s požáry. Už se mi o tom zdají i sny.

Nesnáším matematiku, řekla si Jill v duchu a dívala se na stránku plnou logaritmů. Bude mi trvat celou věčnost, než se tím prokoušu.

„Nesnáším matematiku,“ zašeptala.

„Co nesnášíš?“ ozval se hlas za ní. Byl to Nick. Po dlouhé době na ni promluvil. Vlastně poprvé od chvíle, co jí zavěsil telefon.

„Matematiku,“ řekla Jill a usmála se.

„To se mi ulevilo,“ zašeptal Nick a přisunul se k ní. „Nesmíš si to tak brát. Těch pár čísel tě přece nemůže vyvést z míry.“

„Někdy mám pocit, že mi chybí část mozku,“ odpověděla Jill a zaťukala si na čelo.

„Asi to bude tím,“ šeptl Nick. Pak ztichl. Blížil se k nim učitel matematiky, pan Borden. Prošel kolem nich bez povšimnutí.

„Jill, ukážu ti jednoduchou pomůcku. Logaritmy budou pro tebe hračka,“ šeptl Nick.

54

„Tomu nevěřím,“ odpověděla Jill a usmála se. „Ale jestli mi chceš pomoct, budu ti vděčná.“

„Pomůžu ti rád,“ řekl Nick. „co dnes večer? Nechtěla bys přijít k nám? Mohli bychom začít.“ Jill se zamyslela. „Tak dobrá.“

Jill otočila klíčkem, spustila motor a rozjela se. Pospíchala za Nickem. Po dlouhé době byla zase veselá. Nejen proto, že jí měl pomoci s algebrou, ale také, že s ním mohla v klidu pohovořit.

Požár Gabeova vozu byl pro ni stále záhadou. Chtěla Nicka poprosit, aby už nikdy žádný oheň nezapálil.

Asi by bylo nejlepší, kdybych s každým zvlášť promluvila a vyžádala si jeho slib, uvažovala.

Spoléhala na to, že Nick ji má rád. Snad ji poslechne.

Zabočila do ulice, kde bydlel, a chtěla vůz zaparkovat před jejich domem. Ještě než zastavila si všimla, že z garáže vyjíždí auto Nickova otce. Řídil ho Nick a vedle něho seděl Max.

„Haló!“ zakřičela na ně Jill a rychle stahovala boční okénko.

Buď ji neslyšeli, nebo dělali, že ji nevidí. Vůz se kolem ní mihl a řítil se dolů ulicí.

„Co blázní?“ ptala se nahlas sama sebe. „Že by Nick zapomněl na naši schůzku? Nebo je to past?“ Rozhodla se, že tomu přijde na kloub.

Rozjela se za nimi. Pokusí se je sledovat.

Nejprve měla strach, že si jí všimnou. Ale byli tak zabráni do hovoru, že nevnímali své okolí.

Uprostřed města je na několik minut ztratila z dohledu. Naštěstí ne na dlouho. Předjela několik vozů a byla znovu za nimi.

Kam to, proboha, jdou? Divila se Jill.

Vytrvale je sledovala. Náhle s hrůzou zjistila, že míří do Fear Street.

Byla tmavá noc. Na nebi nesvítila jediná hvězda. Ulice se jí zdála víc opuštěná než kdykoliv předtím.

Pouliční lampa na rohu ulice sem tam zablikala.

Dál už za nimi nepojedu. Vím, že jedou do Fear Street, uvažovala.

Zastavila.

Vrtalo jí však hlavou, proč sem v tuhle večerní hodinu jedou.

55

Zajistila dveře svého vozu zevnitř a nastartovala. Pomalu zabočila do Fear Street.

Po Nickovi s Maxem nebylo ani památky. Jako by se po nich slehla zem.

Museli zaparkovat někde stranou,pomyslela si.

Rozhodla se hledat jejich auto ve vedlejších uličkách.

Jela krokem opuštěnou ulicí směrem k hřbitovu.

Z a t m y byla ulice ještě strašidelnější než za denního světla.

Vzpomněla si, jak tu naposledy byla se svými přáteli. Hlavou jí běžely hrůzostrašné historky, které si vyprávěli. Dostala strach.

Každý dům, který míjela, si pečlivě prohlédla. Nikde ani stopy.

Jako by zmizeli v černé díře.

Přece se nemohli ztratit. Tahle ulice je slepá. Není odtud úniku.

„Přestaň se strašit!“ okřikla se Jill. Několikrát se zhluboka nadechla a pokračovala v jízdě.

Ujela pár metrů a auto s sebou několikrát silně škublo. Motor se zastavil.

„To není možné!“ křičela Jill zoufale.

Znovu a znovu se snažila nastartovat. Marně.

V dálce před ní se mihl stín.

Určitě to byl jen toulavý pes, uklidňovala se Jill.

Cítila, jak jí po čele stéká studený pot.

Řece se nebudu bát. Jsem zamčená v autě nedaleko hlavní ulice.

Pokud se mi nepodaří auto nastartovat, zaběhnu do nejbližší budky a zavolám o pomoc.

Auto! Prosím tě, nastartuj! Žadonila Jill a otáčela klíčkem. Motor však nenaskočil.

Asi jsem ho přesytila, řekla si a zhasla světla. Teď budu muset několik minut počkat. Za chvíli to zkusím znovu.

Nervózně se kolem sebe rozhlédla.

Trhla sebou.

Od hřbitova se k ní blížila temná postava.

Srdce se jí divoce rozbušilo. Viděla jen její obrysy, ale bylo jasné, že míří přímo k ní.

Možná, že tu někde poblíž bydlí a jde jen na procházku.

Možná.

56

Proč jde ale přímo k mému autu?

Zoufale se snažila nastartovat. Bez úspěchu.

Náhle cosi udeřilo do předního skla. V tu chvíli ji oslnilo prudké světlo.

57

XIV.

Jill se snažila nepropadnout panice. Hledala předmět, kterým se bude protivníkovi bránit. Rukama šátrala po přístrojové desce a po zemi. Snažila se nalézt něco, co by mohla použít jako zbraň. Nenašla nic než pár drobností.

Světlo nepřestávalo svítit. Stále ji oslňovalo.

Na přední sklo dopadl nový úder. Nárazy byly čím dál častější.

Jill si uvědomila, že ten, kdo tluče na přední sklo, ji žádá, aby mu otevřela.

V žádném případě, pomyslela si Jill.

Bušení nepřestávalo. Neznámý venku na ni hovořil. Nerozuměla jeho slovům, a tak nepatrně stáhla okénko.

„Jste v pořádku slečno?“ zeptala se postava. Potom otočila světlo proti svému obličeji. Jill uviděla tvář mladého policisty.

„Já ano,“ vydechla s úlevou. „Ale mám něco s autem. Nemohu nastartovat.“

„Podívám se vám na to,“ řekl policista. „Můžete otevřít motor?“

Policista zmizel pod kapotou. Za několik minut se objevil a řekl:

„Zdá se, že je všechno v pořádku. Můžete otevřít dveře?“

„Já nevím,“ řekla Jill váhavě.

Slyšela o případech, kdy se zločinci převlékli za policisty a potom své oběti okradli a zabili.

„Je správné, že jste opatrná,“ řekl uniformovaný mladý muž.

„Ukážu vám svůj průkaz.“ Policista sáhl do kapsy. Vytál legitimaci a prostrčil ji staženým okénkem. Jill porovnala fotografii s jeho obličejem, a když se ujistila, že průkaz je pravý, otevřela dveře.

Strach z ní rázem spadl. Policista si přisedl do vozu. Otočil klíčkem.

58

Motor naskočil.

„Předtím to nešlo,“ řekla Jill a připadala si jako hlupák.

„Asi se vám podařilo motor přesytit,“ vysvětloval jí policista.

„Děkuji vám za pomoc,“ řekla Jill upřímně.

„Rádo se stalo,“ odpověděl policista. „Měla byste odtud rychle odjet. Tohle místo je bez doprovodu pro mladé dívky nebezpečné,“

pokračoval.

„Já vím,“ řekla Jill. „Ještě jednou vám děkuji.“

Jill skoro zapomněla, proč sem přijela. Počkala, až policista zmizí, a potom pokračovala v hledání Nicka a Maxe.

Rozjela se. Krokem se blížila k hřbitovu.

Najednou zahlédla Nickovo auto. Stálo na konci ulice

zaparkované před opuštěným domem.

Co tam asi dělají? Ptala se sama sebe.

Vypnula motor, zhasla světla a čekala a čekala. Dříve či později musí z domu vyjít, uvažovala.

Co budu potom dělat? Mám je znovu sledovat?

Vzpomněla si na důvod svého pátrání. Chtěla se přece dozvědět, co mají za lubem.

Zhluboka se nadechla, otevřela dveře a vystoupila.

Noční vzduch byl studený. Jill se roztřásla zimou. V dálce zavyl pes.

Pomalu se blížila k opuštěnému domu.

Cesta byla pokryta četnými kameny. Aby nezakopla, musela jít velmi opatrně.

Dům byl tichý. Zel prázdnotou. Okna byla rozbitá a všude kolem ležela spousta střepů. Nikde nebylo ani živáčka.

Co tam mohou tak dlouho dělat? Uvažovala.

Najednou se z domu ozval podivný zvuk. Jill se zastavila. Jít dál se bála. Vtom se v domě zablesklo. Vyšlehly první plameny. V

několika vteřinách byl dům v jednom ohni.

Konečně je oba uviděla. Vyběhli z domu a běželi co nejrychleji k zaparkovanému vozu.

59

XV.

Jill bez hnutí pozorovala, jak se dům mění v obrovský ohnivý sloup.

Hořící dřevo praskalo, a když se zbortil strop, do výše vylétlo tisíce jisker. Stála od domu nejméně patnáct metrů a cítila, jak žár vzrůstá.

Otočila se a zahlédla, jak oba chlapci nasedají do vozu. Rychle nastartovali a rozjížděli se. Jill měla pocit, že se smějí.

Vjela do garáže a vypla motor. Zůstala sedět a bez hnutí hleděla před sebe. V hlavě se jí odvíjel děj z Fear Street.

Znovu viděla Nicka a Maxe, jak utíkají od ohně a smějí se. Byla si jistá, že ji nezpozorovali. A i kdyby, zřejmě by ji to nevadilo.

Když chlapci opustili Fear Street, nastartovala Jill svůj vůz a rozjela se domů. Cestou zastavila u telefonní budky a požár ohlásila.

Přemýšlela, co udělá. Nevěděla, s kým se má poradit. Tahle ohnivá hra změnila přátelské vztahy v jejich partě. Maxovi a Andree se svěřit nemohla. Ohnivá zábava jim nevadila. Naopak. Byli tím přím nadšeni.

A Diane? S tou se o těchhle věcech nedalo vůbec hovořit.

Nick pro ni znamenal největší záhadu. Celou dobu byl zásadně proti ohni a najednou tohle. Hned dva požáry za sebou.

Zamkla auto a vešla do domu. Dům byl prázdný. Rodiče byli na návštěvě u známých.

Zamířila do kuchyně. Otevřela lednici a nalila si skleničku rajčatové šťávy.

V obývacím pokoji ležela její milovaná Mittsy a předla. Jill si ji položila na klín a hladila ji. Dopila šťávu a vstala. Rozhodla se, že se bude chvíli učit. Doufala, že se zbaví nepříjemných myšlenek.

