Barbara a Scott Siegelovi

Stopy hrůzy 28

Poslední strach

I.

Byly okamžiky, kdy Andy Moser začínal pochybovat o tom, jestli vůbec ještě žije.

Ostatně, ve světě duchů, kde se náhodou ocitl, byli mrtví všichni.

Když se však dotkl Elizabeth, uvědomil si, že je živý až moc. Stačilo, když se na ni jen podíval, nebo na ni pomyslel, a srdce se mu rozbušilo jako zvon, což byla neklamná známka toho, že je ještě naživu. Mrtvolám a duchům přece srdce nebije.

Andy seděl se zkříženýma nohama na břehu řeky, která protékala územím Země duchů a zbožně zíral na Elizabeth Tellerovou. Bylo jí šestnáct, tady vlastně, šestnáct jí bylo už skoro po třicet let. Abyste to vůbec pochopili, Elizabeth byla na rozdíl od Andyho duchem, a proto nestárla. Takže jí bylo pořád šestnáct jako tehdy, když zemřela, a když se dostala do Země duchu. S dlouhými tmavými vlasy a krásným výrazným obličejem však rozhodně jako duch nebo strašidlo nevypadala. Za jejíma pronikavýma tmavýma očima se skrývalo něco, co Andymu zrychlilo tep a rozproudilo krev, kdykoliv se na ni jen podíval.

Poznal Elizabeth čistě náhodou a ona ho sem do neskutečného světa mrtvých vlastně přivedla. Přišla k němu domů jen omylem, protože hledala svoji umírající kamarádku, která tam kdysi bydlela, ale která se mezitím přestěhovala. Elizabeth ji chtěla odvést na onen svět, ale byla moc překvapená, když místo své dávné přítelkyně našla Andyho. Vysvětlila mu, odkud je a co hledá, ale Andy jí nechtěl napřed ani věřit.

Popravdě řečeno, považoval ji za cvoka a její vyprávění o Zemi duchů považoval za hloupé bláboly duševně nemocné dívky. Právě 4

tehdy se do domu vloupali nějací zloději, kteří mysleli, že tam nikdo není. Když si však všimli Andyho, chtěli ho zabít, aby neměli žádného svědka. Jeden z nich se ho snažil udeřit bejsbólovou pálkou, ale v posledním okamžiku Elizabeth Andyho zachránila a přenesla ho do Země duchů, o jejíž existenci předtím pochyboval.

Pak ale vyvstal problém, jak se vrátit zpět mezi živé. Elizabeth najednou nedokázala najít cestu zpět do normálního světa. A tak spolu vandrovali světem duchů a hledali způsob, jak Andyho vrátit, kam patřil.

Při svém strastiplném putování zažili spoustu neuvěřitelných a hrůzostrašných okamžiků. Museli čelit příšerám, upírům a zrůdám, které se je snažily zabít. Ale nakonec se na ně usmálo štěstí. Strážce Mlhy, vládce Země duchů, jim slíbil pomoc. Andy se už domů do života hrozně těšil, ale zároveň si uvědomoval, že tím ztratí Elizabeth. Ona se už mezi živé nikdy vrátit nemohla. Musela být ve světě duchů jako statisíce ostatních zemřelých, kteří nemohli nalézt klid a pokoj, protože si ze života přinesli dluh, který napřed museli splatit. Až pak mohli dosáhnout věčné blaženosti.

Andy si moc přál, aby i jeho mrtvá přítelkyně Elizabeth našla konečně spásu a mír, ale nedokázal si představit, jak bez ní bude žít.

Zamiloval se do ní a uvědomoval si, že mu bude scházet. Jak o tom přemýšlel, díval se do její krásné tváře a byl ze všeho trochu smutný.

„Na co myslíš?“ zeptala se ho, když si všimla jeho upřeného pohledli. ‚ „Ale, jen tak…“ zamumlal rozpačitě.

„Ven s tím,“ pobízela ho. „Znám tě už dost dobře, abych věděla, že se ti něco honí v hlavě a že máš něco na srdci. Vidím přece, jak se tváříš.“

„To se ti jen něco zdá,“ bránil se a předstíral překvapení. „No fakticky, netuším ani, o čem vlastně mluvíš.“

Elizabeth však dále naléhala a Andy poznal, že se hned tak nevzdá. Nechtěl jí říct úplně všechno, a tak si začal trošku vymýšlet.

„Jen mě něco napadlo…“

„Co?“

„Chtělo by to tu trochu života. Měli bychom založit studentský výbor, nebo tak něco. Prostě donutit místní duchy k aktivitě a zorganizovat je, aby se něco dělo. Je tu šílená nuda a otrava. Tak 5

mrtvé místo jsem ještě nezažil, fakt že ne.“

Zasmála se a zavrtěla hlavou.

„Máš pravdu. Země duchů opravdu není příliš zábavná, ale nemůžeš říct, že by ses tu právě nudil. Jen si vzpomeň na všechny ty zrůdy a příšery, které nás pronásledovaly. Ale vůbec, nesnaž se to zamluvit. Určitě jsi nemyslel na studentský výbor. Mě tak snadno neobalamutíš. My duchové totiž máme nadpřirozené schopnosti a moc dobře poznáme, když nám někdo lže. Tak ven s tím.“

Teď se zase zasmál Andy.

„Dostala jsi mě.“

„To bych řekla. Určitě přede mnou něco tajíš. Vidím ti až do žaludku.“

Andy si uvědomil, že v něm opravdu dokáže číst jako v otevřené knize. Další z výhod duchů. Jen doufal, že nevěděla úplně všechno, o čem předtím přemýšlel. Nebylo by mu to příjemné.

„Myslel jsem na svou cestu zpět do života a na to, kdy už konečně potkáme Strážce Mlhy.“

„Nějak se nemůžeš dočkat, až budeš zpět u své přítelkyně.“

„U jaké přítelkyně? Co to povídáš?“ zeptal se a překvapeně se jí podíval do očí. Tvářila se divně a vypadalo to, jako by teď zase pro změnu chtěla něco tajit ona.

„A co Mindy? To už jsi na ni zapomněl?“

„Ale Mindy není moje holka, to přece víš.“

„Ale zajímal ses o ni. Sám jsi to přece řekl.“

„Možná, ale nikdy jsem s ní doopravdy nechodil. Vážně, věř mi,“

dodal a znovu se na ni pátravě zadíval. „A vůbec, co to do tebe vlastně tak najednou vjelo? Proč ten výslech?“

Odvrátila hlavu a chvíli nic neříkala.

„Co budeme dělat?“ zeptal se, aby přerušil tíživé ticho. „Kdy už se objeví Strážce Mlhy?“

„Jsme asi jediní, kdo se dostal až sem,“ odpověděla tiše. „Ještě jsem nikdy neslyšela, že by se někomu podařilo dojít až k pramenům řeky. Mohli bychom tu zůstat a být tak v klidu a v bezpečí.“

A spolu, chtěla dodat, ale radši mlčela.

„Já nevím,“ odporoval. „Třeba sem někdo dorazil už dávno před námi, ale nikdo z těch, kterým se to podařilo, se nevrátil zpět, aby to 6

mohl ostatním vyprávět. Proto jsi o tom nemohla nikdy slyšet. Ale…

nebojíš se spíš, že se nám to nepovede a že to nedokážeme? Proto bys tu radši zůstala, viď?“

„Kdepak. O sebe strach nemám. Bojím se jen… bojím se jen o tebe. Nechtěla bych, aby… aby…“ nevěděla, jak větu dokončit, aby mu neprozradila, co cítí.

Andy byl z jejího prohlášení trochu nesvůj. Že by cítila to samé, jako on? Ale to není možné. Duchové přece žádné emoce nemají, tak jak by se do něho Elizabeth mohla zamilovat, jako on se zamiloval do ní?

„Hele, tím, že tu zůstaneme, se nic nevyřeší,“ začal. „Nejde jen o mě. Jedná se i o tebe, ty přece musíš najít věčný klid a odpočinek a Strážce Mlhy by pro tebe mohl třeba něco udělat.“

„Kdepak, to není v jeho moci,“ namítla.

„Myslíš? Mohl by ti alespoň poradit, nebo se přimluvit u toho, kdo o tom rozhoduje.“

„Takže chceš zkrátka říct, že bychom měli pokračovat podél řeky?“

„Máš snad jiný nápad?“

Sklopila oči. „Jak chceš. Můj návrh zůstat tady u řeky se ti zkrátka nezamlouvá, je to tak?“

„Ale ne,“ odporoval a chytil ji za ruku. Ucukla a odvrátila tvář.

„Máš pravdu,“ řekla po chvíli. „Musíme jít dál. Půjdeme pořád dolů po řece až tam, kde bude proud natolik silný, aby unesl vor.

Musíme pokračovat v cestě.“ Její hlas zněl smutně a dívala se na Andyho tak pronikavě, až se zachvěl. Napadlo ho, že na ten její upřený pohled nikdy nezapomene.

„Tak pojďme, ať už jsi zpátky mezi živými. Vždyť tam patříš, je to tvůj domov.“

Pokračovali v cestě a šli mlčky podél řeky, která šuměla a šplouchala u jejich nohou jako malé hravé dítě, dítě které však rychle rostlo a měnilo se přímo před jejich očima. Proud byl čím dál širší a mohutnější.

„Kolik kilometrů jsme už asi urazili, co myslíš?“ zeptal se Andy nezvykle zamlklé Elizabeth.

„Nevím, proč? Jsi už unavený?“

7

Andyho její otázka trochu popudila. Nechtěl připustit, že byl už opravdu na konci sil, zatímco ona byla pořád svěží a odpočatá.

Duchové totiž necítí únavu, hlad ani žízeň, netrpí zimou ani horkem.

Cítí jen extrémní teplotní rozdíly, jako když je například sežehne oheň, nebo když je mráz promění v kus ledu. Andy si uvědomoval, že tím proti němu má Elizabeth velikou výhodu, a že se jí nemůže nikdy vyrovnat. Ve všem ho překonala. Někdy mu to šlo hrozně na nervy.

„Malá přestávka by neuškodila,“ připustil vyčerpaně.

Elizabeth se posadila na břehu řeky a Andy se s hlasitým žuchnutím svalil vedle ní. Během vteřiny usnul.

Snažil se nesnít, protože ve světě duchů se všechny jeho sny uskutečňovaly. Nechápal, jak je to možné. Cokoliv se mu zdálo, zhmotnilo se ve skutečnost. Stvořil tak už několik příšer, se kterými pak museli bojovat. Proto se tentokrát snažil radši žádné sny nemít, jenže se mu to moc nedařilo. Jakmile usnul, začaly z jeho podvědomí vyplouvat různé představy a jeho fantazie pracovala naplno. Naštěstí to nebylo nic tak nebezpečného jako obvykle.

Zdálo se mu, že postavil vor, a že na něm spolu s Elizabeth sjížděli řeku. Bylo to docela hezké. Vor klouzal po mírných vlnách a oni se na sebe usmívali a bylo jim dobře. S Elizabeth mu bylo dobře vždycky. Najednou se však řeka rozbouřila a mohutné vlny začaly jejich plavidlem házet sem a tam. Rozkymácený vor tančil divoce po kalných vlnách a Andy s Elizabeth měli co dělat, aby se na něm vůbec udrželi. Bylo jen otázkou času, jak dlouho vor vydrží. Andy si hned v podvědomí zakazoval snít něco tak ošklivého a začal sebou ze spaní házet a něco vykřikovat. Elizabeth s ním prudce zatřásla.

„Vzbuď se!“ vykřikla. „Už se to zase stalo. Zase se ti něco zdálo.“

„Co je? Co se děje?“ mumlal rozespale, protože hned nechápal, kde je a co se děje.

„Měls nějaké zlé sny,“ vysvětlovala mu. „Bála jsem se jen, aby to nedopadlo jako vždycky.“

Andy vyskočil a s obavami se rozhlížel kolem sebe. Čekal, že někde uvidí nějakou nebezpečnou zrůdu ze svých snů, která se je chystá napadnout.

„Neboj,“ uklidňovala ho. „Tentokrát jsem tě vzbudila včas.“

8

„Co se mi to zdálo?“ ptal se a protíral si oči.

„Jen se podívej sám,“ řekla a ukázala na řeku.

Andy se otočil a uviděl zbrusu nový vor. Vypadal skvěle.

„No jo! Už si vzpomínám,“ řekl a podrbal se ve vlasech. „Že se mi ale povedl, co říkáš?“

„Jenže na něco jsi zapomněl,“ vytkla mu s úsměvem.

„Na co?“

„Nevysnil jsi žádná pádla.“

„Jak jsem mohl?“ bránil se. „Vzbudila jsi mě moc brzo.“

„Brzo? Naopak. V poslední chvíli. Kdybych tě nechala ještě chvíli spát, mohl se s námi ten vor převrátit a šli bychom ke dnu.“

„Ani mi to neříkej,“ zarazil ji. „Nebo o tom budu přemýšlet a mohlo by se mi to opravdu ještě zdát. A vůbec, když už jsem stvořil tak krásný vor, nemohla by ses laskavě postarat alespoň o pádla?“

„Už pro ně běžím,“ odpověděla se smíchem, ale pak se zarazila a zatvářila se starostlivě: „Ale jen abys tady zatím…“

„Abych co?“ opáčil.

„Abys znova neusnul. Kdoví, co by se ti zase mohlo zdát. Tvoje sny jsou někdy nebezpečné. Co kdyby se ti zdálo něco o mně?“

Andy se začervenal.

Taky ho to napadlo.

Za chvíli už oba seděli na voru a odstrkovali se provizorními pádly z větví, která Elizabeth pohotově sehnala v blízkém lesíku.

Proud reky byl mírný a obloha nad jejich hlavami klidná, a tak se zdálo, že jim žádné nebezpečí nehrozí. Přesto měli oba oči jako na stopkách a ostražitě se rozhlíželi na všechny strany. Dobře věděli, že ve světě duchů není o nečekaná překvapení nikdy nouze.

Po chvíli plavby se krajina na obou březích značně změnila. Místo stromů viděli jen pokroucené, uschlé pahýly a spoustu velkých kamenů. Jejich povrch byl zvrásněný a rozrytý, snad rozpukaný velkým žárem. Vypadaly, jako by je sem vyvrhlo samo peklo.

Andy se znovu podíval na oblohu. Byla jako vždy žlutá a nic nenaznačovalo tomu, že by se mělo přihodit něco neobvyklého, co by jim znemožnilo uskutečnit jejich záměr. Snad vše proběhne bez potíží, pomyslel si a chtěl to také hned říct Elizabeth. Pak se radši rozhodl mlčet, aby to nezakřikl.

9

Zatnul zuby a pádloval dál jako o závod. Snad to přece jen dokážou, snad se jim to podaří.

Elizabeth zřejmě myslela na stejnou věc, protože se spokojeně usmívala. Všechno vypadalo tak nadějně. Najednou se však její úsměv změnil ve výraz hrůzy.

„To snad ne!“ vykřikla a zděšeně zírala k obzoru.

Andy se otočil směrem, kterým se dívala, a ztuhl hrůzou.

Leknutím mu málem vypadlo pádlo z ruky.

Obloha se začínala pokrývat tmavými rudými mraky, ve kterých se modře a oranžově míhaly blesky.

„Co to je?“ hlesl.

„Změna počasí,“ odpověděla Elizabeth. „Jen se obávám, že na ni nejsme patřičně oblečení.“ Andy vždy obdivoval její smysl pro černý humor, ale tentokrát se nezasmál. Beze slova se na ni podíval a sevřel pádlo pevně v ruce. Pak oba začali pádlovat se zvýšeným úsilím a s nadějí, že tomu blížícímu se peklu přece jenom uniknou.

Andy se snažil držet tempo s Elizabeth, ale ta ho jako už tolikrát hravě překonala. Její paže se míhaly jako nějaký stroj a zdála se být stále při síle, zatímco on už sotva držel pádlo v unavených rukou.

Znovu se ohlédl a viděl, že je rudé mraky dostihují. Téměř celá obloha už jimi byla pokryta a jeden blesk stíhal druhý.

„Rychleji!“ vykřikla Elizabeth.

„Já už nemůžu,“ zasípal vyčerpaný Andy.

„Musíš!“

„Fakt to nejde. Nezvládnu to. Snad bychom měli zamířit ke břehu a někde se schovat.“

„Na to hned zapomeň. Co když tam nenajdeme vhodný úkryt?

Vždyť ani nevíme, co se to vlastně chystá.“

Oba zvedli hlavy a zoufale se zadívali do rudých mraků, které už byly nad jejich hlavami.

„Naše jediná šance,“ pokračovala Elizabeth, „je uniknout tomu, ať je to cokoliv. Určitě se nám to povede, uvidíš. Musíme pokračovat v cestě.“

Pádlovali tedy dál, ale po chvíli dostal Andy křeč do paže. Upustil pádlo a druhou rukou si začal masírovat postižený sval.

„Co se stalo?“ zakřičela Elizabeth. „Jsi v pořádku?“

10

„Ne tak úplně,“ odpověděl a zvedl hlavu. Mraky je už dokonce předstihly, takže zakrývaly celou oblohu. Ale jinak se nedělo nic zvláštního. V normálním světě živých se občas také zatáhne obloha, uvažoval Andy, a nic se nestane. Třeba je to tady také tak. Možná má Elizabeth pravdu, že stačí ještě chvíli plout po proudu a budeme z toho venku. Člověk by neměl hned zoufat a házet flintu do žita. V

tomto případě pádlo do vody.

Křeč přešla a Andy se s chutí znovu pustil do pádlování s takovou vervou, že vor vyrazil vpřed jako šíp.

Obvyklý žlutý den ve světě duchů se mezitím změnil v rudou noc osvětlovanou modrými a oranžovými záblesky. Elizabeth se neustále rozhlížela starostlivě kolem a začala si uvědomovat, že jejich námaha nemá žádný smysl. Měla poslechnout Andyho a neprosazovat za každou cenu svůj názor. Podívala se na něho a řekla: „Možná máš pravdu, přece jen bude nejlepší schovat se před tím někde na břehu.

Je to čím dál horší, nedá se tomu uniknout.“

Zamířili tedy ke břehu, ale už bylo pozdě. Nad jejich hlavami se rozlehl šílený rachot a obloha doslova explodovala. Nebe se změnilo v jeden jediný plamen.

„Rychle!“ vykřikla Elizabeth, ale vzápětí se na ně snesl ohnivý déšť. Bylo víc než jasné, že jediná jejich záchrana je ve vodě.

Nemělo smysl pádlovat ke břehu, protože ohnivé jazyky, které dopadaly z oblohy, tam zapalovaly vše, co se zapálit dalo. Plameny, které dopadaly do řeky, při setkání s vodou syčely jako vzteklí hadi.

„Skoč do vody!“ vykřikl Andy na svou přítelkyni, ale ta už jeho slova neslyšela. Byla pod hladinou dřív, než to stačil vyslovit.

11

II.

Elizabeth a Andy se zespodu chytili voru, který je rychle unášel dolů po proudu. Ale jak dlouho to mohou vydržet?

Když se Andy vynořil nad hladinu, aby se nadechl, zahlédl, že se nad vodou rozpoutalo hotové peklo. Hořel už dokonce i jejich vor.

