Nicholas Adams

Stopy hrůzy 25

Pod maskou nevinnosti

I.

Amanda MacKenzieová pozorovala zeleň krajiny, ubíhající za oknem autobusu. Byl konec srpna. Louky byly bujně zarostlé a ve větvích stromů s listy dosud šťavnatě zelenými jen tu a tam prosvítaly barvy podzimu. Sedmnáctiletá dívka s hezkým obličejem, odrážejícím se v kouřovém skle autobusu, přijížděla z dalekého Grand Bay v New Brunswicku, města ležícího v jedné z kanadských provincií. Jejím cílem bylo městečko v Nové Anglii, které se jmenovalo Cresswell. Hranici mezi Spojenými státy a Kanadou už měla za sebou, ale do konce putování jí zbýval ještě velký kus cesty.

V Cresswellu měl Amandu čekat nový život. V Grand Bay bydlela se strýcem a tetou a nebyla u nich šťastná. Byli to přísní, upjatí lidé, kteří nebyli příliš nadšení, když se měli Amandy po tragické smrti jejích rodičů ujmout. Nikdy neměla pocit, že je v jejich domě vítána. Věděla, že až najdou v kuchyni na stole její vzkaz, že odchází za lepším životem, pocítí spíš úlevu. Nebudou se ji pokoušet hledat.

Povzdechla si a snažila se zapudit nervozitu, která se jí při vzpomínce na Grand Bay zmocnila. Přála si mít cestu už za sebou.

Letenku si nemohla dovolit, a tak jede nekonečný kus cesty autobusem. Trvalo jí téměř půl roku, než se jí podařilo na lístek si našetřit. K vydělaným penězům za hlídání dětí si schovávala peníze nastřádané tím, že nechodila na obědy.

Byla přesvědčená, že se rozhodla správně. Unikla hroznému životu, který ji v domě strýce a tety sužoval.

Další zimu v tom nehostinném domě by již nevydržela. Nesnesla by už dál strýcův přísný pohled a tetinu tvrdou ruku.

4

Amanda se zachvěla. Nebude snadné na všechno zapomenout. Ale pokusí se o to. Vytáhla z malé kabelky růžovou obálku. Z obálky vyjmula růžový list a pustila se do čtení dopisu, který před několika dny dostala od přítelkyně, se kterou si dopisovala, Elisabeth Henleyové.

„Drahá Amando, nemohu tomu ani uvěřit, že se konečně blíží chvíle, kdy přijedeš do Cresswellu. Myslela jsem, že snad omdlím radostí, když jsem se dozvěděla, že moje pozvání přijímáš.

Přijedeš akorát na začátek nového školního roku. Budeš chodit do nejvyššího ročníku stejně jako já. Vím, že máš ráda angličtinu. Já taky! Doufám, že se obě dostaneme do Fernovy třídy. Nikdo ho sice nemá rád, všichni si myslej, že je to nesnesitelnej tyran. Podle mě je to však dobrý učitel a hodně času věnuje poezii.“

Amanda si povzdechla. S Elizabeth si dopisovaly něco přes rok.

Získaly svoje adresy prostřednictvím časopisu, který vycházel na školách ve Spojených státech i v Kanadě. Amanda napsala na pět různých míst, ale pouze Elizabeth jí na dopis odpověděla. Možnost s někým si dopisovat byla pro Amandu světlem ve tmě, bylo to její jediné spojení s lepším životem, příslib něčeho, co existuje mimo hranice bezútěšného Grand Bay.

„Elizabeth,“ říkala si Amanda pro sebe, „jak jsem si zasloužila mít takovou přítelkyni, jako jsi ty?“

Začala číst druhý růžový list.

„Takže,“ pokračovala Elizabeth v dopise, „jsem vše probrala s maminkou a s tatínkem. Řekla jsem jim, že přijedeš v rámci výměnného programu studentů. Musela jsem tě vylíčit jako sociální případ. Ale zdá se, že jim vůbec nevadí, že nemáš peníze na bydlení a stravu. Myslím si, že ve skutečnosti budou rádi, když v domě bude o jedno děvče víc. Psala jsem ti přece o své mladší sestře, která umřela, když jí bylo pět let. Začínám tě brát jako sestru. Doufám, že ti to nevadí.“

Amanda uronila slzu. Sama sourozence nikdy neměla. Byla jedináček.

„Máme velký dům. Je zde spousta místa. Budeš mít svůj pokoj s koupelnou. Bude to senzační!“

„Už se nemůžu dočkat,“ zašeptala Amanda a utřela si oči. Byla 5

silně dojatá. Vypadalo to, že se stane součástí opravdové rodiny. Už nebude mít pocit nezvaného hosta jako v domě svého strýce.

O prázdninách se bude bavit, bude konečně veselá, bezstarostná.

Přímo cítila, jak z růžových stránek dopisů vyzařuje teplo. Znovu se ponořila do hřejivých slov své přítelkyně.

„Až přijedeš, Amando, provedu tě po Cresswellu. Je to opravdu hezké město. Bude se ti tu líbit. Také škola, kam budeme chodit, je dobrá. Jsem v čele dekoračního výboru plesu pro absolventy školy.

Ples se bude konat až v říjnu.“

„Ples,“ pomyslela si Amanda zasněně.

Ještě nikdy nebyla tančit. Strýc s tetou si nepřáli, aby se stýkala s chlapci. Psala o tom Elizabeth v dopisech. Teprve v Americe začne doopravdy žít.

„Vloni mě zvolili do studentské rady,“ psala jí Elizabeth svým úhledným písmem. „Doufám, že i letos budu do rady zvolená. Také moc ráda zpívám. Loni jsem chodila do pěveckého spolku. Píšeš, že moc zpívat neumíš. Budu se však snažit ti pomoci. Zkoušky budou až na jaře, takže máme spoustu času. Zpívám také v kostele. Tam budeš moct zpívání trénovat. Myslím, že nás čeká skvělý život. Další věci ti řeknu, až přijedeš. Do té doby na shledanou. Elizabeth. P. S.

Šťastnou cestu.“

Amanda složila dopis a dala jej zpátky do kabelky. Měla od Elizabeth už celý stoh dopisů. Všechny si pečlivě schovávala a nosila je v kabelce jako svátost. Představovaly pro ni osvobození, byly pro ni cestovním pasem umožňujícím jí cestu do lepšího, šťastnějšího života.

Autobus ujížděl po dálnici a Amanda se pohodlně uvelebila na sedadle. Bylo jasné ráno. Skoro celou noc prospala. Když se probudila, nevěděla hned, kde zrovna jsou. Přála si, aby mohla mávnout kouzelným proutkem a ocitnout se až v Cresswellu. Bude ale muset ještě pár hodin přečkat.

Na chvíli zavřela oči. Objevil se před ní mlhavý obraz strýčkovy tváře. Najednou ji popadl strach, že to nebude tak jednoduché, jak si představovala. Co když ji strýček s tetou začnou opravdu hledat?

Amanda si povzdechla. Nemůže se jim podařit ji nalézt. Ve vzkazu, který jim nechala, psala, že bude cestovat přes celou zemi.

6

Chtěla, aby nabyli představy, že bude někde hodně daleko a že nebudou mít šanci ji najít, i kdyby se o to pokusili.

Nevěděli ani o jejích dopisech od Elizabeth. Amanda požádala Elizabeth, aby jí dopisy posílala poste, restante, aby si je mohla na poště sama vyzvedávat. Chodila si pro ně jednou týdně a měla je ve své taštičce, skryté před tetinýma slídivýma očima.

Amanda se otřásla a snažila se myšlenky na svoje příbuzné zapudit. Teď byla konečně volná. A chtěla, aby to tak už zůstalo.

Autobus sjel z dálnice a vjížděl do dalšího městečka. Amandě připadalo, že zastavují snad v každém městě podél dálnice. Nyní stáli ve Wannamoisett, vzdáleném již jen dvě hodiny od Cresswellu.

Autobus zajel k malému obchůdku. Amanda zahlédla skrz výkladní okno hodiny. Bylo právě poledne. S povzdechem si uvědomila, že cestuje již více než dvanáct hodin. Připadalo jí to spíš jako dvanáct dní. Nemohla se zbavit nepříjemné předtuchy, že do cíle nikdy nedojede.

Cestující využili přestávky k nákupu nebo zašli do umývárny.

Když se vrátili do autobusu, přistoupilo ještě pár nových pasažérů.

Amanda pozorovala mladou ženu, která se prodírala uličkou. Byla hezká. Měla dlouhé hnědé vlasy. Byla oblečena do kožené bundy a džínsů, které byly na kolenou módně roztržené. Posadila se přes uličku vedle Amandy.

„Ahoj,“ pozdravila ji Amanda s úsměvem.

Hnědovlasá dívka neodpovídala. Amanda byla přesto

přesvědčená, že se jí brzy podaří s dívkou se spřátelit.

7

II.

Když Stephanie Rendellová nastupovala ve Wannamoisett do autobusu, utíkala před životem, který už nechtěla dále vést. Stephanii bylo nedávno osmnáct a téměř půl roku chodila s Tedem Dorakem.

Trvalo jí skoro měsíc, než se jí podařilo od Teda se odpoutat a sebrat odvahu od něho odejít.

Jakmile se Stephanie posadila, snažila se s ní dívka sedící přes uličku navázat hovor. Stephanie zavřela oči a dívku s čistým pohledem ignorovala. Nejméně ze všeho teď potřebovala někoho, kdo by se s ní chtěl přátelit. Opřela se a doufala, že dívka nebude ten typ, co se nedá od konverzace hned tak odradit.

Stephanie nemohla usnout, i když poslední noc probděla. V hlavě se jí honily obrazy z jejího života s Tedem. Byl o dva roky starší než ona.

Když ho poprvé uviděla, imponoval jí jeho obličej s ostře řezanými rysy. Byl vysoký, tělo samý sval, černé vlasy nosil sčesané dozadu. Kouřil cigarety, a když mu cigareta visela ze rtů, vypadal jako James Dean.

K velké nelibosti rodičů začala Stephanie s Tedem chodit už v prváku. Ted žil sám a málokdy si našel nějakou práci. Jeho neformální, bezstarostný způsob života jí zpočátku velmi přitahoval.

Po pár měsících si však uvědomila, že je Ted líný, zlý a jeho život není ničím motivován. Rodiče měli naprostou pravdu. Ale bylo už pozdě se s Tedem jen tak rozejít. Byla již zapletená do tří případů vloupání, i když její úkol spočíval pouze v tom, že někam přijela a čekala na něho v autě, až se vrátí s lupem.

Když se zmínila, že chce jejich přátelství skoncovat, pohrozil jí, 8

že řekne jejím rodičům, na jakých deliktech se podílela, a ti ji nepřijmou zpátky domů.

„Už se mě nezbavíš, zlatíčko,“ tvrdil jí. „Už se nemůžeš vrátit do svýho čisťoučkýho života.“

Věděla, že má pravdu. Nesnesla pomyšlení, že by se měla svěřit rodičům s tím, co udělala. Nemohla jim říci, jak hluboko klesla.

Musela začít sama od začátku.

„Nechceš půlku sendviče?“ vytrhla ji z myšlenek Amanda.

Stephanie vzdychla a snažila se nevěnovat dívce pozornost.

Autobus opět vjížděl na dálnici.

„Je to jen sendvič s olivama,“ pokračovala Amanda. „Ale jestli na něj máš chuť, ráda ti půlku dám.“

Stephanie slyšela, jak jí kručí v břiše. Nesnídala. Nervy napjaté z nočního útěku jí odebraly všechnu chuť k jídlu. Až doposud hlad nepocítila.

A teď jí ta dívenka s velkýma očima nabízí něco k snědku.

Praktická stránka její povahy nabyla vrchu. Koneckonců nemá ani dvacet dolarů. Bude lepší se teď zadarmo najíst, než později utrácet peníze.

„No,“ řekla Amanda, „jestli ho nechceš –“

„Počkej,“ zarazila ji Stephanie. „To je od tebe fakt milý, ráda si vezmu.“

Amanda se usmála. „Je čerstvej. Sama jsem si ho včera večer udělala. Vzala jsem si na cestu nějaké ovoce a pár sendvičů. Jsem z Grand Bay v New Brunswicku a jedu do Cresswellu.“

Stephanie si od ní sendvič v z a l a . „Opravdu? To je ohromně zajímavý.“

Amanda se zachmuřila. Stephanie si všimla, že ji svou prostořekou poznámkou ranila. Byly asi stejně staré, ale Stephanie byla starší zkušenostmi, měla již něco za sebou.

„Promiň,“ omlouvala se Stephanie s povzdechem. „J á j e n –

zkrátka mám špatnej den, v poslední době se mi nějak nedaří.

Nechtěla jsem se tě dotknout.“

„To je v pořádku. Já sama mám za sebou dost nešťastnej život.

Nechceš nějaký ovoce? A mám taky minerálku.“

9

Stephanie si uvědomila, že už je stejně ztracená. Může si teď klidně vzít ovoce i napít minerálky. Možná, že když se nechá tou dívenkou cestou krmit a napájet, ušetří tím dost peněz.

„Jmenuju se Amanda.“

Stephanie si povzdechla a pomyslela si, že už z jejího zajetí neunikne. „Já jsem Stephanie.“

Dívka jí podala přes uličku ruku. Stephanie se ušklíbla. Připadalo jí, že to Amanda nemá v hlavě úplně v pořádku.

„Jsem z Grand Bay v New Brunswicku,“ dodala Amanda.

„Jo, já vím. Už jsi mi to říkala.“

„A odkud jsi ty?“ ptala se Amanda s milým úsměvem.

„Tak různě.“

Chvíli bylo ticho. Stephanie zavřela oči. Chtěla se pokusit trochu si zdřímnout. Možná, že až se probudí, bude ta treperenda pryč.

Možná, že život bude vypadat o něco přívětivěji než posledního půl roku. Možná, že taky ne.

„V Grand Bay jsem to už nemohla vydržet,“ pokračovala Amanda. „Žila jsem se strýčkem a tetou. Chovali se ke mně strašně.“

„Jsem na tom zrovna tak,“ zamumlala Stephanie.

„Ani nevědí, že jsem odešla,“ svěřila se Amanda. „Vyklouzla jsem, když spali.“

Stephanie otevřela oči a se zájmem na ni pohlédla.

„Nechceš ještě švestku?“ zeptala se Amanda.

Stephanie pokrčila rameny. „Proč ne?“

Amanda jí švestku podala přes uličku.

„V Grand Bay je ovoce fakt drahý, jenom přes léto je to lepší. Ale chtěla jsem si vzít s sebou dost jídla, abych nemusela po cestě utrácet.“

Stephanie se zakousla do švestky. „Co děláš?“

„Studuju,“ odpověděla Amanda. „V Cresswellu budu bydlet u svý přítelkyně. Podívej. Mám tady její fotku.“

Amanda vytáhla z kabelky fotografii velmi hezké hnědooké dívky s dlouhými hnědými vlasy.

„Už dlouho si píšeme,“ vysvětlovala. „Skoro celý rok. Nemůžu se dočkat, až ji uvidím.“

„Jo?“ ptala se Stephanie se vzrůstajícím zájmem. „Tak vy jste se 10

ještě nikdy neviděly?“

„Ne. Já jsem ani neměla žádnou fotku, kterou bych jí mohla poslat.“

„Takže ani neví, jak vypadáš?“

Amanda zavrtěla hlavou. „Ne. Ale dnes se konečně setkáme. Už to nemůžu vydržet, než dojedeme do Cresswellu. Začnu nový život.“

Stephanie si znovu kousla švestky a pozorně Amandu sledovala.

„To je fakt zajímavý,“ řekla upřímně.

„Nebudu tě otravovat podrobnostma –“

„Ne, jen pokračuj,“ odpověděla Stephanie. „Ráda se nechám otravovat. Jen mi řekni víc. Chci o tom slyšet všechno.“

11

III.

Amanda MacKenzieová mluvila celou další hodinu a městečko Cresswell bylo nejčastějším slovem, které jí splývalo ze rtů. Pro Amandu představoval Cresswell vysněné místo, kde všechny její problémy se stanou minulostí.

Zdálo se, že pramen jejích informací nikdy nevyschne. Za normálních okolností by taková vyčerpávající, stále stejné téma omílající konverzace Stephanii brzy otrávila, ale teď s každou další mílí, kterou autobus urazil, její zájem o vše, co Amanda říkala, vzrůstal. Chtěla se o mladé uprchlici dozvědět co nejvíc.

„Už tě ze mě musej brnět uši,“ omlouvala se konečně Amanda.

Stephanie se přinutila k milostivému úsměvu: „Ale kdepak. Je to ohromně zajímavý. Jen povídej dál.“

Amanda si nenechala nic pro sebe. Svěřila se Stephanii se všemi detaily ze svého života. A Stephanie jí pozorně naslouchala a snažila se zapamatovat si všechna důležitá fakta.

Amanda se narodila v Grand Bay v roce 1973. Byla dcerou továrního dělníka a učitelky v mateřské škole. Její rodiče zahynuli, když bylo Amandě dvanáct let. Stali se obětí strašné nehody na moři.

Její otec měl výletní člun, a když si jednou celá rodina vyjeli na moře, narazil na ně vlečný parník s opilým kapitánem u kormidla.

Jediná Amanda nehodu přežila.

Po návratu z nemocnice začala žít se strýčkem Harvillem a tetou Reginou. Regina byla maminčina starší sestra. Amandin otec byl stejně jako ona jedináčkem. A obojí prarodiče již byli po smrti.

Jediní živí příbuzní byli právě strýc s tetou.

Smrtí jejích rodičů připadly zbytky skrovného majetku rodičů do 12

rukou strýce. S penězi plynoucími z pojištění zesnulých rodičů strýc velmi špatně hospodařil a dokonce prodal jejich rodinné sídlo, aby si mohl koupit vlastní rybářskou loď. Strýc Harville vůbec nedovede hospodařit. O všechno přišel a musel opět začít pracovat jako nekvalifikovaný lodní dělník. Od chvíle, kdy se dostala Amanda do péče strýce a tety, stal se pro ni život strastiplným a marným.

Teta Regina byla přísná puritánka. Amandě třeba nikdy nedovolila jít na školní taneční zábavu. Amanda dosud ani neměla rande s žádným hochem, natož aby s někým delší dobu chodila. S chlapci se setkávala pouze v kostele a i tam ji teta sledovala jako ostříž.

Amanda život v Grand Bay nenáviděla. Cítila se odříznutá od zbytku světa, opuštěná a zvláště za temných zimních dní úplně ztracená. Nesměla se dokonce ani dívat na televizi, ačkoliv televizi v bytě měli.

Zakázali jí účastnit se jakékoli mimoškolní činnosti. Jednou se Amanda chtěla přihlásit do klubu poezie, ale když u ní teta objevila sbírku básní, hodila knížku do krbu. A když začala Amanda protestovat, uhodila ji.

Z Amandina vyprávění vyznívala naprostá nevinnost. Stephanie uvažovala, jestli byla někdy ve svém životě takhle nevinná.

„Už se nemůžu dočkat, až dojedu do Cresswellu,“ pokračovala Amanda. „Henleyovi jsou bezvadný lidi. Ukázala jsem ti fotku Elizabeth?“

Stephanie přikývla. „Jo, ukázala. Ale ráda se podívám ještě jednou. Můžeš mi ji ukázat znovu?“

Amanda se pyšně chlubila fotografií Elizabeth Henleyové.

Stephanie si fotku vzala a podrobně si prohlížela hezký obličej, který se na ni usmíval. Byla to fotka z prvního ročníku, ta která se objevila ve školní kronice, vysvětlovala jí Amanda.

Elizabeth vypadala šťastně a chytře. Amandu čeká život jako v ráji. Je to děvče z hor, kterému se dostane útočiště v dokonalé americké rodině.

Amanda jí řekla o Elizabethině plánu, jak ji do Spojených států a do Cresswellu dostat. Vymyslely si fígl, jak převézt Elizabethiny rodiče. Předstíraly, že existuje jakýsi výměnný program, v rámci kterého Amanda přijede k nim. Bude bydlet u nich. Měli to 13

vydumané báječně.

Stephanie musela přiznat, že jejich plán je velmi důmyslný. „To je fakt chytrý. A to jste to upekly úplně samy?“

Amanda přikývla. „Jak už jsem řekla, teta ani strejda nemaj představu, kam jsem se vypravila. Nehrozí mi z jejich strany žádný nebezpečí.“

„Co když si nebudete s Elizabeth rozumět?“

„To vůbec nepřichází v úvahu. Bude se ke mně chovat jako k vlastní sestře. Měla mladší sestru, která zemřela.“

„Fakticky? Jak se jmenovala?“

„Helen,“ odpověděla Amanda. „Byla to tragédie. Umřela na zánět mozkovejch blan, když jí bylo jen pět let.“

„Zánět mozkovejch blan. To musela bejt rána.“

Stephanie se snažila všechno si zapamatovat. Amanda ji pilně zásobovala fakty. A co se nabrebentila o novém životě, který ji čeká!

„Elizabeth mi psala, že Cresswell High je jedna z nejlepších středních škol ve státě. Už se tak těším, až tam budu studovat. Bude to báječný. Poprvé v životě budu moct chodit s klukama.“

Stephanie se zasmála pod vousy. „Kluci nejsou tak fantastický, jak si představuješ. Můžou ti způsobit pěkný trable. Využijou tě, vezmou ti všechno, co máš. Přivedou tě do maléru a nechaj tě bejt.

Vyrvou ti srdce a pošlapou.“

Stephanie se podívala na Amandu. Ta se soucitně usmívala.

Amanda byla tak hodná, až z toho bylo Stephanii zle. Nemohla se do jejího nevinného obličeje už ani podívat.

„Co koukáš?“ vyjela na ni.

„Asis to neměla v životě jednoduchý,“ řekla Amanda. „Myslela jsem, že tak mizernej život jako já hned tak někdo nemá, ale teď vidím, že tys na tom byla mnohem hůř.“

Stephanie pokrčila rameny. „Hůř než někdo, líp než někdo jinej.

Hlavní je, že jsem to přežila.“

„Moc jsi mi o sobě neřekla,“ vyzvala ji Amanda. „Ráda tě vyslechnu, jestli se chceš někomu vypovídat.“

Stephanie si povzdechla. „Nechci ti kazit radost. Jak tě tak poslouchám, čeká tě šťastnější osud. Nechci ti přinýst smůlu.“

„To nemůžeš,“ odpověděla Amanda. „Když už jsem se dostala až 14

sem, nic mě nezastaví, abych do Cresswellu nedojela.“

Na tvým místě bych si nebyla tak jistá.

Chvíli seděly mlčky. Stephanie se rozhlédla, kdo může jejich hovor poslouchat. Jejich hlasy se mohly nést přes celý autobus.

Naštěstí byly jediné, kdo seděl vzadu. Vpředu bylo plno, ale zdálo se, že si nikdo dvou mladých dívek nevšímá.