60

Zasedla ke stolu a očima zavadila o učebnici matematiky.

Myšlenky se jí znovu vrátily k Nickovi.

„Kašlu na to!“ vykřikla podrážděně a praštila knihou o stůl.

Učení jí nešlo. Zaklapla sešit a rozhodla se, že si zacvičí. Měla vymyšlenou zajímavou sestavu jógy.

K cvičení si pustila televizi. Zvuková kulisa jí dělala dobře.

Necítila se tak opuštěná.

Ve chvíli, kdy stála na hlavě, uslyšela v televizi zprávy:

„Guvernér dnes vetoval zákon týkající se trestu smrti.“

Potom následovalo několik zajímavostí ze světa. „A nyní,“ řekl televizní moderátor, „k nám do redakce přišla zpráva o podivné smrti bezdomovce, který uhořel při požáru domu ve Fear Street.

Vyšetřováním byl pověřen nejlepší policejní inspektor v našem městě. A nyní přepojujeme do Fear Street, kde nás s podrobnostmi seznámí Tip Teppler.“

Jill přestala cvičit. Posadila a vyděšeně zírala na obrazovku. Srdce se jí divoce rozbušilo.

Na obrazovce se objevil sympatický mladý redaktor s mikrofonem v ruce. Za jeho zády bylo vidět požárnické vozy a zčernalé trosky domu.

„Děkuji ti, Heidi,“ řekl muž. „Hlásím se vám přímo z místa noční tragédie. Téměř dvě hodiny bojovali požárníci s ohněm tohoto opuštěného domu. Po příjezdu pohotovostních vozů bylo před domem nalezeno tělo neznámého muže. Resuscitace na místě byla neúspěšná. Muž byl převezen do nejbližší nemocnice. Službu konající lékař konstatoval smrt. Jako příčinu uvedl infarkt myokardu.

Vedle mě stojí poručík Ed Heasly, velitel požární jednotky v našem městě.“ Redaktor se otočil k uniformovanému muži s otázkou: „Je pravda, že požár byl založen úmyslně?“

„Jak ukazují první výsledky pátrání, nejspíše ano. Ale definitivní závěr budeme moci udělat až po podrobné expertize.“

„A je pravda, že za posledních několik týdnů významně vzrostl počet požárů v našem městě?“

„Ano, máte pravdu. Za tento měsíc jsme museli zasahovat několikrát. Zdá se však, že jsme žhářům na stopě. Podrobnosti vám ale nemohu sdělit, neboť by to mohlo narušit další vyšetřování. Chtěl 61

bych jen divákům říci, že v tomto případě přišel o život člověk.

Pátrání proto bude pokračovat tak dlouho, dokud neodhalíme skutečné viníky.“

„Děkuji vám, poručíku,“ řekl reportér. „O průběhu pátrání vás budeme denně informovat prostřednictvím televizních zpráv. A nyní přepojuji zpátky do studia.“

Jill se zatočila hlava. Vypla televizi a sesula se do křesla. Zavřela oči a zhluboka oddychovala. Došlo na má slova, řekla si. Umřel člověk.

Reportér sice řekl, že muž zemřel na infarkt, ale oheň způsobil jeho smrt ať přímo či nepřímo. Nick a Max dům zapálili. Nick a Max jsou vrazi! A ona je svědkem zločinu!

62

XVI.

Ještě dlouho zírala Jill na vypnutou obrazovku. Nakonec se odhodlala a vytočila Nickovo číslo. „Haló,“ ozval se spokojený rozespalý hlas. Ještě o ničem neví, pomyslela si Jill. „Ahoj, tady je Jill,“ řekla. „Chtěla jsem se jen zeptat, proč jsi nebyl dnes večer doma?“

„Promiň, ale Max sehnal na poslední chvíli lístky na basket. Volal jsem ti, ale bylo pořád obsazeno,“ řekl Nick.

„To není od tebe fér, Nicku,“ odpověděla Jill. „Už jsem se ti omluvil. Ještě jednou promiň. Zastavím se u vás třeba zítra.“

„Proč mi lžeš, Nicku,“ řekla Jill. „Dnes večer jsi na žádném basketbalu nebyl.“

„Byl, zeptej se Maxe.“

„Stačí, že mi lžeš ty. Já vím, kde jste byli.“

„Když to víš, tak mi to řekni.“

„Ve Fear Street.“

„Ty jsi nás tam snad viděla?“ zeptal se udiveně Nick.

„Viděla.“

„A kde?“

„U t o ho domu, co jste s Maxem zapálili,“ odpověděla Ji 11 a polkla.

„Mluvíš nesmysly,“ řekl Nick nervózně.

„Viděl jsi večerní zprávy?“ zeptala se Jill.

„Ne,“ řekl stroze Nick. „Co to má, prosím tě, společného –“

„V tom domě žil člověk. Oheň mu způsobil smrt,“ přerušila ho Jill.

„Cože?!“ vykřikl šokovaný Nick. „Ty si děláš legraci?!“

63

„Bohužel je to pravda,“ odpověděla Jill. „Hlásili to ve zprávách.“

„Proboha, to nemůže být pravda! Někdo umřel?“

„Šok z ohně mu přivodil infarkt,“ řekl Jill. „Velitel požárníků a policie hledají viníky. Tebe a Maxe!“

„Ten dům jsme nezapálili my!“ bránil se Nick.

„Tím tedy připouštíš, že jste tam byli.“

„To ano, ale dům jsme nezapálili.“

Přestože Nick celou dobu lhal, poslední větu mu Jill uvěřila.

„Proč jste tam vůbec jeli?“ vyptávala se Jill.

„Vím, že co ti teď řeknu, nám nikdo neuvěří –“ koktal Nick.

„Prosím tě, Nicku, uklidni se,“ přerušila ho Jill. „Jak to tedy doopravdy bylo?“

„Těsně předtím, než jsi k nám měla přijít, někdo zazvonil. Šel jsem otevřít, ale nikdo tam nebyl. Na zemi ležel papír a na něm byl vzkaz ‚Ihned přijeď do Fear Street, čeká tam na tebe překvapení‘,“

řekl Nick.

„Od koho byl ten vzkaz?“

„Podpis chyběl. Za pět minut ke mně dorazil Max. Byl celý vykulený. Dostal ten samý anonym. Nebylo nám to sice jasné, ale rozhodli jsme se, že tam zajedeme.“

„Proč jste na mě nepočkali?“

„Buď ráda, že nejsi v maléru,“ řekl Nick vážným hlasem. „Abych řekl pravdu, ten vzkaz mě tak udivil, že jsem na naši schůzku úplně zapomněl.“ Nick se zhluboka nadechl. „Nevím, co mám dělat. Jsem z toho zoufalý.“

„Raději nikomu nic neříkej,“ žádala ho Jill.

„Nejdříve si

promluvím s ostatními. Možná něco vymyslíme.“

„To bych byl hrozně rád,“ řekl Nick sklíčeným hlasem. „Určitě ten člověk zemřel?“

„Určitě. Zavolám ti později, Nicku. Ahoj.“

Jill položila sluchátko a chvíli seděla bez hnutí. Přemýšlela o tom, co jí Nick řekl.

Pokud mluvil pravdu, dům musel zapálit někdo jiný.

Jediný, kdo to mohl udělat, byl Gabe.

Zřejmě je zcela smyslů zbavený, pomyslela si Jill. Jak jinak by mohl udělat něco tak hrozného?

64

Vzpomněla si, jak Gabe šílel, když hořelo jejich auto. Přál si potrestat toho, kdo je zapálil. Před očima se jí objevila Gabeova rozzuřená tvář.

Musel to být on!

Kdo jiný by to mohl udělat?!

Na druhé straně se jí nechtělo věřit, že by byl Gabe tak pomstychtivý.

Při požáru zemřel člověk.

Gabe je tedy vrah! I když to byla jen nešťastná náhoda. Při této myšlence se Jill roztřásla.

Určitě existuje i jiné vysvětlení, uvažovala dál. Nejlepší bude, když si se všemi promluvím. Ale jak to mám udělat? Ptát se všech dohromady nebo každého zvlášť? Měli bychom se sejít a podrobně si o tom pohovořit.

Hlavou se jí honily různé myšlenky. Potřebovala se s někým poradit. Vytočila telefonní číslo Andrey. Linka byla obsazená. Chvíli počkala a zkusila to znovu. Stále bylo obsazeno.

Nemohla déle čekat, a tak vytočila číslo k Diane.

Zvoní, oddechla si Jill. Hlavně aby byla doma.

„Haló!“ ozval se hlas na druhém konci drátu.

„Ahoj, tady Jill. Diane, prosím tě, máš chvilku čas?“

„Ahoj, Jill. To víš, že mám. Co se děje? Mluvíš nějak vystrašeně.“

„Ano, mám strach. Stalo se něco hrozného – kluci jsou v tom až po krk.“

„Co, proboha?!“ lekla se Diane.

„Dnes v noci ve Fear Street opět hořelo,“ řekla Jill.

„Vím o tom. Slyšela jsem zprávy,“ odpověděla Diane vzrušeně.

Hned potom vykřikla: „Proboha, snad to neudělali –?“ Hlas se jí v půli věty zlomil.

„Obávám se, že ano,“ odpověděla jí Jill. „Nick s Maxem se přiznali, že byli ve Fear Street. Nick tvrdí, že oheň nezapálili a že je tam pozval někdo neznámý. Prý oba dostali nějaký anonym.“

„Jill, prosím tě, jak můžeš věřit tak průhledné lži?“ řekla Diane nasupeně.

„Mám pocit, že nelže,“ odpověděla Jill. „To není jeho styl. Pokud to však nebyli oni, musel to být Gabe.“

65

„Gabe ne!“ vykřikla Diane. „Ten by takou věc neudělal. Tomu nevěřím.“

„Také jsem nemohla uvěřit, že by Nick mohl zapálit auto,“ řekla Jill. „Tahle odporná hra by už měla jednou provždy skončit.“

„Souhlasím s tebou,“ řekla Diane a hlas se jí chvěl. „Jill, musíme s tím něco udělat. Od samého začátku se mi to nelíbilo. Je na nás, abychom to ukončily.“

„Ano. Ale kdy?“

„Hned,“ odpověděla Diane. „Mám strach, že pokud to nevyřešíme ještě dnes, stane se zítra něco mnohem horšího. Víš co? Půjčím si od mámy auto a přijedu pro tebe.“

„Dobrá. Kam pojedeme?“

„Zastavíme se nejprve u Nicka a potom u Maxe.“

„Není už trochu –?“

„Není. Stejně bys teď neusnula, že ne?“

„Asi ne.“

„Tak vidíš. Během deseti minut jsem u tebe.“

Bylo už dost pozdě. Jill na sobě začínala pociťovat únavu z nedostatku spánku. Připadá mi to jako zlý sen, uvažovala. Tohle se nám nemělo stát. Hraničí to se žhářstvím a vraždou.

Blížily se k ulici, kde bydlel Nick. Jill si stále více uvědomovala, že až se to všechno provalí, bude je celé město považovat za žháře a dokonce – za vrahy!

Naložily Nicka a jely dál.

Ještě než dorazily k jejich domu, Max už otevíral dveře.