Za chvíli se rozpadne a oni se ztratí jeden druhému, protože se nebudou už moci držet pohromadě. A co bylo horší, teplota vody rychle stoupala, protože ji dopadající plameny ohřívaly.

Zdálo se, že se za chvíli bude přímo vařit!

Andyho napadlo, že na jídelníčku duchů se brzy objeví nová položka: Polévka z Andyho a z Elizabeth. Čistý vývar. To si ale duchové pošmáknou!

Musel se tomu v duchu usmát, přestože byl v tak děsivé situaci.

Asi mi z toho horka přeskočilo, pomyslel si. Najednou pocítil, že vor, kterého se držel, ho nesnesitelně pálí do rukou. Pustil se a proud ho okamžitě unášel pryč.

Znovu se vynořil nad hladinu, aby se nadechl, ale měl pocit, že ani nad vodou se už nedá dýchat. Vzduch byl tak horký, že ho pálil v plicích. Dusil se a cítil, že mu rychle ubývá sil.

Vedle sebe zahlédl Elizabeth, jak se snažila proplouvat mezi ohnivými jazyky, které se neustále sypaly z oblohy, ale jinak neviděl vůbec nic. Kolem byla jen ohnivá stěna. Už ani nevěděl, jestli plavou správným směrem.

„Nepouštěj se,“ vykřikla Elizabeth, když viděla, že se Andy

přestal držet voru. „Honem se chyť, nebo tě řeka odnese pryč a já tě navždycky ztratím.“

Andy ji poslechl a snažil se znovu zachytit zničeného plavidla.

12

Ale to nebylo tak snadné, protože vor byl natolik ohořelý, že se místy začal rozpadat. Nakonec se mu to přece jenom podařilo a on se zavěsil na lano, které ještě drželo jednotlivé klády pohromadě.

Nechali se dál unášet řekou a modlili se, aby to utrpení skončilo.

Ohnivá bouře však pokračovala a nic nenasvědčovalo tomu, že by měla přestat.

Voda začala být nesnesitelně horká a Andy ztrácel vědomí.

Nevěděl, jestli je lepší utopit se ve vařící vodě, nebo se nechat sežehnout jedním z plamenů, které bez ustání dopadaly z rudé oblohy. Najednou pocítil po těle chlad.

To už je asi konec, pomyslel si. Už asi umírám a tak přestávám cítit, co se kolem mě děje. Podíval se vzhůru k nebi… a co to? Bylo žluté jako obvykle. Chladná voda ho rychle přivedla k sobě a on si uvědomil, že unikli. Dokázali to. Dostali se z oblasti hrozné ohnivé bouře.

Ohlédl se zpět a viděl, že za nimi ohnivé šílenství pokračuje. Byli sice v bezpečí, ale kdoví, co je ještě čeká.

Začal rychle přemýšlet, co dál. První věc byla zachránit zbytky voru. Začal hrstí nabírat vodu a šplouchal ji na hořící klády.

Elizabeth jeho úmysl pochopila a okamžitě mu začala pomáhat.

Vypadali jako dvě malé děti, které se bezstarostně koupou v řece a cákají na sebe vodu. Nebyla to však hra. Šlo o mnohem víc.

Dřevo ještě trochu doutnalo, ale dalo se říct, že vor, lépe řečeno jeho ohořelý zbytek, je zachráněn. Otázkou zůstalo, jak dlouho vydrží, protože byl vážně poškozen a lana, která držela klády pohromadě, byla na několika místech přepálena.

„Můj sen se změnil v uhlíky,“ řekl smutně Andy.

„Ještě že nejsou uhlíky z nás dvou,“ utěšovala ho Elizabeth. Oba se s úlevou zasmáli a vydrápali se na vor. Andy se cítil hrozně vyčerpaný a potřeboval si odpočinout. Svalil se na záda a díval se na žlutou oblohu nad sebou.

„Už aby přišel Strážce Mlhy,“ vydechl.

„Myslím, že na něho už dlouho čekat nebudeš,“ řekla Elizabeth zamyšleně a ukázala rukou před sebe. Andy zvedl hlavu a viděl, že se k nim proti proudu řeky rychle přibližuje velký bílý mrak.

„Proti tomu horku, co jsme právě zakusili, mi trochu chladné 13

mlhy rozhodně vadit nebude,“ zažertoval. „Bude to příjemné osvěžení.“

Vzápětí je obklopila mlha tak hustá, že na sebe ani neviděli, ačkoliv seděli vedle sebe. Andy vztáhl k Elizabeth ruku, jako by se bál, že ji ztratí. Jejich prsty se propletly a oni se pevně drželi jeden druhého jako dvě malé vystrašené děti.

Andy měl pocit, že teď, když na sebe nevidí, bude schopen jí konečně říci to, na co už tak dlouho myslel, ale co ze sebe nedokázal vypravit, když se jí díval do očí.

„Víš… tak mne napadlo… až se vrátím domů… že pak…“

Lezlo to z něho jako z chlupaté deky.

„Pokračuj. Co bude pak?“ pobídla ho tiše. Tušila, že jí chce říct něco nesmírně důležitého.

„Myslel jsem, kdyby ses nedostala ze světa duchů, kdybys nenašla to druhé místo s věčným klidem, tak bys někdy mohla za mnou přijít do normálního světa. Mohla bys mě chodit strašit.“

„Ty bys opravdu chtěl?“

Elizabeth si pomyslela, jak je dobře, že jí teď Andy nevidí do tváře. Ten by se asi divil, co by z ní vyčetl. Vzápětí se ale napomenula. Vždyť duchové nemají žádné emoce, tak co se to se mnou vlastně děje?

„Ty bys vážně chtěl, abych za

tebou přišla do světa lidí?“

opakovala nevěřícně.

„Proč ne? Bylo by to bezva, nemyslíš?“

„No, něco na tom je,“ připustila s úsměvem. „Proti normálním živým holkám mám úžasně nízkou spotřebu. Nejím, nepiju, rande se mnou by tě vlastně nestálo vůbec nic. Nemusel bys mi ani kupovat lístek do kina. Prošla bych klidně zdí a sedla si vedle tebe. Nikdo by si toho určitě nevšiml. A pak, mohl by sis se mnou užít i spoustu legrace. Dokážu na požádání zmizet a zase se objevit, můžu se ti zjevit v pevném či plynném skupenství, mělo by to zkrátka všelijaké výhody.“

Ale i nevýhody, pomyslela si. Jí by bylo pořád šestnáct, zatímco on by pomalu stárnul. Jak by spolu vycházeli, až by mu bylo šedesát?

Nechtěla o tom teď radši přemýšlet. Jen si chtěla představovat, jak by bylo krásné, kdyby mohli být pořád spolu.

14

Pluli pomalu bílou mlhou, která vše kolem obalovala jako vata a tlumila jejich hlasy i šplouchání vody. Oba se na chvíli zasnili a zabrali se do svých představ, když vtom zcela nečekaně přišel náraz.

Najednou se před nimi objevilo něco velkého a tvrdého a oni do toho narazili.

Vor se rozletěl na kusy, jako by někdo do vzduchu rozsypal krabičku zápalek a Elizabeth ucítila silnou ránu do zad. Naštěstí to nebylo nic vážného, ale kde byl Andy?

Začala ho volat, ale nikdo se jí neozýval. V husté mlze neviděla ani své vlastní paže, které rozhrnovaly vodu.

„Andy, kde jsi? Ozvi se?“

Ticho.

Andy silným nárazem do hlavy ztratil vědomí a pomalu klesal ke dnu.

15

III.

Elizabeth napadlo, že Andy musí být pod vodou. Proč by jí jinak neodpovídal? Rychle se potopila, aby ho začala hledat, ale vzápětí si uvědomila, jak je to zbytečné. Hustou mlhou nad hladinou nepronikalo téměř žádné světlo, a tak byla ve vodě tma jako v noci.

Ačkoliv měla oči dokořán, neviděla absolutně nic. Najít Andyho bylo nemožné. Musela by to být náhoda, aby na něj v té tmě narazila.

Přesto se potápěla ještě hlouběji a doufala, že ho nějakým zázrakem najde. Měla výhodu, že se nemusela vracet k hladině, aby se nadechla, ale moc se z toho neradovala. Věděla totiž dobře, že Andy bez vzduchu dlouho nevydrží. Neměla tedy moc času.

Mohutnými tempy rozhrnovala vodu a dostávala se stále blíž ke dnu, když vtom ucítila, že se jí levá noha do něčeho zapletla. Začala sebou divoce zmítat, aby se z nečekaného sevření vymanila, ale nebylo jí to nic platné. Naopak. Zamotala se jí to té neznámé věci i druhá noha, pak obě paže, a ona byla úplně bezmocná. Ale co bylo horší. Neznámá síla jí táhla zpět k hladině, pryč od Andyho, který tak nutně potřeboval její pomoc. Kdyby nebyla pod vodou, začala by ječet.

Byla zoufalá.

Andy ucítil prudký náraz do hlavy a pak na okamžik ztratil vědomí. Ve studené vodě se však rychle probral, a než začal klesat ke dnu, stačil se ještě pořádně nadechnout. V černé vodě však nic neviděl, a tak nevěděl, kterým směrem plavat. Navíc byl ještě trochu omámený ranou, a tak začal plavat opačným směrem, než by měl.

Místo k hladině zamířil ke dnu.

16

Když cítil, že voda kolem něho je stále chladnější, uvědomil si svůj omyl, ale už bylo pozdě, protože zásoba vzduchu v jeho plicích byla u konce. Přesto se však otočil a ze všech sil se snažil dostat zpět k hladině. Byl najednou hrozně vyčerpaný a měl pocit, že se mu roztrhnou plíce. Chtěl se nadechnout, ale dobře věděl, že by to znamenalo jeho konec. Musí to ještě vydržet. Už je to snad jenom kousek. Ještě jedno tempo… no tak… ještě kousek a bude tam.

Najednou se o něco zachytil. Několikrát sebou trhl, ale marně. Byl v pasti.

To bylo poslední, co mohl potřebovat. Už neměl sil bojovat dál.

Otevřel ústa a studená voda mu vnikla do krku.

Znovu ztratil vědomí.

„Dělejte, honem!“

Elizabeth nad sebou uslyšela nějaké hlasy a překvapeně zvedla hlavu. Mlha se už trochu roztrhala, a tak konečně mohla vidět, co se vlastně děje.

Nad řekou byla velká rampa nebo snad most, na kterém stálo několik lidí a vytahovali z vody obrovskou síť, do které se Elizabeth zamotala.

„Pospěšte si! Je tam ještě jeden!“ volal někdo a několik párů ochotných rukou rychle vytáhlo zbývající část sítě z vody.

Elizabeth si všimla, že Andyho tělo bezvládně visí v síti a nejeví sebemenší známky života.

„Proč se ten druhý nehýbe?“ ptal se nějaký muž a nechápavě vrtěl hlavou.

Sotva se Elizabeth osvobodila z ok veliké sítě, vrhla se k nehybnému tělu svého přítele a několikrát s ním prudce zatřepala.

Nic.

Sklonila hlavu k jeho hrudi a snažila se zachytit nějaký zvuk.

Srdce sice slabě tlouklo, ale neslyšela dech.

Andy nedýchal!

Vzpomněla si, že se před lety ve škole učili poskytovat první pomoc a dávat umělé dýchání. Ale to už bylo tak dávno a tady, ve světě duchu, neměla nikdy příležitost si to vyzkoušet. Co když to nedokáže?

17

Bezradně se rozhlédla kolem sebe. Ostatní stáli bez hnutí a přihlíželi jejímu počínání. Od nich zřejmě pomoc očekávat nemůže.

Musela jednat okamžitě. Andy určitě ještě žije a každá vteřina bez kyslíku může vážně poškodit jeho mozkové buňky. To si ze školy ještě pamatovala.

Podívala se, jestli nemá v ústech zapadlý jazyk nebo nějaké nečistoty z vody a pák jeho nehybné tělo převalila zády k sobě. Ruce ohnula a jemně mu je podložila pod hlavu a pak silně zatlačila do jeho zad. Tím vymáčkla vodu z plic. Pak mu zvedla lokty do výše, aby nasál vzduch. Několikrát to opakovala a byla překvapená množstvím vody, které vystřikovalo z Andyho plic každým jejím pohybem.

Zatím se však ani nepohnul.

Z hloučku lidí se najednou odpojil nějaký starší muž a přiblížil se k Elizabeth. Ta pokračovala ve své snaze probrat Andyho k životu, a tak si staříka sotva všimla. Neměla na něj čas. Sklonil se k ní a chytil ji za zápěstí.

Teprve teď na něho Elizabeth překvapeně pohlédla a zeptala se:

„Jste lékař?“

„Ne, to nejsem,“ odpověděl muž a snažil se ji od Andyho odtáhnout.

„Tak mě nechte. Jsem tu asi jediná, kdo mu může pomoci. Co to děláte? Pusťte mne!“

Muž vzal pevně její pravou ruku a přiložil její dlaň na Andyho mokré a studené čelo. Pak začal cosi mumlat. Elizabeth mu nerozuměla ani slovo. Znělo to jako nějaké zaklínadlo.

Vtom se Andy pohnul a začal kašlat a plivat vodu. „Žije!“

vykřikla Elizabeth a vděčně se podívala na starého muže a pak zpět na svého zesláblého přítele, který se marně snažil zvednout a posadit.

„On žije!“ vykřikla znovu a vrhla se Andymu kolem krku.

„Ať mě neuškrtíš,“ zasípal mezi záchvaty kašle.

Starý muž je mlčky pozoroval. Tak je to přece jenom pravda, pomyslel si. Slyšel jsem, že se v našem světě duchů potuluje živý chlapec, ale nevěřil jsem tomu. Ale teď vidím, že je to tak. Tím lépe.

Konečně si budu moci ověřit své schopnosti!

Vyzkouším na něm svá kouzla.

18

„Takže jsme s naším vorem narazili do přehrady?“ divil se Andy a vrtěl hlavou. Ležel na nízkém lůžku ve zšeřelé místnosti a vedle něho seděla Elizabeth.

„Přesně tak,“ potvrdila mu. „Lidé z městečka přehradili řeku.

Představ si to! Takový bláznivý nápad.“

„Ale proč to udělali?“ nechápal Andy.

Ze tmy v rohu místnosti se ozval hluboký melodický hlas starého muže.

„Protože zdejším lidem není všechno jedno. Snaží se změnit svůj osud, nejsou smířeni se vším, co je jim dáno.“ Andy se nadzvedl a zvědavě si muže prohlížel. Jeho hlas mu připadal povědomý.

„Jako bych vás už někdy někde slyšel,“ řekl.

„To je možné,“ přitakal muž.

„Kdo jste?“

„Tvrdí o sobě,“ pošeptala Andymu do ucha Elizabeth, „že ti zachránil život. Jsme u něho doma, nabídl nám prozatím přístřeší.“

Její hlas byl nejistý, jako by měla nějaké pochybnosti o jejich hostiteli. Andy mu přesto zdvořile poděkoval.

„Jsem vám vděčný za záchranu, ale rád bych věděl, kdo vlastně jste?“

Muž se usmál.

„Jsem Arugula Veliký, kouzelník a mág. Od své smrti v roce 1920

jsem zdejšími obyvateli nazýván Mistr Arugula,“

odpověděl

sebevědomě a pak se lehce uklonil. „Nyní zcela k vašim službám,“

dodal.

„K mým službám?“ divil se Andy.

„Přesně tak.“

„No tak dobře, Mistře Arugulo, ale napřed mi vysvětlete, co bylo s tou přehradou.“

„Jak jste si jistě stačili všimnout, žijeme na velmi odlehlém a opuštěném místě světa duchů. Zdejší lidé si tohle místo vybrali úmyslně, protože není tak přeplněné duchy a zesnulými, jako jiné části. Je tu poměrně klid. Žijeme trochu izolovaně od ostatních, takže jsme si už na sebe navzájem zvykli a máme se moc rádi. Proto pokaždé těžce neseme, když je někdo transportován jinam. Sami 19

přece dobře víte, že i když jsme v podstatě nesmrtelní, hrozí nám v jistých případech takzvaný transport. Když někoho například rozdrtí spadlý kmen stromu, nebo když se někdo zřítí z velké výšky, je přenesen do jiné části světa mrtvých podél řeky.“ Muž se na chvíli odmlčel a zkoumavě se na ně zadíval, jako by se chtěl přesvědčit, jestli jeho vyprávění opravdu pozorně sledují. Pak pokračoval:

„Vzhledem k nekonečné délce řeky je málo pravděpodobné, že se s transportovaným duchem jeho pozůstalí ještě někdy setkají. A tak zdejší moudré obyvatele napadlo přehradit řeku a tím zkrátit prostor, do kterého mohou být eventuální oběti podobných nehod transportovány. Byli jste přeci u pramene a tak víte, že to není odsud daleko.“

Arugula se zase na chvíli odmlčel a napjatě hledal v tvářích svých hostů známku úžasu a obdivu nad inteligencí místních obyvatel. Pak pokračoval: „Takže když bude příště někdo transportován, snadno ho najdeme někde mezi pramenem a přehradou. Už nikdy žádného přítele neztratíme. Není to chytré?“

„Fantastické,“ vydechl zkoprnělý Andy. Popravdě řečeno mu to připadalo spíš šílené. „A funguje to?“

„To se teprve uvidí,“ pokračoval starý kouzelník. „Dokončujeme práce právě v těchto dnech a už brzy ji uvedeme do provozu. Ale v podstatě tu není žádný důvod, proč by to nemělo fungovat.“

„Zeptali jste se ostatních, kteří žijí podél řeky pod vámi, jestli s tím souhlasí?“

„Proč bychom se jich měli ptát?“

„Tím, že zastavíte řeku, nebude za přehradou vlastně nic. To jim přece může vadit, ne?“

„No a?“

„Co když si budou stěžovat?“

„Jen ať přijdou. Od toho jsem tady já se svou magií. Já už je nějak uklidním.“

„Magií?“

„Ano. Řekl jsem vám přece, že jsem Mistr Arugula. Dokážu divy!“

„Ale jak chcete zastavit tisíce rozzuřených a rozzlobených duchů?

Tím, že jim předvedete několik triků s kartami? Nebo jim ukážete, 20

jak někoho rozřežete pilou na kousky a pak ho zase dáte dohromady?

Myslíte, že to pomůže?“

„Abych pomohl přátelům,“ řekl Arugula slavnostně, „klidně bych rozkrájel sám sebe.“

Andy nevěděl, jestli to měl být žert, nebo jestli to starý muž myslel vážně. Připadal mu trochu jako blázen a bylo mu ho v podstatě líto. Koneckonců, snažil se Andymu zachránit život a to bylo chvályhodné, i když to možná nebyla jen jeho zásluha, že se z toho nakonec dostal. Přesto by mu měl být vděčný.

„Dobrá,“ řekl Andy smířlivě. „Kdybych vám s tím mohl nějak pomoci, řekněte. Udělám, co bude v mých silách.“

Starý muž se spokojeně usmál. Konečně uslyšel to, co potřeboval.

„Myslím, že bys mi mohl být něco platný.“

21

IV.