Nakonec Amanda přerušila ticho: „Nechceš ještě švestku?“

„Proč ne,“ odpověděla Stephanie. „Vyndej je.“

Amanda se naklonila a chtěla vzít plátěnou kabelu, která ležela na prázdném sedadle vedle ní. Přitom jí z klína spadla kabelka. Jak dopadla na zem, otevřela se a všechen její obsah se vysypal.

Stephanie spatřila stoh růžových obálek, které vypadly z Amandiny náprsní tašky.

Nahrnula obálky na jednu hromadu a začala je sbírat. „Co to máš, Amando? Buduješ si knihovnu?“

„Schovala jsem si všechny dopisy od Elizabeth,“ odpověděla Amanda. „Je to můj poklad. Ukaž, uklidím si je.“

Stephanie jí obálky podávala a cítila, jak jí srdce vzrušeně bije.

Musí to být víc než padesát dopisů, nejméně jeden týdně po celý rok.

Objevené dopisy byly poslední troškou, která posunula váhy Amandina osudu.

Stephanie už měla vymyšlený plán. Cítila silné nutkání provést, co si usmyslela, až do konce.

Autobus směřoval dále na jih a podle cedule na kraji silnice zbývalo do Cresswellu pouze padesát mil. Stephanii zalil pot. Chce Amandin šťastny život, který ji čeká, pro sebe. Ale jak to udělá?

Musí přijmout jedinou odpověď, která se na tuto otázku nabízí a která se jí stále intenzivněji vkrádá do myšlenek. Bude muset Amandu odstranit. Bude ji muset zabít. To je jediný způsob, jak dosáhnout svého.

Zvládne to? Měsíce, které prožila s Tedem, ji připravily pro všechno. Její plán však nesmí mít chybu. Jinak ji chytnou.

Stephanie sáhla rychle do kapsy své kožené bundy a vyndala jízdní řád. Před Cresswellem bude ještě jedna zastávka: městečko Porterville. Bude to teď, anebo nikdy.

Podívala se na Amandu. Dívka dřímala, s mírným úsměvem na 15

tváři.

A tehdy Stephanii napadl přesný plán. Amandin spánek jí vnukl inspiraci. Jen jestli to dokáže.

Setřela si pot z čela. Musí se vzchopit, aby mohla svůj odporný plán uskutečnit.

16

IV.

Autobus sjel z dálnice a mířil do centra Porterville. Stephanie s úzkostí pozorovala Amandu, jejíž hrudník ve spánku pravidelně stoupal a klesal. Ještě pár minut se nesmí probudit. Stephaniin plán na jejím spánku závisel.

Řidičův hlas zazníval z reproduktoru vepředu v autobuse:

„Porterville.“

Stephanie měla obličej stažený napětím, aby se Amanda náhlým přerušením ticha nevzbudila. S úzkostí ji pozorovala, jak se na sedadle zavrtěla. Nevzbudila se. Oči měla stále zavřené.

Řidič vjížděl do města. Stephanie se zachvěla. Přitáhla si koženou bundu těsněji k tělu. Všechno teď záleží na čase. Má-li uspět, nesmí mít její plán chybičku.

Rychle vytáhla jízdní řád, který měla v kapse. Autobus bude stát v Porterville pět minut. Modré oči upřela na hodiny na náměstí. Mají deset minut zpoždění. Řidič se zřejmě nebude chtít v zastávce dlouho zdržovat. To je přesně to, co Stephanie potřebuje.

„Tak to bysme měli,“ pomyslela si.

Zhluboka se nadechla. Přesvědčovala se, že jiný způsob není.

Ceká ji nový život.

Autobus se zasyčením zastavil. Jakmile zabrzdil ve stanici, otevřela Amanda oči. Pohlédla na Stephanii.

„Tak už jsme tady,“ řekla Stephanie rychle. „Podařilo se ti to, Amando.“

Amanda se usmála. „Opravdu?“

Stephanie vyskočila ze sedadla. „Pojď, pomůžu ti s věcma.“

„Díky.“

17

Společně sundaly z poličky nad hlavou dva Amandiny kufry.

Stephanie vzala svůj plátěný pytel a Amandinu kabelu. Tlačila Amandu ke dveřím a šla rychle za ní.

„Ty tady taky vystupuješ?“ divila se Amanda.

Stephanie přikývla. „Jo. Tak jsi o tomhle místě básnila, že jsem si řekla, že to tu zkusím.“

Vylezly z autobusu a zůstaly stát na nástupišti. Amanda začala hledat Elizabeth. Stephanie stála vedle ní a vedla ji dál od tabule s nápisem stanice. Zoufale si přála, aby autobus už odjel. Musí být pryč dříve, než si Amanda všimne, že nejsou v Cresswellu.

„Nikde nevidím Elizabeth,“ řekla Amanda. „Vím, že můj dopis dostala. Má mě tady čekat.“

„Přijeli jsme o něco dřív,“ lhala Stephanie. „Možná ještě nedorazila. Asi bude na cestě.“

Amanda zívla, stále byla trochu rozespalá. „Asi jo, asi bude na cestě. Doufám, že je všechno v pořádku.“

Stephanie upřeně pozorovala autobus a zoufale si přála: Tak jeď.

No tak jeď!

Řidič nastupoval zpátky do autobusu.

Stephanie rozčilením ani nedýchala. Ksakru! Hejbej se s tou kraksnou!

Amanda se ohlédla a podívala se na nádražní halu. „Možná, že je vevnitř. Třeba –“

Tak jeď!

Řidič zavřel dveře.

Amanda rozšířila oči úžasem. „Počkat!“

Vypadni už odsud!

„To snad není pravda!“ vykřikla Amanda.

Autobus pomalu vyjížděl ze stanice. Amanda upírala oči na nádražní ceduli. „Tohle není Cresswell, Stephanie. To je Porterville.“

Stephanie pohlédla na ceduli s předstíraným překvapením. „Cože?

Nemůžu tomu uvěřit! Porterville?“

Autobus již začal nabírat rychlost. „Odjíždí beze mě!“ křičela Amanda. „Počkej! Vrať se!“

Běžela pár kroků, až ztratila rovnováhu a zakopla. Zapotácela se a spadla na zem. Její zavazadla se rozlétla do všech stran.

18

Stephanie pozorovala, jak autobus zahýbá za roh a míří na dálnici.

Oddechla si úlevou. První fáze jejího plánu vyšla, i když jen tak tak.

Je třeba pokračovat podle scénáře.

Přiblížila se k Amandě. „Nestalo se ti nic?“

Amanda zavrtěla hlavou. „Všechno je ztracený!“

Stephanie pomohla rozrušené dívce na nohy. „Moc mě to mrzí, Amando. Je to moje chyba. Taky jsem spala. Když autobus zastavil, myslela jsem, že už jsme v Cresswellu.“

Amanda pohlédla na Stephanii, která se tvářila, jako že upřímně lituje, co se stalo.

„Ty za to nemůžeš, Stephanie. Nespletla ses

schválně.“

„Ne, já jsem to zkrátka zvorala. Nikdy mi to neodpustíš, Amando.

Jsem hlupák. Myslela jsem, že už jsme tam. Vzbudila jsem se a zdálo se mi, že řidič říká –“

Amanda si povzdechla a řekla: „Nic se neděje.“ Přistoupila k Stephanii a uchopila ji za paži. Překvapeně pohlédla nové přítelkyni do tváře: „Jsi tak studená.“

Stephanie se stáhla. Neměla to srdce pohlédnout Amandě do očí, zvlášť když věděla, co má dále v úmyslu.

„Počkej, podívám se na jízdní řád,“ prohlásila Stephanie spěšně.

„Ach ne, příští autobus do Cresswellu jede až za hodinu. Jsem to ale vrták. Absolutní vrták.“

„Nic se nestalo,“ utěšovala ji Amanda. „Chtěla ses o mě postarat.

Nechtělas, abych nedojela do cíle.“

„Pojď,“ táhla ji Stephanie. „Podíváme se, jestli se nám podaří sehnat do Cresswellu taxík.“

„Ne, to je v pořádku,“ řekla Amanda.

„Tak se aspoň pokusíme.“

Vydaly se hledat taxík. Stephanie počítala s tím, že bude příliš drahý. Nemýlila se. Jízda do Cresswellu by je přišla téměř na padesát dolarů. To si ani jedna z nich nemohla dovolit, ale Stephanie se nepřestávala tvářit, jako že má upřímnou snahu Amandě pomoci. Ta jí i nadále plně důvěřovala.

„Budu zkrátka muset počkat,“ posteskla si Amanda.

Stephanie se zachmuřila: „Je mi to tak líto. To já za všechno můžu. Doufám, že tě pustěj zpátky do autobusu na stejnej lístek.“

19

Amanda přikývla a hleděla směrem k pokladně.

„Nedělejme

zbytečný rozruch. Půjdeme se zeptat.“

Slečna za okénkem Amandě řekla, že bude moci jet na svůj lístek příštím autobusem. Nebude muset nic

doplácet. Autobusová

společnost za ni zbytek cesty zaplatí.

Stephanie se držela stranou, nechtěla, aby ji slečna v pokladně viděla s Amandou. Všimla si, že se Amanda usmívá. Tak zatím jí všechno vychází podle plánu.

„Je to dobrý,“ oznámila jí Amanda. „Nebude to žádnej problém.

Přijedu do Cresswellu jen o něco pozdějc.“

Pozdějc, než si myslíš.

Stephanie se nervózně usmála. „Jen když to dobře dopadlo. Pořád mám hrozný výčitky, Amando. Musím ti to nějak vynahradit.“

„S tím se netrap,“ těšila ji Amanda. „Zavolám Elizabeth a řeknu jí, že přijedu dalším autobusem.“

Stephanie ztuhla. Další překážka. S tím, že bude Amanda chtít své přítelkyni zatelefonovat, nepočítala.

Šla za ní k telefonnímu boxu. Cítila napětí v celém těle. Co když se Henleyovi rozhodnou dojet si pro nejnovější přírůstek do rodiny přímo do Porterville. Tím by Stephanie o svoji velkou šanci přišla.

Amanda se zastavila u telefonu. Vyndala kabelku a z ní růžovou obálku. Přečetla si telefonní číslo. Když číslo vytočila, ozvala se spojovatelka a oznámila jí, jakou sumu má vhodit.

„Nemáš nějaký drobný?“ zeptala se.

„Bohužel,“ uchichtla se Stephanie nuceným smíchem. Snadno by drobné získaly, ale Stephanie to nechtěla Amandě ani v nejmenší ulehčit.

Amanda pokrčila rameny.

„Tak zavolám na účet volaného.

Elizabeth mi to promine. Vrátím jí to, jakmile budu mít drobný.“

Stephanie přikývla. „Jasně.“

Amanda dostala spojení. Telefon vyzváněl v domě u Henleyů, ale nikdo jej nezvedal. Stephanii štěstí neopouštělo.

„To je blbý, Amando,“ procedila mezi zuby.

„Určitě na mě čekaj na nádraží v Cresswellu,“ odpověděla Amanda. „Musím jim to nějak sdělit. Ha, už to mám. Požádám tu slečnu v pokladně, aby zavolala na nádraží do Cresswellu. Může jim 20

předat zprávu, že přijedu pozdějc.“

„Jasně,“ souhlasila Stephanie. „Proč ne?“

Pozorovala Amandu, jak sděluje zprávu slečně za okénkem.

Kdyby Henleyovi přijeli pro Amandu do Porterville, její plán by to zhatilo.

Amanda se vrátila k ní. „Zavolají na nádraží do Cresswellu.

Nechají pro Elizabeth zprávu, že přijedu za dvě hodiny.“

Stephanie si všimla velké mapy Porterville na stěně nad nimi.

Studovala ji, až jí padla do oka zelená skvrna na kraji města. Místo zvané Arden Glen tvořilo zalesněný pruh. Uvědomovala si, že musí dostat Amandu z nádraží dřív, než jí Henleyovi zavolají zpátky a nabídnou jí, že pro ni dojedou autem.

Stephanie se usmála. „Je to moje chyba, že tu budeš muset ještě hodinu trčet. Dovol mi, ať ti to vynahradím tak, že tě pozvu na piknik. Koupím nějaký sendviče a sníme si je někde v lese.“

Amanda odmítavě zavrtěla hlavou. „To není třeba, Stephanie.“

„Trvám na tom. Podívej, tady je místo zvaný Arden Glen.

Nemůže bejt dál než tak deset minut chůze. Uděláme si tam procházku a najíme se tam.“

„Nechci zmeškat ten autobus,“ bála se Stephanie.

„Neboj. Pojď, dáme si zavazadla do úschovny.“

„Fakt nevím, Stephanie,“ bránila se Amanda.

„Prosím, Amando. Budu se cejtit o hodně líp.“

„Tak jo,“ souhlasila nakonec Amanda. „Ale nesmíme se tam zdržet moc dlouho.“

„Prima!“ zaradovala se Stephanie.

V automatu si rozměnila dolar a třesoucíma se rukama zamkla jejich zavazadla do skříňky. Klíč uschovala do kapsy své kožené bundy. Když měly věci uložené, šla přes ulici koupit nějaké sendviče.

Za jídlo utratila téměř všechny peníze, co měla. Ale věděla, že se nic neděje, když zůstane bez peněz. Brzy bude mít peněženku plnou kanadských mincí a bankovek.

Vyšly z Porterville Deli a Stephanie vedla Amandu na kraj města, směrem k Arden Glen.

21

V.

Elizabeth Henleyová, štíhlá vysoká dívka s tmavýma hnědýma očima procházela půvabnou chůzí po nádraží v Cresswellu. Dorazila o něco dříve. Autobus, ve kterém přijede Amanda MacKenzieová, tu bude až za deset minut. Elizabeth už se nemohla dočkat, až svoji přítelkyni z New Brunswicku uvidí.

Zastavila se před skleněnou stěnou a prohlížela si svůj odraz v kouřovém skle. Kadeře dlouhých hnědých vlasů jí splývaly k ramenům. Elizabeth vytáhla z kabelky kartáč a nervózně si vlasy pročísla. Brzy kartáč uklidila a na okamžik se na svůj hezký obličej zahleděla.

Vypadal zdravě a nesl známky skromné krásy. Elizabeth se nikdy nelíčila. Pleť jí zářila přirozenou hebkostí, kterou jí ostatní dívky záviděly. Ustoupila trochu od stěny a sjela kritickým pohledem na svoje modré šaty. Celé dopoledne a velkou část odpoledne strávila rozhodováním, co si vzít na sebe. Chtěla na Amandu udělat dobrý dojem.

Když ji omrzelo svůj odraz pozorovat, posadila se na jednu z dřevěných lavic v nekuřáckém oddělení. Oči nespouštěla z velkých hodin na stěně. Amandin autobus již měl být dávno tady. Elizabeth si začala dělat starosti. Co když se Amandě něco stalo?

Spěchala k pokladně, kde se dozvěděla, že autobus má deset minut zpoždění. Elizabeth zašla ke svému autu a vhodila do parkometru další deseticent. Tatínek jí koupil červeného Forda Escorta k sedmnáctým narozeninám. Nebylo to zrovna nejstylovější auto v Cresswellu, ale věřila, že na Amandu dojem udělá.

Vrátila se zpátky na nádraží a čekala na dřevěné lavičce.

22

Pozorovala hodiny a její znepokojení vzrůstalo. Také si dělala starosti s podvodem, který s Amandou vymyslely. Elizabeth podváděla velmi nerada, ale chtěla Amandě dodat sílu od strýce a tety odejít. Teď, když se Amandě podařilo uprchnout, je na Elizabeth, aby hru dohrála až do konce, dokud bude Amanda v Cresswellu.

Elizabeth měla obavy, aby ji Amandini poručníci, až zjistí, že odešla, nechtěli hledat. Ale doufala, že se o to nepokusí. Stejně nestáli o to, aby s nimi Amanda žila. A Cresswell je od New Brunswicku pěkně daleko. Třeba si oddechnou, že se jí zbavili.

Přesto si musejí dát pozor, aby nevzbudily podezření takovými věcmi, jako je na příklad Amandino vysvědčení z Grand Bay.

Přiměla Amandu, aby si sehnala kopie svých dokumentů a vzala je s sebou. Tak aspoň nebude třeba se při pořizování převodních listin kontaktovat s její starou školou. Kdyby došlo k nejhoršímu, má Elizabeth přítelkyni, která pracuje v kanceláři školy. V nouzi se na ni může obrátit.

Otřásla se hrůzou, když si představila, jak se někdo v Grand Bay dozví o jejím přechodu na jinou školu a zmíní se o tom Amandině strýci a tetě. Grand Bay je nakonec malé město. A pak v tom budou a ž p o uši, i Elizabeth. A strýc s tetou si pro Amandu přijedou a vezmou ji zpátky do New Brunswicku.

Elizabeth vyrušil z jejích znepokojivých myšlenek hlas z reproduktoru.

„Nyní přijíždí na třetí nástupiště –!“

Vyskočila a běžela na nástupiště, aby byla u autobusu, až zastaví.

Skrz kouřová skla autobusu neviděla na tváře uvnitř.

„Tak kdepak jsi, Amando?“

Cestující začali vystupovat. Elizabeth bedlivě zkoumala každého, kdo z autobusu vystupoval. Žádné sedmnáctileté dívky se však nedočkala.

Elizabeth nastoupila do autobusu a prohlížela si cestující, kteří zůstali sedět na svých místech. Neviděla však nikoho, kdo by mohl přítelkyni, se kterou si dopisovala, připomínat.

Po nástupišti přicházel řidič. „Kam jedete?“ oslovil ji.

Elizabeth sestoupila ze schůdků a odpověděla: „Nikam nejedu.

23

Jenom někoho hledám. Nejela s vámi dívka s hnědými vlasy asi tak po ramena?“

Řidič se na chvíli zamyslel. „Počkejte… Ano, myslím, že ano.“

„Vystoupila někde jinde?“

Řidič pokrčil rameny.

„To vám neřeknu, kde vystoupila.“

Nastoupil dovnitř a znovu se obrátil k Elizabeth.

„Dvě dívky

vystoupily v Porterville. Možná, že jednou z nich byla ta, co hledáte.“

V ten okamžik se nádražním prostorem rozezněl z reproduktoru chraplavý hlas: „Elizabeth Henleyová nechť se dostaví k pokladně.

Má zde zprávu. Elizabeth Henleyová nechť se dostaví k pokladně.“

Elizabeth běžela k pokladně, kde se dozvěděla, že Amanda přijede za dvě hodiny příštím autobusem. Ptala se, co ji zdrželo, ale slečna v pokladně jí nedokázala odpovědět. Poděkovala a vydala se k autu.

Uvažovala, co se mohlo stát, ale nic ji nenapadlo, tak se vypravila zpátky domů. Za dvě hodiny se vrátí.

24

VI.

„Je tady moc hezky,“ řekla Amanda mile. „Díky, žes mě sem vzala.“

Š l y p o cestě směrem k Arden Glen. Amanda kráčela první, Stephanie za ní. Ocitly se na kraji lesa.

Stephanie nespouštěla oči ze silnice. Nechtěla, aby je někdo uviděl, jak zahýbají do lesa.

Amanda pohlédla na hodinky. „Ani to nebylo tak daleko. Deset minut. Radši se brzo najíme a půjdem zpátky. Nechci další autobus zmeškat.“

„Nedělej si starosti,“ ujišťovala ji Stephanie bezstarostně. „Tenhle autobus už ti neujede.“

Uvažovala, jak to vlastně provede. V kapse své kožené bundy nahmatala kapesní nůž. Kdyby ho použila, nebylo by to jednoduchý a nadělalo by se spousta svinstva, uvažovala chladnokrevně. Ale bude to asi jediný možný způsob.

„Podívej, támhle je nějaká cestička,“ pravila Amanda s nadšením.

Stephanie přikývla. „No, půjdeme po ní,“ řekla a v jejím tónu bylo cítit příkaz. Amanda netušila, že si její nová kamarádka prohlíží zezadu její štíhlý krk. Ani nevnímala Stephaniinu stoupající nervozitu.

Amanda scházela pěšinou dolů. „Vážně se mi tu moc líbí,“

oznámila.

Stephanie šla za ní. Do lesa je nikdo vstupovat neviděl. A Amandu stejně nebudou pohřešovat. Když se za ni začne Stephanie vydávat, nikdo na to nemůže přijít. Rozdíl ve stylu oblékání nebude žádnou velkou překážkou, zvlášť když si na to dá pozor. Jsou asi 25

stejně velké. Amandiny šaty jí půjdou dobře.

Vstoupily hlouběji do lesa. Stíny kolem nich se prodloužily.

Stephanie zpocenou rukou pevně svírala kapesní nůž, který měla v kapse bundy. Přála si, aby existoval nějaký jednodušší způsob, jak to provést.

„Podívej!“ zvolala Amanda. „Potok.“

Cesta se rozšířila a dovedla je na skalnatý břeh bublajícího potoka.

Amanda se zastavila a hleděla do čisté, zpěněné vody. Vtom si Stephanie všimla hladkých kamenů, které ležely na břehu potoka.

Upřela modré oči na jeden kámen vhodné velikosti.

„Tady je to perfektní,“ řekla Amanda okouzleně a položila tašku se sendviči a s minerálkou na zem. „Najíme se tady, co říkáš?“

„Jasně,“

souhlasila Stephanie. Přistoupila k vyhlédnutému

kamenu a špičkou jej zkoušela odstrčit.

„Musím si umejt ruce,“ řekla Amanda. Poklekla a máchala si ruce v potoce. Stephanie nehnuté hleděla na její temeno. Musí to udělat rychle, ať už to má za sebou.

„Voda je příjemně studená,“ říkala Amanda. „Ale pít ji radši nebudu. Ať něco nechytnu.“

Stephanie se pomalu sehnula a zvedla plochý špičatý kámen velikosti talíře. Amanda stále klečela u vody. Stephanie se k ní přibližovala. Kámen držela nad hlavou.

Amanda se nečekaně ohlédla, jakoby v náhlé předtuše něčeho zlého.

Stephanie vší silou udeřila Amandu po hlavě. Amanda se jen se slabounkým výkřikem sesula k zemi. Bylo ticho.

Stephanie stála nad nehybným tělem, dýchala zhluboka a s úžasem hleděla na svoje strašné dílo. Amanda byla mrtvá, ale tím to pro ni rozhodně neskončilo. Musí ji pohřbít. Rozhlédla se kolem sebe, kde by bylo nejvhodnější vykopat hrob. Mezi dvěma vysokými borovicemi objevila kyprou půdu. Země u paty stromů byla pokryta hnědým jehličím a šiškami. Tvořily měkký, tlustý koberec.

To bylo výborné místo. I v zimě, kdy je zbytek lesa holý, bude hrob nízkými větvemi starých stromů dobře skryt. Shrábla vrchní vrstvu jehličí a začala rýt do země.

Hrob musí tělo pojmout tak, aby je nikdo nikdy nenalezl. Pomocí 26

klacku hloubila díru.

Potila se námahou. Zbývala jí ještě spousta práce. A musí se vrátit do Porterville dříve, než pojede další autobus.