„Nick mně volal, že se za mnou chystáte,“ řekl Jill. „Co ode mě chcete?“

„Hledáme toho, kdo zapálil dům ve Fear Street,“ řekla na úvod Diane. „Udělal jsi to ty?“

„Ne!“ řekl Max důrazně.

„Jak to chceš dokázat?“ zeptala se Diane.

„Jednoduše,“ řekl Max. „Nick vám přeci řekl, že nás tam někdo vylákal. A ten někdo nám poslal dopis. Počkejte chvíli, dojdu pro něj.“

Za chvíli se vrátil a v ruce držel zmuchlaný papír. „Nick má úplně stejný. Podívejte,“ řekl Max a podal ho Jill.

66

Jill papír natočila tak, že ho mohla číst i Dianě. Byl to anonym vytištěný počítačovou tiskárnou. Nic se z něj nedalo poznat. Jill papír vrátila Maxovi. Vtom si uvědomila, že písmo má zvláštní barvu.

Bylo modré!

67

XVII.

Jill s Diane se na sebe podívaly. Napadla je stejná myšlenka.

„Co na to říkáte?“ zeptal se Max.

„Už nám věříte? Nebo si

myslíte, že jsme to napsali sami?“

„Ne, nemyslíme,“ řekla Jill a povzdechla si.

„Požár ve Fear Street je pro nás stále záhadou,“ řekla Diane.

„V tom dome musel ještě někdo být. A ten to udělal,“ řekl Nick.

„A nevšimli jste si někoho?“ zeptala se Diane.

„Ne,“ řekl Nick. „Dům se zdál být úplně prázdný. Sotva jsme do něho nakoukli, začalo hořet.“

„Je dobře, že jste nám ukázali ty anonymy,“ řekla Jill. „Budeme muset jít. Je už pozdě.“

„Myslel jsem, že si všechno objasníme,“ divil se Max. „Přijely jste kvůli tomu přeci?“

„Máš pravdu, Maxi, ale je už moc hodin. Jsem strašně unavená.

Bude lepší, když se na to vyspíme,“ odpověděla Jill.

„Dobrá,“ řekl Nick a podezíravě si Jill prohlédl.

Vrátily se zpátky k autu.

„Anonymy napsala Andrea,“ řekla Diane třesoucím se hlasem.

„Asi máš pravdu, pokud ale –“ odmlčela se Jill.

„Pokud co?“

„Pokud v Shadyside nevlastní stejný počítač někdo jiný. Třeba ví o naší hře,“ řekla Jill.

„To je málo pravděpodobné.“

„Andrea je někdy trochu ztřeštěná, ale jinak je moc prima,“ řekla Jill. „Určitě je to všechno jinak.“

„Pořád si myslíš, že to udělal Gabe?“ zeptala se Diane. „Přeci si 68

nemyslíš, že by Gabe a Andrea?“

„Nechci si nic myslet,“ řekla Jill.

„Jsem zvědavá, co nám k tomu řekne Andrea,“ řekla Diane a podívala se na hodinky.

Jill zívla. „Je už moc pozdě, zajedem k ní zítra.“

„Ne. Chci vědět pravdu. Andrea chodí spát pozdě. Určitě bude vzhůru. Pojďme. Bydlí odsud jen pár bloků.“

Jill pokrčila rameny. Byla sice unavená, ale odpověď Andrey ji také zajímala.

Andrea jim otevřela v pruhované noční košili. Celá zářila.

„Ahoj, holky,“ pozdravila je.

Jill si sedla do křesla. Cítila se hrozně vyčerpaně. Do hovoru s Andreou se jí vůbec nechtělo. Nevěděla, jak má začít.

Její myšlenky přerušila Diane. „Jedeme od Nicka a Maxe,“ začala bez váhání.

„Vy máte dneska návštěvní den?“ zasmála se Andrea. „Dáte si něco k pití?“

„Víš, Andreo, my jsme k tobě nepřišly na návštěvu. Chceme si s tebou promluvit o něčem vážném,“ řekla Jill.

Andrea se trochu zamračila a vypadala překvapeně.

Pokud to hraje, vypadá přesvědčivě, pomyslela si Jill.

„Nick nám ukázal tvůj anonym,“ řekla Diane.

„O čem to mluvíte?“ divila se Andrea.

„O těch dopisech, co jsi poslala Nickovi a Maxovi,“ pokračovala zarytě Diane.

„Proč bych jim měla psát dopisy?“

„Andreo, nehraj to na nás. My víme, že jsi to byla ty. Dopisy mají modrý tisk,“ řekla Jill.

„A co na nich bylo napsáno?“ zeptala se Andrea bojovně.

„Stálo tam, že mají co nejrychleji odjet do Fear Street. Prý tam na ně čeká překvapení.“

„To má být žert? Do apríla je přeci daleko, ne?“ chichotala se Andrea.

„Nikoli žert. Je to pravda,“ řekla Jill a vyprávěla jí celou historku.

Nezapomněla ani na televizní zprávy.

Andrea celou dobu napjatě poslouchala. Náhle do ní vjel vztek a 69

přerušila ji slovy: „Tak už toho mám dost!“ křikla. „Chcete mě obvinit z toho, že jsem založila požár ve Fear Street a že kvůli mně zemřel člověk?“

„Třeba jsi to neudělala ty,“ snažila se ji uklidnit Jill. „Z ničeho tě obviňovat nechceme.“

„Vymyslely jste to skutečně skvěle!“ zuřila Andrea. „Takže podle vás jsem spáchala takovou špinavost a potom jsem tam pozvala svoje kamarády, aby to bylo na ně.“

Jill mlčela. Připadalo jí to neuvěřitelné. Ale skutečnost mluvila proti ní.

„Celé je to podivné,“ řekla Dianě. Hlas měla ještě víc přiškrcený.

„Můžeš nám vysvětlit ty anonymy?“

„Tak aby bylo jasné!“ ječela Andrea. „Nikomu nebudu nic vysvětlovat! Měla jsem dojem, že jste moje kamarádky. Ale takhle – “

„Jsme tvoje kamarádky,“ ujišťovala ji Jill. „Právě proto jedeme za tebou a ne na –“

„No jen to řekni. Na policii? Aby mě zavřeli za ty vaše bláboly?“

„Andreo! Přestaň!“ řekla Jill. „Uklidni se. Chtěly jsme jenom –“

„Nenechám toho!“ ječela Andrea. „Vím, co za tím je. Tvoje žárlivost na mě a na Gabea. Schůzka s ním ti nevyšla, a tak se mi snažíš dělat potíže. Nechceš, abych s ním šla na rande!“

„To není pravda!“ ohradila se Jill.

„A ještě ke všemu jsi do toho zapletla i Diane. Nemysli si, že se tě zaleknu! Budu chodit, s kým chci!“

„Ale tady se přece o Gabea nejedná,“ protestovala Diane.

„Nevěděla jsem, že s ním máš mít schůzku. Přijely jsme za tebou kvůli tomu, co se dnes večer stalo ve Fear Street. A hlavně kvůli těm dvěma anonymům.“

„Co ode mě chcete?“ zuřila dál Andrea. „Abych se přiznala?

Nemám k čemu. Nic jsem nenapsala a nic špatného jsem neudělala!

A vůbec, začíná mi docházet trpělivost!“

„Naše jediné přání je zabránit dalším požárům,“ řekla Diane celá roztřesená. „A také ti chceme říct, že jsme tvoje kamarádky, ať jsi udělala cokoliv!“

„Kamarádky!“ vyprskla posměšně Andrea. „Odejděte! Nechci vás 70

ani vidět!“

„Andreo! Prosím tě –!“ řekla Jill.

„Vypadněte! Ihned! Tohle je můj dům! Už vás tu nechci vidět!

Nikdy!“

Jill se po jejích slovech roztřásla. Podívala se Andree do očí.

Vztek jí změnil obličej tak, že ji nemohla poznat.

Nechtělo se jí věřit, že to Andrea všechno udělala.

Ale asi to byla pravda. I Diane o tom byla přesvědčená.

71

XVIII.

Jill usnula hlubokým spánkem. Nespala však dlouho. Probudilo ji zvonění telefonu.

Zvedla sluchátko. „Haló?“ ozvala se rozespalým hlasem.

„Jill?“ zašeptal hlas v telefonu.

„To jsi ty, Andreo?“

„Jill, promiň, že volám tak pozdě.“

„To nevadí. Kolik je vůbec hodin?“

„Čtvrt na čtyři. Nemohu usnout. Stále musím přemýšlet o tom, co jste mi v noci vyprávěly,“ řekla Andrea.

Po jejích slovech se Jill úplně probudila a uvědomila si, co se stalo. „Andreo, nechtěly jsme ti s Diane ublížit. Chceme jen definitivně skončit s těmi požáry.“

„A tak jste si našly viníka. Mě,“ odpověděla jí Andrea rozčileným hlasem.

„My přece netvrdíme, že jsi to byla ty. Chceme jen zjistit, jak to doopravdy bylo,“ snažila se ji uklidnit Jill.

„Chtěla jsem ti jen říct, že s tím ohněm ve Fear Street nemám nic společného. Přemýšlela jsem o tom a něco mě napadlo.“

„Povídej,“ řekla Jill nedočkavě.

„Možná vím, jak to bylo.“

„Ty víš, kdo založil požár?“ zeptala se Jill překvapeně.

„Ano. A taky vím proč,“ řekla tajemným hlasem Andrea.

„Tak mi to řekni!“ pobídla ji Jill netrpělivě.

„Teď ne. Musím to ještě promyslet. Nemohla bys přijít ráno do tělocvičny? Ještě než začne hodina?“

„Přijdu,“ řekla Jill. „Nemůžeš mi alespoň naznačit, kdo –?“

72

„Ráno. Jedno je ale jisté. Má v tom prsty Gabe,“ ukončila rozhovor Andrea a položila sluchátko.

Bylo brzy ráno a slunce už krásně hřálo. Jill mířila rychlým krokem ke škole. Přemýšlela o nočním rozhovoru s Andreou. Co jí asi řekne?

Včera několikrát popřela jakoukoliv vinu. Je ale vůbec možné, aby se nevinný člověk tak rozzuřil?

Jak může vědět, kdo to zapálil? Byla snad také ve Fear Street? Jak přišla na to, že to souvisí s Gabem?

Včera ji Andrea obvinila ze žárlivosti. Možná to bude naopak.

Andrea žárlí na Jill, protože jí Gabe pozval na schůzku první.

Snad proto chce Andrea na Gabe a svalit všechnu vinu. Je to tak zamotané. Jill došla ke škole.

Na parkovišti stálo jen málo aut. Škola byla prázdná.

Andrea chodila do tělocvičny brzo ráno trénovat gymnastiku.

Líbilo se jí, že má ke cvičení klid. Nikdo ji nerušil. Chodila takhle skoro každý den. Měla od tělocvičny vlastní klíč.

Jill vešla do vestibulu. Všude bylo nezvyklé ticho. Kráčela dlouhou chodbou a slyšela klapot vlastních dřeváků.

Otevřela dveře od tělocvičny. Nepříjemně zavrzaly.

Překvapilo ji, že se nikde nesvítí. Tělocvičnu ozařovalo jen ranní slunce. Zdálo se, že tu nikdo není.

„Andreo, jsi tady?“ zavolala Jill.