„Věříš na kouzla?“ zeptal se Arugula Andyho a zkoumavě se mu zadíval do očí.

„Abych řekl pravdu… ehm…“ Andy nechtěl starého muže urazit, ale na druhé straně nechtěl lhát. Měl přece právo říct svůj názor.

„Myslím, že kouzla jako taková neexistují. Jsou to jen šikovné triky, stačí mít obratné ruce. Kouzlení je vlastně podvádění diváků, kteří jednoduše nepostřehnou, o co jde.“ Andy se zarazil a zaváhal.

„Doufám, že jsem vás tím nijak neurazil.“

„Ale vůbec ne,“ odpověděl Arugula zdánlivě nedotčeně a otočil se na Elizabeth. „A co ty? Ty si myslíš to samé?“

„V podstatě ano,“ odpověděla popravdě. „A navíc mi to připadá dost nezáživné. Když jsem někdy viděla v televizi, že někdo vykouzlí z roztrhaného papíru bankovku, nebo jak z klobouku tahá králíka, hned jsem to přepnula na jiný program.“

„Oba se mýlíte,“ řekl Arugula naprosto klidně bez sebemenší známky toho, že by ho jejich mínění nějak rozzlobilo. „Většina lidí, když slyší o kouzlení, si opravdu dokáže představit jen tahání králíků z klobouku nebo nějaké přihlouplé triky s kartami. Ale to přece s pravou magií nemá nic společného. Pravé kouzlení je něco docela jiného. Ale to vy neznáte, nikdy jste to nezažili, a tak je docela logické, že na to ani nevěříte. Brzy poznáte, co jsou to opravdové čáry.“

„Jak to?“ divil se Andy.

„To je právě věc,“ otočil se na něho Arugula, „se kterou mi můžeš pomoci.“

„Ale jak?“

22

„Potřebuji si některé věci ověřit na živé bytosti. Kouzla, která jsem tu dosud prováděl, možná nezávisela tak od mých nadpřirozených schopností jako od toho, že ve světě duchů se prostě často dějí divné věci. Když zjistím, že má kouzla fungují i na tobě, bude to důkaz toho, že jsou opravdová. Tím mě zbavíš pochybností, které mě občas přepadají.“

„Takže po mně chcete, abych vám dělal pokusného králíka?“

„Dalo by se to tak říct,“ připustil Arugula.

„No, já nevím…“ zamumlal Andy.

„Zachránil jsem ti život, na to bys neměl hned tak zapomenout,“

řekl starý muž důrazně.

„Já mu zachránila život,“ vložila se do rozhovoru Elizabeth.

„Andy se už probíral, když jste se objevil. Nikoho jste nezachránil.“

„Nevím, jestli by se Andy probral bez mých kouzel,“ řekl starý muž. „Možná to byla jen náhoda. Opravdu nevím,“ připustil a znovu se otočil na Andyho. „Před chvílí jsi mi ale slíbil, že mi pomůžeš, pokud to bude v tvých silách. Tak bys měl dodržet slovo.“ Andy si povzdychl. Nechtěl zbytečně riskovat a namočit se do něčeho, o čem neměl ani potuchy. Na druhé straně měl Arugula pravdu. Daný slib se nemá rušit.

„To víte, že dodržím slovo. Ale jen v případě, že se nebude jednat o nic nebezpečného. Platí?“

„Platí.“

Potřásli si rukama, jako by právě uzavřeli dohodu.

Elizabeth se nervózně kousla do spodního rtu.

„Tak kdy s tím začneme?“ zeptal se Andy a začal slézat z lůžka.

„Jen si ještě trochu odpočiň,“ radil mu Arugula. „Až nabereš sil a bude ti lépe, tak si o všem v klidu promluvíme.“

Andy po tom všem trochu odpočinku opravdu potřeboval. A tak si zase lehl a hned usnul. Nevěděl ani, jako dlouho spal. Ve světě duchů se nestřídá den s nocí jako v normálním životě. Když se vzbudil, najedl se a zase usnul, a tak se to několikrát opakovalo. Elizabeth byla stále u jeho lůžka.

„Jak dlouho jsem spal?“ ptal se Andy a protahoval se. „Kolik hodin, nebo spíš kolik dní? Měl bych vstát a zacvičit si. Stává se ze 23

mne líná gaučová brambora.“

„Brambora?“ divila se Elizabeth a překvapeně povytáhla obočí.

„To je výraz, který se začal užívat v osmdesátých letech,“

vysvětloval Andy a zívl. „Říká se tak lidem, kteří se jen válí v posteli a dívají se na televizi.“

„Jé, to by se mi líbilo,“ vydechla Elizabeth a zatvářila se zasněně.

„Chtěla bych být gaučová brambora. Co jsem tady, tak jsem televizi neviděla a musím přiznat, že mi moc schází. Hrozně ráda jsem se dívala na seriály. Hlavně ten o bláznivé rodině, no tak, jak se to jen jmenovalo…“

„Simpsonovi, ne?“

„No přesně. To byla hrozná legrace,“ přitakala a zasmála se. Pak zvážněla. „Ty to znáš?“

„Aby ne. Nedávno to opakovali, a tak jsem si to nahrál na video.

Když chci, tak se na to můžu dívat každý den.“

„Každý den?“ žasla Elizabeth a nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Klidně i několikrát denně.“

„To je teda něco. Ty se máš.“

Položila svou ruku na jeho a řekla: „Pamatuj si jedno. Jestli se nedostanu na místo věčného klidu, budu tě často navštěvovat. Stanu se tvou osobní gaučovou bramborou a budeš mi pouštět ten seriál, slibuješ?“

„Jasně,“ zasmál se Andy a vyskočil z postele. Cítil se už mnohem lépe, a tak se rozhodl vydat se na malou procházku.

Vyrazili ven.

Městečko bylo vzhůru nohama. Jeho obyvatelé se chystali na oslavu dokončení prací na přehradě. Zbývalo už jen čekat, až se naplní vodou až po okraj. Na hrázi stála spousta lidí a dívali se jak řeka v místě, kde byl zastaven její tok, vytváří jezero. Andy a Elizabeth se vmísili mezi ně.

„To je ale podívaná, co?“ zahlaholil vedle nich Arugula, který se tam z čista jasna objevil a přidal se k nim. „Kdykoliv člověk nebo duch ovládne přírodu, je to velkolepý čin.“

„To tedy ano,“ souhlasil Andy. Spíš než velkolepým činem duchů byl však ohromen jejich neprozíravostí. Co bude, až se přehrada naplní po okraj? Copak mohou zastavit řeku? Copak nikoho 24

nenapadlo, jaké to může mít následky?

S obavami se díval na mohutné tmavé vlny, které narážely na nečekanou překážku. Voda jakoby se vařila a hlasitě hučela.

Vypadalo to, že se řeka zlobí.

„Dnes je pro nás velký den,“ pokračoval Arugula. „Všichni jsou šťastní, jen se podívejte kolem sebe. Takové okamžiky jsou velmi vhodné pro kouzlení, protože vzduch je plný pozitivní energie. Tak bychom snad mohli začít a něco vyzkoušet, co říkáš?“

„Cože? Teď? Ale vždyť jsem ještě ani neměl čas o tom přemýšlet,“ začal se bránit překvapený Andy a cítil, jak mu leknutím vyschlo v ústech.

Starý muž se rozesmál, až se otřásal.

„Musím se na to přece nějak připravit,“ snažil se ho Andy ještě odvrátit od jeho úmyslu.

„Proč by ses měl připravovat?“ otázal se Arugula a dal hlavu mírně na stranu, takže mu jeho dlouhé šedé vlasy splývaly až na kostnaté rameno. „Nemusíš dělat vůbec nic. Jen tu budeš stát a budeš živý. To je všechno, co po tobě chci. To snad zvládneš.“

„Ano, ale…“

„Jaké ale?“

„Nemohlo by to počkat?“ přispěchala Andymu na pomoc Elizabeth. „Je tu hrozný nával. Takových lidí! Co kdyby se nějaké to vaše kouzlo nepovedlo a něco se stalo? Mohl byste někomu ublížit!“

„Ale, ale… Vy se oba nějak moc staráte. Jen to nechte na mně,“

zarazil je Arugula. „Studoval jsem magii celých šedesát let a znám všechno, co se v tomto oboru událo za posledních tisíc let. Takže o sobě klidně můžu ve vší skromnosti prohlásit, že jsem opravdu odborník na kouzla, a je tudíž naprosto zbytečné, abyste se pořád něčeho obávali. Jestli je Andymu už dobře, můžeme se pustit do práce a bašta. Nebo sis snad ještě dost neodpočinul?“

„Ale ano,“ připustil Andy. „Jen nerozumím tomu, co jste právě řekl. Studoval jste šedesát let, ale máte tisícileté znalosti? Jak to?“

„Od té doby, co jsem v Zemi duchů, jsem se setkal se spoustou jiných mágů a čarodějů, kteří tu byli už dávno přede mnou, a díky jim jsem shromáždil neuvěřitelně bohaté zkušenosti a poznatky. To se žádnému mému pozemskému kolegovi dosud nepodařilo. Všichni 25

museli spoléhat jen na to, co se uchovalo v knihách, ale já, já měl příležitost se dozvědět přímo od duchů zemřelých mágů spoustu tajemství, která si odnesli ze života, aniž by se o ně s někým podělili.“

„Vy jste mluvil s duchy kouzelníků?“ divil se Andy. „To byste mohl znát také Medina.“

„Merlin?“

utrousil Arugula opovržlivě.

„To je diletant a

podvodník. O něm mi radši ani nemluv. Já mluvil s čaroději v pravém slova smyslu, s lidmi, kteří studiu magie obětovali celý svůj život. Tak jako já.“

„Nevěděl jsem, že byl Merlin takový bídák,“ omlouval se Andy.

„Už se o něm ani nezmíním.“

„Co tím myslíte, že jste magii obětoval život?“ ozvala se znepokojeně Elizabeth.

„Přesně to, co jsem řekl. Celý život jsem ji studoval a nakonec to byla právě ona, která mě zabila.“

„Cože?“ vyhrkla Elizabeth a instinktivně chytila Andyho za ruku, jako by ho chtěla před něčím ochránit.

„Ale neboj, na něm nic takového zkoušet nebudu,“ snažil se ji Arugula uklidnit. Pochopil, že o tom radši neměl ani mluvit.

„Jak jste vlastně zemřel?“ zeptal se Andy opatrně.

„Ale, taková hloupost,“ mávl Arugula rukou. „Prováděl jsem kouzlo, které jsem neměl ještě pořádně prověřené.“

„Jaké kouzlo?“

„Létání.“

„Létání?“

„Vylezl jsem na třicetiposchoďový dům, pronesl jsem zaklínadlo a skočil jsem. Nějak se to nepovedlo a já se rozplácl na chodníku.

Prostě smůla.“

Elizabeth ztěžka polkla a s obavami se podívala na Andyho. Ten jen mlčky přikývl. Oba v té chvíli pochopili, že Arugula Veliký není nic jiného než naprostý blázen.

„Ale od té doby jsem se naučil hodně nového,“ ujišťoval je.

„Nemusíte mít žádné obavy. Tak jsi připraven, Andy? Můžeme začít?“

„Já, já nevím,“ koktal Andy a bezděčně ustoupil několik kroků 26

vzad.

„Podívejte!“ vykřikla Elizabeth a ukázala na rozbouřené jezero pod nimi. Vlny dosahovaly neuvěřitelné výšky a hluk vody začínal být nesnesitelný. Jako by řeka vzteky řvala a zlobila se. Uprostřed jezera se začal vytvářet mohutný vodní vír a nad ním se vznášel mrak ve tvaru trychtýře. Kolem se začala tvořit hustá bílá mlha.

„Co se děje?“ znepokojil se Andy.

„Ale nic. To spraví jen malé kouzlo,“ ujistil je Arugula. Zřejmě ho to příliš nevzrušilo. I ostatní obyvatelé městečka vypadali klidně a spokojeně. Copak nikdo nevidí, co se děje?

„Ale vraťme se k našemu problému,“ pokračoval starý muž a nevěnoval obrovským vlnám sebemenší pozornost. „Jestli se na to, Andy, ještě necítíš, můžeme klidně počkat. Nechci tě do ničeho nutit.“

„To by bylo opravdu lepší,“ zaradoval se Andy. „To bych byl rád.

Uvidíme potom, později.“

„Tak dobře,“ souhlasil Arugula. Netušil, že žádné později nebude.

Nabídl Elizabeth galantně paži, aby ji odvedl doprostřed přehradní zdi, odkud mohli lépe pozorovat tvořící se jezero.

„Radši bychom měli jít pryč,“ namítla a s obavami se podívala na rozbouřenou hladinu. Mezitím se zvedl prudký vítr, který hnal obrovské vlny na zeď přehrady, jako by ji chtěl rozbít.

„Pojďme!“ vykřikl Andy a otočil se k odchodu. Nemohli se však ani hnout z místa, protože byli obklopeni davem přihlížejících duchů.

Někteří z nich už začali chápat, že se děje něco hrozného a neobvyklého a začali se tlačit směrem ke břehu. Nastala panika.

Elizabeth se chtěla chytit Andyho za ruku, ale vtom se to stalo.

Přehrada pod jejich nohama zasténala jako raněné zvíře a rozletěla se. Andy, Elizabeth, Arugula a tisíce ostatních se najednou ocitli ve vzduchu a cítili, jako je obrovská vlna strhává sebou do neznáma.

27

V.

To, že se přehrada rozlomila, zachránilo vlastně Andymu život.

Kdyby totiž odolala, smetla by vlna přihlížející do prázdného kamenitého koryta, což by pro něho zcela jistě znamenalo smrt. Tím, že se hráz provalila, stačilo se koryto rychle zaplnit vodou, takže Andy dopadl do silného proudu vody, která ho rychle unášela pryč.

Byla to záchrana i pro ostatní, protože pád z takové výšky na tvrdé kameny by mnohé duchy zničil a oni by museli být transportováni na jiné místo ve světě duchů a už nikdy by neuviděli své přátele.

Kolem řvala dravě se ženoucí voda a ječeli padající lidé. V tom všem Andy zaslechl Elizabeth, která zoufale volala jeho jméno. Bála se, že se Andy utopí. Ale její obavy byly zbytečné. Proud vody byl tak prudký a silný, že Andyho unášel na povrchu a neustále ho vyhazoval do vzduchu, takže mohl dýchat. Hrozilo mu však jiné nebezpečí. Kolem něho pluly trosky rozbité přehrady. Kameny a kusy betonu mu snadno mohly rozbít hlavu.

„Andy!“ ozvalo se v ohlušujícím rámusu. Podíval se tím směrem a uviděl Elizabeth s Arugulou. Starý muž se jí držel jako klíště od té chvíle, co jí nahoře na hrázi nabídl rámě. Bylo těžké říct, kdo komu pomáhá a kdo koho zachraňuje, jisté však bylo, že se jim zatím podařilo bezpečně proplouvat mezi troskami a udržet se nad hladinou.

„Andy!“ zavolala Elizabeth znova a zamávala na něj. Byla docela blízko. Andy k ní vztáhl ruku, ale v tom ho mohutná vlna zatlačila pod hladinu. Nestačil se ani nadechnout. A co bylo horší, vlna s sebou přinesla ohromný kus betonu. Jestli se teď Andy vynoří, kolos ho zcela určitě rozdrtí. Elizabeth byla zoufalá. Snažila se setřást 28

Arugulu a co nejrychleji doplavat na místo, kde jí Andy zmizel z očí.

Snad by mu ještě nějak mohla pomoci a zachránit ho. Po tom všem, co prodělal a překonal, přece nemůže tak hloupě skončit.

„To nemá smysl!“ křičel na ni Arugula.

„S tím sama nic

nesvedeš!“

Volnou ruku vztáhl směrem ke kusu betonu, zatímco druhou se stále křečovitě držel Elizabeth. Začal mumlat nějaká nesrozumitelná slova. Vtom se přihnala další vlna a doslova odhodila betonový blok o několik metrů dál. Andy byl tedy zachráněn.

Za chvíli se nad vodou objevila jeho hlava a Elizabeth si oddychla.

Proud se mezitím začal zklidňovat a byl mnohem mírnější. Teď už bylo snazší plavat a Andy se mohl rozhlédnout kolem sebe. Kromě Elizabeth a Aruguly zahlédl stovky ostatních duchů, jak zápasí s vlnami a nechávají se proudem unášet dál po řece. Všichni se radovali, že se vlny zmírnily, ačkoliv nevěděli, čemu, či komu za to vděčí. Po chvíli to pochopili.

Mlha nad jejich hlavami vířila a točila se, až se zformovala do tvaru velkého obličeje a oni poznali, že nad řekou se vznáší sám Strážce Mlhy.

„Tak vy jste chtěli zastavit běh řeky?“ zaburácel posměšně. „Vy jste chtěli změnit zákon našeho světa duchů? Chtěli jste mít řeku jen sami pro sebe? Copak jste nepomysleli na statisíce jiných duchů, kterým byste tak vzali jejich obydlí? Nenapadlo vás, že tím osvobodíte Zlo, které žije na dně? Jak jste si něco takového mohli vůbec dovolit?“

Hlas nad jejich hlavami začal být zlověstný a výhružný.

„Chtěli jste zasahovat do věcí, které jsou nad vaše síly a nad vaše chápání. Život a smrt jsou neodvratné. Je to neustálá proměna energie v našem kosmu. Nic nemůže být na věky, vše se neustále mění a vzniká a zaniká. Jak jste se mohli opovážit mařit tu věčně trvající proměnu?!“

„Jestliže jsou život a smrt jen neustálá změna!“ zvolal Arugula, aby bránil sebe i ostatní, ale jeho hlas byl směšně slabý ve srovnání s hlasem Strážce Mlhy. „Tak je vlastně dobře, že jsme chtěli změnit tok řeky. To přece souhlasí s teorií neustálé proměny, ne? Proč nás 29

tedy obviňujete?“

„Řeka se proměňuje sama od sebe podle určitých zákonů, které vy nemáte právo porušovat,“ odpověděl Strážce Mlhy. „Měl bych vás všechny potrestat, zničit vaše město a poslat vás na nějaké jiné místo.

Ale neudělám to. Ne proto, že bych vás litoval, ale protože jste zachránili Andyho Mosera a Elizabeth Tellerovou. Ti dva udělali pro svět duchů a pro mě samého pořádný kus práce a vy, jakožto jejich zachránci, máte právo na milost. Vraťte se tedy do svého města a pamatujte si dobře, že jsou věci, které prostě změnit nemůžete.

Neopovažte se znovu něco podobného udělat. Příště bych k vám už tak shovívavý nebyl.“

Všichni se na Andyho obrátili a s vděkem se na něho usmívali.

Byl rudý až za ušima a nevěděl, kam s očima. Neměl rád, když byl středem pozornosti.

Mlha se najednou rozplynula a nebe bylo zase jasně žluté jako vždy. Lidé začali vylézat na břeh a pomalu se vraceli zpět do svých domovů.

Také Andy, Elizabeth a Arugula doplavali ke břehu. Voda z nich jen crčela, ale byli šťastní, že je ta hrůza už za nimi.