Když byla jáma hotová, spěchala zpátky k vodě. Amanda dosud tiše ležela s obličejem obráceným k bublajícímu potoku. Další fáze bude náročná. Je třeba vymazat všechny stopy své vlastní existence.

Začala se svlékat. Pouze v prádle stáhla modré šaty z bezvládného těla. Pak si je oblékla a svoje oblečení včetně milované kožené bundy navlékla na mrtvolu. Vzala si Amandiny peníze, ale svůj průkaz totožnosti nechala v kapse kožené bundy. Jestliže někdo Amandinu mrtvolu objeví, bude si myslet, že tělo patří Stephanii Rendellové.

Stephanie odtáhla Amandu k hrobu. Sesunula ji do černé díry.

Když mrtvé tělo bezmocně dopadlo na dno čerstvého hrobu, nemohla od něho Stephanie odvrátit oči. Vší silou se přinutila ovládnout.

Srdce jí prudce bilo, dýchala zhluboka, jako by uběhla maratón.

„Promiň mi to, Amando,“ zašeptala. „Nemůžu uvěřit tomu, co jsem udělala. Ale už nemůžu couvnout.“

Vtom si všimla, že jedna ruka Amandy trčí vzhůru v podivné póze. Ještě štěstí, že se tak stalo. Jinak by zapomněla na hodinky.

Rychle jí je svlékla a nandala si je na ruku. Zbývalo jí sotva půl hodiny, aby se vrátila na nádraží včas. Nesmí však zanedbat žádnou maličkost. Jediná chyba, a zbytek života stráví ve vězení.

Uložila ruku zpátky na mrtvý trup. Spěchala k potoku a přitáhla dva velké balvany. Spustila je na Amandino tělo.

Běhala sem a tam, dokud nebyla celá mrtvola skrytá pod kameny.

Pak přes ně nasypala půdu, až byla jáma vyplněná. Půdu pěkně udusala a navrch nahrnula uschlé jehličí a borové šišky, aby nebylo vidět čerstvě zrytou půdu. Pod hustými tmavě zelenými větvemi nebylo hrob vůbec vidět.

Zhluboka se nadechla. Odteďka je Amanda MacKenzieová.

Stephanie Rendellová zmizela z povrchu zemského.

Vrátila se k potoku. Sebrala Amandinu kabelku a tašku s netknutým obědem. Znovu se rozhlédla kolem sebe. Vše vypadalo jako dřív, nikde ani stopy po hrozném činu, který spáchala.

„Teď to teprve začne,“ šeptala si pro sebe.

27

Vrátila se na cestu a šla zpátky do města stejnou trasou, co přišly.

Silničkou podél dálnice pochodovala rázným krokem zpět do Porterville. Podívala se na Amandiny hodinky. Jde pozdě a to jí ještě zbývá spousta práce, než se může vydat do Cresswellu k nic netušící rodině čekající na Amandu MacKenzieovou.

Když se Stephanie vrátila na autobusové nádraží v Porterville, byl autobus směrem na Cresswell již pryč. Ale to nebyl jediný problém, se kterým se setkala. Přišla ke skříňce, kde byla uložena Amandina zavazadla, a uvědomila si, že klíček zůstal pohřbený v lese. V její kožené bundě.

„To snad není pravda,“ mumlala si pro sebe. Věděla však, že se nedá nic dělat. Nemůže přece jít zpátky k hrobu. „Jen žádnou paniku,“ uklidňova l a s e . „Zatím ti to krásně vychází. Musíš něco vymyslet.“

Posadila se na konec dlouhé řady spojených plastových židlí.

Nervózně rozložila pomačkaný jízdní řád a studovala jej. Místní autobus do Cresswellu pojede za hodinu. Zbývá jí plných šedesát minut, aby dala vše do pořádku.

Nádraží bylo prázdné. Stephanie si pamatovala, do které skříňky zavazadla uložily, a vzpomněla si taky, co ji kdysi naučil Ted. S

hlubokým povzdechem začala hrabat v Amandině kabelce, až objevila vlásenku. Dobře se rozhlédla, jestli ji někdo nepozoruje, a začala zápasit se zámkem. Pot jí stékal po obličeji.

Po chvíli se kovová dvířka otevřela. Stephanie vydechla úlevou.

„Díky, Tede.“

Ukázal jí, jak se dá otevřít schránka na zavazadla. Alespoň něco užitečného se od svého bývalého přítele naučila.

„Jednou dolů, jednou otočit.“

Vyndala Amandiny věci: dva kufry a plátěnou kabelu. Zbývala ještě její vlastní taška. Procházela nenápadně po nádraží a svoje svršky vhazovala po kouskách do různých košů na odpadky.

Nechtěla, aby je někdo našel pohromadě.

Když se svých věcí zbavila, odešla na toaletu. Všimla si, že má dosud špinavé ruce. Pomocí silné mýdlové koncentrace si je pečlivě umyla. Pak se postavila před zrcadlo a studovala svůj vzhled.

28

Na šatech objevila dvě krvavé skvrny. Zhrozila se, že jí něco takového uniklo. Co když si krve někdo všiml? Stephanie se rychle převlékla. Vzala si volné kalhoty a flanelovou košili, které našla v kufru. Amanda byla o něco drobnější než Stephanie, takže ji šaty těsněji obepínaly. Byla však zvyklá nosit těsné věci, proto jí to nevadilo. Modré šaty nacpala hluboko do igelitového pytle v koši na odpadky.

Znovu pohlédla do zrcadla. „Vlasy!“

Naštěstí měla podobnou barvu vlasů jako Amanda, ale její vlasy byly delší. Jestliže chce vypadat jako Amanda, musí si vlasy zkrátit.

Ve spěchu opustila toaletu a znovu uložila zavazadla do úschovny.

Tentokrát měla klíček. Vyšla z nádraží a procházela po hlavní třídě, dokud neobjevila otevřenou drogerii. Zde si koupila ty nejlacinější nůžky.

Vrátila se na nádraží a zjistila, že jí do odjezdu autobusu zbývá jen půl hodiny. Musí to stihnout. Nechce strávit noc v Porterville, zejména ne s Amandou pohřbenou v nedalekém Arden Glen.

V umývárně se před zrcadly upravovaly dvě dámy, Stephanie nechtěla, aby ji někdo viděl, vlezla tedy na toaletu a z Amandiny kabelky vytáhla malé zrcátko. To bude muset stačit. Ve spěchu si ostřihávala vlasy a házela je do mísy.

Prohlížela si nový účes v zrcátku. „Jestli to není rovný, vždycky se můžu vymluvit, že mi to udělala zlá teta,“ utěšovala se. Vyšla ven a několika zkoumavými pohledy překontrolovala svůj vzhled ve velkém zrcadle nad umyvadly.

Vtom zaslechla z reproduktorů hlas. „Upozornění pro cestující.

Nyní přijíždí na první nástupiště místní autobus jižním směrem na Cresswell, Watertown, Lockly, Reesport –“

Stephanie rychle vyndala ze skříňky uložené kufry a plátěnou tašku. Běžela k autobusu a přitom si všimla uniformovaného policisty, který procházel nádražím. Srdce se jí zastavilo. Hrůzou ani nedýchala, byla přesvědčená, že si jí všimne a z celé její postavy vyčte, jaký hrozný čin má na svědomí. Děsila se, že ji prozradí každý pohyb.

Policista se však díval jiným směrem. Mířil k automatu na kávu na druhém konci nádraží. Stephanie chvátala k nástupišti.

29

S Amandiným lístkem nastoupila do autobusu. Kufry uložila nahoru na mřížku na zavazadla a kabelu dala na prázdné sedadlo vedle sebe. Začala se prohrabovat Amandinou kabelkou. Spočítala, kolik má kanadských peněz, které měly odlišný odstín. Získala po Amandě téměř sto kanadských dolarů. Nevěděla přesně, jak se převádějí na americké dolary, ale byla si jistá, že všechny ty barevné bankovky užije.

Jakmile autobus vyjel z Porterville, pustila se Stephanie do jednoho ze sendvičů a pokračovala v prohrabování Amandiny kabelky. Objevila růžové obálky. Uvědomila si, že dříve než dorazí do Cresswellu, musí přečíst všechny dopisy od Elizabeth. Cesta nepotrvá ani hodinu. Musí si se čtením pospíšit.

30

VII.

Když Elizabeth vešla, přibouchla domovní dveře o trochu víc, než bylo nutné. Hluk přivolal z kuchyně maminku. Nina Henleyová okamžitě postřehla v dceřině tváři rozrušení. Elizabeth odhodila kabelku na stůl.

„Co se stalo, drahoušku?“

„Jde o Amandu,“ odpověděla Elizabeth ztrápeně. „Představ si, nebyla ani v tom druhým autobuse. Určitě se jí něco stalo. Vím to.“

P a n í H enleyová přistoupila k dceři.

„Měli bychom okamžitě

zavolat její tetě a strýci,“ rozhodla.

Elizabeth se stáhla a odvrátila tvář. Věděla, že nemůže zavolat k Amandě domů, do New Brunswicku. Jakýkoli pokus kontaktovat se s jejími poručníky by skončil tragicky. Její teta a strýc by se dozvěděli, kam Amanda odjela. Jejich spiknutí by bylo vyzrazeno.

„Myslím, že doma nikdo nebude,“ zalhala. „Amanda říkala, že až odjede, vezmou si strýc s tetou dovolenou a budou týden pryč.“

„Stejně to můžeme zkusit,“ trvala na svém paní Henleyová. „Máš její telefonní číslo?“

„Ne,“ rychle ji zarazila Elizabeth.

„Nikdy jsme si telefony

nevyměnily. Je to tak daleko, že by jí teta se strýcem stejně telefonovat nedovolili. A já jsem si taky myslela, že byste s tatínkem neměli radost, kdybyste dostávali velkej účet za telefon. Tak jsme si jen psaly.“

Paní Henleyová už mířila do obýváku. „Tohle je ale výjimečný případ a musíme zjistit, co se děje. Zavolám na telefonní ústřednu, aby mi řekli kód na New Brunswick. Bydlí v Grand Bay, viď?“

„Mami, nedělej to prosím!“

31

„Proč ne, drahoušku?“

„Víš, ráda bych to vyřídila sama. Cítím za ni odpovědnost.“

Paní Henleyová se usmála. „Samozřejmě, miláčku. Jestli ti to udělá dobře.“

Elizabeth odešla do obýváku k telefonu. Zvedla sluchátko a vytočila místní telefonní centrálu. Zeptala se, jaký je kód pro New Brunswick. Telefonistka jí kód řekla a dodala, že se bez problému dá telefonovat přímo.

Elizabeth se rozhodla, že bude snahu se do New Brunswicku dovolat jen předstírat. Lhala mamince strašně nerada, ale jestliže jejich podvod nemá být odhalen, je to nutné. Kdyby Amandina teta a strýc zjistili, kam jejich neteř odjela, mohli by se vypravit ji hledat. A to by se Elizabeth s Amandou ocitly v pěkné kaši.

Předstírala, že telefonuje, když se ozvalo zaklepání na dveře.

Běžela ke dveřím, otevřela je a viděla, že na prahu stojí tatínek.

„Ahoj, Liz,“ pozdravil George Henley. „Tak co, už Amanda dorazila?“

Elizabeth zavrtěla hlavou. „Ještě ne. Už přijely dva autobusy, ale nebyla ani v jednom z nich.“

George Henley se zachmuřil. Byl to kulaťoučký, prošedivělý padesátník s příjemným obličejem. Jeho podnik, Henleyovo železářství, mělo na Warren Street v Cresswellu svoje nezastupitelné místo.

„Mám o ni strach,“ svěřila se Elizabeth.

Pan Henley byl muž činu.

„Nemáme na vybranou, miláčku.

Musíme hned zjistit, co se děje.“

„Zrovna jsem chtěla volat do New Brunswicku,“ řekla Elizabeth váhavě. Svoje hnědé oči upírala stranou. Otci nikdy nedokázala lhát.

Viděl jí až do žaludku.

„Nemáš o ní vůbec žádnou zprávu?“ zeptal se své dcery.

„No, když přijel ten první autobus, měla jsem na nádraží vzkaz, že Amanda přijede dalším autobusem. Ale ve druhém autobuse zase nebyla.“

Pan Henley si zamyšleně mnul bradu. „To nevypadá tak vážně.

Možná, že jí ten druhej autobus ujel. Šla se podívat po městě a ztratila pojem o čase. Ještě má dnes večer přijet nějaký autobus?“

32

Elizabeth pokrčila rameny. „Nenapadlo mě se podívat.“

Pohlédl na hodinky. „Už bude sedm. No, dej se do toho, Liz.

Zavolej tam. A zjisti si příjezdy autobusů. Jestliže se neobjeví, budeme muset zavolat policii.“

„Policii?“ zamumlala Elizabeth zděšeně.

Pan Henley ji objal kolem ramen. „To bude v pořádku, Liz. Jsem přesvědčenej, že je Amanda v pořádku. Ale v takovýhle situaci musíme hledat to nejoptimálnější řešení. Teď si vyřiď ty telefony.“

„Tak jo, tati. Máš pravdu.“

Aby získala čas, zavolala nejdříve na cresswellské autobusové nádraží. Ze severu přijel další autobus, ale nikdo nevěděl, jestli v něm nepřijela Amanda. I když ji Elizabeth popsala, slečna v pokladně si nikoho takového nepamatovala.

„Uspěla jsi?“ zajímal se tatínek.

„Ne.“

„Tak zavolej do Kanady.“ odpověděl. „Musíš zjistit, co se děje.“

Elizabeth na moment zaváhala, jestli nemá tatínkovi říci pravdu.

Ale nakonec se rozhodla, že na to je vždycky dost času. Amanda se z nějakého důvodu zdržela a nemělo by žádný smysl se kvůli tomu ke všemu přiznávat. Samozřejmě, když bude muset kápnout božskou, třeba kdyby se vyptávala policie, udělá tak bez váhání. Ale do té doby nebude jejich tajemství prozrazovat.

Zavolala na informace o telefonech v New Brunswicku a vyžádala si číslo na Amandinu tetu a strýce. Číslo si zapsala a potom předstírala, že do Grand Bay volá. Ve skutečnosti jen vytočila bezplatnou informaci o počasí.

„Nikdo to nebere,“ oznámila otci. „Amanda říkala, že až odjede, berou si strýc s tetou dovolenou.“

Pan Henley šel k telefonu. „Ukaž, já to zkusím. Možná jsi vytočila špatné číslo.“

„Vytočila jsem správné číslo, tati.“

„Jistota je jistota.“

Paní Henleyová vystrčila hlavu z kuchyně.

„Tak, jak jste

dopadli?“

„Nijak,“ odpověděla Elizabeth. Cítila, jak její nervozita stoupá.

Jestliže se otci podaří dovolat, celý jejich podvod bude odhalen.

33

Rodiče se dozvědí, že jim lhala. Budou zklamaní.

„Tati, možná bychom –“

Ozvalo se zaklepání.

Pan Henley se otočil ke dveřím. „Třeba je to ona.“

Elizabeth vyběhla z obýváku. Otevřela dveře dokořán.

Oči se jí nadšeně rozzářily, když na prahu spatřila usměvavou dívku. „Amando! Tak přece jsi to ty.“

„Dokázala jsem to!“

Stephanie Rendellová vstoupila do jejich domova. Elizabeth ji objala. Stihla to právě včas. Všechno už teď bude v pořádku.

Za půl hodiny seděli již všichni v jídelně u stolu. Měli první společnou večeři. Stephanie byla nervózní. Žaludek měla stažený, a přesto se musela tvářit, že jí moc chutná.

Elizabeth se na ni přes stůl usmívala a přátelsky zamrkala.

„Nemůžu tomu ani uvěřit, že jsi tady. Už jsme o tebe měli opravdu strach.“

„Vždyť jsem ti říkal, že vystoupila, aby si prohlédla město,“ řekl pan Henley bodře.

Stephanie polkla a pokusila se o vřelý úsměv. „Musím se vám k něčemu přiznat. Vystoupila jsem v Porterville omylem. Když jsme tam dojeli, napůl jsem spala. Tak jsem si přála bejt už v Cresswellu, že jsem se přeslechla, když řidič oznamoval místo zastávky. Udělala jsem hloupou chybu.“

„Hlavně, že už jsi tady,“ řekla Elizabeth hlasem přetékajícím citem.

Paní Henleyová zpříma pohlédla na Stephanii. „A co jsi v Porterville viděla zajímavého, Amando?“

V Stephanii by se krve nedořezal. Byl to od nich trik. Budou se ji snažit dostat, aby udělala chybu.

„Jen tak jsem chodila po městě,“ řekla a pokrčila rameny, jako kdyby nedělala nic, co by stálo za vyprávění. „Chtěla jsem si vyměnit nějaké peníze, ale v bankách, ve kterých jsem byla, mi peníze nevyměnili.“

„A jak jsi zaplatila za taxík?“ vyptával se pan Henley.

„Ale, měla jsem pár americkejch dolarů, co jsem vloni dostala,“

34

odpověděla Stephanie pohotově. „Uložila jsem si je do šuplíku u nočního stolku, aby mi dodávaly inspiraci. Abych měla pořád na očích, že jednoho dne pojedu do Cresswellu.“ Doufala, že její výpověď vyzní dostatečně přesvědčivě a naivně, aby do jejich rodiny dobře zapadla. Koneckonců, tohle bylo přesně to, po čem toužila, začátek nového života v řádné rodině v krásném domově. Právě pro tohle musela zabít. Všechno zlé už má ale za sebou. Teď se její život zlepší a má šanci, aby z ní něco bylo.

Pan Henley přikývl a vrátil se ke svému talíři se špagetami.

„Zejtra si můžeš peníze vyměnit,“ řekla Elizabeth. „Zavezu tě do svý banky. Mám vlastní auto.“

Stephanie si vybavila jeden z dopisů od Elizabeth. „Já vím,“ řekla zasvěceně. „Forda Escorta. Tatínek ti ho koupil k narozeninám.“

„Máš v New Brunswicku taky svoje auto?“ zeptal se pan Henley.

Další léčka. „Ne, nemám,“ odpověděla.

Cítila, jak jí na čele vyráží pot. Utřela si čelo ubrouskem.

Uvědomovala si určité napětí. A to se bude určitě stupňovat.

Nepřestanou se jí vyptávat. Musí opravdu

být

Amandou

MacKenzieovou. Musí se mít stále na pozoru, aby se neprozradila.

„Dáš si ještě špagety, Amando?“ zeptala se paní Henleyová.

„Ne, děkuju.“

Snažila se chovat zdvořile a cudně, jak by se asi chovala Amanda.

Jestliže chtěla uspět, musela hrát svoji roli přesvědčivě. Musela zůstat trvale v roli. Bylo to těžší, než si představovala. Věřila, že neudělala chybu, když se rozhodla přijet do Cresswellu jako Amanda MacKenzieová. Utěšovala se, že až jí poteče do bot, vždycky může nakonec utéci.

„Pane Henleyi, paní Henleyová, dovolíte, abych vám něco řekla?“

„Samozřejmě,“ odpověděla paní Henleyová.

Pan Henley jí pohlédl zpříma do tváře. „Jen do toho,“ pobídl ji.

Stephanie se zhluboka nadechla. „Chtěla bych vám poděkovat za to, že jste mě přijali do svého domova. Je to ta nejhezčí věc, kterou pro mě kdy kdo udělal. Já – já ani nevím, jestli vám to Elizabeth řekla, ale můj strýc a moje teta nejsou moc srdeční lidé. Myslím, že když zahynuli mí rodiče, nestáli o to se o mne starat.“

„Počkej, Amando –“ chtěla ji zarazit Elizabeth.

35

„Tvoje maminka a tatínek by to, myslím, měli vědět,“ dala jí odpověď Stephanie. Zahrávala si s ohněm, ale tušila, že malé citové odhalení může vzbudit soucit a pomůže jí zahladit stopu, jestliže jí uklouzne někdy jadrnější odpověď. Může se stát, že občas nebude vědět co říct, aby něco nezkazila. „Nejsem na takovou pohostinnost zvyklá. Vidím, do jakého krásného domova jsem se dostala, a jsem vám hrozně vděčná, že tady můžu být.“

George a Nina Henleyovi hleděli na modrookou dívenku přes stůl se soucitem. Stephanie poznala podle jejich výrazů, že se jí podařilo je svým proslovem získat. Byli zrovna jako ideální rodinka z obrazovky. Může se jí dařit vodit je za nos, ale musí si dávat bacha na každou maličkost.

„Jsme rádi, že jsi tady,“ řekla paní Henleyová na oplátku.

„Ano,“ přizvukoval pan Henley. „Když budeš cokoliv potřebovat, nestyď se za námi přijít.“

„Děkuju vám,“ řekla Stephanie a na každého zvlášť se usmála.

„Mockrát vám děkuju.“

„Mimochodem,“ řekl pan Henley,

„nemyslíš si, že bys měla

tetičce a strýčkovi zavolat, že jsi v pořádku dojela?“

Stephanie znejistěla a rychle přemýšlela, jak se vyhnout další otázce. „Už jsem jim zavolala,“ odpověděla spěšně. „Telefonovala jsem z Porterville, když jsem tam čekala na autobus.“

„Myslela jsem, že odjeli na dovolenou,“ řekla paní Henleyová.

„Aspoň tak nám to řekla Elizabeth.“

Stephanie cítila, jak ji polévá horko. Jistě je červená jak pivoňka.

Jak to že tak rychle odhalí všechny nedostatky jejího příběhu.

„Ano, jsou pryč,“ řekla. „Volala jsem je do hotelu. Nebyli zrovna doma, ale nechala jsem jim vzkaz. Všechno je v pořádku.“

Všimla si, že se na ni Elizabeth usmívá. Byla tak milá a vstřícná.

Elizabeth odsunula židli od stolu. „Můžeme teď odejít?“ zeptala se. „Chtěla bych Amandu provést.“

„Jen běžte,“ řekla paní Henleyová. „Určitě si máte, děvčata, co říct.“

Elizabeth vstala. „Pojď, Amando, ukážu ti tvůj pokoj.“

Stephanie vstala zároveň s ní. „Děkuju. Večeře byla výborná.“

36

VIII.

„Tak, a jsme tady,“ řekla Elizabeth. „Tohle,“ rukou opsala velký oblouk, „je teď všechno tvoje, Amando. Co tomu říkáš?“

Stephanie se rozhlédla po místnosti, která zářila veselými barvami.

Červeno-modré tapety na zdi dodávaly ložnici

novoanglický vzhled. Postavičky vypadaly, jako by byly jedna po druhé pečlivě ručně namalovány. Pokoj byl ve druhém patře a strop se na jedné straně svažoval.

„Budeš si muset dát pozor, aby ses nebouchala do hlavy,“

upozornila ji Elizabeth. „Tak, jak se ti tu líbí?“

Stephanie se pustila do pláče. Elizabeth se domnívala, že její návštěvnice pláče, protože je přemožena štědrostí, kterou jí rodina Henleyových prokazuje. Skutečným důvodem jejího pláče však bylo povolení napětí a rozporuplných emocí, které v sobě celý den potlačovala.