Nikdo se neozval. Rozhlédla se kolem sebe. Nikdo tu nebyl.

Jill se zamračila a namířila si to k šatnám.

Třeba zaspala, pomyslela si Jill. Říkala přece, že nemůže usnout.

A nebo mi chce vrátit tu noc. A dělá si ze mě legraci.

Možná, že bude v šatně.

Jill vstoupila do chodby a zavolala: „Andreo, jsi tady?“

„Jill?“ ozval se z rohu známý hlas.

„To jsi ty, Diane?“ řekla Jill překvapeně.

„Ahoj,“ odpověděla Diane a odložila časopis.

„Co tu, prosím tě, tak brzy děláš?“ zeptala se Jill.

„Na to samé jsem se chtěla zeptat já tebe,“ řekla Diane. „V noci mi volala Andrea. Omlouvala se mi, že tak vybouchla. Potom mě požádala, abych sem ráno přišla.“

73

„Ty snad žertuješ,“ ozvala se Jill.

„Připadalo mi to trochu podivné,“ připustila Diane. „Zvlášť když volala tak pozdě. Na druhé straně jsem chtěla využít příležitosti a promluvit s ní o samotě.“

„A nakonec ani nepřijde,“ povzdechla si Jill.

„Nejspíš doma spí,“ řekla Diane naštvaně. „Cekám tu na ni už od půl sedmé.“

„Představ si, že mně také volala. Myslíš, že si z nás udělala legraci?“

„Asi ano, i když bych to od ní nečekala. Zvlášť po tom nočním telefonátu,“ řekla Diane.

„Nejspíš ji tak dobře neznáme,“ odpověděla Jill.

Diane se kolem sebe rozhlédla. Všimla si jedné otevřené skříňky a strnula.

„Co se děje?“ zeptala se Jill.

„Ona tu je. Tahle bunda je její. Kde ale může být?“

„Třeba si šla před cvičením zaběhat,“ řekla Jill. „Vlastně to je hloupost. Musela bych ji přeci potkat,“ opravila se.

„Pojďme se ještě jednou podívat do tělocvičny. Třeba si jen odskočila,“ řekla Diane.

Dívky otevřely dveře a nahlédly dovnitř. Místnost byla prázdná.

„Někde tu přece musí být, když tu má oblečení. Chvilku na ni počkáme,“ řekla Diane.

„Dobrá. Když už jsem tady, trochu si zacvičím,“ ozvala se Jill.

Šla k žíněnce a udělala několik dřepů. Potom následovala série kotoulů. V půli sestavy se Jill náhle zarazila. Vstala a šla ke kladinám na druhém konci tělocvičny. Něco upoutalo její pozornost.

„Diane! Pojď se podívat!“ volala Jill.

Obě dívky se rozeběhly ke kladinám. Vedle jedné ležela nehybná Andrea. Ruce měla zkřížené pod tělem a obličej bílý jako křída.

„Proboha! Co se jí stalo? Vypadá jako mrtvá!“ vykřikla Diane a přiložila si ruku na ústa.

74

XIX.

„Andreo!“ vykřikla Jill.

Andrea však nejevila známky života. Na jejím čele byla nápadná obrovská boule, která začínala modrat.

„Je mrtvá –?“ zašeptala Diane třesoucím se hlasem.

„Nevím,“ řekla Jill a přiložila hlavu Andree na prsa. Uslyšela tlukot jejího srdce a oddychla si. „Dýchá,“ řekla Jill. „Srdce jí tluče.“

„Nehýbej s ní. Zavolám sanitku,“ řekla Dianě a vyběhla z tělocvičny.

Sanitka přijela okamžitě. Za pár minut byla tělocvična plná lidí.

Kromě lékaře záchranné služby přišel ředitel školy a ostatní učitelé.

Všichni se Jill a Diane vyptávali, jak se jí to mohlo stát.

Dívky jim řekly jen to, že se měly s Andreou setkat. Víc nevěděly.

Z podlitiny na čele a z místa, kde její tělo leželo, potom usoudili, že Andrea nejspíše z kladiny spadla při některém obtížném cviku.

Sanitka s Andreou odjela.

Jill s Diane se posadily v šatně před tělocvičnou. Odkudsi z dáli bylo ještě slyšet kvílení sirény.

Dianě si utřela slzy.

„Určitě se uzdraví. Zase bude v pořádku,“ uklidňovala Jill Diane.

„Viděla jsi, jak byla strašně bledá. A tu hroznou modřinu –“ řekla tiše Diane.

„Neboj se. Dostane se z toho.“

„Ty si také myslíš, že spadla z kladiny?“

„Nevím, ale moc se mi to nezdá. Obtížné cviky si Andrea přece nechává jen na hodiny s trenérem,“ pochybovala Jill.

75

„Možná chtěla spadnout,“ řekla Diane.

„Cože?“

„Nemyslím vědomě. Ale možná cítila vinu za ty požáry –“

„To je nesmysl,“ protestovala Jill. „Tohle není její styl,“ dodala.

„Pocit viny dělá s lidmi různé věci,“ trvala na svém Diane. „Dělají i to, co by nikdo nepředpokládal.“

„Možná máš pravdu, ale já tomu nevěřím. Andrea určitě nespadla nešťastnou náhodou.“

„Jak to myslíš?“ řekla Diane vyděšeně.

„Než ti to prozradím, musím si něco ověřit,“ řekla Jill zadumaně.

Vzpomněla si totiž na jednu větu. Andrea řekla, že v požárech má prsty Gabe. Jestli je to pravda a Gabe tušil, že ho Andrea podezírá…

„Zřejmě asi víte, proč jsem vás všechny svolal,“ řekl Max důležitě a postavil se před ostatní. Sešli se v bytě u Diane.

„Raději se posaď,“ okřikl ho Nick. „Nebyl jsi to ty, kdo nás svolal, ale Jill. A já bych se jí chtěl zeptat, proč?“

„To je snad jasné,“ odpověděla mu Jill. Seděla v křesle a pozorovala své kamarády.

Gabe, který přijel jako poslední, se posadil přímo proti ní. Na tváři měl svůj věčný poťouchlý úsměv.

Diane byla o kousek dál a soustředěně Gabea sledovala. Nick s Maxem nervózně poposedávali na pohovce v rohu místnosti.

Jill se bála, že situaci nezvládne. Když je ale viděla všechny před sebou, rázem z ní napětí spadlo. Snad se nám podaří ty záhady vyřešit, přála si v duchu.

Jill si odkašlala a řekla: „Určitě už víte, co se dnes ráno přihodilo Andree. Myslím, že je na čase, abychom si vážně promluvili.

Musíme najít viníka.“

„Který zapálil dům ve Fear Street, že?“ řekl Nick naštvaně.

„To také. Ale hlavně chci zjistit, co se stalo Andree a proč?“

pokračovala Jill klidně.

„Jak chceš pátrat po tom, proč měl někdo nehodu?“ ozval se Max.

„Andrey je mi líto, ale nechápu, jak to souvisí s požáry.“

„Proč by to nemohlo souviset? Zvláště, když je Andrea podezřelá z požáru domu ve Fear Street,“ řekla Diane. Potom vysvětlila zápletku s anonymy, které dostal Nick s Maxem. Upozornila hlavně 76

na modrý tisk. „Já a Jill jsme přesvědčené, že to udělala ona. Včera večer jsme jí všechno řekly. Možná, že si uvědomila svoji vinu a –“

„A schválně spadla z kladiny?“ přerušil ji Max. „Neměla bys tam, prosím tě, lepší vtip?“

„Určitou logiku to má,“ řekl vážně Nick. „Ale stále pochybuji o tom, že založila ten požár.“

„A co ty vzkazy?“ trvala na svém Diane.

„Ty mohl napsat kdokoliv,“ řekl Nick. „A navíc, jaký by k tomu měla mít Andrea důvod? Byla to spíš otázka prestiže mezi námi kluky.“

„Takže to udělal jeden z vás?“ zeptala se Jill.

„Určitě. A je jasné, kdo z nás to byl,“ řekl Nick. Potom se významně podíval na Gabea.

„Mám tomu rozumět, že jsem to byl já?“ řekl Gabe a dál se poťouchle usmíval.

„Celou hru sis vymyslel ty. My jsme se k tobě jen přidali,“ řekl Nick bojovně.

„Vy s ním souhlasíte?“ zeptal se Gabe a výhrůžně se podíval na ostatní. Jill Gabeův pohled vyděsil.

„Určitě to byla Andrea,“ trvala na svém Diane.

„To není jisté. Nemáme proto žádné důkazy,“ oponovala jí Jill.

„Možná, že to nebyl nikdo z nás. Třeba se o na naší hře někdo dozvěděl a –“

„Připadá mi to jak z Jamese Bonda,“ přerušil ji Gabe s ironickým úsměvem.

„Myslím to vážně. Co když nás chce někdo vydírat? Možná byla Andrea první, koho kontaktovali.“

„Jdi se vycpat,“ přerušil ji Gabe.

Jill nemohla uvěřit, že odpověď patřila jí. Dostala na Gabea vztek.

Zrudla. „Kdo se má jít vycpat?“

„Ty! Vy všichni! Vymýšlíte jen samé nesmysly a přitom je to tak jednoduché,“ křičel Gabe.

„Opravdu?“ řekla Jill a hlas se jí vzteky třásl. „Když je to tak hrozně jednoduché, tak nám to laskavě vysvětli.“

„Podívej se, Jill. Všem se vám ty požáry líbily. Zažili jste při tom okamžiky vzrušení, o kterých se vám předtím ani nesnilo. A dokonce 77

jste o sobě mohli číst i v novinách.“

„Jen pokračuj, posloucháme tě,“ řekla Jill.

„Neexistuje žádný záhadný cizinec, který nás chce vydírat. Požár ve Fear Street, anonymy a všechno ostatní udělal jeden z nás.“

78

XX.

Jill spěchala domů. Byla temná noc a foukal studený vítr. Snad jsem přece jen měla přijmout Gabeovu nabídku a svézt se s ním domů, napadlo ji. Pak si ale vzpomněla na jeho urážku a přidala do kroku.

Přemýšlela o setkání u Diane. Doufala, že společnými silami se jim podaří nalézt nějaké rozuzlení. Každý však pouze hájil svou osobu a druhé obviňoval. Nakonec se strhla hádka. Jill se ji snažila utišit, ale nikdo ji nebral vážně. Ani její názor, že v tom může být zapleten cizí člověk.

Proč by to nemohl být někdo ze Shadyside? Třeba se dozvěděl o naší nebezpečné hře, pokračovala ve svých úvahách. Co by po nás mohl chtít? Chce nás vydírat?

Z vedlejší ulice vyrazilo auto. Když řidič zahlédl Jill, zpomalil.

Opatrně se k ní přibližoval.

Proč jen jsem nejela s Gabem? napadlo ji. Domů to mám ještě tak daleko.

Slyšela, jak se auto blíží. Rychle se ohlédla přes rameno. Bílý Taurus. Takové auto v Shadyside ještě neviděla.

Srdce se jí divoce rozbušilo. Zrychlila krok.

Auto už bylo těsně za ní.

Pomalu jelo vedle ní a drželo s ní krok.

Jill se rozhlédla. Několik metrů před sebou uviděla dům s rozsvícenými okny. Zamířila k němu.