„Měl byste se také vrátit,“ řekla Elizabeth starému muži a ždímala si vodu z dlouhých hustých vlasů.

„Ani nápad,“ odvětil a zatvářil se zarputile. „Jsem ve světě duchů už tak dlouho, ale ještě jsem neviděl Strážce Mlhy. Až dnes, s vámi.

Vidím, že s ním dobře vycházíte, a tak byste se snad u něho mohli přimluvit.“

„Přimluvit?“

„Ano. Ten chlapík umí ale čáry. Ty vlny, ta mlha, a jak pak zmizel! To je prostě úžasné. Myslím, že bych se toho od něj mohl hodně naučit. Zkuste ho přesvědčit, aby…“

„Ale to nepřichází v úvahu,“ přerušil ho Andy stroze.

„A pak, to co jste viděl, nebyly žádné čáry máry, on má prostě nadpřirozenou moc. To se naučit nedá. S tím se člověk musí narodit.“

„Ale kouzla nejsou nic jiného než moc. Moc, které obyčejní lidé nerozumí. Jen mě s ním seznamte a uvidíme, co od něj pochytím,“

žádal Arugula a významně se podíval za Andyho záda. Ten se otočil 30

a uviděl, že Strážce Mlhy se opět objevil.

„Tak nás představ, prosím,“ žadonil starý muž, ale ani Andy, ani Elizabeth ho už nevnímali. Dívali se na Strážce Mlhy a s napětím očekávali, co jim chce říct. Snad konečně splní slib.

„Je čas jít domů, Andy,“ ozvalo se nad jejich hlavami.

Andy se zaradoval, ale hned si uvědomil, že Strážce mluví jen o něm. A co bude s Elizabeth?

Arugula ho zatahal za rukáv. „Tak nás seznam,“ naléhal.

Andy ho však neslyšel.‘

„Co bude s Elizabeth?“ zeptal se odvážně. „Proč mám já právo na návrat a ona ne?“

Teď ho zase pro změnu za rukáv zatahala Elizabeth.

„Strážce Mlhy ti chce pomoci. Tak mu nedávej žádné podmínky a poslechni ho. Nepokaz to. Tak dlouho jsme o to usilovali, a ty to teď můžeš celé zmařit. Buď radši zticha.“

Andy se nedal. Ignoroval ji, jako předtím ignoroval Arugulu.

„Moc si cením tvé pomoci. Ale má přítelkyně vykonala právě tolik, co já. Pomohla světu duchů. Copak za to všechno nemá právo dosáhnout věčného klidu? Proč jí také nepomůžeš?“

„Tak už mlč,“ zlobila se Elizabeth. „Však on ví dobře, co dělá.

Asi jsem si to ještě nezasloužila. Až přijde čas, určitě se tam dostanu.“

„Jak to, že sis to nezasloužila?“ vyjel na ni Andy a otočil se zády ke Strážci. „Kdo jiný by si to zasloužil víc než ty?“

„Neměl bys se Strážcem takhle mluvit,“ vložil se do toho Arugula.

„Vy se do toho laskavě nepleťte,“ odsekl Andy.

„Já to nemyslím zle. Ale on čeká. Tak se k němu alespoň netoč zády a zeptej se ho na ta kouzla,“ naléhal stařík.

Andy se zastyděl. Neměl se tak chovat. Byl sám sebou překvapen a nechápal, kde se to v něm najednou vzalo. Otočil se zpět na Strážce a prosebně se na něho zadíval. Tak moc si přál jít domů, ale na druhé straně nedokázal Elizabeth jen tak opustit s vědomím, že zůstane ve světě duchů. Nevěděl, co říct a co udělat.

„Už jsi skončil?“ zeptal se ho Strážce.

„No… ehm… tedy…“ začal Andy koktat.

31

„Kdybych mohl Elizabeth pomoci, tak bych to udělal,“ řekl Strážce tiše a smutně se na Andyho podíval. „Jsem mocný, ale měnit osudy obyvatel světa duchů opravdu nedokážu. Máš pravdu, že si klid a mír už zasloužila, ale zřejmě musí ještě něco vykonat. Nevím, co ji ještě čeká. Jsem tu, abych pomohl alespoň tobě, i když… dostat se do světa živých není v této chvíli právě velké štěstí.“

„Jak to?“ zeptal se Andy polekaně. „Co to znamená?“

„Tvůj svět je na pokraji záhuby, Andy,“ řekl Strážce smutně.

„To kvůli znečištění životního prostředí? Nebo snad nějaká jiná katastrofa?“

„Prostředí by se ještě dalo zachránit, to není takový problém. Svět postihlo jiné, daleko větší neštěstí.“

„Co se stalo?“ zeptal se bledý Andy a těžce polkl. Cítil, jak mu Elizabeth stiskla povzbudivě paži.

Strážce sklonil hlavu. „Někdo ukradl Tajemství Smrti. Je víc než pravděpodobné, že je chce donést do světa živých a všechno tam zničit. Jestli už tam není.“

32

VI.

„Někdo zase ukradl Smrt?“ zašeptal Arugula vyděšeně a hrůzou se otřásl. „Ale to je strašné.“

Andy se na něho překvapeně podíval a pak zpět na Strážce Mlhy.

„Jak to zase? To už se někdy stalo?“

„Ano, dokonce dvakrát,“ vysvětloval mu Strážce. „Poprvé to bylo v době dinosaurů. Někdo ukradl Smrt a přinesl ji do světa živých.

Proto dinosauři vyhynuli. To byla pravá příčina jejich zániku.“

Andy hltal každé jeho slovo a oči mu hrůzou lezly z důlků.

„Podruhé to bylo ve středověku,“ pokračoval Strážce ve svém smutném vypravování. „Tehdy zemřelo pětadvacet miliónů obyvatel země. Lidský druh by vymřel jako vymřeli dinosauři, kdyby jeden odvážný duch nechytil toho darebáka, který Smrt ukradl, a nevrátil ji zpět tam, kam patřila.“

„Tak toho ducha seženeme a požádáme ho, aby Smrt znovu vrátil,“ navrhl Andy. „Když se mu to už jednou podařilo, proč by to nemohl dokázat podruhé?“

„To nejde,“ řekl Strážce. „Byla mu za to udělena milost a byl poslán na místo věčného klidu.“

„No vida! To je ono!“ vykřikl Andy a chytil Elizabeth za ruku.

Pevně ji stiskl a usmál se na ni.

„Tady je někdo, kdo to dokáže také,“ prohlásil. „Elizabeth a já toho padoucha chytíme, vezmeme mu Tajemství Smrti a vrátíme je zpět. Zachráníme svět lidí a Elizabeth tím konečně získá právo na věčný mír.“

„Co to povídáš?“ řekla polekaně Elizabeth. „Zbláznil ses snad, nebo co? To by pro tebe mohlo být hrozně nebezpečné. To by byla 33

sebevražda. Ty na něco takového nesmíš ani pomyslet. To je práce pro ducha, ale ne pro živého člověka.“

Překvapeně se na ni podíval, jako by nechápal, o čem mluví.

„A co tvůj věčný klid?“ namítl.

„Nikde není psáno, že právě tohle mi zaručí cestu na místo věčného míru, není to tak?“ obrátila se na Strážce Mlhy, jehož tvář se stále vznášela nad jejich hlavami jako nějaký velký mrak.

„Máš pravdu,“ souhlasil s ní.

„Ale když to zaručilo klid někomu jinému, tak proč by to nemohlo fungovat i pro ni? Proč by to mělo být jinak?“ nechápal Andy.

„Když nic neuděláš, Elizabeth,“ vložil se do hovoru Arugula, „tak se rozhodně nikam nedostaneš. Když naopak uděláš to, co navrhuje Andy, máš alespoň malou šanci, že se ti to podaří. Lepší malá naděje než žádná, nemyslíš?“

„Vy se do toho nepleťte,“ odpověděla.

„Počkej, Arugula má pravdu,“ zarazil ji Andy.

„Ne, nemá,“ trvala na svém Elizabeth. „A vůbec, je to pro tebe šíleně nebezpečné. Můžu se o to pokusit sama, ale rozhodně ne s tebou. To je prostě bláznivý nápad a já s tím nesouhlasím.“

„Ty by ses do toho chtěla pustit sama? Beze mne? Ale jak to?

Myslel jsem, že jsme sehraná a nerozlučná dvojice.“

„To jsme, ale…“

„Tak jaké ale? Půjdeme do toho společně a hotovo. Koneckonců mám své důvody pro to, abych se o to alespoň pokusil. Jestliže Smrt začne řádit ve světě živých, jsou ohroženi i moji rodiče, sestra, kamarádi, copak je v tom mohu nechat? Nemůžu se přece jen tak někde schovat a čekat, jak to dopadne. Kdyby se ti to nepovedlo, Smrt by mě dopadla tak jako tak, takže je zbytečné se před ní schovávat. Alespoň budu vědět, že jsem se snažil to odvrátit.“

„To je opravdu působivý argument,“ ozval se zase Arugula.

„Přestaňte nám laskavě skákat do řeči, ano?“ utrhla se na něj Elizabeth.

„Snažím se jen pomoci,“ pípl starý muž zkroušeně.

„To se vám tedy moc nedaří,“ opáčila a otočila se k němu zády.

Arugula se rozpačitě usmál a pokrčil rameny.

„No tak, Elizabeth,“ přesvědčoval ji Andy. „Půjdeme do toho 34

spolu. Tak to bude opravdu nejlepší.“ Pak se k ní naklonil a zašeptal:

„Nechce se mi od tebe, chápej. Chci být s tebou co nejdéle.“

Elizabeth náhle úplně roztála a zarputilý výraz se jí okamžitě vytratil z tváře. Pohladila Andyho konečky prstů po tváři.

„Tak dobře,“ souhlasila. „Tentokrát ještě spolu. Já a ty.“

„A já taky,“ ozval se zase Arugula.

Oba se na něho obrátili a chvíli na něho nechápavě a zděšeně hleděli.

„To nemyslíte vážně!“ zvolala Elizabeth.

„Moc mě mrzí, že jsem nedodržel slovo,“ začal se mu omlouvat Andy, „a že jste na mně nemohl zkoušet ty vaše čáry máry, ale teď na to už není čas. Máme s Elizabeth důležité poslání a musíme se do toho pustit ihned, nemůžeme to ani chvilku odkládat. Takže se nezlobte, ale musíme jít.“

„Ale já jdu s vámi,“ prohlásil Arugula. „Kromě toho budete mé magické schopnosti určitě potřebovat.“

„O tom silně pochybuji,“ odpověděl Andy a podíval se na Elizabeth. Ta jen pokrčila rameny. Nevěděli, co dělat. Nechtěli být ke starému muži nezdvořilí, ale na druhé straně pochopili, že se jen tak nevzdá a už dobře poznali, jak dokáže být neústupný.

„To je teda vděk,“ konstatoval Arugula suše. „Nebýt mě, tak bys tady nebyl. Podruhé jsem tě zachránil, když se zhroutila přehrada a tys byl pod vodou. Díky mým kouzlům jsi jen o vlásek unikl smrti a přesto se ke mně takhle ošklivě chováš.“

„O čem to mluví?“ zeptal se Andy a zmateně se podíval na Elizabeth.

„Ale,“ m á v l a r u k o u . „Když jsme byli všichni smeteni tou ohromnou vlnou, byl kousek od tebe kus betonu a hrozilo nebezpečí, že tě rozdrtí. Naštěstí ho pak jiná vlna odhodila pryč, jenže Arugula v tom momentě udělal své abrakadabra a teď je přesvědčený, že to byla jeho kouzla, která tě zachránila před strašnou smrtí.“

„Samozřejmě, že to byla kouzla,“ rozhořčoval se Arugula.

„No jistě,“ ušklíbla se Elizabeth.

„Říkejte si, co chcete,“ řekl stařík rozhodně. „Jdu s vámi, ať se vám to líbí nebo ne.“

Andy se obrátil na Strážce Mlhy. „Nemůžete mu nějak zabránit v 35

tom, aby nás pořád tak vytrvale pronásledoval?“

Strážce na jeho otázku neodpověděl a jeho obličej se náhle začal rozplývat. Poslední jeho slova byla: „Najděte Strážce Tajemství Smrti a zeptejte se ho, kde začít hledat.“

Pak se jim ztratil z očí už docela.

„Kde je ten Strážce Smrti?“ zvolal Andy zoufale do mizející mlhy, ale nedostal žádnou odpověď.

„Žije v Obrácené poušti,“ informoval ho se značnou dávkou sebeuspokojení Arugula.

„Obrácená poušť? Co to je? To jsem nikdy neslyšel,“ divil se Andy a překvapeně se na starého muže podíval. Ten se jen spokojně šklebil. Byl rád, že se tak brzo projevila jeho nepostradatelnost.

„Vy zřejmě víte, kde to je, ne?“ zeptal se Andy trochu otráveně, protože pochopil, že chtě nechtě musí vzít kouzelníka na vědomí.

„Samozřejmě, že to vím,“ odpověděl Arugula a zářil radostí.

„Takže jdeme na věc?“

„Tak jo,“ souhlasil Andy. „Ale ten jedovatý škleb si můžete nechat od cesty.“

„Já že se šklebím? O tom opravdu nic nevím. Tak na co čekáte, mládeži, nemáme moc času.“

Andy a Elizabeth se na sebe beze slova podívali a pak se odevzdaně vydali na cestu.

36

VII.

Šli už skoro tři hodiny a Andy začal pociťovat únavu.

„Rád bych věděl,“ řekl, „jak ta Obrácená poušť vypadá. A proč se tak divně jmenuje? Hmm… Obrácená poušť. To znamená, že je tam všechno obrácené vzhůru nohama?“

„Ty máš ale nápady,“ zasmála se Elizabeth. Oba se zvědavě zadívali na Arugulu a čekali na vysvětlení.

„Obrácená poušť je místo, které má na lidskou mysli neuvěřitelný vliv,“ začal stařík. „Cokoliv řekneš, nebo na to jen pomyslíš, se okamžitě změní v pravý opak. Proto se jmenuje Obrácená. Obrací vše naruby. Každé tvé rozhodnutí, každé tvé slovo je v následujícím okamžiku negací toho prvního. Všechno je jinak, všechno je právě naopak.“

Andy vrtěl nevěřícně hlavou.

„To je jako když mi vyprávíte o mé sestře,“ řekl se smíchem. „U

té člověk také nikdy neví. Mění svá rozhodnutí s takovou lehkostí, že je to někdy až neuvěřitelné. Ještě že všechny holky nejsou tak vrtošivé jako ona,“ dodal a významně se podíval na Elizabeth.

Chvíli mlčky pokračovali v cestě, ale kromě spousty písku neviděli vůbec nic.

„Je to ještě daleko?“ zeptal se Andy po chvíli. „Myslím, že bychom si měli pospíšit. Každým okamžikem má ten zloděj před námi větší a větší náskok.“

„Právě na to také myslím,“ přiznal se Arugula. „Bude to ještě takových dvanáct set kilometrů.“

„Cože!“ zařval Andy. „To má být vtip? Než se tam dostaneme, vymře polovička všech obyvatel naší zeměkoule. Není tu nějaká 37

zkratka?“

„Ne, to není. Ale umím cestovací kouzlo, které by…“

„To snad radši ne,“ zarazila ho Elizabeth.

„Naučil jsem se to od egyptského kouzelníka jménem Ahmed. Žil ve čtvrtém století před naším letopočtem a byl to opravdu machr. To kouzlo jsem už otestoval a fungovalo dobře. Jen nevím, jestli to bude působit na nás všechny. Ve třech jsem to ještě nezkusil, vždy jsem cestoval jen sám.“

„Já bych měla jiný nápad,“ navrhla Elizabeth. „Moc si vaší nabídky ceníme, opravdu,“ dodala rychle, když viděla Arugulův zklamaný výraz. „Ale sám připouštíte, že to ve třech nemusí zabrat.

Já vím o něčem, co zabere najisto.“

„O čem to mluvíš?“ ptal se jí překvapeně Andy.

Místo odpovědi se na něho usmála a vzala ho jemně za ruku.

„Andy, nejsi náhodou trochu unavený? Nepotřebuješ si odpočinout?“

„Proč?“

„Mohl by sis na chviličku lehnout a zdřímnout si. Třeba se ti bude zdát, že jsme už na té zatracené poušti. Víš dobře, že se tvé sny vždy uskuteční, takže bychom se tam mohli ocitnout v okamžiku.“

„Já nevím,“ bránil se. „Víš přece, že se mi to někdy vymkne z rukou. Nemůžu zaručit, že se mi bude zdát právě to, co potřebujeme.“

„Ale zkusit se to může, ne?“ naléhala.

„Co když se mi bude zdát zase nějaká nestvůra?“ pochyboval Andy.

„Neboj. Budu u tebe a budu ti do ucha šeptat, že jsme na poušti.

Tak se tvá mysl soustředí jen na to, co chceme.“

Pak se k němu naklonila, a tiše, aby ji Arugula neslyšel, mu pošeptala: „Nebo chceš radši riskovat

a cestovat s Arugulou?

Nezapomeň, že chtěl létat a skočil klidně z třicátého poschodí. To se ti zdá bezpečné?“

„Máš pravdu,“ souhlasil Andy.

Našli si příjemné stinné místečko u řeky. Elizabeth se posadila pod vysokým stromem a zády se opřela o jeho kmen. Andy se natáhl vedle ní a položil si hlavu do jejího klína. Arugula se uvelebil kousek 38

od nich. Byl očividně uražen tím, že jeho služby byly odmítnuty.

Jejich neustálá nedůvěra k jeho kouzlům ho opravdu mrzela.

Elizabeth položila Andymu ruku na čelo a druhou ho začala jemně hladit po tváři a po vlasech. Bylo to moc příjemné. Bylo to tak příjemné, že nemohl usnout. Navíc byl rozčilen a napjat, protože se obával, aby neměl špatný sen.

„Spi,“ šeptala mu. „Spi a představuj si, že jsme tam, kde potřebujeme být. Jen zavři oči a relaxuj. Nemysli na nic jiného.“

Spánek však nepřicházel.

„Nějak se to nedaří,“ prohlásil Andy nešťastně.

„Ale neboj,“ uklidňovala ho. „Jen zavři oči a uvolni se. Uvidíš, že za chvíli usneš. Věř mi.“

Arugula je poslouchal a znovu mu svitla jiskřička naděje, že by se přece jenom mohl nějak uplatnit.

„Kdepak, takhle neusne,“ začal a pomalu se k nim přiloudal.

„Mohl bych něco zkusit. Znám bezvadné uspávači kouzlo, prováděl jsem ho už tolikrát. Je naprosto osvědčené a bezpečné,“ dodal rychle když viděl, jak se na něho Elizabeth podívala.

„Já to radši ještě jednou zkusím sám,“ řekl Andy rozhodně a zavřel oči. Byl už opravdu unavený. Neustále si opakoval jméno místa, na které se chtěli dostat. Elizabeth ho nepřestávala hladit po vlasech a po spáncích a šeptala mu, aby se uklidnil. Ale nešlo to. Její blízkost na něho měla právě opačný účinek.