Elizabeth jí položila ruku na rameno a těšila ji: „No tak, to bude dobrý. Jsi teď, jako bys patřila do rodiny.“

Stephanie se usmála skrz slzy.

„Promiň. Já jen – ani nevím, co to do mě vjelo. Myslela jsem, že se mi to nikdy nepodaří. A teď jsem najednou tady.“

Elizabeth se na ni vřele usmála. „Panečku, u večeře to bylo o vlásek. Už jsem si myslela, že mamince a tátovi řekneš, žes z New Brunswicku utekla.“

Stephanie si utřela oči. „Takovej blázen přece nejsem. Ale chtěla jsem mluvit o tetě a strýci, jak to doopravdy je. Aspoň nikoho nepřekvapí, když mi nebudou psát nebo mě nepřijedou navštívit.“ A ty a tvoji rodiče mě budete kvůli tomu litovat, pomyslela si.

37

„Máš to promyšlený,“ odpověděla Elizabeth. „Teď ale chci slyšet tvou odpověď. Sama jsem ten pokoj pro tebe zařizovala. Líbí se ti tu?“

Stephanie se znovu rozhlédla po celé místnosti. Podél stěny u okna stála postel. Byla pokryta bílým krajkovým přehozem. Vedle postele stál dřevěný noční stolek. Pod oknem dubový psací stůl s dřevěnou židlí. Poslední kus nábytku tvořil prádelník se zrcadlem.

„Je to tu krásný,“ řekla Stephanie. „Hezčí než doma v Grand Bay.“

„Jsem šťastná, že se ti tu líbí,“ odpověděla Elizabeth.

„Mimochodem, co to máš s vlasama?“

Stephanie se snažila chovat nenuceně. „Nevím, o čem mluvíš.“

„O tvým účesu,“ odpověděla Elizabeth. „Nechci ho kritizovat, ale máš to hrozně zubatý. Kdo tě tak ostříhal?“

Stephanie už měla vysvětlení připravené.

„Teta,“ ř e k l a a

znechuceně vzdychla. „Nechtěla platit za kadeřníka.“

Elizabeth vzala konečky vlasů mezi prsty. „Myslím, že se mi to podaří napravit. Pojď, posaď se.“

Odtáhla židli od stolu. „Počkej tady. Přinesu nůžky a hřeben,“

řekla a zmizela na chodbě.

Stephanie se posadila a cítila uspokojení se svým výkonem.

Napadlo ji, že by si mohla Elizabeth nakonec i oblíbit.

„Vše je připraveno,“ Elizabeth se vřítila do pokoje.

„Myslíš, že je to správný, Elizabeth? Dělat to tady, bude tu svinstvo –“

Elizabeth dupla na podlahu. „Tvrdý dřevo. Bez problému to pak zámětem. Pěkně drž.“

Elizabeth se pustila do práce. „Ta teta tě ale zřídila, jen co je pravda,“ povzdechla.

„Je tak bezcitná,“ ulevila si Stephanie.

Elizabeth si dávala s účesem práci. Asi deset minut jí vlasy zarovnávala. „Tak. Podívej se na sebe. Teď je to o hodně lepší.“

Stephanie se postavila. Podívala se do zrcadla prádelníku. Na okamžik ztuhla. V zrcadle spatřila Amandinu tvář s pohledem upřeným na ni.

Elizabeth se zachmuřila. „Co je? Nejsi spokojená? Zvorala jsem 38

to?“

Stephanie mrkla a v zrcadle se objevila její vlastní hlava. „Ne, vypadá to báječně. Díky.“

Elizabeth se podívala na zem. „Radši to zámětem, než dostane máma záchvat. Chce, aby bylo všude čisto. Přinesu koště.“

Stephanie se dále prohlížela v zrcadle. To nebyl doopravdy Amandin obličej, utěšovala se. To je tím světlem. Byl to jen momentální přelud.

Když byly odstřižky vlasů zameteny a odneseny, zavřela Elizabeth dveře. Otočila klíčem v zámku. Stephanie přimhouřila oči.

Co chce Elizabeth dělat, proč se tváří tak tajemně?

„Elizabeth, co to má znamenat?“

Elizabeth pokrčila nosík. „Promiň, že se chovám jako tajnej agent.

Ale chtěla jsem, abys mi ukázala svoje vysvědčení.“

„Vysvědčení? Já nemám žádný –“

„Vzala sis je s sebou?“ naléhala Elizabeth.

Stephanie se zachmuřila. „Já –“

„Vzpomínáš si? Dohodly jsme se, že bude nejlepší, když si vezmeš všechny listiny s sebou. Aby naše škola nemusela kontaktovat tvoji starou školu v Grand Bay. Nebudou se aspoň spojovat s tetou a strýcem.“

Amanda se v autobuse o žádných vysvědčeních nezmínila.

Stephanie musela znovu rychle uvážit, jak správně zareagovat. Za každou cenu si musí uchovat svoji tvář. Kéž by bývala měla čas projít všechny věci v Amandiných kufrech. Strávila moc času čtením dopisů.

„Ach ne,“ řekla ustaraně. „Doufám, že jsem je nezapomněla přibalit. Radši se hned podívám. Elizabeth, co budeme dělat, jestliže jsem je nechala v Grand Bay?“

„S tím si budem dělat starosti až potom. Podívej se do všech zavazadel.“

„Balila jsem se ve spěchu,“ sténala Stephanie. „A za tmy. Měla jsem všechno připravený, ale byla jsem tak nervózní.“

„To dobře chápu.“

Stephanie začala vybalovat první kufr. Elizabeth jí pomáhala ukládat šatstvo do prádelníku. V prvním kufru listiny neobjevily.

39

„Doufám, že jsem je nezapomněla,“ opakovala Stephanie. „Celý by to prasklo.“ A šla bych sedět.

„Jen všechno pořádně prohledej,“ pobízela ji Elizabeth.

Když vyndávala věci z druhého kufru, objevila Stephanie zlatý třpytivý náramek. Hodila jej na postel. Blyštěl se, až oči přecházely.

Takový šperk by si Stephanie nikdy sama nekoupila.

Elizabeth náramek zvedla. „No né!“

Stephanie se ušklíbla. „Je to staroba. Můžeš si ho nechat, jestli chceš. Už ho dávno nenosím.“

Na Elizabethině tváři se objevil raněný výraz. „Amando, to je přece dárek ode mě. Vidělas ho v katalogu. Poslala jsem ti ho k narozeninám, protože jsi psala, že by sis takovej náramek hrozně přála.“

Stephanie se usmála, ač ji rozbolelo břicho, když si uvědomila, jak Ujela. „Ale, dělala jsem si legraci, ty hlupáčku. Ani za nic bych se s tím náramkem nerozloučila. Víš, jak ho miluju.“

„Ach tak,“ řekla Elizabeth nejisté.

„Promiň, že jsem tak

přecitlivělá.“

Stephanie však viděla, že Elizabeth její vtip nevzala. Byla přímá a věci brala vážně. To musí mít na paměti. Musí si taky dávat větší pozor, co říká. Uvědomovala si, že její zbrklá poznámka o náramku mohla být osudovou chybou.

Stephanie si náramek navlékla a pozvedla jej na světlo.

„Je

překrásnej. Nikdy ti nebudu moct pořádně poděkovat. Byl to nejlepší dárek k narozeninám, jakej jsem kdy dostala.“

Elizabeth pokynula směrem k otevřenému kufru. „Radši hledej ty svoje lejstra.“

Stephanie znovu ponořila ruce do kufru. Nahmatala velkou obálku. Otevřela ji a v duchu se modlila, aby tam objevila všechny listiny, které bude potřebovat. Objevila vysvědčení s oficiálním razítkem školy v Grand Bay.

„Tady,“ řekla. „Našla jsem je.“

Amanda byla dobrá studentka. Měla výborné známky. I s tím se bude muset Stephanie vyrovnat. Další překážka je na obzoru.

Podala listiny Elizabeth. „Bude to stačit?“

Elizabeth si listiny pečlivě prohlédla. „Prima. To bude bez 40

problému, Amando. Mám přítelkyni, která dá všechno do pořádku, kdyby to bylo potřeba. Už nám nic nehrozí.“

„To doufám,“ odpověděla Stephanie. „To pevně doufám.“

41

IX.

Jakmile se Amanda vyjádřila, že je unavená, měla se Elizabeth k odchodu. Daly si dobrou noc a sotva za sebou zavřela Elizabeth dveře, zaslechla otočení klíče v zámku. Spěchala do svého pokoje v prvním patře.

Její pokoj působil útulně a barevně. Byla zde postel pro dva, prádelník, psací stůl se židlí a noční stolek. Místnost hodně připomínala Amandinu ložnici. Oba pokoje totiž zařídila Elizabeth a měly tedy stejný ráz. Elizabeth se převlékla do pyžama a svalila se na postel. Popadla pana Monktona, plyšovou gorilu, kterou dostala k šestým narozeninám. Byla to jediná dětská hračka, která neskončila na půdě.

Když ji něco rozčililo nebo cítila nějakou tíseň, dodneška Elizabeth pomáhalo držet pana Monktona v náručí. Něco není v pořádku. Amandě se nic nestalo, šťastně nakonec dorazila do Cresswellu, ale Elizabeth již necítí to radostné vzrušení, jaké prožívala při jejím příjezdu. Byla prosycena divným, neodbytným pocitem strachu.

Amandina rádobyvtipná kritika náramku ji hluboce ranila. Tu nedbalou poznámku vůbec nemohla brát jako vtip. Amanda se to snažila napravit, ale Elizabeth zůstala hořká pachuť v ústech.

Snažila se vzpomenout si, jestli někdy v minulosti cítila v Amandiných dopisech náznak krutosti nebo prostořekosti. Amanda jí však připadala vždy tak milá, nevinná a citlivá. S výjimkou toho, když si stěžovala na svoje poručníky, nenapsala nikdy o nikom zlého slova. Nikdy se neprojevila ničím, co by naznačovalo nějakou špatnou stránku její povahy.

42

Elizabeth si povzdechla. Samozřejmě musí brát věci s odstupem.

Amanda je dnes určitě celá vystrašená. Utekla z nesnesitelného domova. Ocitla se v novém městě, vlastně v cizí zemi. Má právo na to být trochu zmatená a podrážděná. Až si na život v Cresswellu zvykne, jistě to bude lepší.

Elizabeth přitiskla pana Monktona pevně na svou hruď, zavřela oči a přesvědčovala se, že všechno bude v pořádku. Jen musí dát Amandě šanci. Její dobrá povaha musí dříve nebo později vyplout na povrch. Tím si byla jistá.

Stephanie ležela na zádech na měkké posteli a hleděla vzhůru na tapety s květovaným vzorem.

Zbavila se rodičů, zbavila se Teda. Měla teď novou rodinu –

dokonce měla i novou minulost.

„Vypadá to, děvče, že ti štěstí začalo konečně přát,“ mumlala si pro sebe.

Přestože až doposud se jí vše dařilo, čekala Stephanii ještě spousta nepříjemností. Naskočila jí husí kůže, když si vzpomněla na ten omyl, kterého se dopustila s nádherným náramkem. Uvědomuje si, že se musí stát Elizabethinou přítelkyní. Musí jí být blíž než všichni její ostatní přátelé. Elizabeth je jejím klíčem k přežití.

Ale když Elizabeth je zrovna ten typ hodné holčičky, který se Stephanii vždycky tak protivil. Elizabeth se skvěle učila, byla vždy elegantní a přetékala citem. Byla to činorodá, vyrovnaná mladá dáma, zkrátka měla vlastnosti, které Stephanie vždycky postrádala.

Ale je pozdě si vybírat. Chtěla Elizabethiny kvality získat. Chtěla být elegantní a přetékat citem. Musí přece být tou nevinnou dívenkou, která psala ty citlivé dopisy. A má všechny důvody takovou být, teď když začíná nový život.

Na chvíli zavřela oči. Prudce se posadila. Něco zaslechla. Tiché sténání. V prvním momentě myslela, že je to Amanda, naříkající ve svém hrobě na břehu potoka.

Když se víc zaposlouchala, zjistila však, že to jen vrzají trámy nad hlavou, skřípající v prudkém větru, který začal nad Cresswellem vát.

43

X.

„Tak jsme tady,“ řekla Elizabeth sladkým hlasem. „Cresswell High. Co tomu říkáš, Amando?“

Vjížděly Elizabethiným escortem na část parkoviště určenou pro třetí ročníky. Stephanie hleděla směrem k impozantní cihlové budově. Skoro celý týden se připravovala na to, že zase půjde do školy. Elizabeth ji vzala nakoupit školní potřeby – papíry, sešity, tužky a pera. Zásoba peněz, které Stephanie měla, nestačila na nové oblečení do školy, tak jí Elizabeth s radostí dala některé věci po sobě.

Nic však nedokázalo připravit Stephanii natolik, aby se zbavila obav, kterými ji první den v nové škole naplňoval. Měla hrozný strach. To, že přijala novou totožnost, si najednou uvědomila v celém rozsahu. Vodit za nos Henleyovy bylo snadné, ale tady ji čeká škola plná lidí, kteří budou zvědaví, co je zač, a jejich otázky nebudou brát konce.

Elizabeth zaparkovala. „Už se nemůžu dočkat, až tě každýmu představím. Co je s tebou, Amando?“

Stephanie neodpovídala. Točila se jí hlava. Tvář měla sinalou. Na čele jí vyrazily kapičky potu. Začínala se bát, zda svoji roli skutečně zvládne.

„To bude dobrý,“ těšila ji Elizabeth a povzbudivě ji poplácala po rameni.

Stephanie zavrtěla h l a v o u . „Co když to nevyjde?“ Zamávala významně vysvědčeními. A skončím v base!

Elizabeth se usmála a ujišťovala ji: „Všechno bude v pořádku.

Nedělej si starosti.“

„Co když moje lejstra nepřijmou?“ Nechtěla zůstat pozadu nebo 44

chodit do zvláštních kursů, aby na sebe ještě víc upozornila.

„Nedělej si starosti,“ opakovala Elizabeth. „Prohlídla jsem si ty tvoje lejstra. Máš studijní výsledky, který odpovídaj poslednímu ročníku. Budeš si moct vybrat čtyři volitelný předměty. Jedině angličtina a občanská výchova jsou povinný. Můžeš se zapsat, do jaký třídy budeš chtít. Vybrat si jakejkoli předmět, jakej tě baví.

Bude to pro tebe hračka. Jsi chytrá.“

Amanda byla chytrá. Stephanie se zachvěla při pomyšlení, že bude muset žít s Amandinou pověstí dobré dívky. Ale musí se teď vzchopit. Jinak by se mohlo Elizabeth zmocnit podezření.

Elizabeth se tvářila starostlivě.

„Opravdu jsi v pořádku,

Amando?“

Stephanie vzdychla a přikývla. „To je jen tréma. První den ve škole a vůbec. Asi mi začíná konečně docházet, že jsem od strýce a tety utekla jako malá holka.“

Vystoupily ž auta a šly k hlavnímu vchodu do školy. Studenti se houfovali a všude to bzučelo jako v úle. Všichni se chtěli seznámit, než se ozve první zvonění, než skončí jejich letní svoboda. Když se Elizabeth se Stephanií blížily ke schodům, otočila se skupinka hochů a se zájmem si je prohlíželi.

Elizabeth roztáhla ústa do hravého úsměvu: „Už je to tady, Amando. Na to ses těšila. Kluci.“

Stephanie se pohrdlivě ušklíbla, když spatřila dychtivé obličeje chlapců. Vůbec nestála o to začínat si něco s puberťáckými středoškoláky. Jak by ji nudili, když má za sebou dobrodružství s Tedem. Ale Amanda nikdy s nikým nechodila, proto se musí tvářit nadšeně.

Zamrkal na ně vysoký, tmavovlasý mladík. „Ahoj, Elizabeth.

Koho to máš s sebou?“ Podíval se na Stephanii a natáhl ruku. „Ještě jsem tě tu neviděl.“

Elizabeth udělala na chlapce obličej.

„Jmenuje se Amanda

MacKenzieová. Amando, to je Richard Tibbs.“

Potřásli si pravicí. Stephanie se snažila zachovat potěšený, ale plachý přístup. „Ráda tě poznávám, Richarde. Musíme si ale pospíšit.

Ještě nejsem zapsaná.“

„Možná, že se uvidíme na nějaký hodině,“ řekl Richard s nadějí v 45

hlase.

Elizabeth obrátila oči v sloup a popadla Stephanii za paži. „Musí si toho ještě spoustu vyřídit, Richarde.“

Stoupaly po schodišti vzhůru.

„Je docela milej,“ řekla Stephanie. Myslela si, že Amandě by se tak jevil. Nakonec i jí samotné připadal docela sympatický. Měl hnědé, vlnité vlasy, příjemný úsměv a pěknou postavu.

„Jsou horší,“ poznamenala Elizabeth a vedla ji schodištěm nahoru.

„Teď se zapíšeš a pak si teprve můžeme dělat starosti s klukama.“

„Chodíš s někým?“ zeptala se Stephanie.

„Chodila jsem. Jmenoval se Scott. Vzpomínáš si, psala jsem ti o něm. Pak začal chodit s jinou. Myslím, že jsem ti to psala.“

Stephanie jen přikývla. Četla v růžových dopisech o Scottovi, ale moc si ho nezapamatovala. Docela ji už otravovalo číst znovu dokola jejich upovídanou korespondenci. Ale dopisy tvořily jediné spojení s dívkou tlející v hrobě v Arden Glen.

Prošly dveřmi a zahnuly chodbou vpravo. Elizabeth vedla Stephanii k proskleným dveřím označeným ‚Kancelář’. Stephanie cítila tlak kolem žaludku. Musí přežít to papírování, aby mohla ve svém podvodu pokračovat. Jediný technický nedostatek a všechno se zřítí jako domeček z karet.

Elizabeth se před dveřmi zastavila. „Rychle, dej mi ty lejstra.“

„Cože?“

„Dej mi je a počkej tady.“

„Proč?“ ptala se Stephanie.

„Protože,“ odpověděla Elizabeth, „tady pracuje moje přítelkyně Trudy. Ukážu jí ty papíry a uvidíme, co se s tím dá udělat.“

„Tak jo, jestli myslíš, že to tak bude nejlepší. Mnoho štěstí, Elizabeth.“

„To víš, že jo,“ otevírala Elizabeth dveře.

„Počkej,“ zarazila ji Stephanie.

„Co je?“

Stephanie se zhluboka nadechla. „Elizabeth, jestliže to nevyjde, beru všechnu vinu na sebe. Není důvod, abys ty měla kvůli mně nepříjemnosti.“ Takhle by to asi řekla Amanda.

Elizabeth na ni zamrkala. „Až se to stane, budeme si s tím dělat 46

starosti. Teď mi dej pár minut šanci. „Zavolám tě, až budem hotový.“

Elizabeth vešla do kanceláře.

Stephanie se opřela zády o zeď. Uvažovala o svých možnostech.

Jestliže jejich plán nevyjde, může utéci a příštím autobusem Cresswell opustí. Nakonec vždycky může říct Henleyovým, že se vrací do New Brunswicku. Nebudou jí to rozmlouvat. Než se někdo dozví, co se stalo, bude už Stephanie někde na Floridě nebo v Kalifornii.

Na rameni ucítila ruku. Stephanie sebou cukla. Trhla ramenem, aby se ruky zbavila. Ohlédla se a spatřila Richarda Tibbse. Šel za ní až sem.

„Ahoj, cizinko,“ oslovil ji. „Nechtěl jsem tě polekat.“

Jeho způsoby byly bezprostřední a poněkud neobratné. Stephanie odhadla situaci: tohohle zmákne, zvlášť když ji nemůže vidět Elizabeth.

Richard se naklonil blíž k ní. „Ty jsi Elizabethina přítelkyně, se kterou si dopisovala, viď?“

Stephanie si ho pozorně prohlížela. „Jo, to jsem,“ odpověděla.

„Co kdybych ti někdy zavolal a provedl tě po městě?“

Stephanii bylo protivné, jak jí dýchá na krk. Podívala se směrem ke dveřím kanceláře, aby se ujistila, že se Elizabeth ještě nevrací.

„Hele, mladíčku,“ usadila ho, „p r o č s i nenajdeš nějakou milou prvňačku, která ty tvoje sladký kecy ještě neslyšela, co? Nebo snad chceš zpívat tím svým sopránkem ve zpěváckým spolku?“

Richard na ni užasle hleděl. Bylo jasné, že nečekal od tak nevinně vyhlížející dívenky takové drsné způsoby. Než se však zmohl na odpověď, dveře kanceláře se otevřely.

Elizabeth vzala Stephanii za paži a řekla: „Všechno v pořádku, Amando. Je to vyřízený. Už čekáme jen na tebe.“

Stephanie šla za Elizabeth do školní kanceláře a na Richarda se už ani neohlédla.

Za stolem seděla Elizabethina přítelkyně Trudy. Byla to zelenooká dívka s černými, krátce přistřiženými vlasy. Nehezký obličej zakrývaly brýle s tlustými skly. Trudy zkoumala Amandiny listiny z Grand Bay. Vzhlédla, když dívky přišly, usmála se na Stephanii, a odhalila tak stříbrná rovnátka.

47

„Ahoj,“ pozdravila Stephanie vlídně.

Trudy ukázala na vysvědčení. „Jsi dobrá studentka, Amando.“

„Díky,“ odpověděla Stephanie.

Trudy na ni zamrkala. „Myslím, že to bude bez problémů. Už jsem všechny potřebný papíry vyplnila. A tady přichází zástupce ředitele. Už jenom zbývá, aby pan Lipton papíry podepsal, a je z tebe řádná studentka Cresswellu, Amando.“

Stephanie se ohlédla a v prosklených dveřích spatřila muže s přísnou tváří. Henry Lipton vypadal jako pravý zástupce ředitele.

Měl ostré, zkoumavé oči a vlasy ostříhané na ježka. Když na ni upřel zrak, Stephanie sebou škubla.

„V čem je problém?“ zeptal se pan Lipton.

Elizabeth i Stephanie strnuly napětím. Přiblížila se hodina pravdy.

Celý jejich plán je teď v rukou pana Liptona.

„Žádný problém tu není,“ odpověděla Trudy. „Jde jen o přechod na naši školu, pane Liptone. Všechny papíry mám už vyplněné.

Stačí, když je podepíšete.“

Pan Lipton si vzal listiny, které mu Trudy podávala. Ostřížíma očima papíry přelétl. Po chvilce se obrátil na Stephanii.

„Vy jste Amanda MacKenzieová?“ zeptal se jí jakoby s výčitkou, jako by čekal zápornou odpověď.

Stephanie přikývla. „Ano, pane.“

Pan Lipton zašilhal na dokumenty a potom na ni. „Jak jste se dostala z Kanady až k nám do Cresswellu, slečno MacKenzieová?“

„Je to moje sestřenice,“ řekla Elizabeth rychle. „Bydlí u nás.“

„Ach tak,“ odpověděl pan Lipton. „To jste pak v dobrých rukou, Amando.“ Ještě jednou se podíval na listiny, až Stephanii přeběhl mráz po zádech.