Auto zastavilo. Řidič vypnul motor. Někdo vystoupil a zabouchl dveře.

Jill za sebou uslyšela kroky. Začala utíkat.

Postava za ní se dala do běhu. Jill chtěla volat o pomoc, ale někdo 79

ji chytil za rameno a rukou ji přikryl ústa.

„Jill?!“

„Ne! Nechte mě!“

„Jill! Nekřič! Vždyť to jsem já!“

Jill se otočila a uviděla Gabea. Z výrazu jeho tváře bylo vidět, že se dobře baví. „Kdo sis, proboha, myslela, že jsem? Upír?“

„Gabe! To jsem ráda, že jsi to ty.“

Gabe ji vzal za ruku a vedl ji k autu. „Tak pojď, nastup si.“

„Díky,“ špitla Jill. Posadila se vedle něho na přední sedadlo.

Gabe vůz nenastartoval, jen se na ni upřeně díval. Obrátila se k němu. Jeho oči byly plné lásky a něhy. Vzpomněla si na jejich překrásný večer v parku.

„Omlouvám se, že jsem byl na tebe tak sprostý. Ani jsem to tak nemyslel.“

Jill nevěděla, co má odpovědět, a tak raději zůstala mlčet.

„Tak už se nezlob, Jill,“ pokračoval po chvíli Gabe. „Už vlastně ani nevím, co jsem přesně řekl.“

„Abych se šla vycpat,“ ozvala se Jill konečně.

„Tak mi to promiň. Stejně ten tvůj nápad s vydíráním je směšný, nemyslíš?“

„Nemyslím. A hlavně se mi nechce věřit, že by kdokoliv z nás mohl udělat něco tak strašného,“ řekla Jill nahlas, ale v duchu dodala – kromě tebe.

„Nechceš prostě připustit, že někdo z tvých přátel je žhář a vrah.

Mám pravdu?“ řekl Gabe. Jill mlčela, a tak pokračoval: „Tak sis raději vymyslela další osobu. Rozumím ti. Nikdo nechce o svých kamarádech slyšet nic špatného.“

„Kdo myslíš, že to udělal?“ šeptla Jill.

„Nechci nikoho obvinit,“ řekl Gabe, ale jeho pohled prozrazoval, že něco před Jill skrývá.

Několik minut seděli mlčky v autě. Potom si Gabe povzdechl a nastartoval vůz. „Odvezu tě domů,“ řekl.

Blížili se k ulici, kde Jill bydlela. Gabe zpomalil a tiše řekl:

„Možná jsme se sem neměli stěhovat.“

„Proč? Tebe to mrzí?“ ptala se Jill.

„Jsi snad ráda, že tu jsem?“

80

„Ty dobře víš, že jsem. Ale mrzí mě, že se to všechno tak zamotalo,“ odpověděla mu Jill.

„Mě taky, Jill. Opravdu. Mohlo mě to napadnout.“

„Co tě mohlo napadnout?“

„Ale nic. Nemysli už na to, Jill. Raději zapomeň na požár ve Fear Street a nesnaž se najít viníka. Mohlo by se stát něco ještě horšího.

Myslím, že ty požáry už jednou provždy skončily.“

Co to má znamenat? pomyslela si Jill. Je to snad varování? Nebo mě chce jenom vystrašit? Kradmo se po Gabeovi podívala. Hleděl před sebe a tvářil se smutně. Co se mi to snaží namluvit? pokračovala v úvahách Jill. Že už žádný požár nezaloží?

Mezitím dorazili k domu. Gabe vypnul motor.

„Raději tě

doprovodím ke dveřím,“ řekl a pomohl jí z vozu. Gabe ji vzal kolem pasu. Jill najednou cítila, jak je jí krásně. Jen kdyby mu mohla věřit!

U domovních dveří se k ní naklonil a políbil ji na tvář. „Co kdybychom zapomněli na požáry a šli spolu do kina? Můžeš zítra?“

„Nevím –“ váhala Jill.

„Nevíš, jestli zítra, nebo jestli se mnou?“ zeptal se Gabe zklamaně.

„Nevím, jestli jsem to zrovna já, s kým chceš být.“

„To myslíš Andreu?“ Jill mlčky přikývla.

„Andrea je moc

sympatická a opravdu mě mrzí, co se jí stalo. Ale pokud ti vadí ten polibek, tak ten dala ona mně.“

„Chtěla jsem se jen ujistit, že v tom není víc,“ řekla tiše Jill.

„Půjdeš tedy se mnou zítra do kina?“ naléhal Gabe.

„Tak dobře, půjdu.“

„Budu se těšit,“ řekl Gabe a políbil ji na ústa. „Dobrou noc.“

Jill odemkla dveře a vstoupila do domu. Byl prázdný. Rodiče ten večer hráli s přáteli bridž. Sedla si do pohovky v obývacím pokoji a zapla televizi. Potom si vzala na klín Mittsy, aby se s ní trochu pomazlila. Přemýšlela o požárech, o Andree a o Gabeovi. Proč se tak trápí? Možná, že bude opravdu lepší, když na všechno zapomene.

Snad měl Gabe pravdu a žádné požáry už nehrozí. To ji uklidnilo.

Rozhodla se, že si půjde udělat úkol z matematiky. Vstala a šla po schodech do svého pokoje. Vtom se ozval zvonek.

To asi bude Gabe, napadlo ji. Otevřela dveře a překvapením 81

otevřela ústa. Stáli tam dva neznámí muži.

Blížili se k ulici, kde Jill bydlela. Gabe zpomalil a tiše řekl:

„Možná jsme se sem neměli stěhovat.“

„Proč? Tebe to mrzí?“ ptala se Jill.

„Jsi snad ráda, že tu jsem?“

„Ty dobře víš, že jsem. Ale mrzí mě, že se to všechno tak zamotalo,“ odpověděla mu Jill.

„Mě taky, Jill. Opravdu. Mohlo mě to napadnout.“

„Co tě mohlo napadnout?“

„Ale nic. Nemysli už na to, Jill. Raději zapomeň na požár ve Fear Street a nesnaž se najít viníka. Mohlo by se stát něco ještě horšího.

Myslím, že ty požáry už jednou provždy skončily.“

Co to má znamenat? pomyslela si Jill. Je to snad varování? Nebo mě chce jenom vystrašit? Kradmo se po Gabeovi podívala. Hleděl před sebe a tvářil se smutně. Co se mi to snaží namluvit? pokračovala v úvahách Jill. Že už žádný požár nezaloží?

Mezitím dorazili k domu. Gabe vypnul motor.

„Raději tě

doprovodím ke dveřím,“ řekl a pomohl jí z vozu. Gabe ji vzal kolem pasu. Jill najednou cítila, jak je jí krásně. Jen kdyby mu mohla věřit!

U domovních dveří se k ní naklonil a políbil ji na tvář. „Co kdybychom zapomněli na požáry a šli spolu do kina? Můžeš zítra?“

„Nevím –“ váhala Jill.

„Nevíš, jestli zítra, nebo jestli se mnou?“ zeptal se Gabe zklamaně.

„Nevím, jestli jsem to zrovna já, s kým chceš být.“

„To myslíš Andreu?“ Jill mlčky přikývla.

„Andrea je moc

sympatická a opravdu mě mrzí, co se jí stalo. Ale pokud ti vadí ten polibek, tak ten dala ona mně.“

„Chtěla jsem se jen ujistit, že v tom není víc,“ řekla tiše Jill.

„Půjdeš tedy se mnou zítra do kina?“ naléhal Gabe.

„Tak dobře, půjdu.“

„Budu se těšit,“ řekl Gabe a políbil ji na ústa. „Dobrou noc.“

Jill odemkla dveře a vstoupila do domu. Byl prázdný. Rodiče ten večer hráli s přáteli bridž. Sedla si do pohovky v obývacím pokoji a zapla televizi. Potom si vzala na klín Mittsy, aby se s ní trochu pomazlila. Přemýšlela o požárech, o Andree a o Gabeovi. Proč se tak 82

trápí? Možná, že bude opravdu lepší, když na všechno zapomene.

Snad měl Gabe pravdu a žádné požáry už nehrozí. To ji uklidnilo.

Rozhodla se, že si půjde udělat úkol z matematiky. Vstala a šla po schodech do svého pokoje. Vtom se ozval zvonek.

To asi bude Gabe, napadlo ji. Otevřela dveře a překvapením otevřela ústa. Stáli tam dva neznámí muži.

„Jsem detektiv Frazier,“ řekl vyšší a ukazoval jí služební průkaz.

„A tohle je detektiv Monroe. Jste Jill Franksová?“

„Ano, jsem.“

„Potřebujeme si s vámi promluvit o požáru ve Fear Street.“

83

XXI.

„Pojďte dál,“ řekla Jill a snažila se, aby se jí hlas netřásl.

Chovej se normálně. Nic špatného jsi přece neudělala, napomínala se v duchu.

„Promiňte, že vás rušíme v tuhle pozdní hodinu,“ začal detektiv Frazier. „Můžete nám prozradit, kde jste byla včera večer?“

„Včera večer? Projížděla jsem se autem po městě.“

„Dobrá,“ řekl detektiv. Tvářil se celkem přívětivě. Jill se nezdálo, že by ji z něčeho podezíral. „Jeden náš policista vás viděl ve Fear Street těsně před tím, než začal ten požár. Měla jste prý nějaké problémy s vozem.“

„To je pravda. Nemohla jsem nastartovat,“ odpověděla Jill.

„A můžete nám, prosím, sdělit, co jste dělala tak pozdě ve Fear Street?“ zeptal se Jill detektiv Monroe.

„Pohádala jsem se s přítelem a nechtěla jsem být doma, až mě bude hledat. Tak jsem sedla do auta a jezdila městem. Do Fear Street jsem se dostala náhodou,“ vymýšlela si Jill.

Detektiv Frazier se trochu zamračil a pokračoval. „Nevšimla jste si něčeho podezřelého?“

„Na nic si nepamatuji. Strašně jsem se tam bála. Snažila jsem se co nejrychleji nastartovat auto.“ Lhát je tak jednoduché, pomyslela si Jill. Ale co jiného mi zbývá? Přece jim nemohu říci pravdu. Nick a Max přece za nic nemohou.

Ale co když se mýlím? Neměla bych jim raději říct pravdu?

„Nikoho jste tam neviděla?“ zeptal se detektiv Frazier.

„Ne, opravdu,“ lhala dál Jill.

„Požár ohlásil dívčí hlas z budky na rohu ulice. V té době jste byla 84

na místě činu,“ řekl detektiv Monroe.

„To musel být někdo jiný. Já jsem požár neviděla.“

„Dobrá, už půjdeme. Snad jsme vás příliš nezdrželi. Na shledanou, a kdybyste si na něco vzpomněla, víte, kde nás najdete,“

řekl detektiv Frazier a vstal z křesla.

„Možná vás ještě budeme potřebovat,“ řekl detektiv Monroe na odchodu.

85

XXII.

Jill stála v obývacím pokoji schovaná za záclonou a pozorovala odcházející policisty. Potom se odebrala do svého pokoje. Byla celá roztřesená. Tížil ji pocit viny. Nakonec ji přepadl smutek a chtělo se jí plakat.

To bylo špatné, co jsem udělala. Lhát policii je zločin a zasloužím trest, hovořila k sobě v duchu.