Arugula se mezitím uraženě stáhl do ústraní. Bylo toho na něj už dost. Tolikrát byla jeho pomoc odmítnuta a jeho kouzelnické schopnosti zneuznány a podceněny, že mu z toho začínalo být všelijak. Když viděl, že Andy opravdu nemůže zabrat, rozhodl se své uspávači kouzlo provádět i proti jejich vůli. Posadil se na břehu řeky a cosi mumlal. Jeho ruce přitom byly nataženy směrem k ležícímu Andymu a dělal všelijaká tajemná gesta.

Andy se konečně zbavil svého napětí a uvolnil se. Elizabeth ho konejšivě hladila a on cítil, jak se mu pomalu zamlžuje vědomí.

„Obrácená poušť, Obrácená poušť,“ šeptala Elizabeth bez přestání. „Jen si Andy mysli, že jsme se ocitli na Obrácené poušti.

Zkus si to představit.“

Andy cítil, že je jeho hlava stále těžší a že usíná. Otázkou však 39

zůstávalo, jaké sny se mu budou zdát?

40

VIII.

Andy měl pocit, že se vznáší. Byl lehoučký jako pírko, jako by se náhle ocitl ve stavu beztíže. Ani nevěděl, jestli už spí, nebo ještě bdí.

Jedno však věděl najisto. Že je blízko své Elizabeth a že po ní hrozně touží. Otevřel oči a uviděl ji přímo nad sebou.

Její dlouhá hustá hříva splývala až na jeho ramena, takže to vypadalo, že jsou spolu zavřeni v černém voňavém stanu jejích hedvábných a lesklých vlasů. Jenom oni dva. Kdyby to tak mohlo zůstat navěky, pomyslel si Andy.

Dostal chuť ji políbit. Její hnědé oči mu říkaly, že to chce i ona, a tak se k ní natáhl. Už už se jejich rty dotýkaly, když v tom uslyšel její hlas.

„Podívej se za sebe, Andy, no tak, jen se ohlédni.“

Vyděsil se. Copak se mu zase zdálo o nějaké příšeře? Stojí snad za ním nějaký netvor a chystá se je napadnout? Chtěl vyskočit a bránit sebe i Elizabeth, ale byl jako omámený. Nebyl schopný se zvednout.

Bylo to hrozné. Zápasil sám se sebou a nutil své tělo, aby ho poslechlo. Ale to bylo jako ochrnuté a odmítalo každý, byť sebemenší pohyb.

Zase uslyšel její hlas. Nevycházel však z jejích úst, ale odněkud z jeho nitra nebo snad z jeho podvědomí, ale zároveň jako by z veliké dálky.

„Neboj se, všechno je v pořádku. Nikdo tu není. Pusť to z hlavy a na všechno zapomeň.“

Její konejšivý hlas ho uklidnil. Nic se neděje, žádná zrůda je neohrožuje, tak proč se znepokojovat? Vracel se myšlenkami k tomu, co bylo předtím. Co to chtěl vlastně udělat? Aha. Její ústa. Chtěl jí 41

přece políbit!

„Obrácená poušť, Andy, jen si představ, že tam už jsme. No tak, copak ji ještě nevidíš? Vždyť je to tak snadné. To dokážeš. Zkus to ještě jednou. A co je tohle? Jen se pořádně podívej před sebe. Andy!

Vždyť tys ji našel! Právě na ní stojíš!“

Andy nevěděl, co se s ním děje. Opravdu našel Obrácenou poušť?

Radostí rozpřáhl ruce a objal Elizabeth. Políbil ji. Něco tak krásného snad ještě nezažil.

Najednou otevřel oči dokořán a uvědomil si, že ji líbá doopravdy.

To nebyl sen. Byla to skutečnost. Přestože se mu to tak líbilo, odtáhl se od ní a cítil, že rudne.

„Promiň, já… já nechtěl,“ začal koktat. „To byl jen sen, já za to nemůžu.“ Byl zmatený.

„Tak tebe to mrzí?“ zeptala se zklamaně. Andyho polibek jí připadal tak krásný a byla tak ráda, že se to stalo. Ale Andyho omluva a způsob, jakým se od ní odtáhl, ji ranily. Nevěděla, co si o tom myslet a zlobila se na něho. „Tak tys nechtěl? To byla jen náhoda!“ vykřikla a shodila jeho hlavu z klína. Rozhořčeně vyskočila a bezradně rozhodila rukama do vzduchu.

„Klidně na to zapomeň, jako by se to nikdy nestalo,“ pokračovala rozhněvaně.

Andy se nemotorně sbíral ze země.

„Ale počkej,“ mumlal

zmateně. „To byla jen taková hloupost.“

„Co byla hloupost? To žes mě políbil?“

Andy žasl. Takhle Elizabeth ještě neviděl. Co to do ní vjelo? Proč tak vyváděla?

„Ne, to ne. To líbání bylo celkem bezva. Hloupost bylo to, co jsem pak řekl.“

„Jen se nevytáčej. A hlavně si příště dávej větší pozor na své sny.

Aby se ti zase nezdálo, že mě líbáš. A vůbec, jak sis to mohl dovolit?

Nejsi náhodou nějak moc drzý? Pch… takový nanicovatý a pitomý sen!“

„Ani bych neřekl, že to byl nanicovatý a pitomý sen,“ vložil se do jejich hádky Arugula. „Byl to báječný sen. A ušetřil nám hodně času, protože doopravdy fungoval. Přestaňte se zlobit jeden na druhého a radši se podívejte kolem sebe. Není to nádhera? Dokázali jsme to!“

42

Andy s Elizabeth se kolem sebe rozhlíželi. Opravdu. Stáli na poušti a pod jejich nohama byl rozpálený písek.

„Vidíte, že mé uspávací kouzlo zabralo,“ radoval se stařík. „Bez něho by Andy nikdy neusnul. Ještě že jsem vás neposlechl a zkusil jsem to.“

„Tak vy s tím nedáte pokoj?!“ utrhl se na něj Andy. Byl rozčilený z toho, jak se chytil s Elizabeth, a tak neměl na Arugulovy povídačky o čárech sebemenší náladu.

„Myslím, že bude nejlepší nechat všech zbytečných řečí a vydat se na cestu,“ řekla Elizabeth stroze, a aniž by čekala na jejich souhlas, otočila se a vyrazila vpřed.

Oba ji beze slova následovali.

Andy přemýšlel o tom, co se mezi ním a Elizabeth stalo. Bylo mu to moc líto. Teprve po hodné chvíli sebral odvahu a jemně ji chytil za paži.

„Mrzí mě to, co jsem řekl, ale vůbec mě nemrzí to, co jsem udělal.

Ten polibek byl přímo nádherný. Přísahám ti, že to byla nejkrásnější věc, která se mi kdy přihodila. Byl bych rád, abys to věděla.“

Elizabeth se zarazila a její zamračený výraz se změnil ve výraz naprostého štěstí a blaženosti.

„Vážně? Opravdu jsi rád, žes to udělal? Tak proč ses pak tak rychle odtáhl?“

„Nevím.“

„Hmm… To nevadí. Hlavně žes mi to vysvětlil. To jsem opravdu ráda.“

Stoupla si na špičky a natáhla se k němu, aby ho mohla políbit.

„Ale počkat,“ zarazil ji. „Přece jsem neřekl, že to chci celé znovu zopakovat. To tedy ne!“

Elizabeth byla ohromená tím, co právě slyšela a místo chystané pusy mu dala pořádnou facku. Pak se ale hned zastyděla a zarazila se.

„Co jsem to jen udělala? Andy, promiň, mrzí mě to.“ Vzápětí však pohodila vzpurně hlavou. „Proč by mě to vlastně mělo mrzet? Nic jiného si stejně nezasloužíš.“

Andy si přiložil ruku na místo, kam dopadla její dlaň. Dlaň, která ho ještě před chvílí tak něžně hladila. Co se to s nimi děje? Proč se 43

chovají jako dva blázni? Chvilku si třel zrudlou tvář. Trochu to pálilo a štípalo. Díval se na Elizabeth a přemýšlel o té náhlé změně jejich chování. Bylo to opravdu divné. Najednou mu to došlo.

„Ale to nejsme my, kdo tak hloupě mluví,“ vyhrkl. „To je určitě účinek Obrácené pouště. Říkáme všechno naopak.“

„Má pravdu,“ přisvědčil Arugula, ale pak zavrtěl záporně hlavou a prohlásil: „Ale lže, jako když tiskne.“

„Aha! Chápu!“ vykřikla Elizabeth rozradostněná tím, že se to všechno vysvětlilo. Pak ale svěsila hlavu.

„Vůbec ničemu

nerozumím.“

„Budeme brát vážně vždy jen to první, co řekneme,“ navrhl Andy ale hned v zápětí dodal. „Nebo radši to druhé, to první je lež.“

Elizabeth přikývla. „Jen to první je pravda,“ řekla a hned si přikryla rukou ústa, protože věděla, že vzápětí řekne pravý opak. Její přikývnutí se změnilo v nesouhlasné zavrtění hlavou.

Arugula jejich dohodu také akceptoval a tak se dorozumívali tak, že brali na vědomí jen každou první větu. Docela se jim to dařilo.

Pokračovali v cestě. Kolem se rozprostírala jen nekonečná poušť a široko daleko nebyla ani jediná známka toho, že by se blížili k obydlí Strážce Tajemství Smrti. Viděli jen duny rozpáleného písku, které se pomalu a líně přesypávaly a převalovaly, jako by to byla tekoucí voda.

„Takhle ho nikdy nenajdeme. Mělo se mi zdát přímo o něm a ne jen o poušti,“ zamumlal Andy, ale vzápětí řekl pravý opak. Cítil, že je unaven a že ho bolí nohy.

„Potřebuji si odpočinout,“ řekl. „Pojďme dál.“ Přesně podle jejich domluvy, brali Elizabeth a Arugula v úvahu jen to první, a tak se na chvíli zastavili.

Andy klesl vyčerpaně na kolena a těžce oddychoval. Elizabeth se zatím rozhlížela kolem a najednou radostí poskočila a ukázala prstem před sebe. „Podívejte se. Támhle je nějaká věž!“

Andy a Arugula se podívali ukazovaným směrem. Opravdu. V

dálce stála vysoká věž.

„Kam to koukáte? Kdo vám řekl, abyste na ni tak zírali?“ řekla vzápětí Elizabeth, ale ani jeden z nich ji nebral vážně. Dokonce ani ona sama nebrala vážně to, co právě řekla.

44

Andy se vzchopil a postavil se na nohy. Vědomí, že jsou blízko cíle, mu dodalo nových sil.

Po chvíli dorazili k věži. Nebyla to fata morgana. Byla to skutečná kamenná stavba. Chvíli si ji prohlíželi ze všech stran a pak si všimli mohutných kovových dveří.

Vyčerpaný Andy se o ně opřel a byl překvapen, s jakou lehkostí se otevřely. Vešel dovnitř, aniž by přemýšlel o tom, jaké nebezpečí by tam na něho mohlo číhat.

45

IX.

Elizabeth s Arugulou vpadli dovnitř hned za Andym. Jejich oči, oslepené prudkým žlutým světlem na poušti, si jen těžko přivykaly tmě, která zde panovala.

Otevřenými dveřmi za jejich zády sem dopadalo několik světelných paprsků a ty vytvářely na stěně před nimi obrovské stíny.

Andy se při pohledu na ně pořádně vyděsil, protože si hned neuvědomil, že jsou to v podstatě jen obrysy jejich vlastních těl.

Ustrašeně uskočil stranou a všiml si, že jedna z obřích postav před ním udělala stejný pohyb. Pochopil, oč se jedná, a zhluboka si oddychl. Pak mu to přišlo k smíchu. Vždyť se polekal svého vlastního stínu. Jako nějaký malý hloupý strašpytel. Zastyděl se za to.

Podíval se na Elizabeth a ta jen s pochopením přikývla.

„Také jsem se jich napřed polekala,“ řekla a byla překvapená, že to vzápětí nepopřela. Také Andy se podivil, že hned neřekla opak, jak už to dnes bylo zvykem.

„Tady uvnitř asi to kouzlo, které vše obrací na ruby, nijak nepůsobí,“ řekl. „Už zase budeme mluvit jako normální lidé a ne jako vrtošiví blázni.“

Rozhlíželi se kolem sebe. Stíny na zdi se pohybovaly přesně podle nich.

„Nic tu není,“ poznamenala Elizabeth. „Žádné stoly, ani židle, prostě nic. Je to úplně prázdné.“

„Ten, kdo ukradl Tajemství Smrti, to tady asi vybral komplet, se vším všudy,“ zasmál se Andy nervózně. „Vybílil to tedy pěkně, jen co je pravda.“

46

„Vybílil?“

„To se tak říká, to slovo se za tvých časů ještě nepoužívalo?“

„Jen aby tu byl ještě Strážce Tajemství Smrti,“ staral se Arugula.

„Nerad bych zjistil, že ten náš výlet do poušti byl zbytečný. To by byla smůla.“

Elizabeth se na něj obrátila a chtěla mu něco odpovědět, když vtom po ní Andy skočil a strhnul ji k zemi.

„Pozor! Jsou živí,“ stačil ještě vykřiknout.

„Kdo?“ nechápala a snažila se zvednout hlavu, aby viděla, co se děje. Snad se Andy už ze všeho nezbláznil, pomyslela si. Vtom nad nimi něco zasvištělo. Překvapeně vzhlédla a viděla, že to byla obrovská tmavá pěst Andyho stínu, která je málem rozdrtila. Kdyby se Andy nevrhl k zemi a nestrhl ji s sebou, mohli být na padrť.

S hrůzou pozorovala, jak se jejich tři stíny odlepily od zdi a blížily se k nim. Byly obrovské a hrozivé. Největší byl Arugulův dvojník, protože starý muž stál nejdále od zdi. Andy s Elizabeth se stále ještě krčili u země a zoufale se otočili na starého kouzelníka, jestli náhodou nemá v zásobě nějaké kouzlo, které by je zachránilo. Ale Arugula nevěděl, co udělat. Couval k východu a vyděšeně pozoroval, jak se ho jeho vlastní stín chystá rozdrtit na prach. Bylo to neuvěřitelné, ale bylo to tak.

„Musíme utéct,“ vykřikl Andy. „Jsou příliš velcí, než aby prošli dveřmi. Nedostanou se ven za námi a jen tak se jich zbavíme. Nebo je s námi konec.“

Vstal a snažil se pomoci Elizabeth, která z netvorů nemohla spustit oči.

„Ale počkej,“ odporovala. „Nemusíme utíkat. Oni nás nevidí, nemají žádné oči.“

Andy se otočil a všiml si, že stínům opravdu chybí obličeje a tudíž nemohou vidět. Když budou potichu, tak je stíny nemohou dostat a ublížit jim. Mezitím se však jeho stín po něm znova natáhl a zdálo se, že ho chce rozdrtit. Andy tedy uskočil stranou a díval se, jak stín bezmocně šmátrá rukou kolem sebe.

„Máš pravdu, Elizabeth. Oni nás nevidí.“

Stín zvedl pěst a udeřil směrem, odkud se ozval Andyho hlas.

Minul ho jen o vlásek.

„Ale asi nás slyší!“ vykřikla Elizabeth.

47

„Musíme být potichu. Pozor! Uteč!“

Andy už neměl kam uskočit. Byl u stěny a stín proti němu znovu napřahoval svou obrovskou pěst.

Andy hrůzou zadržel dech a zavřel oči. Zoufale se tiskl ke studené kamenné stěně. Nebylo kam uniknout. Ještě vteřina a tmavý netvor bez obličeje ho rozdrtí na prach. Už se nikdy nevrátí mezi živé.

„Prásk!“

Něco bouchlo a v místnosti se rozhostila naprostá tma. Andy přikrčený u zdi stále ještě očekával smrtící ránu, ale nic se nestalo.

Otevřel tedy oči, ale nic neviděl. Jak to? ptal se sám sebe. Oslepl jsem snad?

„Jak to, že je tu najednou taková tma?“ ozvala se někde blízko Elizabeth. „Andy, jsi ještě naživu?“

„Všechno je v pořádku,“ uklidňoval je Arugulův hlas. „Zavřel jsem dveře. Takový malý jednoduchý trik. Stíny přece beze světla existovat nemohou.“

„To byl teda nápad,“ vydechla Elizabeth uznale. „Gratuluji.“

„Zachránil jste mi život,“ ozval se Andy.

„Však to nebylo poprvé,“ odpověděl Arugula. „Tentokrát to ale nebyly žádné čáry. Někdy stačí úplně jednoduchá věc, jako je třeba zavření dveří.“

Uchichtl se. „Teď snad konečně mé služby oceníte.“

„Aby ne,“ odpověděl Andy. „Moc mě mrzí, že jsme vás tak podcenili a že jsme vás nechtěli vzít s sebou.“

„To od nás bylo opravdu hloupé,“ přidala se k němu Elizabeth s vděčností v hlase,

„Takže mě konečně berete do party?“ zeptal se Arugula s nadějí v hlase. „Jsme odteďka nerozluční a rovnocenní partneři? Jsme dobře sehraná trojka?“

„Jasně, platí,“ řekl Andy. „Jako tři mušketýři.“

„Spíš jako tři mamlasové,“ ozval se najednou hrubý hlas odněkud seshora ze tmy. „Jen si nemyslete, že když jste přemohli mé Stínové ochránce, že jste dostali i mě.“

„Kdo to mluví?“ zeptala se Elizabeth polekaně. „Haló, kdo jste?

Ukažte se nám?“

„To vám může být jedno, vy bando zlodějská. Vím dobře, proč 48

jste přišli. Chcete mi ukrást Tajemství Smrti. Haha. Jdete pozdě.

Vaše cesta přes poušť byla úplně zbytečná. Smrt totiž už ukradl někdo před vámi.“

„Ale to je omyl!“ zvolal Andy do tmy. „My jsme nepřišli nic krást, naopak, chceme Smrt najít a vrátit, kam patří. Chceme vypátrat jejího zloděje.“

„To vám mám věřit?“

„Je to tak. Nelžeme!“

Chvíli se rozhostilo hrobové ticho.

„Hej! Jste tu ještě? Kdo jste? Ozvěte se nám!“ zvolala Elizabeth nahoru nad sebe.

„Nevěřím vám ani slovo,“ ozval se zase tajemný hlas. „Určitě jste podvodníci a lháři.“

„Pak by musel být podvodník a lhář i Strážce Mlhy. To on nás sem poslal.“

„Ale, ale. Vy znáte Strážce Mlhy?“ podivil se neznámý.

„Já ho viděl jen jednou,“ ozval se Arugula, který až doposud mlčel. Chtěl také něčím přispět do diskuse se záhadným tvorem.

„Ale tihle dva mladí se s ním znají moc dobře. Slyšel jsem na vlastní uši, jak se s ním bavili a můžu jen potvrdit, že nás za vámi poslal. A pak, tady ten chlapec, kterého zatím nevidíte, je opravdový živý člověk, žádný duch jako my ostatní. Proto je tu. Musí zachránit svět, který je ohrožen Smrtí, když vám ji teď ukradli.“

To zřejmě vzbudilo zvědavost neznámého natolik, že se jim konečně ukázal. Na schodišti nad jejich hlavami se objevila něčí tvář.