„No,“ pokračoval, „z d á s e, že jste výborná

studentka, Amando. Už má připravený rozvrh, Trudy?“

Trudy přikývla. „Všechno má již připravené.“

Vzal ze stolu pero a převodní listiny podepsal. „Vítám vás na Creswell High, Amando. Budete-li mít nějaké problémy, kdykoliv můžete zaklepat na moje dveře. Rád vás vyslechnu.“

Stephanie se usmála. „Děkuji vám, pane. Mockrát vám děkuji.“

Elizabeth toužila po tom promluvit si s Amandou. Neviděla svoji 48

přítelkyni od té doby, co ji doprovodila na její první hodinu, občanskou výchovu. Doufala, že Amanda zvládla první den ve škole bez problémů. Zjistí, jak se jí dařilo, až na angličtině, jediném předmětu, který mají společně. Obě budou chodit do vybrané třídy k panu Fernovi. „Ahoj, Elizabeth.“

Za chůze se k ní připojil Richard Tibbs.

„Ahoj, Richarde. Jak se máš?“

Richard potřásl hlavou. „Ta tvoje kamarádka Amanda mi ráno málem utrhla hlavu.“

Elizabeth se zachmuřila a nechápavě na něj pohlédla. „Cože?“

„No fakt. Málem mi zkrátila život jenom proto, že jsem ji požádal o rande.“

„Tomu nevěřím, Richarde. Nevykládáš si to špatně?“

„To sotva,“ vyrazil se sebe. „Vůbec není tak milá, jak ses ji snažila vylíčit.“ Když na to Elizabeth nic neříkala, zmizel.

Elizabeth šla na hodinu angličtiny. Nemohla uvěřit tomu, že Amanda byla na Richarda hrubá, i když věděla, že jeho přístup může působit trochu moc horlivě, nebo dokonce až protivně.

Znovu se jí vrátil nepříjemný pocit. Tady něco není v pořádku.

Když došla ke dveřím do třídy pana Ferna, zastavila se, aby počkala na Amandu.

49

XI.

Stephanie se loudala po chodbě, mířila na hodinu angličtiny. Až dosud byl její první den ve škole hračka. Začínala mít ze své proměny v dívku, která ležela v Arden Glen, příjemný pocit. Může vyjít školu jako Amanda a žít dál životem hodné dívky z Kanady.

Možná, že půjde i na vysokou anebo si najde nějakou dobrou práci.

První hodinu zahájila občanskou výchovou. Učitelka paní Mobleyová byla starší srdečná dáma, která jevila upřímný zájem o t o , ž e „Amanda“ pochází z New Brunswicku. Možná by jim mohla Amanda někdy během semestru říci něco o kanadském vládním a právním systému. Stephanie na tu nabídku zdvořile přikývla, ale tělem jí projelo nepříjemné mrazení.

Druhou hodinu měla předmět zvaný ‚sdělovací prostředky současnosti’. Hlavní důraz se soustředil na americké noviny, časopisy, filmy a televizi. Stephanii hned napadlo, že tohle zvládne levou zadní. Může přece číst noviny a časopisy. Může se dívat na televizi, chodit do kina. Bude to pro ni zábava.

Na třetí hodinu připadlo tvůrčí psaní. Stephanie vždycky ráda četla a ve své době, před několika lety, dokonce sama psala krátké povídky. Další zábava.

Čtvrtou hodinu, zrovna před obědem, měla volno. Vytvořilo se jí tím jeden a půl hodinové okno uprostřed dne. Mohla si číst nebo udělat domácí úkoly. Měla čas připravit se na zbytek dne.

Pátou hodinu ji čekala výtvarná výchova, její nejoblíbenější předmět toho dne. Učil ji pan Davenport, veselý mladý muž, velmi příjemný, až koketní. Zdálo se, že Stephanii si oblíbil. Už se viděla, jak dostává od pana Davenporta na vysvědčení áčko.

50

Netušila, že potíže jí nastanou až při šesté hodině, na angličtině u pana Ferna.

Elizabeth stála na chodbě a vyhlížela Amandu. Nechtěla, aby její přítelkyně přišla pozdě. Pan Fern dovedl opozdilce pěkně přísně a nevybíravě zkrouhnout. Měl pověst rasa.

Když Elizabeth čekala na Amandu, vzpomněla si, co o ní ráno říkal Richard. Byl přesvědčený, že Amanda na něho byla zlá, téměř hrubá. Normálně by Elizabeth Richarda odepsala jako nepotřebnýho trubce. Ale teď si Amandino chování dávala dohromady s palčivou vzpomínkou na její necitlivou poznámku o krásném náramku.

Snažila se svoje obavy zahnat, ale nedokázala je z mysli zapudit.

Konečně se její nová přítelkyně objevila na konci chodby.

Elizabeth jí zamávala a Amanda její pozdrav opětovala. Usmívala se od ucha k uchu a pomalu se blížila k ní.

„Ahoj, Elizabeth.“

Elizabeth se jí zahleděla do tváře. „Vypadáš ohromně spokojeně.“

„Taky že jsem spokojená. Měla jsem šťastnej den.“

„Amando, Richard se mi snažil namluvit, žes ho ráno pořádně odpálkovala.“

„Tak strašný to zas nebylo,“ odpověděla Amanda s úsměvem.

„Obtěžoval mě, když jsem na tebe čekala před kanceláří. Myslím si, že je ještě dost času na to, aby mě požádal o rande. Se vší slušností jsem ho poprosila, aby mě nechal být. Nic víc.“

Elizabeth přikývla. Byla ráda, že Richard zřejmě přeháněl. „Je fakt, že dovede bejt někdy neomalenej.“

„Jo, to jsem taky zjistila,“ usmívala se Amanda, spokojená sama se sebou.

Konečně se ozvalo zvonění. Elizabeth popohnala svoji přítelkyni do třídy. Rychle se posadily na svá místa. Seděly vedle sebe. Brzy na sobě ucítily Fernův upřený pohled.

„Neobyčejně mě těší,“ řekl chladným hlasem, „že jste to stihly.

Jestliže si ještě laskavě otevřete učebnice, budeme moct i začít hodinu.“

Pan Fern přecházel dlouhými kroky sem a tam před tabulí. Byl to až povážlivě hubený člověk s vlasy přistřiženými k lebce a silnými 51

brýlemi, ve kterých vypadal jako brouk.

„Toto je výběrová třída angličtiny,“ bručel. „Má vás připravit pro studium na vysoké škole, není to žádná mateřská škola. Budeme se zabývat studiem mnoha jevů, včetně rozdílu mezi denotativním a konotativním způsobem psaní. Bez těchto znalostí nemůže nikdo o studium na univerzitě ani zavadit. Má někdo z vás, vybraných studentů, představu, co tyto formy představují?“

Třídu jako by zmrazil. Studenti se ho báli. Nikdo se neodvažoval na jeho otázku reagovat a riskovat nesprávnou odpověď. Vystavil by se tak jeho kousavým poznámkám.

Fernovy vystouplé oči přelétly po třídě. „Jelikož se nenašel žádný odvážný dobrovolník, budu si ho muset vybrat sám. Vy tam –“

Ukázal na Stephanii. Začervenala se. Nečekala, že Ji vybere hned jako.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se přísně.

„Amanda, Amanda MacKenzieová.“

Podíval se do seznamu svých žáků. „Jak to, že vás tu nemám zapsanou?“

„Teprve teď se přestěhovala z New Brunswicku,“ ozvala se Elizabeth za svoji přítelkyni. „Má –“

Pan Fern ji zchladil pohledem. „S vámi jsem nemluvil. Slečno MacKenziová,“ obrátil se znovu na Stephanii,

„nestudovali jste

náhodou v New Brunswicku rozdíl mezi denotativním a konotativním psaním?“

Stephanie se snažila hledět přímo do jeho divných očí. „Ne, pane,“ řekla.

„Možná, že byste se to mohla pokusit odhadnout. Nakonec jste měla spoustu času přijít do třídy až po zvonění. Určitě máte před ostatními náskok, když si můžete dovolit přijít první den do hodiny tak pozdě. Pokuste se tedy moji otázku zodpovědět.“

Stephanie tiše zaskřípala zuby. Nemohla se smířit s tím, že se ji snaží znemožnit takovým způsobem.

„Žádnou odpověď mi nenabídnete?“ naléhal pan Fern! „Tak, až budete psát svým přátelům do New Brunswicku, můžete se zmínit, že vaše šance dostat se na univerzitu v Americe je mizivá, naprosto mizivá.“ Na okamžik se otočil ke třídě zády.

52

„Je to kretén,“ zamumlala Stephanie.

„Prosím?“ zeptal se pan Fern a rychle se obrátil k žákům čelem.

„Kdo to řekl?“

Elizabeth se přihlásila. „Říkala jsem, jestli byste byl tak laskav a napsal odpověď na tabuli. Ráda bych se to dozvěděla, pane Ferne.“

Učitel znechuceně odfrkl.

„Aspoň někdo projevil špetku

zvídavosti. Poslouchejte, slečno MacKenzieová, možná vás to bude také zajímat.“

Znovu se odvrátil od třídy a do ruky vzal kus křídy. „Tak tedy hlavní rozdíl mezi denotativním a konotativním způsobem psaní…“

Stephanie ho pozorovala a cítila se silně ponížená. Nejvíc ze všeho však měla vztek, že vystoupila ze své role, že se nezachovala j a k o Amanda. Stephanie řešila každodenní trápení sarkastickým a temperamentním způsobem, taková byla její povaha. Bylo těžké reagovat za každé situace jako Amanda, byla však rozhodnutá to dokázat. V té chvíli ještě netušila, že než se toho dne navrátí do teplé náruče Henleyovy domácnosti, bude její rozhodnutí podrobeno další tvrdé zkoušce.

Po skončení poslední hodiny se měla Stephanie sejít s Elizabeth na parkovišti. Ještě před tím zašla do šatny. Stála u své skříňky, když se za ní zničehonic objevil Richard.

„Slyšel jsem, že jsi dneska sjela pana Ferna,“ řekl obdivně. „Jseš ohromná.“

Otočila se a zírala na něj. Poděsilo ji, že bude takhle pořád slídit.

„Nikoho jsem nesjela,“ řekla klidně. „Nechápu, o čem to mluvíš.“

Zavřela svoji skříňku a vydala se po chodbě ven. Richarda to nijak neodradilo. Připojil se k ní.

„Je toho plná škola. Prej jsi mu nadávala do kreténů.“

Zastavila se a pohlédla mu zpříma do očí. „Poslouchej, nechápu, proč tě pořád tak zajímá, co dělám. Ráda bych se však obešla bez tvýho věčnýho znervózňování.“

Stephanie se vědomě vyhnula jakémukoli sarkasmu a zvolila tón zdvořilého rozhořčení. Byla přece Amanda. Na to nesmí zapomínat.

Richard o pár kroků ustoupil a tvářil se pokořeně. „Mrzí mě, jestli máš pocit, že do všeho strkám nos,“ řekl. „Těšil jsem se na tebe od tý 53

doby, co mi o tobě Elizabeth řekla. Připadalas mi taková opravdová.

Zamiloval jsem si tě, jakmile jsem o tobě uslyšel.“

Jemně ho vzala za paži. „To je od tebe moc hezký, Richarde. Ale jsem tu nová. Studium je pro mě důležitý. Musíš mi dát šanci na všechno si nejdřív zvyknout. Prosím tě, nepronásleduj mě už.“

Otočila se a mířila k východu. Richard zůstal stát jako přibitý.

Potom, jako by chytil novou inspiraci, znovu se za ní rozběhl.

Dohonil ji až ve dveřích vedoucích k parkovišti.

„N a t o bě je něco divnýho, Amando,“ prohlásil. „Něco moc divnýho a já na to musím přijít.“

Stephanie se ani neohlédla. Strčila rázně do dveří, až se rozlétly, prošla a nechala dvéře dopadnout do Richardovy tváře. Projelo jí zlé tušení.

„Tak jak jste se měly dneska ve škole?“ ptal se pan Henley večer, když všichni zasedli k jídlu. Elizabeth ztuhla. Pokoušela se už zavést s Amandou hovor o té nehodě ve Fernově třídě, ale zdálo se, že Amanda to již považuje za starou historii, o které nestojí za to dále diskutovat. Nechápala Amandinu povahu. Je to vůbec tatáž dívka, která jí psala ty krásné, citlivé dopisy?

„Bylo to dobrý,“ odpověděla Amanda.

„Fern si na Amandu zašed,“ řekla Elizabeth. Myslela si, že když nadnese ten předmět před rodiči, bude Amanda muset odhalit svoje city.

Amanda pokrčila rameny. „Ale není tak špatnej. Nachytal mě na švestkách. Řekla bych, že je to typ učitele, kterej dovede svoje žáky povzbudit k lepším výkonům.“

Elizabeth se na ni podívala ze strany. „Ale, Amando, vždyť tě urazil. To si nemůže dovolovat.“

„Urážel každýho,“ odpověděla Amanda. „Neberu to nijak osobně.“

„Ty ale dovedeš odpouštět,“ řekla Elizabeth překvapeně.

Amanda se usmála. „To je snadný, když člověk žije s tak milými lidmi.“

Paní Henleyová se neznatelně usmála. „No, doufám, děvčata, že budete ve Fernově třídě spokojená. Asi to s ním nebude snadný.“

54

Elizabeth neměla z hodin angličtiny ve Fernově třídě žádné obavy. Už takové učitele zažila a byla přesvědčená, že to zvládne i u něho. Co ji znepokojovalo, byl její host. Musí si znovu přečíst všechny Amandiny dopisy. Možná, že pak té podivné osobě, která u nich bydlí, lépe porozumí.

55

XII.

„Ahoj, Elizabeth,“ volala Trudy. „Kde máš Amandu?“

Elizabeth se otočila. „Nevím, kde je. Od rána jsem ji neviděla,“

ušklíbla se.

Trudy se k Elizabeth připojila. „Víš, potřebujem víc dobrovolníků, co by nám pomohli s výzdobou na ten absolventskej večírek. Zeptáš se Amandy, jestli by se nechtěla do práce výboru taky zapojit?“

Elizabeth povzdechla. Byl teprve konec září, ale Amanda už se stala mezi nejstaršími studenty populární. Zdálo se, že každý na škole ji zná, i když nikdo, ani Elizabeth, by nemohl říci, že se mu podařilo se s ní víc sblížit.

„Mluvila jsem s Amandou včera při tvůrčím psaní,“ pokračovala Trudy, když nezískala okamžitou odpověď.

„Řekla, že b y v

dekoračním výboru pracovala ráda, jestli to tobě bude vyhovovat.“

„Prima,“ odpověděla Elizabeth bezbarvě.

„Jestliže nám chce

pomoct, je to fajn. Večírek bude až za čtrnáct dní.“

Trudy pokrčila rameny. „Já vím. Ale musíme už začít. Musíme nakoupit všechen potřebnej materiál na výzdobu. A před tím musíme předložit seznam věcí, který chceme koupit, studentský radě, aby nám na to dala peníze.“

Elizabeth pohlédla na Trudy s údivem: „Ale já si to přece uvědomuju. Já přece výboru předsedám. Mám to pod palcem, neboj.“

Na hladké tváři Trudy se zračilo dotčení.

„Tak promiň.

Omlouvám se, že jsem tě obtěžovala.“ Uraženě pochodovala pryč.

„Trudy!“

Elizabeth se najednou cítila mizerně, že se tak zachovala. Přece se nemůže utrhovat na Trudy. Pokračovala na hodinu španělštiny. Déle 56

než týden ji pak provázela špatná nálada.

Elizabeth vklouzla do své kabiny v jazykové laboratoři.

Zamyšleně seděla a snažila se rozebrat důvody své podrážděnosti.

Semestr neprobíhal přesně tak, jak si na začátku roku představovala.

Nebyla znovu zvolena do studentské rady. A Scott Johnson, který k ní byl loňského jara tak milý, se v létě seznámil s Patricií Hendricksovou a od té doby už byli pro všechny jasný pár. Elizabeth zůstala mimo. I když její studijní výsledky v posledním ročníku byly výborné a měla šanci dostat se na dobrou univerzitu, doufala, že bude žít i aktivním společenským životem.

Zklamání v těchto věcech však nebylo ve skutečnosti hlavní příčinou její nespokojenosti. Když měla být upřímná sama k sobě, musela si přiznat, že hlavním důvodem špatné nálady je Amanda MacKenziová.

Přátelství s Amandou nevzkvetlo zdaleka tak, jak Elizabeth doufala. Každé ráno jely v Elizabethině escortu do školy a odpoledne jely zase společně domů. Seděly spolu u snídaně a u večeře, kdy byla Amanda vždy slušná a zdvořilá. Dokonce pomáhala s domácími pracemi.

Nesblížily se však tak, jak by se podle Amandiných dopisů dalo očekávat. Nesvěřovaly si žádná dívčí tajemství, jejich hovory nebyly o nic víc než běžná společenská konverzace. Kdykoliv se Elizabeth pokusila vypátrat něco o Amandiných osobních pocitech, stočila Amanda obvykle hovor na jiné téma a nepustila ani chlup.

Někdy Elizabeth dokonce napadlo, že je zneužívána. Začala si klást otázku, zda Amanda nenapsala ty krásné dopisy jen proto, aby jí Elizabeth pomohla utéci z New Brunswicku. Byl to strašný pocit.

Elizabeth to brala jako znesvěcení jejich upřímné korespondence.

Amanda, která s ní teď žila, jí připadala jako úplně jiná dívka než Amanda, se kterou si dopisovala.

„Seňorita! Seňorita Henley!“

Podívala se vzhůru a spatřila profesorku na španělštinu, jak jí ukazuje, aby si nasadila sluchátka. Hodina začínala.

Elizabeth protrpěla celou hodinu i zbytek dne. S Amandou se viděla šestou hodinu na angličtině. Usmála se na ni, ale sotva prohodily pár slov.

57

Když škola skončila, jely společně domů. Amanda se vyptávala, jak by mohla pomoci při dekoračních pracích na absolventský večírek. Elizabeth řekla, že to je od ní hezké, že se chce zapojit. Pak se pokoušela zavést s Amandou hovor o chlapcích, kteří by přicházeli na taneční večírek v úvahu.

Amanda však nechtěla o klucích ani slyšet. A přitom to bylo téma, kterým byla ve svých dopisech přímo posedlá. Teď ji žádný kluk, se kterým by mohla chodit, nezajímal. Spíš se starala o to, jak pomoci s výzdobou.

Elizabeth měla být Amandinou odpovědí nadšená. Místo toho se trápila chladností, kterou ze strany své přítelkyně stále cítila. Tohoto pocitu se nemohla zbavit.

Jakmile dojely domů, odešla Amanda do svého pokoje a zavřela za sebou dveře. Elizabeth se chvíli ve svém pokoji učila, s panem Monktonem vedle sebe. Když je paní Henleyová zavolala, sešly obě dolů pomoci s přípravou večeře. Amanda byla příjemná, ale moc toho nenamluvila.

Pan Henley přijel, zrovna když dávaly na stůl. Zasedli všichni společně k dobré večeři. Zdálo se, že při jídle Amanda ožila.

Rozhovořila se o dekoračním výboru. Mluvila nadšeně o práci, kterou tam Elizabeth dělá.

Elizabeth trochu pookřála. Mluvila o svých nápadech na jednotlivá pojetí tanečního večírku. Samozřejmě, že výbor bude volit, ale Elizabeth chtěla, aby byla zábava pojata tradičně jako ‚žně za úplňku’. Mohli by vyzdobit tělocvičnu jako stodolu a všichni by měli na sobě džíny a flanelové košile.

Amanda se zájmem naslouchala. Zdálo se, že se jí ten nápad líbí.

Po večeři však, když sklidily ze stolu a umyly nádobí, se k tématu nechtěla dále vracet. Amanda byla hrozně vzdálená. Když si udělala domácí přípravu, tvrdila, že je moc unavená a že půjde brzy spát.

Stephanie zamkla dveře svého pokoje a s úlevou vydechla. S

výjimkou Elizabethiných neustálých pokusů se s ní co nejvíce skamarádit, probíhá všechno podle jejích představ. Toužila po tom, aby Elizabeth vycouvala z jejího života, aby ji nechala být.

Nedokázala k ní být vřelejší. Ať se snažila sebevíc, nebyla 58

schopná nadchnout se pro její nezralé výlevy a dívčí klábosení.

Elizabeth byla přesně ten typ dívky, se kterou se Stephanie nikdy doopravdy nesblíží.

Stephanie pociťovala Elizabethino zklamání, které zapříčinila.

Přesto věřila, že nejlepší bude držet si ji od těla. Kdyby jí Elizabeth vyčítala, že se jí málo věnuje, vždycky se může vymluvit na to, že má spoustu práce se studiem.

Celkově se učila dobře. Hodiny strávené ve škole jí skutečně něco daly. Vysvědčení budou dostávat až za tři neděle, ale byla přesvědčená, že ve všech předmětech projde. A jak může potom Dokonalá mladá dáma něco namítat?

Ve své vypočítavé mysli se Stephanie těšila z pocitu, že až vyjde školu, půjde na univerzitu. Již byla na konzultaci ohledně možnosti podání přihlášky. Uvažovala o jedné z velkých univerzit na Středním západě, kde by se ve velkém množství studentů ztratila. Také ji napadlo, že by si mohla najít práci na částečný úvazek a odstěhovat se z té ideální rodinky, jakou byli Henleyovi.

„Stačí, když se prokoušeš tímhle školním rokem, a budeš to mít za sebou,“ myslela si.

Pokud jde o Richarda, zdálo se, že vycouval. Často si všimla, že ji zdálky pozoruje, ale od prvního dne se málokdy pustili do řeči. Byl k ní příjemný, ale Stephanii připadalo, že je stále ve střehu, a měla strach, že se snaží něco o ní vypátrat. Zvažovala, zda by nebylo vhodné se k němu trochu přiblížit, aby zjistila, co všechno vlastně ví.

Stephanie přecházela po pokoji, až se zastavila před zrcadlem.

Tvář, kterou spatřila, nebyla její, ale Amandina. Sladký, naivní obličejíček, bledý a unavený. Po tvářích jí stékaly slzy. Stephanie zavzlykala a přikryla si oči rukama. Snažila se schovat si celou hlavu před zrcadlem, které všechno nemilosrdně odráželo. Když se znovu odvážila mrknout do zrcadla, viděla svoji vlastní tvář. Zračilo se v ní však zoufalství, které v ní dosud nikdy nebylo. Vzpamatuj se, Stephanie, říkala si. Musíš se vzchopit.

Svlékla se a v pyžamu ulehla do postele s učebnicí občanské výchovy. V studiu nacházela útěchu, byl to útěk od skutečného světa.

Ráda četla, dokud neusnula.

Tu noc však měla Stephanie sen, který ji moc neuklidnil. Zdálo se 59

jí, jak stojí na břehu bublajícího potoka. Mezi stromy se převalovala mlha.