Co jsem ale mohla dělat? Kdybych jim řekla pravdu, Nick a Max by byli v podezření. A já přece věřím, že ten dům nezapálili. A navíc, kdyby vyšly najevo všechny souvislosti, byla by v podezření i Andrea. A ta má teď starostí až dost.

Při vzpomínce na Andreu se Jill přitížilo. Co když je Andrea do celé té věci zapletena? Jill se chytla za hlavu a snažila se uvolnit stupňující bolest ve spáncích. Srdce jí divoce tlouklo.

Kdo je vinen?! Znám ho? ptala se sama sebe.

Vzala sluchátko a vytočila číslo nemocnice.

„Andrea

Hubbardová,“ řekla do sluchátka. „Ráda bych věděla, jak se jí daří.

Ano, byla k vám přijata dnes ráno v bezvědomí.“

Na druhém konci aparátu bylo ticho. Žena musela pacientku vyhledat v počítači a potom zavolat na oddělení. Po chvíli promluvila: „Stav setrvalý. Beze změn.“

Jill poděkovala a zavěsila.

Beze změn. To znamená, že je stále v bezvědomí. Jill si vzpomněla, jak Andrea ráno v tělocvičně vypadala. Byla bledá a bez života.

Co když se už nikdy neprobudí?

86

Jill si uvědomila, že není možné lhát do nekonečna. A zvláště by neměla lhát jim. Policie ví, že v tu noc byla ve Fear Street, ale nepodezírá ji. Neví, že tam byli Nick a Max. Nikdo je totiž neviděl.

Někdo ale mohl poznat vůz Nickova otce, byl tam přece

zaparkovaný. A potom už by to byla jen otázka času, než by se to provalilo.

To znamená, že jediné správné řešení je jít i s ostatními na policii a říct jim pravdu.

Když se Jill trochu uklidnila, zvedla sluchátko a vytočila číslo Diane. Ta jejím řečem trpělivě naslouchala a nakonec se zeptala: „Opravdu si myslíš, že jsi mimo podezření?“

„Možná, ne. Na tom teď nesejde,“ odpověděla Jill. „Stejně jakékoliv podezření zmizí, pokud se sebereme, půjdeme na policii a řekneme všechno, co víme. Chtěla jsem tě požádat, abys mi pomohla přesvědčit kluky.“

„To nebude jednoduché,“ řekla Diane. „Mám pocit, že Max s Nickem byli u toho, když začalo hořet.“,

„Já vím, ale řekli, že to nezapálili. A já jim věřím,“ odpověděla Jill. „Největší problém bude přemluvit Gabea. Stále mě nutí, abych na všechno zapomněla. Řekl, že si myslí, že další požáry už skončily.“

„Kdy ti to řekl?“

„Po našem společném setkání u tebe,“ řekla Jill. „Potkal mě cestou domů a kousek mě svezl.“

„Trochu zvláštní, ne? Byla jsi na něho přeci tak naštvaná,“ řekla Diane posměšně.

„Já vím. Diane, doufám, že se na mě nebudeš zlobit. Je to tvůj kamarád, ale připadá mi nějaký podivný. Začne zcela vážně o požárech a skončí vtipem a pozváním do kina.“

„Opravdu?“ zeptala se Diane. „Doufám, že s ním nejdeš?“

„Řekla jsem mu, že ano. Ale pak přišla policie. Nevím, co mám dělat. Myslím, že dokud se celá záležitost nevysvětlí, nepůjdu vůbec nikam.“

„Děláš dobře, Jill. Gabe je strašně náladový a –“

„A někdy je hrozně zlý,“ dodala Jill.

„Poslyš, mám nápad. Co kdybychom si na víkend vyjely na 87

hausbot a trochu si odpočinuly?“ zeptala se Jill.

„To je výborný nápad. A co policie?“

„Myslím, že bychom jim to měly říct,“ souhlasila Diane. „Přes víkend to promyslíme. Třeba, až se vrátíme, budou už pachatele mít.“

Budu mít s výletem určitě nějaké problémy, uvažovala Jill. Gabe se na mě kvůli kinu bude asi zlobit.

„Snad nám to oběma prospěje. Budu se těšit, Diane,“ řekla a položila sluchátko.

88

XXIII.

„To byl výborný nápad. Je mi tu moc dobře,“ řekla Jill a natáhla se na pohovku. „A kde jsou rodiče? Jezdí sem přece každý víkend.“

„Otec připravuje nějakou výstavu, a tak zůstali výjimečně doma,“

odpověděla Diane.

„Jeho sochám moc nerozumím,“ řekla Jill a rozhlédla se po místnosti.

„Nejvíc se mi líbí ta u okna,“ řekla Diane a znuděně zívla. „Prý ji od něho dostanu, až budu mít vlastní byt.“ Pak se natáhla ke stolku a přisunula talíř. „Chceš ještě pizzu?“

„Ne, díky. Už mám dost,“ odpověděla Jill a podložila si hlavu polštářem. „Tady je krásně. Je tu takové ticho.“

„Řekla jsem ti přece, že si tu odpočineš. A co Gabe? Nebyl naštvaný?“ zeptala se Diane.

„Ani ne. Řekla jsem mu, že mě rodiče pozvali do divadla. Vůbec se nezlobil. Někdy dokáže být i milý.“

„Já vím,“ řekla Diane zamyšleně.

„Proč jen začal s těmi požáry? Nedovedu to pochopit.“

„Vždycky byl jiný než ostatní,“ odpověděla Diane.

„Stejně mám takové tušení, že to má všechno na svědomí Gabe. I když ten požár ve Fear Street přímo nezaložil,“ uvažovala Jill nahlas.

„Měly bychom s ním promluvit. Co nejdřív.“

„Neboj. Na to je času dost. Teď hezky odpočívej,“ uklidňovala ji Diane.

„Vždyť jsme přece chtěly promyslet, co řekneme policii?“

naléhala Jill.

„Nedělej si starosti. Je teprve pátek,“ řekla Diane a znovu zívla.

89

„Jdu se osprchovat. Nebo chceš jít první?“

„Ani ne. Budu si chvilku číst.“ Jill vyndala z tašky knihu, kterou si vzala na cestu, a otevřela ji. Po chvíli zjistila, že se na obsah nemůže soustředit, a tak ji zase zaklapla.

Tohle k ničemu nevede, pomyslela si Jill. Ta věc se musí vyřešit, a to co nejrychleji. Diane o tom nechce hovořit, ale já už v tom chci mít konečně jasno. Až přijde ze sprchy – Její myšlenky přerušilo zvonění telefonu.

„Haló?“ ozvala se Jill do telefonu.

„Ahoj,“ řekl známý hlas v telefonu.

„To jsi ty, Andreo? Jak se máš? Už jsi v pořádku?“

„Z nejhoršího jsem venku. Dnes mi lékaři oznámili, že mě už brzo pustí. To se ti moc nehodí, viď?“ řekla Andrea posměšně.

„Tomu nerozumím. Ale hlavně, že jsi v pořádku.“

„Nepřetvařuj se. Vím, že jsi to byla ty, kdo mě uhodil,“ řekla Andrea nenávistně.

Jill polilo horko. „Andreo,“ začala opatrně. „Raději by ses z toho měla vyspat. Máš těžký úraz hlavy. Promluvíme si o tom raději zítra.“

Andrea se ironicky zasmála. „Mám sice těžký úraz hlavy, ale všechno si pamatuji. Vím, že ty vzkazy jsi napsala ty. Vím všechno, milá Diane.“

„Já ale přece nejsem Diane. To jsem já, Jill.“

„Jill! Proboha, co tam děláš? Nepoznala jsem tě,“ řekla vyděšeně Andrea.

„Diane mě pozvala na víkend,“ odpověděla Jill. „Co jsi to, prosím tě, povídala –“

„Jill! Poslouchej!“ přerušila ji Andrea.

„Musíš co nejrychleji

zmizet, Diane je nebezpečná. Ona mě uhodila do hlavy!“

„Proč by to dělala?“ zeptala se Jill nevěřícně.

„Kvůli Gabeovi. Je do něho strašně zamilovaná. Neví, co dělá.“

Jill rázem pochopila. „V tom případě Diane potřebuje pomoc.

Nemohu ji tu nechat samotnou,“ protestovala Jill.

„Také jí chci pomoci, ale až později. Diane ví, že chodíš s Gabem, a určitě ti ublíží. Jill, prosím tě, slib mi, že hned odejdeš,“ naléhala Andrea.

90

Jill se snažila protestovat, ale Andrea stále více naléhala. Její projev začal být až hysterický. Jestliže to, co jí Andrea řekla, byla pravda, potom je Diane vrah. Navíc se pokusila zabít i Andreu. Jill dostala strach. „Dobrá, Andreo,“ řekla Jill. „Zavolám ti z domova.“

Zavěsila rychle telefon. Začala si rychle balit tašku. Z koupelny se ještě pořád ozýval zvuk tekoucí vody. Jill přemýšlela, jak nejlépe svůj náhlý odchod vysvětlí. Nejprve ji napadlo, že bude předstírat nevolnost. V uších jí stále znělo varování Andrey. Popadla věci, otevřela dveře a vyběhla ke svému autu.

Sedla si za volant. Sáhla do tašky pro klíče. Nebyly tam. Ani v postranní kapse. Začala prohledávat svoje věci. Nic. Nahmátla jen několik papírových kapesníků a rtěnku. Rozsvítila malé světýlko na stropě vozu a vysypala obsah tašky na vedlejší sedadlo.

Klíče nikde nebyly.

Ještě jednou probrala všechny věci a nahlédla do tašky.

Nenašla nic.

Asi mi je vzala Diane, pomyslela si Jill.

Nechce, abych se vrátila domů.

Snaží se mě tu zadržet. Možná navždycky.

91

XXIV.

Jill obešla hrůza. Měla bych odtud co nejrychleji zmizet, uvažovala.

Opatrně otevřela dveře svého vozu a vystoupila. Bojácně se rozhlédla kolem sebe. Cesta vedle mezi stromy směrem od jezera.

Rozhodla se, že se po ní vydá.

Jill doufala, že se dostane buď na silnici, nebo k jinému hausbotu, ze kterého bude moci zavolat domů.

V lese byla úplná tma. Měsíc se schoval za mraky. Vzpomněla si na jednu poznámku. Kdosi nedávno řekl, že nejtemnější les je na konci Fear Street. Měl pravdu.

Jill byla hrůzou bez sebe. Hlavou se jí honily podivné myšlenky.

Slyšela, že tu v lese za noci straší duchové. Lidé, kteří se sem za tmy vydali, se prý už nikdy nevrátili.

Jill se na okamžik se zastavila. Potřebovala si dodat trochu odvahy. Několikrát se zhluboka nadechla a zaťala ruce v pěst. Potom vykročila vpřed.

Když se za chvíli otočila zpět, uviděla, že světlo v koupelně nesvítí. Teď Diane asi zjistila, že jsem utekla, pomyslela si Jill.

Potom bez dalšího přemýšlení pokračovala v chůzi.

Zanedlouho ji obklopila černá tma. Zmizelo i světlo z hausbotu.

Jill pospíchala, jak nejrychleji mohla. Snažila se neodbočit z cesty.

„Auú!“ vykřikla vyděšeně Jill. Husté křoví, do kterého zapadla, jí podrápalo obličej.