Veliká hlava jako by patřila nějakému obrovi a byla přímo neuvěřitelně ošklivá. Velká rozšklebená ústa byla plná zkažených zubů, rozpláclý nos připomínal prasečí rypák a zlé šedé oči provrtávaly pátravě každého, na koho se obr podíval. Tváře měl rozryté hlubokými vráskami a lemovaly je řídké rozcuchané vlasy slepené do chomáčů.

„Slyšel jsem,“ zabručel neznámý, „že je v našem světě duchů lidská bytost. Ale moc jsem tomu nevěřil.“

Zadíval se na Andyho.

„To je tohle?“ zeptal se pak posměšně. „Ano, to jsem já.“

„Moc extra teda nevypadáš, hahaha.“ Jeho ústa se při smíchu 49

zdála ještě větší a táhla se téměř od ucha k uchu.

„Vy také ne,“ odpověděl Andy podrážděně a vzápětí ucítil kopanec pod levým kolenem.

„Chceš ho hned naštvat?“ zašeptala Elizabeth. „Buď radši zticha.“

Duch Andyho poznámku zřejmě přeslechl, protože na ni nijak nereagoval.

„Tak Strážce Mlhy vás posílá, abyste světu duchů navrátili Tajemství Smrti? Právě vás? Dvě děti a starce? To se mu teda povedlo, líp už opravdu vybrat nemohl.“

„Už je to tak,“ odsekl mu Andy. „Tak byste se s tím měl smířit a radši nám říct, kterým směrem ten zloděj zmizel a jak vůbec vypadal.“

Fakt, že mluví s opravdovou lidskou bytostí, kterou mu poslal sám Strážce Mlhy, na obra zřejmě moc nezapůsobil. Znovu se zasmál a ukázal jim tak odporné pahýly zkažených zubů.

„Hahaha, to je ale otázka. Jak zloděj vypadal! Hahaha! Ten, kdo vlastní Tajemství Smrti, na sebe může vzít jakoukoliv podobu. Může to být muž i žena, může vypadat, jak se mu zamane. Dokáže zabít jediným dotekem, pohlazením či polibkem. To je jediné, co vám o něm mohu říct.“ Znovu se odmlčel a dlouze si je prohlížel. Pak zavrtěl hlavou. „Ne, vy tři ho určitě nenajdete. To nedokážete. Nikdy se vám to nepodaří.“

„Ten nám teda umí dodat sebedůvěru,“ zašeptal Andy Elizabeth do ucha.

„Máš pravdu,“ souhlasila s ním. „Když ho tak poslouchám, tak si připadám úplně bezcenná a k ničemu.“

Duch k nim začal pomalu sestupovat po schodišti, které v té tmě ani nebylo vidět. Dokonce ani obrovo tělo nebylo možné rozeznat.

Jen jeho velká hlava se pomalu snášela k nim a plula tmou, jako nějaká velká tykev osvětlená neviditelnými reflektory. Najednou se pod tou hlavou objevily dvě dlouhé červeně zářící paže a natahovaly se přímo k Andymu a Elizabeth.

„Tak vy si myslíte, že jsem Strážce Tajemství Smrti? Ale co když se pletete? Co když jsem právě já ten zloděj, který Smrt ukořistil, a který vás může zahubit jediným dotekem?“

50

X.

Andy stál bez hnutí a díval se na obra, který k němu vztahoval své ohnivé ruce.

„Uteč! Honem!“ křičela Elizabeth a tahala ho za rukáv. „Proti němu nic nezmůžeš. Zabije tě! Stačí jediný dotek a je po tobě!“

„Ani se nehnu,“ řekl Andy vzdorovitě a vytrhl se jí. Stál na místě a čekal. Ohnivé ruce už byly jen několik centimetrů od jeho obličeje a cítil horko, které z nich sálalo. Ještě okamžik a obr ho sežehne jako papír.

Andy ztěžka polkl a zatajil dech.

Ošklivé stvoření se najednou zastavilo a přátelsky se na něj zašklebilo. Dlouho se tak na sebe navzájem dívali, jako by se navzájem odhadovali. Duch zřejmě zkoušel Andyho odvahu a sebeovládání.

Elizabeth byla napjatá k prasknutí. Měla o Andyho hrozný strach a nevěděla, jak mu pomoci.

Najednou se ohnivé ruce vymrštily vpřed a dotkly se Andyho obličeje. Ale co to? Vůbec nepálily! Andy pod jejich dotekem nezemřel, jak duch vyhrožoval. Jen trochu zalapal po vzduchu, ale to bylo tím, jak předtím dlouho zadržoval dech.

„Ty máš ale odvahu,“ zabručel uznale neznámý. „Jak sis mohl být tak jistý, že tě opravdu nezničím? Jak jsi poznal, že nejsem ten, který zabíjí jediným dotekem?“

„Bylo mi to hned jasné,“ vysvětloval Andy. „Kdybyste byl zloděj, tak byste tu přece nezůstal, ale hned byste s Tajemstvím Smrti pospíchal pryč. Proč byste to jinak dělal? Vlastnit Smrt v Zemi duchů je to samé jako mít ledničku na Antarktidě. To by nemělo 51

žádnou logiku. Zloděj chce Smrt přenést do světa živých, aby mohl zabíjet, tak nač by tu ještě otálel? A pak. Mluvil jste o těch Stínových strážcích. Ti by přece zloděje nebránili, pokud vím, slouží jen Strážci Smrti. Byl jsem si hned jist, že jste to právě vy.“

„Jsi docela chytré mládě. Možná máš při pátrání po zloději přece jen nějakou šanci,“ řekl obr uznale.

„Jistě že máme šanci,“ vložila se do jejich rozhovoru Elizabeth.

„Ale naše šance bude mnohem větší, když nám o něm něco řeknete.

Cokoliv. Každá maličkost nám může být užitečná.“

„Život a Smrt jsou jako dva tanečníci,“ začal obr zamyšleně. „To si dobře pamatujte. Jeden potřebuje druhého, aby kolem sebe mohli kroužit a dotýkat se a objímat se.“

„Co je to za hádanky?“ podivil se Andy. „To nám nepomůže.

Potřebujeme něco konkrétního.“

„Nic nevím,“ řekl smutně Strážce Smrti. „Jen to, že vypadal a mluvil jako voják jižanské armády z minulého století. Pamatujte si, že může změnit vzhled, ale ne výslovnost a způsob řeči.“

„No, to už je něco. Alespoň víme, čeho se chytit. A nevšiml jste si náhodou, kterým směrem se vydal?“

„To opravdu nevím, ale jestli se chtěl dostat do normálního světa, musel jít k řece. Jen tak se může dostat mezi živé, aby tam mohl zabíjet.“

„Tak abychom radši vyrazili,“ zavelel Andy rázně. „Každá minuta je drahá.“

„Moment, ještě poslední otázka,“ zarazila ho Elizabeth a otočila se na Strážce Smrti.

„Jak vůbec Tajemství Smrti vypadá? Po čem máme pátrat?“

„To je chytrá otázka,“ pochválil ji Strážce. „Tajemství je napsáno na pergamenu, který je ukryt ve zlatém medailonku na zlatém řetěze.

Hlavně ho neotvírejte a nečtěte, jestli ho opravdu najdete.“

„Proč? Co by se stalo?“ ptal se Andy a dychtivě se naklonil ke Strážci. „Proč ho nesmíme otevřít?“ Strážce mlčel a tak Andy pokračoval.

„Bojíte se snad, že bychom to Tajemství mohli zničit, a lidé by přestali umírat? Bojíte se, že byste přišel o práci? Když přestane existovat Smrt, nebude zapotřebí ani jejího Strážce. Z toho máte 52

strach, je to tak?“

„Máš na mě ještě zlost, že jsem tě tak postrašil těmi stíny, viď?“

zašklebil se duch samolibě.

„Nezamlouvejte to. Chci slyšet, proč nesmíme otevřít ten medailon.“

„Protože už sama ta slova zabíjejí. Jestliže se na ně jen podíváš, zemřeš.“

Ta slova Andyho zamrazila až do morku kostí. Chvíli bylo hrobové ticho.

„Kouzelná slova?“ vydechl Arugula ohromeně.

„Dalo by se to tak říct,“ připustil Strážce. „Ale pozor, jsou mnohem mocnější, než jakákoliv zaklínadla, která vy, kouzelníci, používáte.“

„Ehm… jak víte, že jsem kouzelník?“ divil se starý muž.

„To je jednoduché. Mám na čaroděje nos. Také jsem jím kdysi byl,“ přiznal se Strážce a v jeho rukách se najednou objevily karty.

„Něco vám předvedu,“ řekl a nabídl balíček Andymu. „Vyber si.“

„Copak teď máme čas na nějaké triky s kartami?“ bránil se Andy, ale Strážce naléhal tak neodbytně, že ho nakonec poslechl.

Neochotně vytáhl z balíčku jednu kartu. „Dobře si ji zapamatuj,“

přikázal mu Strážce.

Andy si ji dobře prohlédl. Byla na ní řeka. Takové karty jsem ještě neviděl, pomyslel si a všiml si, že mu Arugula zvědavě nakukuje přes rameno.

„Teď tu kartu vrať,“ přikázal zase Strážce a Andy ho poslechl.

Vsunul kartu zpět do balíčku a díval se, jak obratné Strážcovy ruce karty pečlivě a hbitě míchají.

„Teď zkontroluj, jestli tam ta tvoje karta opravdu je,“ řekl Strážce a podal mu promíchaný balíček.

Andy si karty chvíli prohlížel. Byly opravdu zvláštní. Na jedné byly hory, na druhé lesy, jedna byla dokonce úplně bílá.

„To je mlha,“ vysvětlil mu Strážce, když si všiml jeho nechápavého pohledu.

„A co teď?“ ptal se Andy, když mu balíček zase vracel. „Teď vytáhnete tu správnou a já vám zatleskám?“

„Kdepak. Ty ji musíš vytáhnout. Když se ti to podaří, ocitneš se 53

okamžitě u řeky, a to možná dokonce dřív, než se tam dostane zloděj.

Máš teď obrovskou šanci ho dostihnout.“ ‚

„Tomu říkám kouzlo,“ zaskřehotal Arugula nadšeně. „Nemohl byste mě to naučit?“

„Snad někdy jindy,“ odbyl ho Strážce. Arugula posmutněl a podíval se na Andyho, jako by u něho hledal podporu. Ten se však upřeně díval na Strážce a nevěřícně vrtěl hlavou. „To není možné, tomu nevěřím.“

„Nezapomeň, že jsi ve světě duchů,“ připomněla mu Elizabeth.

„Tady se dějí nejpodivnější věci.

Tvé sny, které se uskutečňují, Stínoví strážci, Obrácená poušť, vždyť tady je možné všechno. Jen to zkus, třeba to vyjde.“

„Já nevím,“ vzdychl Andy. „Karta, která přenese tři lidi na nějaké vzdálené místo, to se mi teda fakt nezdá.“

„Vy dva se ho musíte držet,“ poručil Strážce Elizabeth a Arugulovi. „Jakmile se Andy dotkne správné karty, přenese se k řece. Když se ho nebudete držet, zůstanete tady.“

Každý z jedné strany, položili mu Elizabeth s Arugulou ruce kolem ramen a napjatě očekávali, co se bude dít.

„Tak, můžeš si vybrat,“ pobídl Strážce Andyho a ten začal prsty přejíždět po balíčku karet. Všechny mu připadaly stejné. Jak má najít tu pravou? Najednou začal být nervózní. Co když to všechno není jenom hloupý trik, ale opravdové kouzlo?

Olízl si vyschlé rty.

Znovu konečky prstů ohmatával hrany karet. Tahle, to bude ta pravá. Ani nevěděl proč, ale byl si náhle jist, že se dotkl té své.

Vytáhl ji a podíval se na ni.

Opravdu.

Byla na ní řeka!

V tom okamžiku ho oslepila prudká záře, jako by místnost ozářil nějaký elektrický výboj, a vzápětí pocítil prudkou bolest v temeni.

Pak ztratil vědomí.

54

XI.

Studená voda přivedla Andyho k sobě. Otevřel oči a uviděl, že se nad ním sklání Elizabeth a kropí mu obličej vodou z dlaní. Tvářila se vyděšeně.

„To by stačilo,“ zabručel a odsunul její mokré ruce.

„Jsi v pořádku?“ ptala se starostlivě.

Hlava ho bolela, jako by přes ni dostal polenem, a všechno se s ním točilo, ale nechtěl jí dělat starosti, a tak přikývl.

„Jsem v pořádku, nic mi není,“ lhal přesvědčivě a třel si čelo.

„Kde je Arugula?“

„Sedí támhle,“ ukázala rukou k řece. „Má nějakou depresi, nebo co. Nemůže přenést přes srdce, že Strážce Smrti umí kouzla, kterým on sám nerozumí. Snaží se přijít na to, co se za tím trikem s kartami skrývá.“

„Chudáček Arugula,“ povzdychl Andy soucitně a snažil se vstát.

Hlava mu připadala

tak příšerně těžká, až myslel, že mu snad

upadne. Podíval se nalevo a snažil se zaostřit zrak. Viděl všechno ještě trochu rozmazaně, ale podařilo se mu rozeznat Arugulu, který seděl na břehu řeky a zamyšleně házel kamínky do vody. Zdál se být duchem nepřítomný. Opravdu ho to vzalo.

Pak se Andy otočil napravo, jako by si chtěl ověřit, jestli může hýbat hlavou na obě strany. Vtom ztuhl.

Hustá mlha, která se tam povalovala, se na chvíli roztrhala a on uviděl obydlí Strážce Smrti, ve kterém byli ještě před okamžikem.

„Podívej!“ vykřikl.

„To snad ne!“ zvolala Elizabeth překvapeně.

„To je ale

podvodník! Vždyť je to jen co by kamenem dohodil!“

55

Věž Strážce Smrti byla opravdu jen kousek od nich.

„Co tady tak ječíte?“ ozval se Arugula a znepokojeně k nim přispěchal. Jejich výkřiky ho probraly ze zamyšlení.

„Kdybych nebyl už dávno mrtvý, mohl jsem z toho vašeho křiku leknutím dostat infarkt.“

„To je to jeho kouzlo,“ řekl Andy opovržlivě. „To jsem si mohl hned myslet. Říkal, že nás přenese kdoví kam a zatím… Tady máte ty vaše čáry.“

„Slíbil jen, že nás přenese k řece,“ začal Arugula hájit toho, koho považoval za Mistra a za svůj velký vzor. „A své slovo také dodržel.

Jsme snad u řeky, ne? Jak myslíte, že jsme se sem dostali? Jen díky jeho kouzlu.“

„Je to mnohem jednodušší, než si myslíte,“ řekl Andy a začal vysvětlovat: „Pamatujete si ještě ten jasný záblesk před námi? Ten musel zcela logicky vytvořit stíny za našimi zády a zřejmě právě v tom okamžiku nás zezadu udeřili Stínoví strážci. Proto jsme ztratili vědomí. A pak nás Strážce jednoduše odtáhl sem na břeh řeky.“

„Nesmysl,“ rozhořčoval se Arugula. „Bylo to kouzlo, to přece poznám. Čistá magie, nic jiného.“

„Ale kdepak,“ mávl rukou Andy. „Ani náhodou, jsem přesvědčen, že nás všechny chtěl jen…“

„Nezdá se vám, že je to vlastně úplně jedno?“ zarazila je Elizabeth. „Ať jsme se sem dostali jakkoliv, hlavně že víme, koho máme hledat.“

„Jen nemám rád, když ze mne někdo dělá osla,“ dodal ještě Andy, ale uvědomil si, že Elizabeth má pravdu.

„Takhle jen ztrácíme čas,“ pokračovala. „To je zbytečné. Copak jste zapomněli, proč jsme vlastně tady? Každou vteřinou má zloděj větší náskok, a my tu jen tak klábosíme. Tak se přestaňte hádat a přemýšlejte, jak ho dostat.“

„Oukej,“ řekl Andy smířlivě. „Kterým směrem se tedy vydáme?

Má někdo nějaký rozumný návrh?“

„Musíme předpokládat,“ začal Arugula rozšafně, „že zloděj nemá k dispozici cestovací kouzlo, kterým nám vypomohl Strážce, a tak můžeme…“

„Už zase?“ vyjel Andy. „Přestaňte laskavě s těmi kouzly. To je k 56

zbláznění.“

„A l e n o tak,“ zakročila Elizabeth. „Takhle se opravdu nikam nedostaneme.“

„Za námi je hustá mlha,“ ujal se opět slova starý kouzelník. „Řekl bych tedy, že zloděj se vydal opačným směrem, tam, kde je vidět, čili tudy.“ Ukázal rukou před sebe.

„Dále víme, že do světa živých lidí se dostane jen přes řeku, takže šel zcela určitě nahoru proti proudu. Kdyby šel obráceně, dostal by se přímo do té husté mlhy.“

„To zní rozumně,“ připustil Andy. „Kdybych byl v jeho kůži, jednal bych asi také tak.“

„Takže rozhodnuto,“ uzavřela poradu Elizabeth. „Vydáme se podél řeky proti jejímu toku.“

„Možná je docela blízko,“ zadoufal Andy, „ale možná je taky už hodně daleko,“ dodal vzápětí a vzdychl. „Musíme ho dohonit dřív, než opustí svět duchů. V tom mu musíme zabránit, děj se co děj.

Jinak začne zabíjet.“

„To si teda musíme pospíšit,“ řekla Elizabeth.

Okamžitě vyrazili na cestu.

Šli podél řeky, přelézali povalené kmeny stromů, obcházeli velká skaliska a zapadali do bláta nesčetných bažin, které lemovaly tok řeky. Všichni tři napínali zrak a pátrali po nějaké postavě, ale za celou dobu nezahlédli ani živáčka.

Čas ubíhal.

Konečně zahlédli ženu v červených šatech. Vyšla právě z hustého porostu a zamířila k řece. Kolem krku se jí něco zlatě zalesklo.

Všichni tři se zarazili a chvíli ji pozorovali. Kráčela rychle a ani jednou se neotočila.

„Podívejte!“ vykřikla Elizabeth. „Má řetěz kolem krku. To by mohl být ten, koho hledáme.“

Andy si vzpomněl na slova Strážce Smrti, že ten, kdo vlastní Tajemství, může libovolně měnit podobu. Ta žena před nimi opravdu mohla být zloděj, kterého hledali.

Přidali do kroku. Žena byla asi padesát metrů od nich a právě začala vstupovat do řeky. Chtěla se jen osvěžit a nebo se chystala opustit svět duchů a přenést Tajemství Smrti do světa živých? To se 57

nesmí stát, pomyslel si Andy a rozběhl se ze všech sil, ačkoliv byl nesmírně unavený dlouhým putováním. Nohy ho bolely a byly těžké jako z olova, přesto předběhl Elizabeth i Arugulu.

Dobře věděl, že zloděje musí zastavit za každou cenu. I kdyby ho to mělo stát jeho vlastní život. Vždyť byli ohroženi jeho rodiče, sestra, kamarádi, spolužáci, celá planeta. Tak co byl jeden život proti životu miliónů ostatních? Jestli se zloději podaří zmizet, všichni budou muset umřít. Andy byl rozhodnut zabránit mu v tom.