Z mlhy se najednou ozval zpěvavý hlásek. „Ste-pha-nie!“ Hlásek protahoval slabiky jejího jména, jako když dítě volá na kamaráda.

„Ste-pha-nie!“

Pak bylo chvíli ticho.

Stephanie pohlédla dolů na kamenitý břeh potoka. Mezi hnědými kameny prosakovala krev. Krvavá mokvavá tekutina se proměnila v dlouhé rudě zbarvené prsty, které se ji snažily chytit za kotníky.

Stephanie skočila do potoka, aby prstům unikla. Najednou se ocitla po kolena v krvi. Hustá červená tekutina jí omývala lýtka.

Vyskočila z potoka na druhý břeh. Pohlédla na zem. Pod nohama měla jen kameny. „Ste-pha-nie!“

Obestoupila ji mlha, ze stromů stoupala přízračná pára. Chtěla utéci, ale cítila se přitahována k borovicím, které byly zahaleny mlžným oparem. Nohy ji nesly po pěšince. Zastavila se, když spatřila nízké větve borovice ustupující a odhalující čerstvě zrytou půdu.

„Jsem tady, Ste-pha-nie.“

Přistoupila k hrobu. Načechraná půda se najednou začala hýbat, jako by se něco tam dole snažilo vylézt na povrch. Záhadný vítr hlínu smetl a bylo odhaleno křehké, soucit budící tělo Amandy MacKenzieové. Stephanie se sehnula, aby nahrnula hlínu zpátky na mrtvé tělo, ale hlína byla se stejnou rychlostí znovu odváta.

Stephanie byla ochromena. Vší silou se otočila a podařilo se jí utéci. Klusala zpátky k potoku. Když vkročila na protější břeh, tenké rudé prsty ji uchopily za nohy a držely ji na místě.

„Nemůžeš utéci, Ste-pha-nie.“ Hlas byl tichý a konejšivý.

Ohlédla se a uviděla Amandu, jak se k ní blíží. Mrtvá dívka se pohybovala jako mátoha, vrávorala s pažemi prosebně roztaženými.

Stephanie těžce dýchala. Najednou se v posteli posadila. Obličej měla zbrocený potem. Prostěradlo i deka byly promáčené. Ruce se jí chvěly. Celé tělo se třáslo hrůzou. Vytřeštěně zírala do tmy.

„Nedostane mě,“ mumlala.

Vyskočila z postele, rozsvítila a pohlédla do zrcadla. Na okamžik se jí zdálo, že zahlédla smutný obličej Amandy. Hned si však uvědomila, že pozoruje vlastní popelavou tvář, která na ni zírá 60

zmámeným, vystrašeným pohledem.

61

XIII.

„Není ti něco?“ ptala se Elizabeth a pohlédla na Amandu, která seděla vedle ní na sedadle pro spolujezdce. Obličej měla vyčerpaný a byla zcela ponořená do svých myšlenek. Jely do školy na schůzku dekoračního výboru, která bude ráno ještě před vyučováním.

„Co by mi bylo,“ odbyla ji Amanda.

„Tak promiň.“

Amanda vzdychla. „Ne, ty promiň. Špatně jsem spala, to je všechno.“

„Máš nějaký starosti?“ vyptávala se Elizabeth.

„Ne, nic co by stále za řeč. Ve škole na to zapomenu,“ odpověděla Amanda.

Elizabeth přikývla. Stále cítila zklamání, že se jí nepodařilo se s Amandou víc spřátelit. Dívka, se kterou si dopisovala, byla milá, dychtila po všem novém, co ji tady čeká, byla ohleduplná, hloubavá.

Avšak děvče, které vedle ní sedělo, měnilo náladu podle počasí a Elizabethinými pocity či myšlenkami se vůbec nezabývalo. Kolikrát už ji napadlo, jestli ta dívka, se kterou si vyměňovala dopisy, a dívka, která u nich teď bydlí, nejsou dvě zcela odlišné osoby. Elizabeth si znovu prostudovala Amandiny dopisy a položila jí několik kontrolních otázek. Všechny zodpověděla správně, i když s jistou námahou. Nikdy se nechtěla bavit o své minulosti. Elizabeth se to snažila pochopit. Amanda měla trpké vzpomínky a sžívání se s novou rodinou a prostředím nové školy ji zřejmě zcela vyčerpávalo.

Přesto ale Amandino chování nepřestávalo Elizabeth zaměstnávat mysl.

Elizabeth zajela na parkoviště. Bylo téměř prázdné, protože bylo 62

ještě brzy. Vystoupily z auta a šly k jídelně, kde se měla schůzka konat. Trudy a ještě tři další spolužačky už tam seděly.

Hned začaly s programem. Nejvíce mluvily Elizabeth, Trudy a ještě jedna dívka, co se jmenovala Carla. Amanda seděla tiše a hleděla zamyšleně z okna. Najednou začaly volit, kdo schvaluje Elizabethin návrh. Amanda byla stále duchem nepřítomná, vůbec nevěděla, co se děje.

„Amando?“

Hned na svoje jméno nereagovala. „Amando!“

Probrala se. Elizabeth na ni přísně hleděla. „Cože?“ ptala se Amanda zmateně.

„Volíme,“ odpověděla Elizabeth, „kdo schvaluje můj návrh na pojetí absolventskýho večírku. Bude to téma ‚Sviť, měsíci v úplňku’.“

Amanda se zachmuřila. „Aha,“ řekla bez zájmu.

Trudy na ni nechápavě zírala. „Co je s tebou, Amando?“

Amanda protáhla obličej. „No, ten Elizabethin nápad je dobrej.

Ale zdá se mi trošku staromódní.“

„O to přece jde,“ namítla Elizabeth zkusmo.

„Nostalgie už je překonaná,“ pokračovala Amanda a vyhýbala se zkoumavému pohledu Elizabeth. „Máme přece už devadesátý léta.

Chtělo by to něco modernějšího – něco, co by lidi dneska víc oslovilo.“

Elizabeth zbledla. „Myslela jsem, že

–“. „Amanda má možná

pravdu,“ vmísila se do hovoru Trudy. „Co kdybysme…“

Debata se přiostřila. Amandina kritika dala schůzce nečekaný zvrat. Při druhé volbě byl Elizabethin návrh přehlasován tématem

‚taneční zábava ve stylu čtyřicátých let‘. Všechny byly nadšené, kromě Elizabeth. Snažila se nedat nic najevo, ale nemohla uvěřit tomu, že ji Amanda tak zradila.

Celý zbytek dne byla Elizabeth naštvaná. Měla pocit, že Amanda sabotovala její nápad úmyslně. Když měly společnou hodinu angličtiny, ani se na Amandu nepodívala.

Po skončení vyučování je však čekala společná cesta domů.

Amanda se za jízdy tvářila velmi spokojeně. Vůbec se nesnažila 63

omlouvat se za to, že se jí podařilo přimět zbytek výboru, aby se přiklonil na její stranu a volil proti Elizabeth. Zdálo se, že celou záležitost bere naprosto bezcitně.

„Hm,“ začala, „vypadá to, že brzy budeme mít taneční večírek abiturientů.“

Elizabeth na ni nevěřícně pohlédla. „Jak jsi mi to mohla udělat, Amando? Myslela jsem, že můj nápad sdílíš!“

Amanda však jen pokrčila rameny. „Sdílela jsem ho. Zpočátku.

Ale pak mi připadalo, že se to nějak nehodí –“

„Určitě ses ohromně bavila, když se ti ho podařilo zničit!“

„Hele,“ pokračovala Amanda, „kdyby byly ostatní stoprocentně přesvědčený o tvým nápadu, tak snadno by svůj názor nezměnily.

Chci říct, zkrátka jsem předhodila jinej nápad. A než jsem to udělala, řekla jsem, že tvůj nápad je dobrej. To nemůžeš brát, jako že jsem je celý hodiny přesvědčovala o tom, že celej ten nápad s úplňkem při žních je nesmysl. To nemůžeš tak brát, Elizabeth!“

Elizabeth se zhluboka nadechla. Rozuměla tomu, jak to Amanda myslí. Ostatní členky výboru zrovna nepřetékaly nadšením z jejího nostalgického nápadu. Možná, že se ho snažila prosadit příliš vehementně.

„Jestliže ti to udělá radost,“ řekla konečně Amanda, „mrzí mě, co se stalo. Stačí ti to tak?“

Elizabeth si povzdechla. „Tak jo,“ řekla tiše.

Když dorazily domů, Elizabethiny emoce už dosti vychladly. U

večeře

vysvětlovala Amanda celou záležitost panu a paní

Henleyovým a podařilo se jí sehrát výčitky svědomí lépe než v autě.

Když se zdálo, že rodiče Amandino stanovisko chápou, snažila se být Elizabeth milostivá, přestože se se svou porážkou dosud nevyrovnala.

Po večeři zmizela Amanda do svého pokoje a zamkla za sebou dveře. Elizabeth tak nechala na pospas jejím chmurným myšlenkám o důvodu tak nevděčného a chladného chování jejího hosta.

Stephanii znovu zahalila mlha. Slyšela bublání potoka v Arden Glen.

Pomalu přistoupila k potoku a prohlížela si jeho klidnou hladinu.

64

Voda byla čistá, průzračná. Kráčela po cestičce směrem k hromadě černé zkypřené půdy pod hustými větvemi stromů. Odhrnula větve a pohlédla dolů do jámy. Byla prázdná.

Stephanie pustila větve a dala se do běhu. Když doběhla k potoku, na okamžik se zastavila a naslouchala, zda se znovu ozve Amandin hlas, který jí naháněl hrůzu.

Les však mlčel. Znovu pohlédla na čirou hladinu potoka.

Najednou se voda zakalila rudou krví.

„Ste-pha-nie,“ obvinil ji slabounký hlas.

Stephanie se zalykavě nadechla a posadila se v posteli. Znovu měla ten strašlivý sen. Dvě noci po sobě. Celá se chvěla. Pyžamo měla zbrocené potem.

Rukou si otřela čelo. Zbytek noci raději v posteli proseděla, bála se zavřít oči. Přemýšlela, jak by se hrozného snu zbavila. K ránu ji napadl jediný možný způsob.

V sobotu ráno jela Elizabeth s tatínkem něco zařídit. Normálně by navrhla Amandě, jestli nechce jet s nimi. Ale dosud se nezbavila pocitu křivdy, že ji Amanda přehlasovala.

Stephanie zůstala doma s paní Henleyovou. Pomohla jí umýt nádobí po snídani a řekla, že jde nakoupit nějaký dekorační materiál na nadcházející večírek. Paní Henleyové nepřipadalo vůbec divné, že jde Stephanie sama ven. Nakonec byla v Cresswellu už déle než měsíc. Ve městě se dobře vyznala.

Stephanie se příjemně rozloučila s paní Henleyovou a vyšla ven.

Na oči si nasadila tmavé brýle a na hlavu baret, aby ji na cestě na autobusové nádraží nikdo nepoznal. Měla to jasně promyšlené. Vrátí se k hrobu, aby se ujistila, že Amanda dosud leží pod zemí.

Zpáteční lístek do Porterville stál pouze dvanáct dolarů. Stephanie měla dosud téměř všechny peníze, se kterými začínala – nebo spíš se kterými začínala Amanda.

Když dorazila do Porterville, přistoupila opět k velké mapě, aby se zorientovala. Napadlo ji vzít si do lesa taxík, ale to by znamenalo, že kdyby z nějakého důvodu došlo k odhalení Amandiny minulosti, existoval by svědek. Bude muset jít pěšky, Ještěže den byl jasný, slunce svítilo. Vzduch byl příjemně mrazivý. Byl krásný podzimní 65

den.

Stephanie šla rychle k svému cíli. Během deseti minut došla k Arden Glen. Vydala se po pěšině, spěchala podél křovin podle zvuku bublajícího potoka.

Když stanula na břehu, naskočila jí husí kůže. Bylo to zrovna jako v jejích snech. Chyběla jen mlha.

Šla pomalu podél potoka směrem k hustým jehličnanům. Musí ten hrob vidět. Srdce jí začalo prudce tlouci. Na čele jí vyvstal pot, přestože ve stínu bylo chladno.

Natáhla ruku, aby odkryla husté větve, a napůl čekala, že ji tlející ruka uchopí za zápěstí. Když větve odhrnula, něco proti ní vyskočilo.

Stephanie s výkřikem ucukla. Pak uviděla hnědého zajíčka, prchajícího do hloubi lesa. Dýchala zhluboka a vší silou se snažila uklidnit.

Znovu odhrnula větve a pohlédla dolů na hrob. Tmavá zem byla dosud pokryta kobercem uschlého jehličí a borových šišek.

„Musím odsud,“ řekla polohlasem.

Přeskočila přes potok a běžela dolů po pěšině, která ji dovedla na silnici. Zde se zastavila, aby se očistila od kousků jehličí a trnů lesních rostlin, které jí ulpěly na šatech. Musela si hlídat, aby ji něco takového neprozradilo.

Na autobusové nádraží přišla, zrovna před odjezdem dalšího autobusu směrem na Cresswell. Krátce po poledni byla už zpátky.

Když kráčela zase po ulicích Cresswellu, byla přesvědčená, že sem se již nevrátí.

Aby zůstala věrná své verzi dnešní vycházky, zašla do papírnictví a koupila pár rolí krepového papíru v pastelových barvách. Paní Henleyová ji přivítala s milým úsměvem na tváři. Později, před společným obědem, ukázala papíry Elizabeth. Elizabeth krepáky pochválila, ale zůstávala vůči Amandě chladná. Stephanie si byla vědoma toho, že v příštích dnech se musí snažit být k ní obzvlášť milá.

Když nastal čas jít spát, byla Stephanie trochu nervózní, bála se usnout. Brzy však upadla do hlubokého spánku a spala celou noc jako nemluvně. Žádná noční můra ji nevyděsila. Probudila se svěží a šťastná, že měl její včerejší výlet takový účinek. Již ji nebudou trápit 66

výčitky svědomí. Netušila, že skutečné potíže nastanou hned po tanečním večírku.

67

XIV.

V tělocvičně Cresswell High to vřelo. K ocelovým krovům bylo připevněno množství zářivých pestrobarevných girland z krepového papíru. Uprostřed mezi záplavou visících fáborů a stužek se otáčela obrovská koule tvořená malými zrcátky a odrážející paprsky dvou silných reflektorů.

Na pódiu v zadní části tělocvičny pouštěl profesionální diskžokej desky a vybíral líbivé směsi písní z padesátých a šedesátých let.

Hudba hrála bez přestávky a tělocvična byla tak vyzdobena, že atmosférou připomínala velkoměstský taneční klub.

Pod vířivými světly probíhala oslava ve stylu čtyřicátých let.

Tanečníci se veselili obzvláště hlučně, protože ten den v rámci oslav porazil Cresswell Marshfield 14:7. Nikdo nepředpokládal, že Cresswell vyhraje. Proto byla radost z vítězství tak veliká.

Podél východní stěny se táhl dlouhý stůl s občerstvením. Za stolem se činila Elizabeth Henleyová. Nalévala sklenice punče.

Trudy a Amanda s obsluhou také pomáhaly. Byla to náročná práce, protože na večírek přišla naprostá většina studentů.

„Hej, Liz,“ volala Trudy. „Kde je ta druhá krabice čokoládových sušenek? Nemůžu ji najít.“

Elizabeth zvedla oči. „Myslím, že je vzadu ve skladu, Trudy. Ty dveře hned vedle kabinetu našeho učitele.“

Amanda se protáhla kolem Elizabeth. „Já to přinesu.“

Elizabeth pozorovala Amandu, jak jde do zadní části tělocvičny.

Byla šťastná, že se Amanda v posledních dnech chová mnohem příjemněji. Možná, že už si konečně na nové prostředí zvykla.

Elizabeth si uvědomovala, že bylo od ní nerozumné očekávat, že se 68

stanou nejlepšími přítelkyněmi hned od prvního dne. Musí mít na paměti, že Amanda přišla z chladného prostředí domova tety a strýce. Nemohla přece čekat, že hned roztaje. Elizabeth však byla rozhodnutá ve snaze s Amandou se co nejvíc sblížit nepolevovat.

Musí se propracovat k té dívce, která jí napsala ty milé dopisy.

Amanda se vracela s velkou papírovou krabicí sušenek. Elizabeth se na ni vřele usmála. Amanda její úsměv opětovala a začala se dobývat do krabice.

„Potřebuješ pomoct?“ nabídla se Elizabeth.

Amanda pokrčila rameny. „No jasně, proč ne?“

Společně krabici otevřely a zevnitř vytáhly menší krabičky naplněné sušenkami. Roztrhly obaly a naskládaly sušenky na papírové talíře, které rozmístily po dlouhém stole.

Když bylo občerstvení přichystané, oznámila Amanda: „Podívám se, jestli ještě nějaké najdu.“

Elizabeth ji chytla za rameno a zadržela ji. „Amando?“

„Ano?“

Elizabeth cítila, jak se červená. „Jenom jsem ti chtěla říct, žes měla výbornej nápad. Každýmu se to líbí a diskžokej byl nakonec levnější než živá kapela. Přinesl si i svoji zvukovou aparaturu.“

Amanda se neznatelně usmála. „Jasan. O nic nejde.“

„To neříkej,“ bránila se Elizabeth. „Myslím to vážně. Moc mě mrzí, že jsem na tebe byla naštvaná. Mělas pravdu, a já jsem byla paličatá. Ber to tak. Platí?“

„Už se tím netrap,“ řekla Amanda. „Nemáš se za co omlouvat.“

Otočila se a odcházela. Elizabeth se usmívala a říkala si, že možná toto je zvrat v jejich vztahu. Možná, že odteďka se stanou blízkými přítelkyněmi.

Stephanie se vracela ke stolu s občerstvením s náručí plnou dalších krabiček se sušenkami a s tácem obložených chlebíčků. Celý večer cítila, že ji pozoruje Richard Tibbs. Když připravila jídlo na tácy a začala si povídat s Elizabeth, Trudy a dalšími děvčaty, všimla si, že k nim Richard zamířil.

„Zatím to probíhá dobře, co?“ prohodila Trudy.

„Jasná věc,“ odpověděla Stephanie nepřítomně a přemýšlela, jak se před Richardem schovat.

69

„Klidně si běž s někým zatancovat,“ řekla Trudy. „My to tady zvládnem.“

„Asi si nebudu moct vybírat,“ poznamenala Stephanie. „Teď se blíží chvíle, po který jsem zrovna netoužila.“

Trudy na ni hleděla nechápavě. „O čem to mluvíš?“

„Sine si to sem Richard Tibbs. Vsadím se, že mě jde požádat o tanec. Ten to nikdy nevzdá.“

„Netrap ho,“ řekla Trudy. „Není tak špatnej.“

Richard přistoupil k jejich stolu. „Ahoj vespolek. To občerstvení se vám fakt povedlo. Hele, Trudy, nechceš si zatancovat?“

Stephanie si oddychla, že je z toho venku.

„Nezlob se, ale teď fakt nemůžu, Richarde. Možná, že Amanda by si zatančila.“

Stephanie na ni vrhla vražedný pohled. „Trudy!“

Richard se příjemně zasmál.

„Kdepak Amanda, ta se mnou

tancovat nechce.“

Stephanie najednou pocítila výčitky svědomí. Byla ke všem hochům na škole tak zdrženlivá. Kdyby v nejbližší době nedala najevo žádný zájem o opačné pohlaví, mohlo by se Elizabethino podezření ještě prohloubit.

Richard se otočil a odcházel pryč. „Tak dobrou noc.“

„Počkej,“ zavolala na něj Stephanie. „Ráda bych si zatancovala.

Pojď.“ Vysoukala se zpoza stolu, zrovna když diskžokej položil na gramofon pomalou skladbu.

„Už je to tady, chlapci a děvčata z Cresswellu. Je čas se kapánek zklidnit a nahodit skladbu, která vás trochu přiblíží k sobě…“

Richard popadl Stephanii za ruku a ovinul jí paži kolem pasu.

„Neboj, nebudu si nic dovolovat.“

Při tanci se Stephanii vybavily staré dobré časy s Tedem. Už tak dávno nebyla v objetí s člověkem opačného pohlaví. Úplně zapomněla, jak je to příjemné s někým se držet.

Když tanec skončil, odtáhla se od Richarda. Díval se na Stephanii zasněnými očima. Podle výrazu jeho tváře poznala, že na ní dosud visí. Dělalo jí to dobře, i když jí Richard svého času naháněl hrůzu.

Pořád neměla jasno v tom, zda má Richard skutečně v úmyslu odhalit její hluboké, temné tajemství.

70

Diskžokejův hlas zahřímal tělocvičnou a přetrhl romantickou atmosféru. „Už je to tady, chlapci a děvčata, přiblížila se chvíle, kdy nezbývá, než naši oslavu uzavřít. Náš večírek pomalu končí. Zahraju vám poslední skladbu na rozloučenou…“

Kolem se ozývalo nesouhlasné mručení. Nikomu se nechtělo domů. Večírek se vydařil. Stephanie Richarda lehce políbila na tvář.

Začervenal se. Skutečně zrudl jako slečinka.

„Už musím jít,

Richarde,“ řekla.

„Ale –“

„Musíme to tu ještě uklidit,“ omlouvala se už na odchodu.

„Panečku,“ uvítala ji Trudy, když přišla zpátky ke stolu s občerstvením. „Cos to našemu Richardovi provedla? Vypadá jak nemocný.“

Stephanie pokrčila rameny. „Jenom jsem si s ním zatancovala.“

„Tak, děvčata,“ pobídla je Elizabeth, „pojďme to tu dodělat. Čím dřív to uklidíme, tím dřív budeme moct vypadnout. Hele, Richarde, nechceš nám pomoct?“

Stephanie protáhla obličej. „Elizabeth!“

Ale Richard už se blížil. „Jasně, to víš, že vám rád pomůžu.“

O hodinu později, když pár posledních opozdilců vyšlo velkými dvojitými dveřmi tělocvičny ven do chladného nočního vzduchu, zůstal poslední tanec již pouhou vzpomínkou.

„Tak a je to,“ řekl Richard. „Docela jsme to zvládli.“

Všechno bylo dáno do pořádku. Odpadky byly sklizeny do pytlů a stoly ležely nohama vzhůru. Věci, které si tu studenti zapomněli, byly uloženy do šatny.

Trudy ukázala ke stropu. „A co ta blyštivá koule a ty girlandy?“

Elizabeth pokrčila rameny. „O to se postaraj údržbáři. Maj vysoký žebříky.“

Stephanie vzdychla. „Bylo to hezký, i když ode mě to může znít hloupě.“

„Fakt že bylo,“ přitakal Richard a přitočil se ke Stephanii jako skotačící štěňátko. „Mělas ten nejlepší nápad, Amando.“

Stephanie začínala pomalu litovat, že ho svým chováním tak povzbudila. Bylo jasné, že se s ní chce sblížit. Ale i když se vydávala 71

za Amandu, nikdy by si nezačala s takovým nedomrlým chlapečkem, jako je Richard Tibbs.