Najednou za ní něco zavřeštělo. Potom zapraskaly větve.

To bude asi mýval, uklidňovala se. Nebo nějaký pták.

Postupovala opatrně, aby se neztratila z cesty.

Znovu se za ní něco ozvalo. Uslyšela za sebou kroky. Mířily k ní.

92

Někdo je mi v patách! pomyslela si Jill.

Nebo něco.

Srdce se jí rozbušilo. Hrdlo se jí strachy sevřelo. Skoro nemohla dýchat.

Rozhodla se, že na chvíli z cesty odbočí a schová se za stromem.

Počká, dokud kolem ní neznámý neprojde.

Kroky se blížily. Jill však ve tmě nic neviděla.

Cosi kolem ní prošlo.

Netrvalo dlouho a kroky se ztratily.

Možná, že to byl jen vítr, pomyslela si Jill.

Možná.

V každém případě se bála jít po cestě dál. Rozhlížela se kolem sebe a snažila se určit směr, kterým by se měla vydat. Věděla, že musí jít od jezera na opačnou stranu.

Snad narazím na nějaké stavení, uvažovala Jill. V lese má mnoho lidí z města chaty.

Prodírala se křovím dál a dál. Mezi stromy však žádné světlo neviděla.

Strach v ní rostl. Už vůbec nevěděla, kterým směrem je jezero a kterým cesta. Dokonce ani z které strany přišla.

To se mi nemělo stát, zanaříkala Jill. Přece se tu nemohu jen tak ztratit. I když je noc a jsem tu sama. Nejsem v žádném začarovaném lese.

Opak byl pravdou.

Jill se snažila uklidnit a nepanikařit. Možná by měla zůstat tam, kde je, a vyčkat do rána.

„Neboj se, Jill“, hovořila k sobě. „Zůstaň na místě a nedívej se na duchy kolem sebe. Nemysli na vrahy, kteří jdou za tebou.“

Minuty míjely. Jill byla čím dál víc zoufalá. Nervy měla napjaté k prasknutí. Chtělo se jí zároveň brečet i smát.

Znovu se vydala na cestu. Šla opatrně. Mířila k jezeru. Napadla ji jedna věc. Proč na to nepřišla hned zpočátku? ptala se sama sebe.

Nejbližší stavení jsou přece chaty na břehu jezera.

Dokonce si vzpomněla, že nedaleko od Dianina hausbotu je malý obchod s potravinami.

Musím zpátky k jezeru, uvažovala. Tam snad najdu někoho, kdo 93

mi pomůže.

Vydala se na cestu. Doufala, že jde správným směrem. Po chvíli uviděla mezi stromy záblesk světla. Zastavila se. Dívala se s napětím před sebe.

Světlo se pohybovalo.

Asi to je někdo s baterkou. Někdo, kdo mi pomůže, přála si Jill.

Vykročila za světlem.

„Haló!“ zakřičela Jill. „Je tam někdo? Ztratila jsem se. Můžete mi pomoct?“

„Ano, jistě,“ ozvala se osoba s baterkou.

Jill se k ní rozeběhla. Náhle zkameněla.

Před ní stála Diane!

94

XXV.

„CO tady, prosím tě, děláš?“ řekla Diane překvapeně. „Měla jsem o tebe strach.“ Diane byla podivně ustrojená. Přes noční košili měla zimní bundu a mokré vlasy zabalené v ručníku.

Jill mlčela. Nevěděla, co jí má odpovědět.

Jak mě mohla najít? ptala se sama sebe.

„Když jsem tě neviděla uvnitř, dostala jsem strach. Potom jsem našla tvoje klíče od auta. Ležely na prahu,“ odpověděla Diane, jako by četla její myšlenky.

„Ztratila jsem se,“ promluvila Jill. „Jak se ti podařilo mě najít?“

„Sledovala jsem tvé stopy,“ odpověděla Diane. „Chodila jsi stále v kruhu. Hausbot je tímhle směrem.“

Jill se otočila a uviděla mezi stromy světlo.

„Proč jsi vůbec šla ven? Co jsi v té tmě hledala? Copak nevíš, že je to tu nebezpečné?“

„Chtěla jsem se jen chvilku projít,“ lhala Jill.

„Vždyť je hrozná zima,“ řekla Diane. „Celá se třeseš. Vezmi si, prosím tě, moji bundu.“ Stáhla ze sebe bundu a přehodila jí Jill přes ramena. „Musela ses na mě asi hrozně naštvat, když jsi udělala takovou hloupost. Pojďme zpátky dovnitř. Promluvíme si o tom v klidu.“

Jill byla v rozpacích. Nevěděla, co si má o Diane myslet. Byla k ní tak milá. Jak ji Andrea mohla z něčeho tak hrozného obvinit? Potom si vzpomněla na její slova. Byl v nich strach a hrůza.

Kdyby dům ve Fear Street Diane zapálila, hrozilo by Jill nějaké nebezpečí? Mohla by jí Diane něco udělat? Přece by se na ni nevrhla! Jill byla mnohem větší a silnější. Možná, že si s Jill chce jen 95

pohovořit. Možná se jí chce s něčím svěřit. Potom by bylo rozumnější dělat, že se nic nestalo.

Vešly dovnitř. V kajutě bylo příjemně teplo. Jill se schoulila u ohniště. Až nyní si uvědomila, jaká je venku zima.

„Udělám ti trochu čaje,“ řekla Diane. „Vydrž minutu. Proč se nezabalíš do deky a nesedneš si blíž k ohni?“

Jill si poposedla. Srdce se v ní strachy třáslo. Dívala se, jak Diane ohřívá vodu na čaj. Pečlivě studovala její obličej.

Jak by mohla Diane spáchat takové hrozné věci? ptala se Jill sama sebe. Je tak příjemná a milá. Možná, že má Andrea po úrazu nějaké následky.

„Díky,“ řekla Jill, když jí Diane podávala čaj.

„Pij ho pomalu. Je vařící,“ poznamenala starostlivě Diane a sedla si na pohovku proti ní.

Jak mám začít, přemýšlela Jill. Diane jí však pomohla.

„Zdálo se mi, že zvonil telefon, když jsem byla ve sprše,“ řekla.

„Kdo volal?“

Jill se zhluboka nadechla. „Volala Andrea.“

„Opravdu?“ ozvala se Diane překvapeně. „Myslela jsem, že je v bezvědomí.“

„Právě se z něho probrala,“ řekla Jill. „Snad bude v pořádku. Víš, Diane, něco mně o tobě řekla.“

„O mně? Prosím tě a co?“

„Například,“ začala Jill a polkla. „Že si myslí, že ty anonymy jsi napsala ty.“

„Já?“

„Ano,“ řekla Jill.

„To je přece hloupost,“ ohradila se Diane. „Všichni víme, že to bylo napsáno na jejím počítači.“

„To jsi celou dobu tvrdila jen ty. My ostatní jsme říkali, že to mohl napsat kdokoliv jiný.“

„To chceš říct, že anonymy jsou moje dílo? Vážně si to myslíš?“

zeptala se Diane ohromeně.

„Já už ani nevím, co si myslím,“ řekla Jill popravdě.

„A co ti ještě Andrea řekla?“ naléhala Diane.

„Řekla, žes ji v tělocvičně něčím zezadu udeřila. Cvičila zrovna 96

na kladině.“

„Takže si to pamatuje,“ řekla polohlasem Diane,

„Ano.“

„A ty tomu věříš?“ zeptala se Diane a v obličeji měla zlost. Už nevypadala ani trochu příjemně. Naopak. Výraz její tváře byl zlý a odhodlaný. Co zamýšlí? uvažovala Jill.

„Znovu opakuji, že nevím, co si mám o tom všem myslet,“ řekla Jill.

Diane se zašklebila. „Tak dobrá, Jill. Myslím, že je na čase, abych ti řekla pravdu. Ano, napsala jsem ty anonymy. A je také pravda, že jsem Andreu udeřila do hlavy.“

„Ale proč?“ zhrozila se Jill.

„Proč?“ opakovala Diane. „To je jednoduché. Věděla pravdu. A ty ji teď, bohužel, budeš znát taky…“

97

XXVI.

Jill vytřeštila oči. Nemohla uvěřit tomu, co slyšela, ani přes Dianino přiznání.

To přece nemůže být pravda, zoufala si Jill. Tak milá dívka nemohla udělat takové hrozné věci. Ještě před chvílí mi uvařila hrnek čaje.

Podívala se na Diane a skoro ji nemohla poznat. Diane měla obličej zkřivený vztekem. Jill se zhluboka nadechla. Chtěla něco říci, ale raději mlčela.

Diane si strhla ručník z hlavy. Předklonila se, aby si roztřásla vlhké vlasy.

„Co se ti stalo, Jill? Ulítly ti včely?“

„Nemohu tomu uvěřit,“ odpověděla smutně Jill.

„A proč ne? Vždyť je to pravda. A to ještě nevíš všechno! Žiješ ve světě snů. Všechno se ti daří, kluci ti leží u nohou. Kterého chceš, můžeš mít, ne?“

„Nikdy jsem nad tím nepřemýšlela,“ odpověděla Jill.

„Určitě? A co třeba Gabe?“

„Byla jsem s ním všehovšudy jednou,“ řekla tiše Jill.

„Máš s ním nějaké plány, ne?“ zeptala se Diane a pokračovala.

„Tak si připiš do seznamu vedle Nicka a Maxe.“

Náhle dostala Diane záchvat zuřivosti. Začala divoce křičet:

„Gabea nikdy mít nebudeš! Rozumíš? Nikdy!“

Jill jen vyděšeně přihlížela jejímu vzteklému projevu.

„Proč jsi nám řekla, že je Gabe jen starý rodinný přítel?“ zeptala se Jill celá zoufalá.

„A co jsem vám o něm měla říct? Že ho už léta miluji? I když 98

vím, že nikdy nebude můj? Opravdová kamarádka by to měla poznat.“

„Promiň, Diane, nechtěla jsem ti ublížit. Kdybych to věděla, nikam bych s ním nešla. Slibuji ti, že už se s ním nikdy neuvidím.“

„Pozdě,“ poznamenala Diane chladně.

Jill zamrazilo. „Jak to myslíš?“ vyhrkla.

„Už nebudeš mít příležitost se s ním setkat,“ pokračovala Diane.

„Zpočátku jsem si myslela, že jsi jiná než Andrea. Když jsem ji viděla, jak se s ním líbá, věděla jsem, že se jí musím zbavit.“

„Byl to přece tvůj nápad, aby jí pomohl s hudbou.“

„Nenapadlo mě, že to dojde tak daleko,“ řekla Diane.

„Proto jsi ji uhodila?“ zeptala se Jill.

„Proto ne,“ odpověděla Diane. „Už jsem řekla, že Andrea zjistila, že mám prsty v požáru ve Fear Street.“

„Ty jsi to zapálila?“ zeptala se Jill nevěřícně.

„Já jsem je zapálila,“ řekla Dianě. „Slyšíš dobře. Je to množné číslo. I vůz Gabea jsem zapálila já.“

„Proboha a proč?“ zeptala se Jill. To, co slyšela z úst Diane, se jí zdálo neuvěřitelné.