Už ho dělilo jen dvacet metrů od ženy v červených šatech. Zdálo se, že si naštěstí ještě nevšimla, že za ní někdo běží. Hleděla do vody a stála k nim zády. Měli tedy ještě pořád výhodu momentu překvapení.

Elizabeth pochopila, co Andy zamýšlí. Snažila se ho dohonit a zadržet, ale pádil jako šílenec. Měla o něj hrozný strach a nevěděla, jak ho odvrátit od toho, co se právě chystal udělat.

„Počkej!“ křičela za ním, ale Andy jako by ji neslyšel. Naopak ještě zrychlil.

Zbývalo deset metrů.

Žena zřejmě něco zaslechla a trhla sebou. Začala se pomalu otáčet, aby se podívala, co se děje za jejími zády.

Už jen tři metry dělily Andyho od jeho cíle.

Hlavně ať to stihnu, myslel si. Ať mi neunikne, ať teď nezakopnu, ať mi nezmizí.

Žena se otočila už docela a viděla, jak se na ni Andy řítí obrovskou rychlostí. Byla ohromena a nevěděla, co udělat.

Zbýval jen metr.

Andy napjal všechny svaly a vyskočil do vzduchu. Nic jiného mu nezbývalo. Doufal, že až dopadne, povalí ženu a strhne ji do řeky, a tím jí zabrání v jejím úmyslu přenést Smrt mezi lidi. Zachrání tak svět.

Zároveň však věděl, že v okamžiku, kdy se jí dotkne, bude muset zemřít.

58

XII.

Elizabeth pochopila, že Andy chce zloděje zastavit i za cenu vlastního života. Neuměla si však představit, že by měl zemřít před jejíma očima. Musela ho zachránit, ale jak?

Zavolala na něj, ale místo aby se zastavil, naopak ještě přidal.

Řítil se jako šílenec.

Žena v červeném se mezitím otočila, a když uviděla letícího Andyho, napřáhla proti němu ruce, jako by ho tím chtěla zastavit.

Jakmile se ho dotkne, bude Andy mrtev!

Elizabeth se vymrštila do vzduchu ve stejném okamžiku, kdy se Andyho nohy odlepily od země. Jenže byla o něco rychlejší, a tak ho ještě ve vzduchu srazila stranou a sama vletěla místo něho do rozevřené náruče překvapené ženy. Ta se zapotácela a pak s hlasitým šplouchnutím padla naznak do vody.

Elizabeth jí nevěnovala sebemenší pozornost a hned se vrhla k Andymu, který byl srážkou odmrštěn na kamenitý břeh řeky a zůstal tam chvíli ležet bez hnutí. Je mrtvý? Že by se ho ta žena přece jenom dotkla? Bylo už pozdě? Vždyť rozhodovaly doslova centimetry.

Elizabeth se úzkostlivě sklonila nad nehybným tělem svého přítele.

Konečně se pohnul a nejisté se začal zvedat ze země.

Ulevilo se jí. „To jsi byla ty?“

„Ano, já.“

„Díky.“

„Za co?“

„Však ty víš.“

Andy těžce oddychoval, ale zářil radostí, protože věděl, že se jim to podařilo. Podíval se na ženu, která se ještě ráchala ve vodě a 59

marně se snažila vstát. Prudký proud jí podtrhával nohy a mokré ztěžklé šaty jí znemožňovaly pohyb.

„Jupíí! Máme ho!“ vykřikl Andy a zamával pěstí do vzduchu.

Mezitím dorazil i Arugula a vrhl se do řeky na nebohou vyděšenou ženu, která se mezitím konečně postavila a snažila se pochopit, co se to stalo. Začali spolu zápasit.

„Ten medailon!“ zakřičel Andy. „Seberte jí hlavně ten medailon!“

„Že se nestydíte, napadnout slabou ženu a ještě ji okrást, bando jedna mizerná!“ zaječela zmáčená paní a Andy, Elizabeth i Arugula ztuhli překvapením.

„A hned tři jste na mě, rošťáci. To je teda hanba!“ pokračovala rozkurážená žena vysokým pisklavým hlasem, který jí chvílemi rozčilením přeskakoval.

Andy byl jako opařený a nemohl uvěřit svým uším. Strážce přece říkal, že zloděj dokáže změnit podobu, ale ne hlas a výslovnost. To, co právě slyšel, byla zcela nepochybně ženská fistule. To nebyl hlas muže, o jižanském přízvuku ani nemluvě.

Také Elizabeth se tvářila rozpačitě. Nebyla sice právě expertem na přízvuky a nářečí, ale že se jedná o ženský hlas, to poznala zcela bezpečně. Také si nebyla tak úplně jista tím, jestli se v minulém století užívala slova jako banda a rošťáci.

„Co to má na krku!“ zavolala na Arugulu. „Podívejte se, co to je!“

„Tak mých šperků se vám zachtělo, holoto! Jen si je vemte, vemte si co chcete, ale počkejte, až to řeknu strýčku Vinnymu. To se mu líbit nebude. Ale ani trochu ne. Ten vám to spočítá, to něco uvidíte.“

„A jejda!“ vyhrkl Arugula, když se podíval na medailon na ženině krku a okamžitě jí začal pomáhat na břeh.

„Moc se o-omlouváme, pa-paní,“ koktal zdvořile.

„A copak? To jste se tak polekal Vinnyho? Vy ho znáte?“

„Ne, neznám, ale moc rád bych se s ním seznámil. Určitě je to hrozně milý chlapík,“ drmolil Arugula a rozpačitě jí pomáhal ždímat cípy zmáčených šatů. Žena ho však pleskla přes ruku.

„To bych řekla, že je Vinny milý chlapík. Ale taky tvrďas, když o něco jde,“ dodala významně a dala si ruce v bok.

„Moc se vám ještě jednou omlouváme,“ pokračoval Arugula.

„Všechno to bylo jen velké nedorozumění. Ani nevíte, jak je nám 60

líto, že jsme vás tak polekali.“

„Opravdu nás to mrzí,“ přispěchal mu na pomoc Andy. „Rád bych vám to vysvětlil.“

Začali jí vyprávět svůj příběh, ale zdálo se, že jim ani trochu nevěří. Tvářila se skepticky a zřejmě to považovala za hloupé výmluvy. Když jí řekli, že Andy je opravdová živá bytost, sáhla mu na srdce, aby si ověřila, jestli opravdu bije. Teprve pak jim konečně začala věřit.

„Páni, to by se Vinny divil,“ prohodila uznale. „Musím mu o vás vyprávět. To ho bude určitě zajímat. Opravdový živoucí člověk, to tu ještě nebylo. Vinny z toho bude celý pryč.“

„To mě moc těší,“ řekl Andy a nervózně přešlápl z nohy na nohu.

„Ale jen tak mimochodem, nepotkala jste tu dnes někoho, kdo mluvil jižanským přízvukem?“

„To je ale legrační náhodička, že se mě na to ptáte.“

„Proč?“ zpozorněl Andy a zvědavě se k ní naklonil.

„Protože právě před chvílí, támhle v tom hustém křoví, do mě vrazil jeden roztomilý džentlmen. Hned se mi začal omlouvat, a podle způsobu řeči bych řekla, že byl rodilý jižan. Ale byl to sympaťák.“ Elizabeth s Andym si vyměnili významné pohledy.

„Vy jste ho neviděli?“ šveholila dál žena a zřejmě si nevšimla, jak na ně její informace zapůsobila. „Ale to se divím, protože to bylo jen malou chvíli předtím, než jste se na mě vrhli.“

„Ne, neviděli jsme ho,“ odpověděl Andy. „Doufám, že ani on neviděl nás. Kterým směrem šel?“

„Zmizel za ohybem řeky,“ řekla žena a ukázala rukou za jejich záda. Otočili se a uviděli, že řeka kousek od nich zatáčí doprava.

Bylo tedy docela možné, že v okamžiku, kdy tu paní přepadli, byl už za zatáčkou a nemohl nic vidět. Byla tudíž ještě naděje, že zloděj netuší, že ho pronásledují. To by bylo dobré.

„Honem!“ vykřikla Elizabeth. „Třeba je jen kousek od nás.

Musíme si pospíšit!“

Rychle se s ženou rozloučili a vyrazili vpřed. Mrzelo je, že zbytečně ztratili tolik drahocenného času, ale zároveň byli plni naděje, že zloděje konečně dostanou. Podle toho, co žena říkala, nemohl být daleko.

61

Andy byl na pokraji vyčerpání a bolelo ho celé tělo. Přesto běžel jako o závod. Věděl, že o osudu světa živých teď rozhodují doslova vteřiny.

Za ohybem řeky ho konečně uviděli. Měl na sobě bílý oblek a na krku se mu třpytil zlatý řetěz s medailonem. Stál po kotníky ve vodě a měl zavřené oči. Na tváři mu pohrával přímo ďábelský úšklebek.

Nebylo pochyb o tom, že se chystá do světa živých.

Byl necelých deset metrů od nich.

„Musíme ho dostat!“ zakvílel vyčerpaný Andy zoufale a zabral z posledních sil. Za ním běžela Elizabeth s Arugulou, ale ani oni už nedokázali zabránit neštěstí, které se odehrávalo před jejich zraky.

V následujícím okamžiku se zloděj začal vznášet nad řekou a jeho silueta se pomalu rozplývala. Odcházel ze světa duchů a odnášel s sebou Tajemství Smrti. A Andy ho už nemohl zastavit.

Ještě vteřina a zmizel jim z očí docela.

62

XIII.

Andy klesl na kolena a pěsti udeřil do země. „Tak blízko!“ zakřičel.

„Byli jsme už tak blízko. To snad není možné! Nedokázal jsem to.

Selhal jsem!“

Byl zoufalý a pocítil šílenou bezmocnost. Elizabeth se ho marně snažila utěšit.

„Udělali jsme, co jsme mohli,“ řekla a pohladila ho konejšivě po zpocených vlasech.

„Udělali?“ zpozorněl Arugula. „Ale mládeži! To zní, jako když to vzdáváme!“

„Vzdáváme?“ zvedl Andy hlavu a vzpurně jí pohodil. „Nikdy!“

„No proto.“ Starý muž se spokojeně usmál. „Už jsem se lekl.“

Andy se zvedl ze země a zamířil k vodě. Elizabeth s Arugulou ho okamžitě následovali.

„Teď potřebujeme Strážce Mlhy,“ řekl Andy zvýšeným hlasem a podíval se vzhůru, jako by tam někoho vyhlížel. Když byli po kotníky ve vodě, zastavil se a chytil Elizabeth a Arugulu za ruce.

Každého z jedné strany.

„Už jsem dlouho nebyl doma, rád bych se tam zas podíval!“ volal ke žlutému nebi. „Myslím, že je teď vhodná chvíle. Ale chtělo by to hned! Potřebuju tvou pomoc, Strážce Mlhy, kde jsi?“

Nad jejich hlavami se začala tvořit bílá mlha a rychle houstla a než se nadáli, byl z ní mrak, z něhož na ně shlížel velký a dobrácký obličej Strážce Mlhy.

„Jste připraveni?“ rozlehl se jeho zvučný laskavý hlas.

„Jsme.“

„Všichni tři?“

63

„Ano.“

„Hlavně se ho pevně držte,“ řekl Strážce a pokynul Elizabeth a Arugulovi. „Nebo se nedostanete všichni na stejné místo.“

„Mohl byste nás poslat tam, kde je teď zloděj Smrti? Jestli se objevíme někde v Indii, zatímco on bude v Disneylandu, tak je to předem ztracené.“

„Co je to Disneyland?“ zeptal se Arugula zvědavě.

„Čarovné místo plné kouzel a záhad,“ odpověděl Andy s úsměvem. Bylo mu jasné, co si pod tím starý muž hned představí.

„Žádné strachy,“ uklidňoval ho Strážce. „Ať se octnete kdekoliv, on si vás najde. Po svém pobytu v zemi duchů totiž vyzařuješ takovou dávku života, že ho to zcela jistě přitáhne. On chce život zničit a proto přijde, aby tě zabil. A to bude příležitost, jak ho dostat.

Pošlu tě proto domů a ty budeš jen čekat, až se objeví.“

Andy byl napřed rád, že zase uvidí rodiče a sestru, ale vzápětí se polekal, protože si uvědomil, že je tak vystaví hroznému nebezpečí.

Pak ho ale napadlo, že dokud po světě chodí zloděj s Tajemstvím Smrti, jsou v nebezpečí tak jako tak. Neměl tedy na vybranou.

„Oukej,“ kývl. „Můžeme začít.“

Elizabeth byla trochu neklidná. Byla to už její třetí cesta do světa živých. To nebylo jen tak, protože její tělo muselo podstoupit hroznou námahu. Mnozí duchové takovou cestu nepodniknou ani jednou.

Strážce začal se složitým obřadem, kterým se dalo přejít z jednoho světa do druhého. Z mraku kolem něho se oddělil tenký proužek mlhy, klesal dolů a začal vtékat Andymu do úst. Andy zasténal a několikrát prudce pohodil hlavou ze strany na stranu, jako by se bránil. Pak se najednou zklidnil a upadl do stavu podobného bezvědomí. Nic nevnímal.

Elizabeth stiskla pevně jeho ruku a cítila, že i na ni začíná působit neznámá síla. Vtom si všimla něčeho hrozného.

Uprostřed řeky se vynořila obrovská a odporná chobotnice a několik jejích chapadel se rychle přiblížilo k Andymu. Elizabeth leknutím vykřikla a dívala se, jak chapadla pomalu ovíjejí jeho nohy a snaží se ho stáhnout na hloubku.

Pustila se jeho ruky, i když věděla, že tím riskuje, že ho ztratí, a že 64

Andy odejde do světa živých bez ní. Ale kdyby ho chobotnice dostala, neodešel by tam vůbec.

Elizabeth věděla, že musí okamžitě něco podniknout.

Chobotnice je rychle přitahovala k sobě. Už byli po kolena ve vodě, za chvíli jim voda dosáhne do pasu, pak k ústům a pak… To by byl pro Andyho konec.

Elizabeth se vrhla na odporná slizká chapadla a snažila se uvolnit jejich pevné sevření kolem Andyho nohou. Arugula jí přiskočil na pomoc, vytáhl odkudsi nůž a začal chapadla jedno po druhém přesekávat.

Elizabeth doufala, že jim Strážce Mlhy pomůže, ale ten neudělal vůbec nic.

Nemohl. Všechna jeho moc byla soustředěna na to, co právě prováděl. Vyžadovalo to veškerou jeho energii.

Do Andyho úst stále proudil pruh mlhy a on byl jako bez sebe a nevnímal, co se s ním děje.

Kdyby ho Elizabeth a Arugula neosvobodili, hnusná zrůda by ho zcela jistě stáhla pod hladinu.

Konečně se jeho tělo začalo zvedat nad vodu. Chobotnice po něm marně natahovala další chapadla, její kořist jí unikala.

Tak jako předtím tělo zloděje, změnilo se nyní Andyho tělo v mlhu, která se pomalu rozplývala. Chvíli se vznášel jako tmavý stín nad řekou, jako by se potácel mezi světlem a tmou, mezi životem a smrtí.

Pak jim zmizel z očí.

„Andy!“ zvolala Elizabeth plačtivě.

Samozřejmě nedostala žádnou odpověď.

Arugula jí poklepal povzbudivě po rameni, jako by jí chtěl říct, že je vše v pořádku. Ale ona dobře věděla, že její přítel je teď v hrozném nebezpečí. Je ve světě živých, aby přemohl Smrt. To je pro živou bytost úkol přímo nemožný. A co je horší, Andy je tam sám, bez Elizabeth.

65

XIV.

Andymu se zdálo, že cítí maminčinu zeleninovou polévku.

Zhluboka tu lahodnou vůni nasál a otevřel oči.

Bylo to vůbec možné? Stál uprostřed svého pokoje a zezdola z kuchyně se sem opravdu linula vůně polévky. Uvědomil si, že je celý promáčený. Z trička a z kalhot mu kapala voda a vytvářela na podlaze hotové louže.

Andy uslyšel hlas své sestry a z pokoje sem pronikal zvuk televize. Štěstím se mu chtělo brečet. Byl opravdu doma.

Pak si najednou vzpomněl na Elizabeth.

„Elizabeth!“ zakřičel. „Kde jsi? Ukaž se mi! Arugulo, no tak, kam jste se mi oba schovali?“

Protřel si oči. Co když se mu to všechno zdálo? Nebyla to jen nějaká halucinace? Třeba žádná Elizabeth, ani žádný svět duchů neexistují, třeba mu přeskočilo!

Pak se však podíval na své potrhané a promáčené oblečení. To nebyl sen, to byla skutečnost.

Začal sám o sobě pochybovat. Otevřel dveře svého pokoje a vyšel na chodbu. Pomalu sestupoval ze schodiště. Třeba tam dole bude Elizabeth, pomyslel si a přetřel si několikrát čelo. Cítil se jako mátoha.

Dole v hale stála jeho sestra a v ruce držela sluchátko. Právě telefonovala. Přecházela sem a tam a cosi někomu bezstarostně vykládala. Volnou rukou přitom divoce gestikulovala ve vzduchu.

Najednou se zastavila a jako by měla nějaké nutkání, podívala se nahoru na schodiště.

„Andy!“ zaječela a upustila sluchátko. Pak se rozběhla nahoru, ke 66

svému bratrovi. Objali se a oba radostí plakali.

„Susan, jsi v pořádku?“ ozvala se maminka znepokojeně a vyhlédla z kuchyně.

„Co se stalo?“ ozval se tatínek z pokoje. „Co je to tu za křik?“

Oba rodiče vyběhli na chodbu a užasle se dívali na schodiště, ze kterého sestupoval Andy se Susan po boku. Pak se k němu oba rozběhli a začali ho tisknout k sobě. Maminka nemohla překvapením ani mluvit a po tvářích jí tekly potoky slz.

Andy se rozplakal také a připadal si jako malé dítě. Najednou to nebyl odvážný chlapec, který přemohl příšery ve světě duchů, ani hrdina, který se nezalekl upírů, ale obyčejný šestnáctiletý kluk, který byl štěstím bez sebe, že se zase shledal s rodinou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se tatínek roztřeseným hlasem. „Nic se ti nestalo?“

„Jsem úplně oukej,“ odpověděl Andy a utíral si z očí slzy dojetí.

„Ale kde jsi byl? Vždyť jsou to skoro tři měsíce, co jsi zmizel. Co se stalo? Někdo tě unesl?“

Andy najednou nevěděl, co říct. Může jim povědět pravdu? Copak by mu to všechno někdo uvěřil?

„Já vlastně nevím,“ začal rozpačitě. „Jak to, že nevíš?“

„Nevím, kde jsem byl. Ani nevím, jak jsem se vlastně dostal domů…“

„Jacku, měli bychom zavolat policii a říct jim, že se už vrátil,“

řekla maminka a otočila své uplakané oči na otce. „Určitě s ním budou chtít mluvit.“

Tatínek přikývl.