Elizabeth se protáhla, uvolnila si ramenní klouby. „Měla bych bejt unavená, ale cejtím se báječně. Nechcete někdo zajít na hamburger?

Umírám hlady. Ani jsem si nezobla z toho, co jsme tady dnes nabízely.“

Trudy souhlasně přikyvovala. „Já taky vůbec nejsem utahaná.

Kolik je vlastně hodin?“

Richard se podíval na hodinky. „Dvanáct třicet. Myslím, že TriCity bude ještě otevřený.“

„Prima,“ odpověděla Elizabeth. „Tam je telefonní automat.

Zavolám domů a řeknu, že se ještě chvíli zdržíme.“

Stephanie se zachmuřila. „Já nevím, Elizabeth.“ Nechtěla, aby se na ni Richard ještě více přilepil.

„Jen pojď,“ lákala ji Elizabeth. „Bude to legrace.“

„Já to zatáhnu,“ vmísil se do hovoru Richard. „Můžeš jet se mnou, Amando.“

Stephanie si povzdechla. Viděla, že není úniku. „Tak dobře.“

Vyšli na parkoviště. Trudy si vlezla s Elizabeth do escorta. Na Stephanii zbylo Richardovo camaro. Richard za celou cestu nezavřel pusu. Stephanie zdvořile naslouchala, dokud neusedli do boxu v restauraci. Byla ráda, když se k nim připojily Elizabeth a Trudy.

Konečně nemusela být s Richardem sama. Vybírali si jídlo a bavili se o večírku.

A tehdy se to stalo. Stephanie vzhlédla přes jídelní lístek do sálu a zbledla.

„Co ti je?“ starala se Elizabeth.

„Nic,“ odpověděla Stephanie a znovu se schovala za jídelní lístek.

„Myslím, že jsem to přepískla s tím punčem.“

Nemohla jim říci pravý důvod jejího zděšení. Příčinou byl muž, který právě vstoupil do restaurace. Byl to Ted Dorak, bývalý Stephaniin přítel a její partner v zločinu.

72

XV.

Zatímco se Ted rozhlížel po restauraci, zůstávala Stephanie ukrytá za jídelním lístkem a předstírala, že studuje seznam jídel. Ted zasedl na židličku k baru a začal si také číst v jídelním lístku. Stephanie na něj znovu mrkla, aby se ujistila, že se nedívá jejím směrem.

„Myslím, že si dám pizzu,“ oznámila Trudy.

Elizabeth pokrčila nosík. „Najednou jsem dostala hroznou chuť nasnídat se. Asi si objednám vajíčka nebo palačinku.“

Richard zavřel jídelní lístek. „Dám si chilli hamburger. Co si dáš ty, Amando?“

Stephanie odložila jídelní lístek na stůl. „Ještě nevím.“ Znovu se podívala k baru a viděla, jak Ted popíjí kávu. Musí rychle odtud.

„Radši se rychle rozhodni,“ nabádal ji Richard.

„Přichází

servírka.“

Stephanie se začala soukat z boxu.

„Zatím si objednejte sami. Musím honem na toaletu.“

Odcházela ven z jídelny. Její plán byl jednoduchý. Vyleze okénkem na záchodě a půjde pěšky domů. Až se jí budou ostatní později ptát, řekne, že se jí udělalo zle od žaludku a že odešla zadními dveřmi, aby jim nekazila zábavu. Bylo jí jedno, jestli jim to bude připadat divné. Musí se odtud dostat dřív, než ji uvidí Ted.

Okénko od záchodu bylo otevřené. Stephanie prolezla ven a objevila se před restaurací. Pomalu se vydala na parkoviště. Jestliže bude mít štěstí, může chytnout taxík a ušetřit si cestu domů po svých.

Stephanie vykoukla za roh a rozhlédla se po parkovišti. Tak sto metrů od ní stálo Elizabethino auto. Možná, že by bylo nejlepší vlézt si jednoduše na zadní sedadlo a zůstat tam chvíli v úkrytu. Dříve 73

nebo později přijde Elizabeth a Stephanie jí může říct svoji verzi o tom, jak se jí udělalo špatně.

Stephanie opatrně vystoupila z temného rohu restaurace.

Najednou ucítila kolem zápěstí studenou ruku. Otočila se a ze stínu, který vrhala budova, se vynořil Ted. Chytil ji i za druhé zápěstí a přitáhl ji k sobě.

„Pusť mě!“ bránila se. „Budu křičet.“

Ted se na ni zubil. Ostře řezaný obličej brázdilo několik jizev.

„Ale copak, ani mi neřekneš ahoj?“

„Myslím to vážně, Tede. Budu ječet, že mě chceš zamordovat.“

„Ne, nebudeš, Steph. Přece nechceš, aby tě tví milovaní kamarádi viděli se mnou. Proto ses protáhla okýnkem od záchodu. Tenhle trik ses přece naučila ode mě. Vzpomínáš si? Zmizeli jsme takhle přes něco hajzlů.“

„Nech mě bejt, Tede. Fakt, nemá to cenu.“

Přiblížil se k ní. „Chybělas mi, Steph. Pročs ode mě odešla?“

Přestala s ním zápasit a pohlédla mu zpříma do očí. „Nemáš ani šajna?“

„Ne, chci to slyšet přímo od tebe.“

„Protože už jsem měla dost tvýho bezvýchodnýho života,“

odpověděla Stephanie. „Už jsem měla po krk těch tvejch zločinů.“

Na Tedově tváři bylo vidět, že ho to ranilo. „Nikdy jsem neudělal nic, čím bych ti ublížil. A tys nechala mě, ne já tebe.“

Zkusila to po dobrém. „Hele, Tede, musíš mě nechat jít. Věci jsou teď jinak než dřív. Jsem na tom v současný době dobře. Neznič mi to.“

Ted se zasmál. „Ha! To jsem si moh myslet, žes ušila nějakou boudu. Proč by ses jinak tahala s těma študovanejma chudinkama?“

„Ale, Tede –“

„Svěř se mi, Steph. Poděl se o svůj poklad. Dovol, ať z toho taky něco mám.“

„O nic takovýho nejde, Tede,“ řekla a nepolevovala ve snaze se vyprostit. „Dej mi pusu!“

„Ne –“

Přitiskl rty na její ústa a chtěl ji políbit. Stephanie se bránila. Už se nenechá umluvit. Ted to tentokrát nevyhraje.

74

Konečně se jí podařilo ruce uvolnit. Zahleděla se do jeho snědého obličeje. „Nech mě na pokoji, Tede.“

Ukázal na ni prstem. „Co když ten tvůj švindl prozradím?“

„Není to žádnej švindl,“ odpověděla Stephanie. „Konečně sekám dobrotu. Chodím zase do školy a –“

„Amando?“

Ohlédla se a spatřila Elizabeth. Stála hned za nimi.

Na Tedově tváři se objevil ďábelský úsměv. „Tak Amanda?“

Elizabeth přistoupila blíž a po očku si prohlížela statnou postavu mladého muže v kožené motocyklové bundě.

„Amando, jsi v

pořádku?“

Stephanie se na Elizabeth usmála a pak pohlédla do Tedových nepřátelských očí. „Ano, jsem v pořádku. Bylo mi trochu nevolno, ale už je to dobrý. Tady ten mladík mi nabídl pomoc. Viďte, pane?“

„Jo,“ odpověděl Ted. „Já jsem jí nabídl pomoc.“ Elizabeth se zachmuřila. „Chceš jet domů?“

Stephanie odstoupila od Teda. „Ano, ráda bych.“

Elizabeth si Teda pozorně prohlížela, pak se obrátila k Stephanii.

„Ty ho znáš?“

Stephanie zavrtěla hlavou. „Ne. Jenom byl tak laskav a pomohl mi. Už pojďme domů.“ Obrátila se na Teda. „Děkuji vám,“ řekla s pohledem prosícím uchovat tajemství její totožnosti.

„Rádo se stalo, Amando,“ odpověděl Ted. „Doufám, že se ještě někdy uvidíme.“

Stephanie se otočila a chytla Elizabeth za paži.

„Promiň,

Elizabeth. Už chci jít domů.“

Elizabeth ji objala kolem ramen. „Určitě ti nic není?“

„Ne, už je to dobrý. Potřebovala jsem se jen trochu nadejchat čerstvýho vzduchu.“

Došly k autu a Elizabeth řekla: „Amando, musím hodit domů Trudy. Nebude ti vadit, když pojedeš s Richardem?“

„Ne, vůbec ne.“

Nic jí nebude vadit, jen když se dostane pryč od toho hrozivého stínu Teda Doraka.

„Já ti nevím, Trudy,“ začala Elizabeth, když vezla svoji přítelkyni domů. „Chovala se, jako kdyby ho znala. Připadalo mi, že se hádaj 75

nebo něco takovýho.“

Elizabeth povzdechla. „Vůbec se v tom nevyznám. Když jsme si dopisovaly, připadala mi jako ta nejmilejší dívka na světě. Ale od tý doby, co je tady, se chová – vůbec tomu nerozumím úplně jinak.

Nejdřív jsem myslela, že jí jen chvíli trvalo, než si tu zvykla, a že už to překonala. Ale teďka zase tohle. Fakt nevím, co si o tom myslet.“

„Podle dopisů se nedá soudit, Liz,“ těšila ji Trudy.

Elizabeth zabočila do Mastonovy ulice a jela dál k Upper Basin, čtvrti s rodinnými vilkami, kde bydlela Trudy. Cítila potřebu někomu se svěřit.

„Myslela jsem, že se sblížíme,“ pokračovala Elizabeth. „Ale odbude mě pokaždý, když se snažím s ní víc pohovořit.“

Trudy se zamračila. „Víš, v čem si myslím, že je potíž?“

„V čem?“

„Myslím si, že žárlíš, Liz. Amanda bydlí u vás, ale je rozhodnutá žít si po svým, a to ti vadí.“

Elizabeth si povzdechla. „Snad máš pravdu, Trudy. Snad je to tak.“

Vysadila Trudy a jela domů. Když projížděla Kongresovou ulicí, zasvištěla kolem ní motorka, přejíždějící dvojitou čáru. Vypadalo to na toho samého chlápka, se kterým mluvila Amanda na parkovišti před restaurací.

Elizabeth zavrtěla hlavou a snažila se rozluštit, proč má z té dívky, která u nich bydlí, takový nepříjemný pocit.

Celou cestu domů Richard mluvil a Stephanie poslouchala. Sršel energií a Stephanie dobře věděla, proč. Až se budou loučit, bude chtít Richard na dobrou noc další polibek. Jeho naděje jejich posledním tancem nečekaně vzrostly.

Stephanie však byla dosud jako praštěná z nenadálého setkání s Tedem. Nešťastná náhoda musela přivést jejího bývalého přítele do TriCity zrovna, když tam byla se svými spolužáky. Copak asi v poslední době dělá, napadlo ji a uvažovala taky, jestli by se mu mohlo podařit zjistit, kde Stephanie bydlí. Slyšel, jak jí Elizabeth říká Amando, a to jistě způsobilo, že se mu v hlavě začala točit zlověstná kolečka.

76

„Zkrátka trenér mě nechal ve třetí směně vystřídat Wilkense,“

pokračoval Richard. „Byli tam jen dva hráči. Měl jsem jedinečnou šanci…“

Stephanie ho neposlouchala. V myšlenkách se stále vracela k Tedovi.

Konečně Richard zaparkoval auto před domem Henleyů. „Tak a jsme tady.“ Vystoupil a obešel auto, aby jí otevřel dvířka.

Stephanie povzdechla. Obávala se scény, která zřejmě přede dveřmi nastane. Na Richardovi bylo vidět, že je rozhodnutý. Když kráčeli po schůdcích ke vchodu, dal jí dokonce ruku na rameno.

Stephanie mu ruku sundala a pohlédla mu do tváře. „Richarde, já

–“

On se však k ní již skláněl a pokoušel se o polibek.

„Nech toho –“

„Co se najednou bráníš? Při tanci jsi mi sama dala pusu. Myslel jsem, že by se z nás mohli stát přátelé, Amando.“

Stephanie ho chtěla odbýt hrubým způsobem, když zaslechla řev motorky dole na silnici. Před jejich domem motocykl zpomalil.

Stephanie honem Richarda popadla a políbila ho na ústa. Ted šlápl na plyn a motorka zmizela za rohem.

Stephanie odstoupila.

Richard na ni zíral v němém úžasu. „Amando, já –“ Přiblížil se k ní, jako by chtěl ještě.

Stephanie ho odstrčila a usmála se. „Pro dnešek to stačí.“

„No jistě, já jen, panečku…“

Pozorovala ho, jak si to vykračuje zpátky k autu. Ještě naposledy se otočil, zamával jí a usmál se. Stephanie jeho úsměv i mávání opětovala, jen aby se ho už zbavila.

Když zmizel, potřásla hlavou a povzdechla si. Napadlo ji, že jak Ted, tak Richard jí teď budou znesnadňovat život.

77

XVI.

„Vítáme tě v branách pekelných, Stephanie. Už na tebe čekáme.“

Stephanie se posadila na posteli. Pokrývka ležela na zemi.

Stephanie byla mokrá potem. Sen se jí zase vrátil. Byla přesvědčená, že to souvisí s Tedovým příjezdem a jejich setkáním.

„Amando!“

Ten hlas opravdu slyšela. Tentokrát to nebyl sen. Ozvalo se slabé zaklepání na dveře. Volala ji Elizabeth.

„Amando, to jsem já. Jsi vzhůru?“

Stephanie se zhluboka nadechla. „Co se děje?“

„Amando, máš telefon.“

Stephanii se stáhl žaludek. „A kdo to je?“

„Nějakej mužskej hlas,“ odpověděla Elizabeth. „Nerozuměla jsem, jak se jmenuje.“

„Ted,“ zašeptala si Stephanie pro sebe. Kdo jiný by jí telefonoval v sobotu ráno. Vylezla z postele a přehodila přes sebe župan.

„Amando –“

Otevřela dveře a protáhla se kolem Elizabeth. „To zvládnu.“

Elizabeth pozorovala, jak Amanda mizí po schodech dolů. Už chtěla odejít, pak ale při pohledu na otevřené dveře zaváhala. Srdce jí začalo prudce bít. Uvědomila si, že nebyla v tomto pokoji ode dne, kdy Amanda přijela. Teď se jí naskytla příležitost. Obvykle neměla ve zvyku šmírovat tam, kde nemá co dělat. Ale teď je tu šance svoje podezření zmírnit nebo naopak podpořit. Vstoupila do místnosti.

Stephanie zvedla telefon. „Haló?“ řekla nevrlým hlasem.

„Ahoj, Amando.“

78

Nejdřív nemohla hlas poznat. „Kdo volá?“

„To jsem já, Richard.“

Stephanie obrátila oči v sloup. „Co ty ode mě chceš?“

Richard na okamžik zaváhal. „Co se děje?“

„Ale, měla jsem zlej sen. A je docela brzo, ne?“

„Je půl devátý,“ řekl dychtivě. „Chtěl jsem tě zastihnout, než půjdeš ven.“

„No, tak se ti to podařilo.“

„Myslel jsem, že bysme dnes odpoledne mohli společně něco podniknout,“ říkal Richard nadšeně. „Mohli bysme jít třeba do kina.“

„Mám moc práce,“ odpověděla Stephanie.

„Amando, včera to bylo pěkný, ne? Myslel jsem, že nám to spolu klape.“ Mluvil škemravým hlasem.

„Richarde,“ zasyčela do telefonu, „určitě si spolu někdy někam vyrazíme, ale zrovna teď nechci, aby mě někdo otravoval. Nashle.“

Prudce telefon položila. Otočila se ke schodišti. Uviděla pana Henleyho. Stál tam a přimhouřenýma očima ji pozoroval. Stephanie se pokusila o úsměv, ale bylo jisté, že celý její rozhovor vyslechl.

„Dobré jitro, pane Henleyi.“

„Všechno je v pořádku, Amando?“

„Ano,“ odpověděla. „Ten kluk mi zkrátka nedá pokoj.“

Chápavě přikyvoval. „No, myslím, že po tom, jak jsi ho sjela, už tě obtěžovat nebude.“

„Ne, pane. Asi jsem na něj neměla být tak hrubá.“ Nuceně se zasmála, jak si představovala, že by v takové situaci zareagovala Amanda.

Pan Henley pokrčil rameny.

„Hm, někdy je toho zapotřebí.

Podívej, Amando, jedeme dnes celá rodina do New Castle navštívit moji sestru. Zdržíme se tam přes noc. Vrátíme se až zítra večer.

Chtěla bys jet s námi?“

„Radši bych zůstala doma, jestli vám to nevadí,“ odpověděla.

„Mám spoustu učení. Ale děkuju za pozvání.“

„Budeš tu kralovat sama, až budeme pryč.“

„Ano, pane. Ručím za to, že všechno bude v pořádku.“

A musím zajet zase do Arden Glen, pomyslela si. Musím znovu ke hrobu, aby mě ten zlej sen přestal trápit.

79

Elizabeth neměla představu, co vlastně chce v Amandině pokoji hledat. Ale potřebovala se zbavit svých pochybností. Na Amandině psacím stole zahlédla sešit z dějepisu. Vrhla se na něj.

Samozřejmě! uvědomila si. Jak to že ji to nenapadlo už dřív?

Mohla si prohlédnout Amandin rukopis a porovnat ho s dopisy, které od ní dostala. Zrovna se chystala sešit otevřít, když za sebou zaslechla kroky.

„Co tady děláš?“

Elizabeth se ohlédla a spatřila Amandinu rozezlenou tvář. „Jenom jsem se chtěla podívat na tvoje poznámky z dějáku. Promiň.“

Napětí v Amandině obličeji trochu povolilo. „No dobře. Můžeš se na ně podívat pozdějc. Teď s tebou chce dole mluvit tatínek.“

Elizabeth přikývla. „Už jdu. Pojedeš s námi do New Castlu?“

„Ne,“ odpověděla Amanda bezvýrazně. „Musím se učit.“

Elizabeth odešla z pokoje a šla dolů. Když zahlédla Amandin zlý výraz, její obavy se jen prohloubily. Než bude moci podrobit svoje podezření zkoušce, musí ale ještě chvíli počkat.

Richard Tibbs zaparkoval matčino camaro v ulici, kde bydleli Henleyovi, a čekal. Amanda byla k němu včera večer po všech těch týdnech, kdy si udržovala chladný odstup, tak přívětivá. Dnes ráno po telefonu se však chovala zase pyšně a rezervovaně a byla hrubá jako první den ve škole, kdy se seznámili. Když mu včera při loučení nabídla svoje sladké rty, nabyl přesvědčení, že o něj stojí. Už se nenechá odstrčit. Něco ji určitě trápí. Potřebuje jeho pomoc. Na dně své sladké zranitelné duše se k němu v zoufalství upíná. Je připraven stanout jí po boku.

Asi po hodinovém čekání zahlédl Richard, jak auto Henleyových sjíždí po příjezdové cestě na silnici. Podíval se pořádně a uviděl vepředu pana a paní Henleyovy a na zadním sedadle Elizabeth. Kde je Amanda? Byla ke svým hostitelům tak hrubá, jako byla na něho?

Něco na Amandě neklapalo. Jaké jen může její tajemství být? Od prvního dne cítil, že něco tady není v pořádku, ale dosud se mu nepodařilo na to přijít. Dneska to vypátrá. Pomůže jí její problémy překonat a ona ho za to odmění tím nejsladším projevem náklonnosti, 80

jaký kdy poznal.

Posléze byla jeho trpělivost vyslyšena. Po nějaké chvíli se v domovních dveřích objevila Amanda a spěchala po cestičce ven.

Richard ji dobrých dvacet minut pečlivě sledoval. Kráčela rychle a zdálo se, že jde přesně za svým cílem. Richard cítil vděčnost. Mohl jít tak snadno v jejích stopách. Dovedla ho až na autobusové nádraží.

U vchodu se rozhlédla, jako by měla strach, že ji někdo pozoruje.

Potom zmizela uvnitř.

Stephanie hleděla z okna autobusu a v hlavě se jí honily všechny nepříjemnosti, které se najednou vynořily. Náhodou se zase sešla s Tedem a vrátily se jí její hrozné sny. Richard si o ní udělal špatnou představu a chce s ní za každou cenu začít chodit. A k tomu všemu jí začala Elizabeth slídit po pokoji.

„Elizabeth,“ mumlala si pro sebe.

„Elizabeth bude největší

problém. Její podezíravost den ode dne vzrůstá.“ Stephanie s tím musí něco udělat. Možná se pokusit s ní víc sblížit. Nebo se jí svěřit?

Ne, to by nebylo správné. Nakonec vždycky může odejít. Ale teď, když věnovala škole tolik energie a vynaložila tolik úsilí, aby začala nový život, by to bylo hrozně těžké.

„Porterville!“

Jakmile Stephanie vystoupila z autobusu, zamířila rovnou do Arden Glen. Během deseti minut byla v lese.

Stromy

hýřily podzimními barvami. Jejich koruny zářily

červenými, oranžovými a žlutými odstíny. Stephanie dostala strach, že se jí nepodaří najít zase tu pěšinu. Najednou se však před ní vinula cestička vedoucí k bublajícímu potoku, který ji ve snu tak děsil.

Stephanie kráčela pod stromy zalitými sluncem, v jehož paprscích svítily jasné podzimní barvy listů. Vpředu před ní se objevil potok.

Dostala se na druhý břeh a mířila si to k hrobu. Zastavila se u hustých borovic. Dlouho stála a přemýšlela, co by bylo nejlepší udělat. Věděla, že se musí na hrob znovu podívat. Tentokrát by ale mohla jít ještě o krok dál a podívat se přímo na mrtvé tělo.

„Další takový sen už bych nevydržela,“ mumlala si pro sebe.

Přistoupila k hrobu a odhrnula nejnižší větve. Měkká půda byla dosud pokryta jehličím, které teď dostalo barvu slámy. Jednou rukou 81

jehličí odhrnula.

„Jen to udělej, ať máš pokoj.“

Stephanie začala znovu rýt do půdy, když tu náhle za sebou zaslechla zapraskání větvičky. Ohlédla se a spatřila stín, který se k ní přibližoval.

„Nevím,“ svěřovala se Elizabeth rodičům. „Ale zdá se mi, že je na Amandě něco divnýho. Vůbec mi nepřipomíná tu dívku, která mi napsala všechny ty dopisy.“

Paní Henleyová se zachmuřila. „Opravdu? Hm. Možná, že máš pravdu. Jednou jsem se jí zeptala na nějaká města v New Brunswicku a zdálo se mi, že odpovídá velmi nejasně a vyhýbavě, jako kdyby o nich nic nevěděla. Já je znám jen proto, že než ses narodila, strávili jsme pár měsíců poblíž Campbella.“

Pan Henley zamyšleně přikyvoval. „Víš, dneska po telefonu to nějakýmu klukovi pěkně nandala. Neptej se mě, o co přesně šlo, ale viděl jsem její druhou stránku, a ta se mi vůbec nelíbila.“

Elizabeth se naklonila k předním sedadlům, kde seděli rodiče.