„Tu noc jsem viděla Gabea v parku s nějakou holkou,“ řekla Diane. „Hrál a zpíval písně, které složil pro mě. Netušila jsem, že je s tebou. Myslela jsem si, že je to Andrea. Neustále mu totiž nadbíhala.“

„Proč jsi to udělala?“ zeptala se Jill.

„Přemýšlela jsem, jak zabránit jeho dalším schůzkám,“

odpověděla chladně Diane.

„Navíc jsem nechtěla, aby mě

zpozoroval. Když jsem zahlédla vůz jeho otce, napadla mě tahle myšlenka. Bylo to velmi jednoduché. Gabe auto nikdy nezamykal.“

„Vysvětli mi jednu věc. Jak jsi to všechno dokázala, když máš z ohně hrůzu?“

Diane se na okamžik zamyslela. „To už dávno neplatí,“ řekla. „Je pravda, že dřív jsem se ohně bála. Od jisté doby jsem však zjistila, že oheň může být můj přítel a pomocník.“

Je blázen, pomyslela si Jill. Jak to, že jsem si toho předtím nikdy nevšimla?

Nejspíš jsem k jejímu šílenství přispěla svým dílem i já, 99

uvažovala Jill. Kdybych hned zkraje zabránila těm hloupým požárům, možná by Diane zůstala normální.

„Diane,“ oslovila Jill opatrně svoji kamarádku. „Je mi to všechno hrozně líto. Také vidím, že tě moje přítomnost jenom provokuje.

Vrať mi, prosím, klíče od auta a já odjedu domů. Zavolám ti příští týden.“

„Ty chceš domů?“ zeptala se Diane. „Proč bych tě měla nechat odejít? Tuto sobotu jsem si naplánovala trochu jinak. Andrey jsem se už zbavila. Teď je řada na tobě.“

Jill zalapala po dechu.

Klid, poroučela si. Je slabší než já. Mě nepřepere.

Jill vstala a rázně řekla: „Vrať mi klíče od auta, Diane!“

Diane se ušklíbla a sáhla do kapsy od županu. „Myslíš tyhle?“

odpověděla a zacinkala jimi Jill před očima.

„Dej mi je!“

„Jestli chceš, vezmi si je,“ odpověděla Diane a hodila klíčky do ohně v krbu.

„Dobrá, půjdu pěšky,“ řekla Jill a vykročila ke dveřím. Cesta lesem jí připadala méně děsivá, než zůstat s Diane přes noc.

„Nikam nepůjdeš!“ vykřikla Diane a rozběhla se k Jill.

Vší silou do ní vrazila a strhla ji na zem. Jill při pádu ztratila dech.

Diane ji zuřivě tahala za vlasy.

„Pusť mě! Nech mě být!“ křičela Jill zoufale.

Diane smyslů zbavená ji však divoce tloukla pěstí do hlavy a do obličeje.

„Mysleli jste si, že si ke mně můžete všechno dovolit,“ křičela nepříčetně Diane mezi údery. „K malé pitomoučké Diane.“

„Diane, prosím, přestaň! Prosím!“

Jill se snažila z jejího sevření vyprostit, ale Diane byla neuvěřitelně silná a rychlá.

„Minulé léto jsem se naučila v kursu sebeobrany pár hmatů,“

řekla Diane.

Jill z ní rvala noční košili a snažila se uvolnit pevné sevření. Ať se snažila sebevíc, s Diane se jí nepodařilo ani pohnout. Najednou noční košile povolila. Sjela z Diane a odhalila její tělo. Jill zděšením vykřikla. Kůže Diane byla od pasu až k ramenům jedna velká 100

popálenina.

101

XXVII.

Jill se hrůzou roztřásla. Diane uvolnila sevření a vstala. Podívala se na Jill. Když zjistila, že je Jill šokovaná, začala se otáčet kolem dokola jako na módní přehlídce. Jill si uvědomila, kolik bolesti Diane musela prožít.

„Už jsi se nabažila?“ řekla Diane a ušklíbla se. „Stalo se mi to před čtyřmi roky. Byla jsem u babičky na prázdninách. V domě vybuchl plynový kotel. Stála jsem nedaleko.“

„Chudáčku, Diane, to je strašné,“ litovala Jill svoji kamarádku.

„Bylo to strašné. Tu bolest si neumíš představit.“

„Je zázrak, že jsi to přežila,“ řekla Jill. „Málem jsem zemřela,“

poznamenala Diane trochu pyšně. „Lékaři mi nedávali žádnou šanci.

Ale vydržela jsem to. Víš proč?“

„Ne,“ zašeptala Jill a nemohla odtrhnout oči od Dianina zjizveného těla.

„Kvůli Gabeovi,“ odpověděla Diane. „Každý den za mnou chodil.

Nosil mi úkoly ze školy, hrál mi na kytaru, povídal si se mnou. On byl důvod, abych žila. Jen kvůli němu jsem překonala tu strašnou bolest a vydržela.“

„Od té doby ho miluješ?“ zeptala se Jill.

„Ano,“ řekla Diane prostě.

„Nemohu bez něho žít. Vrátil mi

život.“

Diane si otřela slzy a po chvíli pokračovala. „Vím, že mě měl také rád, ale nikdy mi to neřekl. Jak by mohl.“

„Určitě tě miluje,“ řekla Jill. Uvědomila si, v jaké iluzi Diane celou dobu žije. Myslí si, že Gabe je ten nejlepší člověk na světě.

Hrdina a rytíř v zářivém brnění.

102

„Já vím, ale nikdy nebudeme spolu,“ odpověděla Diane smutně.

Potom se znovu rozkřičela: „Mám zničené tělo. On to ví!“ Diane se dala se pláče. „Vím, co si o mně myslíš. Že jsem blázen. Že je to jen moje představa, že mě má rád. Já si to ale uvědomuji. Máš také pravdu, že na tebe a na Andreu žárlím.“

Diane probodla Jill svýma ledově modrýma očima.

„Nikdy nebudu Gabeovou láskou,“ pokračovala. „Když ho ale nemohu mít já, nebude ho mít žádná. Ani Andrea, ani ty!“

Jill se od Diane odsunula co možná nejdál. Bála se dalšího útoku.

Diane však stála nehnutě a hovořila. Jill byla jejími slovy zcela ohromena.

„Víš, Jill,“ řekla Diane. „Jsi tak nevinná. Jako dítě. Vůbec nic nechápeš. Musíš poznat skutečnou bolest.“

„Diane,“ promluvila Jill klidně.

„Vždyť přece není všechno

ztracené. Určitě pro tebe najdeme pomoc. Zajedeme spolu do New Yorku na kliniku plastické chirurgie. Určitě –“

Diane se jen ušklíbla. „Nedělej si ze mě legraci, Jill! Nikdo mi nepomůže. Nedokáže to!“ Diane se s opovržením podívala na své zjizvené tělo. „Když kluci začali s těmi ohýnky, určitě sis myslela, že je to jen hra, že?“ Jill neodpověděla, a tak Diane svoji otázku znovu zopakovala.

„Ano,“ odpověděla Jill. „Ale –“

„Ty bláhová,“ přerušila ji Diane. „Oheň je velmi nebezpečná věc.

Hned ti předvedu, jak!“

Rychlým pohybem si oblékla košili. Než mohla Jill cokoliv udělat, přiskočila k otcovu pracovnímu stolu a popadla plynovou svářečku.

„Ne!“ vykřikla Jill a vrhla se jí k nohám.

Diane však byla rychlejší. Mrštně uskočila a doběhla ke dveřím.

Zatarasila je svým tělem. Otočila se k Jill a napřáhla ruku.

„Teď ti ukážu, jak jsem založila požár ve Fear Street. Bylo to nádherné,“ promluvila ledovým hlasem Diane a otočila uzávěrem plynu.

Potom zamířila svářečkou na Jill.

103

XXVIII.

„Ne!“ vykřikla Jill zoufale. „Ne! Prosím!“ Jill se Diane vytrhla a dovrávorala k pohovce.

Diane ji pronásledovala. Svářečkou jí zamířila na nohy. Pohovka začala hořet.

Jill se zajíkala kouřem. Běžela k oknu a chtěla otevřít. Vtom však chytly záclony. Rychle odskočila od okna.

Diane jí byla stále v patách a bláznivě se smála. Jill se k ní otočila a uviděla, jak všechno kolem sebe podpaluje. Kajuta byla v jednom ohni.

Jill se začala kouřem dusit. Začalo na ní hořet Dianino sako.

Jedním pohybem je ze sebe strhla. Snažila se co nejrychleji dostat ke dveřím kajuty.

„Tudy se ven nedostaneš, má milá,“ smála se Diane hystericky.

Potom znovu zamířila na Jill.

Jill se uchýlila do kuchyňského koutu. Ve dřezu objevila hrnec plný vody. Aniž dlouho přemýšlela, vrhla ho po Diane.

Udeřil ji do ramene a polil jí košili. Svářečku nezasáhl. „Špatný zásah, Jill,“ pošklebovala se Diane. „Mě se tak lehko nezbavíš.“

Diane znovu zamířila na Jill. „Chceš vědět, co je to bolest?“

Jill běžela k pohovce a schoulila se do ní. Diane ji dohonila a výhružně si nad ni stoupla. Jill uviděla její rozzuřený obličej. Byl zkřivený nenávistí. Kajuta byla v jednom plameni.

Diane přiblížila svářečku Jill těsně k obličeji.

To je konec, pomyslela si Jill.

To je můj definitivní konec.

V tu chvíli někdo rozrazil dveře.

104

„To už by snad mohlo stačit!“ zakřičel silný mužský hlas. Byl to Gabe.

„Slyšíš mě, Diane?!“ křičel.

Dál nečekal a vrhl se na ni. Chtěl ji svářečku vytrhnout, ale Diane byla rychlejší.

Podařilo se jí uskočit. Plamen olízl Gabeovi ruku. Bolestí vykřikl.

Gabe se dal znovu do pohybu.

Gabe strhl Diane k zemi a zkroutil jí zápěstí. Diane se zuřivě bránila, ale nakonec povolila. Svářečka jí vypadla z ruky.

Gabe rychle vstal a pomohl Diane na nohy. Potom ji vyvedl z hořící kajuty. Vzápětí se vrátil i pro Jill.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se starostlivě.

„Ano, jsem,“ šeptla Jill.

Pak se otočil k Diane. Klečela na trávníku před kajutou a zajíkala se pláčem. Gabe jí položil ruce na ramena a pevně ji stiskl.

Ze dveří kajuty vyšlehly plameny. Z dálky se ozvaly sirény požárních aut.

Aniž se na Jill podíval, začal Gabe mluvit: „Volala mi Andrea.

Řekla mi, kde jsi. Měla o tebe strach. Bála se, že jí nevěříš.“

„Všechno, co řekla, byla pravda,“ odpověděla Jill tiše.

Gabe se sklonil k Diane a pohladil ji po vlasech.

„Je chudák, víš? Stalo se jí to už dávno. Byla strašně nemocná a nešťastná. Nosil jsem jí úkoly. Snažil jsem se jí pomoci. Všechno jsem to pokazil svojí hloupou hrou.“

Jill hleděla na Gabea a Diane. Za nimi do výše šlehaly plameny.

Gabe něco říkal, ale to už Jill nepatřilo.

Hleděl něžně na Diane a do ucha jí šeptal: „Neboj se, Diane. Hra skončila. Navždy.“