„Napadlo mě, že bychom možná měli zavolat její tetě a strýci.“

Paní Henleyová přikývla. „To není špatnej nápad.“

„Můžeme to udělat,“ odpověděl pán Henley. „Ale bude to muset počkat až do pondělka ráno. Nebude ti to vadit, Liz? Nechci, aby se musela tetička Connie vzrušovat.“

Elizabeth se opřela a všimla si, že se již blíží k tetinu domu v New Castlu. „Jo, to počká,“ řekla.

Samozřejmě tím telefonem do New Brunswicku vyjde najevo jejich podvod. Ale Elizabeth už to bylo jedno. Najednou pocítila nechuť k tomu, aby Amanda MacKenzieová s nimi bydlela dále pod jednou střechou.

82

XVII.

V kavárně naproti autobusovému nádraží v Cresswellu seděl Richard a pozoroval Amandu, jak nastupuje do autobusu na Porterville. Jel do Porterville a počkal na ni na nádraží. Když Amanda vystoupila z autobusu, celou cestu do Arden Glen šel za ní.

Sledoval ji až do lesa.

„Tak tohle jsi měla dnes odpoledne v plánu?“ zeptal se, když se otočila a pohlédla na něj.

Amanda se rychle postavila a stírala si špínu z rukou. „Richarde!

Co tady děláš?“

„Chci ti pomoct,“ odpověděl. „Včera večer nám to spolu tak klapalo.“

Amanda ho zpražila. „Trochu si to maluješ.“

Richard ji neposlouchal. Musel jí to říct. Potřeboval si ztišit nervy.

„Čekalas, až Henleyovi odjedou. Proč to děláš, Amando?“

Amanda postoupila na paseku. „Co ode mě chceš, Richarde?“

Richard se znovu podíval pod větve stromů. „Chodíš ráda do přírody, Amando?“

„Do toho ti nic není.“

Richardův obličej zvážněl. „Myslím, že mi do toho je. Podívej se, sledoval jsem tě až na autobusové nádraží. Dobře jsem si všim, do kterýho autobusu jsi nastoupila. Pak jsem jel napřed a počkal si, až vystoupíš v Porterville. Není mi jasný, pročs jela až sem.“

Amanda se snažila projít kolem něho a utéci. „Už musím jít.“

řekla.

Richard ji popadl za rameno. „Počkej. Pomůžu ti. Chtěla ses tady rejpat v zemi. Co hledáš?“

83

Pokrčila rameny. „Nic. Jenom se mi tady líbí. Přivedla mě sem kamarádka.“

„Kdo?“ zeptal se rychle.

„Prostě jedna kamarádka.“

Ohlédl se jí přes rameno. „Kamarádka, která leží támhle pod tím stromem?“ Nechápal, jak ho to napadlo, ale najednou si byl jistý odpovědí na svoji otázku. Šel zpátky k hustým větvím borovic.

Amanda ho zarazila. „Ne, nic tam není. Hledala jsem houby.

Kamarádka mi řekla, že na tom místě rostou.“

„Houby? Tomu nevěřím. Podívám se sám.“ Pohlédla mu zblízka do tváře. Oči jí ztvrdly. „Řekni mi, co ode mě chceš, Richarde?“

„Máš nějaký problémy a já ti chci pomoct, nic víc. Už jsem ti to říkal.“ Richard cítil její neklid a zmatení, ale byl rozhodnutý nenechat se odradit.

Na okamžik se upřeně pozorovali. Nakonec Amanda řekla:

„Dobrá, budeme hrabat spolu. Ukážu ti to svoje malý tajemství.“

Společně smetli vrchní vrstvu půdy s jehličím. Richardův dech se zrychlil, děsila ho myšlenka na to, co asi objeví. Byl však rád, že dělá něco dohromady s Amandou, že je v její blízkosti. Zasvětí ho do svého tajemství. Konečně ji bude moci zachránit.

Když se dostali až na kameny, Richard s odhrabáváním přestal a pohlédl na Amandu. „Co to tady tak smrdí? Je to odporný. Copak jsi tu něco pohřbila?“

Pohlédla mu do tváře a usmála se.

„Nejmenuju se Amanda,

Richarde. Jsem Stephanie. Amanda je tady dole. Podívej.“ Ve spěchu odhrnula pár kamenů a nasměrovala Richardovy oči rozšířené hrůzou na odhalenou část hrobu.

Richard soustředěně hleděl dolů, až rozeznal mrtvé tělo pokryté jehličím a hlínou. Zvedl se mu žaludek. Vtom mu dopadl kámen na hlavu a on se sesul přímo do mělké prohlubně Amandina hrobu.

Stephanie musela rychle zvážit, co bude dál dělat. Nahrnula na Richardovo tělo kameny, hlínu i vrstvu jehličí a spěšně vyběhla na paseku. Náhle zaslechla z lesa hlasy. Byly to skutečné hlasy nebo už začíná bláznit? Naslouchala. Bylo slyšet více hlasů a zdálo se, že se přibližují.

84

Stephanie začala panikařit. Nebude se schovávat pod stromy. Bylo by to riskantní, tam by ji našli. Hlasy se přiblížily. Stephanie přeskočila přes potok a rozběhla se pěšinkou k cestě, která vedla z lesa.

Když byla z dosahu Arden Glen, zahlédla při kraji silnice zaparkované Richardovo camaro. V prvním momentě ji napadlo, že si auto vezme, pak si ale uvědomila, že nemá klíčky. Vydala se do města pěšky a modlila se, aby ji nikdo neviděl.

Kdykoliv zaslechla, že se blíží nějaké auto, skočila zpět do lesa a zůstala v úkrytu, dokud silnice nebyla volná. Konečně se jí podařilo dojít do Porterville, aniž by ji někdo spatřil. Doběhla na nádraží a podle jízdního řádu zjistila, že jí právě ujel autobus. Další jel až za dvě hodiny.

„Co budu dělat?“

Zhluboka se nadechla. Mohla utéci někam daleko a začít znovu.

Ale na to potřebuje peníze a svoje oblečení.

Henleyovi se vrátí až v neděli večer. Mohla by jet zpátky do Cresswellu a vzít si, co potřebuje. Věděla, že pan Henley má nějaké peníze schované v horní zásuvce svého prádelníku. Kdyby vypadla v sobotu večer, měla by k dobru celý den, než by přišli na to, že zmizela.

Nervy měla napjaté. Posadila se do křesla v čekárně před televizi.

Bylo třeba vhodit dvacet pět centů, aby se televize na čtvrt hodiny spustila. Stephanie horko těžko překonávala rozčilení, které ovládlo celé její tělo. Všimla si, že k ní přichází policista.

„Promiňte, slečno.“

Pohlédla na něho. „Ano?“ hlas jí přeskočil.

„Nemůžete tady sedět, jestliže se nechcete dívat na televizi,“

odpověděl. „Takové jsou předpisy.“

Stephanie si prošacovala kapsy, až našla dva čtvrťáky.

„Promiňte,“ omlouvala se. „To jsem nevěděla.“

Zasunula mince do přístroje. Černobílá televize oživla. Stephanie upřela pohled na obrazovku. Policista odpochodoval, aniž by si všiml jejího vystrašeného chování.

„Musíš se umejt,“ vzpomněla si s hrůzou.

Honem spěchala do umývárny, tam, kde se minule převlékla za 85

Amandu. Umyla si ruce a obličej a šla ke stánku s občerstvením koupit si limonádu. Vyžádala si také další pětadvacetníky na televizi.

Znovu se posadila do křesílka, cucala limonádu a oči upřela na šedou obrazovku. Vůbec nevnímala, co hrají. Jenom chtěla vypadat jako spořádaný občan čekající na autobus. Očima stále přelétávala k hodinám na zdi. Čas se neuvěřitelně vlekl.

„No tak!“

Do odjezdu autobusu jí dosud zbývala ještě celá hodina. Hodila do televize další dva pětadvacetníky. Protrpěla nekonečnou půl hodinu, dokud se na obrazovce neobjevily zprávy.

„Dobré odpoledne, tady Scott Roman se speciálním

zpravodajstvím z Porterville. V oblasti Arden Glen byla dnes nalezena mrtvá těla mladého muže z Cresswellu a mladé ženy.“

Stephanie nechtěla věřit uším. Už? divila se. Hrob museli objevit ti turisté hned po jejím útěku.

„… jménem Richard Tibbs, student třetího ročníku na Cresswell High. Tělo mladé ženy bylo identifikováno jako Stephanie Rendellová…“

„Já?“

Samozřejmě? Přece pohřbila svoji totožnost s Amandou. Mají za to, že dívka v hrobě je Stephanie.

„… spojení mezi Tibbsem, který zemřel nedávno, a značně rozloženým ženským tělem pokládá policie za podivný případ vraždy s následnou sebevraždou…“

Stephanie se krátce zasmála. Nemohla tomu uvěřit. Je tedy mimo podezření, alespoň zatím.

„… policie má za to, že Tibbs musel dívku zavraždit tak před čtyřmi nebo pěti týdny a potom se znovu vrátil na místo činu a pod tlakem svědomí zabil sám sebe.“

Co jiného by je však mohlo napadnout? Nezanechala po sobě žádné stopy, které by mohly odhalit Amandu MacKenzieovou. Může jet zpátky a pokračovat tam, kde přestala. Nikdo ji nebude podezírat.

Může popřít, že by o Richardovi něco víc věděla. Koneckonců zrovna odmítla jeho pozvání na schůzku. Elizabeth může potvrdit, že si Amanda o Richardovi vždycky myslela, že je to blázen.

„… žádné příbuzné Stephanie Rendallové se nepodařilo zjistit…“

86

„Vážení cestující, prosím o pozornost. Nyní odjíždí autobus do Cresswellu a dále na jih…“

Když nastoupila do autobusu, zářila Stephanie blahem.

Uvědomovala si, že se bude muset tvářit ztrápeně, až se o Richardově sebevraždě ‚dozví’. Nejtěžší bude přesvědčit Elizabeth.

Stephanie na ní bude asi muset nějakou chvíli pracovat.

Dorazila do Cresswellu a vydala se pěšky domů. Netušila, co ji doma čeká, dokud nevstoupila do domu Henleyů. Z obýváku vyřvávala televize.

„Elizabeth?“

Nikdo neodpovídal.

Stephanie prošla halou a vstoupila do obýváku. Někdo seděl v křesle pana Henleyho. Když spatřila vysoké kožené boty, pochopila, že to nebude Elizabethin otec.

„Ty!“

Ted se na ni zubil. „Stephanie!“

Byla vzteky bez sebe. „Jak ses sem dostal?“

„Hele, Steph, přece mě znáš. Málokdo se umí vloupat do bytu jako Ted Dorak.“

Ukázala na dveře. „Vypadni. Okamžitě vypadni!“

Z a s m á l s e . „Ale no tak, Stephanie. Vlastně počkej. Ty jsi Amanda. Stephanie je mrtvá. Našli její tělo v lese – jak se to tam jmenuje? Arden Glen?“

Oči se jí rozšířily strašlivým poznáním. „Nic na mě nemáš!“

Vztyčil se. „Ne? Myslím, že se mejlíš, Steph – totiž chci říct, Amando. Zrovna jsem chtěl z tohodle města pláchnout. Zejtra už bych tu nebyl. Ale v místě, kde bydlím, je laciná televize. Dívám se a najednou vidím tu zprávu, bylo to asi tak před hodinou. A hned jsem si to dal dohromady. Steph tu Amandu oddělala a teď se za ni vydává. To dávalo smysl. Proto jsi nebyla nadšená, když jsi uviděla svýho starýho kamaráda Teda.“

„Jsi hnusnej, Tede.“

Rozhodil paže. „Hele, já nejsem žádnej vrah. V porovnání s tebou jsem svatej. Ale to musím uznat, Steph, že máš silnej žaludek.“

Povzdechla si. Věděla, že pro ni není úniku. „Co ode mě chceš, Tede?“

87

„Prachy.“ Rozhlédl se po pokoji. „Tady to smrdí prachama.“

„Potřebuju čas,“ odpověděla. „Můžu starýho obrat, ale musíš mi dát aspoň pár dní.“

Podezíravě si ji prohlížel. „Nevím, jestli ti teď můžu věřit. Teď když vím, že jsi vrah.“

Přistoupila k němu blíž, rukama ho pohladila po hrudníku. Musí se mu podrobit. „Jestli chceš, abych měla balík, musíš mi dát čas,“

lísala se k němu.

Slabě se usmál.

Dlouze ho políbila. Pak řekla: „Stejně už mám tohodle místa po krk. Kam půjdeš?“

„Na západ,“ odpověděl. „Nebo na jih. Co na tom záleží?

Poslouchej, myslíš, že to zmákneš?“

„Určitě,“ odpověděla.

„Tak dobrá,“ řekl Ted. „Do pondělka máš čas. Ale jestli to nezvládneš, roztroubím, co vím, a budeš se smažit, Steph. Budeš se smažit v pekle.“

88

XVIII.

V pondělí ráno seděla Elizabeth s rodiči u snídaně. Zpráva o Richardu Tibbsovi ji zarmoutila. Nikdy ho neměla zrovna v lásce, ale měla ho dost ráda na to, aby jí bylo líto, že zemřel. Nemohla uvěřit tomu, že tu dívku zabil, nemluvě o tom, že by byl schopný sebevraždy.

Pan Henley si dceru starostlivě prohlížel. „Elizabeth, miláčku, trápí tě něco?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, jenom jsem zrovna myslela na Richarda.“

Pan Henley si povzdechl. „Je to nepříjemná věc. Nejdřív zabil ji a potom sebe.“

Paní Henleyová se podívala na schody. „Kde je Amanda?“

„Ve svém pokoji,“ odpověděla Elizabeth. „Dneska nejde do školy.“

„Nechodila s tím chlapcem?“ zeptal se pan Henley.

„Tak trochu,“ odpověděla Elizabeth. „Ale nikdy se s ním necítila dobře. Asi měla pravdu.“

Paní Henleyová ji pohladila po ruce. „Proč si o ní nezjistíš, co potřebuješ?“

„Dobře, mami. Ale myslela jsem, že bychom ten telefon mohli odložit na zítra. Víš, nikdy neměli dobrej vztah. Možná, že kdyby se teď o nich něco dozvěděla, ještě víc by ji to rozrušilo.“ Chtěla jim zatelefonovat bez vědomí rodičů. Kdyby se její podezření potvrdilo, byla rozhodnutá najít nějaký způsob, jak si s tím poradit sama.

„Asi máš pravdu, miláčku,“ odpověděla paní Henleyová. „Zatím to může počkat.“

Elizabeth vstala od stolu a šla nahoru. Zrovna vystupovala do 89

prvního patra, když zaslechla Amandin hlas. S někým rozčileně hovořila u svého telefonu. Elizabeth se zastavila a poslouchala.

„Ne, ne. Neboj. Ty prachy mít budu. Pojedu poledním autobusem na sever… Cože?… S ní si nedělej starosti. Jestliže mi bude Elizabeth překážet, skončí jako ty dva…“

Elizabeth se odplížila zpátky dolů. Políbila maminku na rozloučenou a šla k autu. Jela do školy. Když zaparkovala před školou, šla hned do posluchárny, kde před vyučováním zkoušeli členové dramatického kroužku zimní představení. Měla už svůj plán.

Musí najít svoji starou kamarádku Carol Leedsovou. V poslední době se už příliš nestýkaly, ale jejich staré přátelství nebylo ničím narušené. Elizabeth si byla jistá, že Carol její záhadný host nikdy neviděl. Znala herecké schopnosti Carol a věděla, že právě její umění sehraje v Elizabethiných plánech podstatnou roli.

„Jdu ven, Amando!“ zavolala paní Henleyová. „Nepotřebuješ něco?“

Stephanie otevřela štěrbinu dveří. „Ne, paní. Ale děkuju.“

„V ledničce je nějaké ovoce a pár vdolečků. Měla bys něco sníst, Amando.“

„Ano, paní. Nasnídám se.“

Stephanie stála za dveřmi oblečená. Byla připravená k odchodu, ale než opustí Cresswell, zbývá jí ještě spousta práce.

Když zaslechla zaklapnutí venkovních dveří, rychle vyšla z pokoje, v jedné ruce kufr, ve druhé plátěnou kabelu. Teď musí svůj plán dokončit. V prvním patře vstoupila do ložnice manželů Henleyových. Otevřela zásuvku prádelníku a pod spodním prádlem pana Henleyho našla kožený váček s penězi zavřený na zip. Jednou večer si všimla, jak z něho bere peníze. Otevřela sáček a vyndala zelený svazek bankovek. Napočítala deset padesátidolarovek. V

dalším svazku bylo deset desetidolarovek. Celkem to dělalo šest set dolarů. Odejde z Cresswellu a pro začátek jí to bude stačit.

Dala peníze zpátky do portmonky a hodila ji do plátěné tašky.

Sešla po schodech dolů a opustila dům. Na rohu si zavolala taxík a čekala na něj v nedaleké kavárně. Dneska si nemůže dovolit, aby ji někdo viděl, jak kráčí na nádraží.

90

XIX.

Autobus vyjížděl z Cresswellu a Stephanie se dívala z okna. Byla opět na útěku. Až se dostane na Cape Cod, zdrží se tam pár dní a pak pojede zase dál. Nikoho nemůže napadnout, že se vypravila právě tam.

„Promiňte, že vás obtěžuju, slečno.“

Stephanie se otočila a spatřila mladou ženu, která se na ni mile usmívala. „Prosím?“

„Neměla byste drobné za padesátidolarovku?“ zeptala se dívka.

Stephanie rozšířila oči údivem, když viděla, že dívčina náprsní taška je plná peněz. „Ano, samozřejmě. Hned.“

Odpočítala pět desetidolarovek z peněz, které měla v koženém sáčku.

„Mockrát vám děkuju,“ řekla dívka. „Na příští zastávce si chci koupit něco k jídlu a víte, jak v bufetu neradi dávaj nazpátek na padesátidolarovku.“

Stephanie přikývla a prohlížela si nevinně vypadající mladou ženu. „Tak vy jedete na Cape Cod?“

„Ano. Proč se ptáte?“ odpověděla dívka. „Jedu. Vy také?“

Stephanie přikývla. „Slyšela jsem, že v tuhle roční dobu je tam krásně.“

„Ano, slyšela jsem totéž.“

„Jedete navštívit nějakou rodinu?“ vyzvídala Stephanie.

„Ne, jenom si jedu na pár dní odpočinout.“ Stephanie se usmála.

„Já taky. Říkají mi Amanda.“

„Já jsem Carol. Těší mě.“

Stephanie se přesunula na sedadlo u uličky, aby byla Carol blíž.

91

„Ceká nás dlouhá cesta, Carol. Moc toho nenamluvím, ale ráda poslouchám.“

„Mě musíte hlídat,“ vtipkovala Carol. „Nebo vás budou brnět uši.“

„S tím počítám,“ řekla Stephanie. „Vyprávějte mi o sobě všechno.

Každej detail.“

Stephanie se domnívala, že našla zlatý důl. Tentokrát se za tu dívku nebude vydávat, jako v případě Amandy MacKenzieová. To byla její největší chyba.

Místo toho ji jen zabije a sebere jí peníze. Bude to tak dělat po celé zemi. Je to dobře vymyšlené. Může takhle cestovat a na každé zastávce měnit svůj vzhled, aby ji nemohli identifikovat. Bude lovit jako lvice, svoji kořist si vezme tam, kde ji najde.

„Už jste někdy na Cape Cod byla?“ ptala se Carol.

„Ne,“ odpověděla Stephanie. „Ale chvíli se tam zdržím. Můžeme si prohlížet město společně.“

„Proč ne,“ souhlasila Carol. „Můžeme se procházet po pláži, povalovat se po dunách. Už se tak těším.“

Stephanie si představovala, jak dívku při nejbližší možné příležitosti ubije klackem. Vezme si její peníze a příštím autobusem ujede. Než najdou její tělo, bude dávno pryč.

„Porterville,“ oznámil řidič.

„Mám nápad,“ řekla Stephanie. „Co kdybysme tady vystoupily a udělaly si piknik. Za hodinu mužem dalším autobusem pokračovat.

Co tomu říkáš?“

„Jasan,“ řekla Carol nadšeně. „To je výbornej nápad. Kam ale půjdeme?“

„S tím si nedělej starosti,“ uklidňovala ji Stephanie. „Tady na kraji města je velkej park. Tam určitě najdem místo, kde si mužem udělat piknik.“

Když vystoupily z autobusu, obrátila se Carol ke Stephanii. „Hned jsem zpátky. Potřebuju si odskočit.“

„Jasně,“ odpověděla Stephanie. „Sejdeme se támhle u těch automatů.“ Uviděla Teda, jak čeká na konci nástupiště. Rychle mu dala znamení, aby tam zůstal. Ted měl v plánu jet s ní na Cape Cod.

Stephanie však měla jiné úmysly.

92

Když Carol odešla, zamávala na Teda, aby k ní přišel. Přibližoval se pomalým krokem, na tváři samolibý úsměv.

„Máš ty prachy, Steph?“ zeptal se.

„Ne tak zhurta. Ta holka má u sebe celej poklad,“ říkala nadšeně.

„Chci ji pozvat na piknik. Koukej se vytratit. Za hodinu se sejdem tady.“

Na chvíli se zamyslel. Poznala, že jí nevěří, ale věděla, že není schopen vymyslet něco lepšího. Stejně byla přesvědčená, že až přijde čas, zvládne i Teda.

„Tak jo,“ souhlasil. „Budu se tvářit nenápadně a půjdu se dívat na telku.“ Nedbale došel do čekárny, vhodil dva čtvrťáky do televize, pustil si nějakou soutěžní hru a posadil se do křesílka.

„Tady je kazeta,“ řekla Carol a podávala druhé dívce na toaletě malý magnetofonek. „Pozvala mě na piknik. Tak jaká jsem byla?“

„Skvělá!“ vykřikla Elizabeth. „Tak a teď běž k ní a řekni jí, že si chceš na chvilku sednout. Už je to skoro za náma.“

Carol se zachovala podle instrukcí. Elizabeth vyšla asi za deset sekund po ní. Zastavila se na začátku chodby vedoucí k toaletám a dala znamení třem mužům ve vycházkových oblecích.

„Tak už pojď,“ naléhala Stephanie na svoji náhle unavenou oběť.

Postavila se a vtom se jí před očima objevila svalnatá ruka s pečlivě ostříhanými nehty svírající placku detektiva. Zalapala po dechu a znovu se posadila. Zvedla oči a uviděla Elizabeth, jak si ji naposledy prohlíží. Po chvíli se Elizabeth otočila a odcházela pryč, s Carol po svém boku.

Sto metrů odtud vytáhly dva páry silných rukou z televizního křesla Teda. Oči měl upřené na obrazovku, kde právě šťastně se usmívající soutěžící vyhrál pětadvacet tisíc dolarů za správnou odpověď na otázku, kde se nachází řeka Irrawaddy.