„Ježíši,“ zakvílela najednou Susan. „Nechala jsem Jill viset na telefonu.“

Seběhla dolů a popadla sluchátko.

„Jsi tam ještě? Víš, co se stalo? Vrátil se brácha, no fakt. Jo, je v pořádku. Ale teď musíme skončit, taťka musí volat poldy, aby jim řekl, že je Andy už zase doma. Ozvu se ti pak, ahoj.“

Andy seděl v pokoji na gauči a upíjel kolu. Susan seděla vedle něho a nespouštěla z^něho oči. Byl to obdivný a láskyplný pohled.

Rodiče mluvili v předsíni s inspektorem, který si přišel s Andym popovídat.

67

„Váš syn je zřejmě ještě v šoku,“ říkal jim tiše. „Vůbec nic si nepamatuje. To se občas stává, když někdo prožije něco ošklivého, paměť se mu zablokuje a on si na nic nemůže vzpomenout. Myslím, že byste ho měli poslat na vyšetření k psychiatrovi.“

Andy to všechno slyšel a polekal se. Začal se potit. Kde je Elizabeth? Kde je Arugula? Jak má bez nich přemoci zloděje, který vlastní Tajemství Smrti a chystá se s ním zničit celý svět?

Tajemství Smrti, opakoval si v duchu.

Že by mu opravdu přeskočilo? Inspektor má pravdu. Potřebuje do blázince.

„Můžeš mi donést ještě jednu kolu?“ poprosil Susan.

„Jistě,“ řekla ochotně a odběhla do kuchyně. „Elizabeth!“ zakřičel Andy z plných plic. „Kde jsi. Ukaž se mi!“ Zavřel oči.

Když je zase otevřel, stála nad ním maminka s tatínkem a starostlivě se na něho dívali.

Zřejmě slyšeli jeho volání.

„Nějaké děvče jménem Elizabeth tu bylo,“ řekla maminka.

„Opravdu?“ vyskočil Andy. „Kdy?“

„Znáš ji?“

„Jasně. Kde je? Musím s ní okamžitě mluvit.“

„Byla tu před několika týdny,“ vysvětlovala maminka trpělivě.

Andy se zase posadil a zatvářil se zklamaně. Před několika týdny!

On ji potřebuje vidět hned teď.

„Říkala, že tě zná ze školy,“ přidal se tatínek. „Ale nějak se nám nezdála. Policie měla podezření, že má něco společného s tvým zmizením. A pak se ztratila jako pára nad hrncem.“

Andy se musel usmát. To je celá Elizabeth. Mizení je přece její specialita. Napadlo ho, že to bylo nejspíš tehdy, když byl nemocný a Elizabeth přišla do světa živých hledat lék, který by ho zachránil.

Tehdy jí přece pomáhal Steve. No jasně! Měl by si alespoň promluvit se Stevem.

„Nechceš nám o té dívce něco povědět?“ ptala se maminka s významně povytaženým obočím.

„Ne. Nevím, co bych vám o ní mohl říct,“ zamumlal a sklonil hlavu.

Maminka si sedla vedle něho na pohovku a objala ho kolem 68

ramen.

„Jak myslíš,“ řekla a přitiskla ho k sobě.

Chvíli bylo ticho.

„Andy,“ začala maminka roztřeseným hlasem. „Měl bys jít k lékaři.“

„Cože?“

„Pomůže ti vzpomenout si na všechno, co se ti za poslední tři měsíce přihodilo a co jsi prodělal.“

Andy věděl, že nemá smysl odporovat.

„Kdy?“ zeptal se

odevzdaně. Maminka se najednou rozplakala. „Ale, mami? Proč ty slzy? Zase budu v pořádku, uvidíš.“

„Zítra,“ řekl otec. „Už zítra. Čím dřív, tím líp. Půjdeš jen na pár dní do nemocnice a udělají tam s tebou nějaké testy. Nic to nebude, neboj.“

Andy se zarazil.

„Na pár dní? Co to znamená na pár dní?“

„Týden, nebo možná dva. To se uvidí,“ vysvětloval otec nejisté.

Andy si vzpomněl na zloděje s medailonem a na statisíce lidí, kteří zatím budou muset zemřít a cítil, že ho zachvátila panika.

„Ne! To ne! Elizabeth! Ukaž se, prosím tě.“

„N o t ak se uklidni,“ řekl tatínek a chvatně k němu přistoupil.

Pevně ho chytil kolem ramen.

„To uteče jako voda, uvidíš. A slibuji ti, že tam za tebou budeme každý den chodit. Vážně. Uvidíš nás tam častěji, než tady doma.

Hlavně se uklidni, chlapče.“

Maminka pořád ještě plakala.

Andymu bylo do pláče také. Jižan s Tajemstvím Smrti byl ve světě živých, a nikdo kromě něho o tom neví.

69

XV.

V nemocnici tomu říkali pozorovací testy, ale podle Andyho to byla ztráta času. Byl tam už druhý den, ale kromě pohovoru s doktorem se zatím nedělo nic zvláštního. Byl spokojen sám se sebou, protože měl dojem, že se mu podařilo dávat poměrně normální odpovědi na všechny lékařovy otázky, které mu však naopak tak úplně normální nepřipadaly.

Dnes ho čekalo druhé kolo pohovorů s doktorem Farrawayem.

Sestra mu oznámila, že pan doktor přijde za chvíli, a odešla. Andy zůstal sám. Pustil si televizi a poslouchal zprávy. Právě mluvili o jakési neznámé nemoci, která zachvátila velkou část světa a která je vědcům a lékařům doposud neznámá. Hovořilo se o desítkách mrtvých.

Andy se vyděsil.

To je on! To je muž, který ukradl Tajemství Smrti! Jediný Andy by ho dokázal zastavit, ale zatím je zavřený v nemocnici a nemůže udělat vůbec nic.

Někdo zaklepal na dveře.

Andy zhasl obrazovku a podíval se do zrcadla, které viselo naproti posteli, jestli není rozcuchaný. Přihladil si neposlušné vlasy a hupnul do polštářů.

„Dále!“ zavolal a nasadil výraz odsouzence čekajícího na smrt.

Byl to doktor Farraway a za ním se šklebil Andyho nejlepší přítel Steve.

Andymu se ulevilo. Konečně někdo, komu může důvěřovat a s kým si může o všem otevřeně popovídat. Ten mu uvěří a nebude ho považovat za šílence. Vždyť Steve s Elizabeth sám mluvil.

70

Doktor však vešel sám a zavřel za sebou dveře. Steve zůstal na chodbě.

„Jak se daří?“ zahalasil doktor přehnaně bodrým tónem.

„Dobře, děkuji za optání.“

„To mám radost. I ty budeš mít radost, protože mám pro tebe překvapení. Vedu ti návštěvu, máš tu kamaráda.“

„To je bezva.“

„Moc si přál tě vidět, a tak mě napadlo, že by ti chvilka strávená s přítelem mohla jen prospět. Co říkáš?“

„Můžeme být sami?“

„Ale jen chviličku, platí?“

„Platí.“

Doktor Farraway otevřel dveře, kývl na Stevea a ten se vhrnul dovnitř jako velká voda.

Andy byl opravdu rád, že svého nejlepšího kamaráda zase vidí.

Kolik už toho spolu prožili! Jezdili na kole, pitvali žáby, hráli fotbal, svěřovali si navzájem nejtajnější sny a přání. Vždycky všechno dělali spolu.

„Jak se máš?“ zeptal se Steve, když se konečně přestali objímat a poklepávat po zádech.

„No, jde to. Je to tady trochu jako… jako v blázinci,“ usmál se Andy. Pak zvážněl a naklonil se k Steveovi co nejblíže.

„Musím s tebou o něčem hrozně důležitém mluvit,“ zašeptal.

„Jo, abych nezapomněl,“ skočil mu do řeči Steve. „V pátek máme ve škole ples. Bude tam vystupovat i naše skupina. Doufám, že s tebou můžeme počítat jako se zpěvákem.“

„Jistě, ale…“

„A ještě něco,“ přerušil ho Steve znova a dal mu ruce na ramena.

Zatlačil ho do postele a významně se na něho podíval. „Potkal jsem jednu tvoji dávnou přítelkyni, však víš,

koho mám na mysli.“

Nepatrně zamrkal. „Říkala, že je moc ráda, že jsi zpátky a že by s tebou chtěla mluvit.“

Andy pochopil, že Steve mluví o Elizabeth, ale nechápal, proč mluví tak záhadně. Steve udělal nepatrný posunek směrem k zrcadlu.

Teď to Andymu došlo.

Zrcadlo bylo z druhé strany průhledné, aby tak doktor Farraway 71

mohl své pacienty kdykoliv sledovat.

Tou narážkou na dávnou přítelkyni vlastně Steve Andyho ujistil, že Elizabeth a svět duchů existují, že nejsou jen výplodem jeho bujné fantazie. Jak se mu přitom ulevilo!

Chvíli si ještě nezávazně povídali o všem možném a domluvili se, že v pátek večer společně vystoupí na plese. Andy měl celou tu dobu hrozné nutkání svému příteli všechno říct, ale věděl, že by to bylo příliš riskantní.

„Vis, kdo tě chce také vidět?“ usmál se Steve.

„Kdo?“

„Mindy.“

„Nekecej, fakt?“

„Na mou duši. Od té chvíle, co ses vrátil, je celá žhavá, aby tě mohla navštívit.“

„Vždyť jsme se nikdy moc nebavili…“ divil se Andy.

„No vidíš, už je to tak. Ty máš ale štěstí. Je to nejhezčí holka z celé třídy.“

„Hmm…“

„Jaký hmm. Sám jsi to přece říkal. Nebo se ti snad už nelíbí? Máš snad v plánu něco lepšího?“

„Není špatná, to jsem neřekl. Ale já mám radši holky, co mají ducha v těle.“ Poslední slova pronesl s velkým důrazem a oba hned věděli, o čem, nebo spíš o kom je řeč.

„Tak to má Mindy smůlu,“ zasmál se Steve. „Ale stejně počítej s tím, že se za tebou vypraví.“

„Díky za varování.“

„No nic, budu muset běžet. Doktor říkal jen pár minut. Tak se měj a ať jsi do pátku fit. Máme přece ten ples.“

Potřásli si rukama a rozloučili se. Jejich přátelství bylo v té chvíli pevnější než kdykoliv předtím.

„Tak jaká byla návštěva?“ zeptal se doktor Farraway.

„Bylo to opravdu bezva. Moc vám děkuji, že jste ho sem pustil.“

„Není zač, jsem rád, že tě to tak potěšilo,“ odpověděl doktor a přisunul si k Andymu židli. Posadil se a vážně se na něho zadíval.

„A teď si popovídáme o dívce jménem Elizabeth,“ začal pomalu.

72

„Zdá se, že je to dost záhadné stvoření.“

„Ale já opravdu nevím, co bych vám mohl říci. Od té chvíle, co jsem zmizel, si nepamatuji vůbec nic. Ani nevím, jak jsem se dostal zpět. To jméno sice znám, ale nevím komu patří, věřte mi. Jsem šťastný, že jsem zase doma a že jsem v pořádku. Co po mně vlastně chcete?“

„Možná jsi šťastny,“ připustil doktor, „a l e r ozhodně nejsi v pořádku. Vymazat si z paměti tři měsíce života, to není právě projev duševního zdraví. Podívej, Andy, tady ti nic neschází, tak si tu ještě nějaký ten pátek pobudeš, dokud si na všechno pěkně nevzpomeneš.“

Andy zaskučel zlostí a zklamáním.

„Neboj, to uteče. Musíme jen přijít na to, co se ti děje v hlavě. Pak bude všechno v pořádku. Prozatím tě předám specialistovi na hypnózy. Dostane z tebe to, co sám vydat nedokážeš.“

To je konec, pomyslel si Andy. Jak budu v hypnóze, povím jim všechno o světě duchů a oni mě zcela jistě dají do svěrací kazajky.

73

XVI.

Někdo zaklepal na dveře.

„Vstupte!“ zvolal doktor Farraway. Byl nečekaným vyrušením právě tak překvapený jako Andy.

„Mohl byste na okamžik, pane doktore?“ ozval se hlas, který byl Andymu nějak povědomý. Zvědavě se podíval na postavu ve dveřích a zkoprněl.

Stála tam Elizabeth v ošetřovatelském plášti!

Andy měl co dělat, aby radostí nevyskočil z postele a nezačal jásat. Ještě nikdy se nemusel tak ovládat jako právě v této chvíli.

Zřejmě se mu to povedlo dokonale a doktor na něm nic nepoznal.

„Vrátím se za chvíli,“ řekl mu a pospíchal ven.

Chvíli po jeho odchodu se dveře znovu otevřely a dovnitř vběhla Elizabeth. Nic neříkala, jenom padla Andymu do náruče a políbila ho.

Překvapilo ho, že byla jako skutečná. Když se viděli poprvé, dokázala být ve světě živých jenom v plynném skupenství. Dnes však byla jako normální opravdové děvče a Andymu se z toho zamotala hlava.

„Scházelas mi,“ zašeptal.

„Ty mně taky,“ odpověděla.

„Proč jste se mi s Arugulou ztratili?“

„Když už jsme byli na odchodu ze světa duchů, objevila se tam ohromná chobotnice. Museli jsme se tě pustit, abychom jí od tebe odehnali, ale mezitím jsi zmizel. Nás pak Strážce poslal někam do Mexika, a tak chvíli trvalo, než jsme tě našli,“ vysvětlovala.

„Arugula je tu také? A jak snáší pobyt ve světě živých?“

74

„Nech se překvapit,“ zasmála se Elizabeth. „To budeš koukat.“

Vtom se otevřely dveře a Elizabeth se okamžitě udělala neviditelnou. Andy se tvářil, jako že se tam sám šíleně nudí. Do místnosti vešel doktor Farraway a s ním Arugula v bílém plášti!

„Tohle je tvůj nový lékař. Specialista na hypnózy,“ představil ho doktor Andymu.

„Právě přiletěl z Mexika, kde byl na odborné stáži. Vyžádali si ho tvoji rodiče, protože se o něm říká, že dokáže pravé zázraky! Mistr ve svém oboru. Nu, uvidíme, jaká kouzla se mu podaří s tvou pamětí.

Jsem si jist, že tě nechávám v dobrých rukou.“

Andy se usmál.

„O tom nepochybuji, pane doktore.“

Arugula brzo přesvědčil všechny ostatní lékaře v nemocnici, že si Andy nejlépe odpočine doma, a tak ho propustili ještě týž den.

Všichni byli přesvědčeni, že to jeho duševnímu zdraví jen prospěje a tím dříve si vzpomene na to, co se s ním vlastně poslední dobou dělo.

Hned druhý den ho doma navštívil Steve. Andy právě s Elizabeth a s Arugulou poslouchali zprávy o nové epidemii, která se šířila světem a zabíjela tisíce lidí.

„Kdy se tady asi ten chlap s medailonem objeví?“ zeptal se Steve, když mu všechno vysvětlili.

„Kdykoliv,“ odpověděl Andy. „Dnes večer, zítra, za týden. Určitě je už blízko.“

„Je jasné, že po tobě jde, Andy,“ řekl Arugula a zamyšleně si třel nos. „Musíme být připraveni, aby nám zas nevyklouzl. Máme výhodu, že netuší, že máš nějaké společníky, natož že máš přítele s kouzelnickými schopnostmi.“

„Nevěděl jsem, že jste kouzelník!“ zvolal Steve obdivné.

„Studoval jsem magii dlouhá léta,“ připustil Arugula skromně.

„Tak mi něco předveďte,“ žadonil Steve.

Andy se naklonil k Elizabeth.

„Steve je do čarování přímo blázen,“ zašeptal. „To je snad to jediné, co nemáme společného.“

„A ještě jedno,“ řekla záhadně. „Copak?“

„Přece mě. Patřím snad jen tobě, ne?“

75

Andy zazářil štěstím a blažeností. Po tom, co řekla, se cítil tak báječně, že ani nezaregistroval, jak Steve mezitím přesvědčil Arugulu, aby vykouzlil déšť.

„Ale je tam úplně modrá obloha,“ říkal Steve. „Jak to chcete dokázat? To přece není možné.“

„To je právě ta síla magie,“ odpověděl Arugula se záhadným úsměvem. Pak zvážněl, rozkročil se a zaujal pozici vhodnou k čarování. „Napřed si vykouzlíme pár mraků,“ řekl a začal si polohlasně něco mumlat.

Někdo zaklepal na dveře.

„Andy!“

„To je máma,“ zašeptal Andy a ukázal na Elizabeth a Arugulu.

„Vy dva byste měli radši zmizet.“

Poslechli ho doslova a zmizeli.

„Máš tu návštěvu,“ řekla maminka a pootevřela dveře. „Nějaké děvče,“ dodala a oči jí zářily radostí.

Andy se zarazil. Že by to už byl ten zloděj? Vzal na sebe podobu nějaké spolužačky a přišel ho zabít? „Kdo je to, mami?“ zeptal se opatrně. „Jmenuje se Mindy.“

Andy si oddychl, ale jen na okamžik. Proč by ten člověk nemohl mít podobu Mindy?

„Je tady, za mnou,“ řekla maminka a otevřela dveře dokořán.

„Jděte dál, drahoušku.“

Mindy Connersová vplula do místnosti s půvabem a jistotou, které jí ostatní děvčata mohla jen závidět. Měla tmavě rudé vlasy a zelené oči. Její tvář byla jako vystřižená z módního časopisu a její postava byla prostě úžasná. Většina kluků ze školy při pohledu na její perfektní křivky zůstávala stát s otevřenou pusou.

A co víc.

Mindy byla zdrženlivá, nebo snad tak vybíravá, kdo ví, ale rozhodně platilo, že jít s ní na schůzku byla stejná pocta, jako být zvolen předsedou třídy, a dvě schůzky měly cenu přijetí na Harvard.

Ale fakt, že za někým přišla až domů, se vymykal všem možným stupnicím ohodnocení. To bylo prostě maximum.

„Jak se máš?“ zeptala se Andyho sametovým hlasem.

„Bezva,“ odpověděl Andy nervózně. Nebyl však nervózní kvůli 76

Mindy, měl jen strach, aby si Elizabeth její návštěvu nějak špatně nevysvětlila.

„A ty, Steve?“

„Fantasticky,“ zazářil Steve, který měl z Andyho rozpaků očividnou radost. „Nesedneš si?“

Přisunul jí křeslo, v kterém předtím seděla Elizabeth. Mindy si jí vlastně sedla do klína. Začala si stahovat ke kolenům příliš krátkou sukni a mírně se v křesle zavrtěla.

„Jsem moc ráda, že ses vrátil, Andy. Celá naše třída z toho má opravdu velkou radost.“

„To je od tebe hezké, Mindy, žes mi to přišla říct.“

Mindy před sebe natáhla své krásné dlouhé nohy a tím je vystavila oběma chlapcům na obdiv.

„Vypadáš dobře, na to všechno, cos musel prožít,“ řekla nenucené a usmála se.

Křeslo se s ní najednou zhouplo a Mindy vyděšeně zaječela.

Vyvalila oči a chytila se opěradla rozkývaného křesla.

„Jsi v pořádku?“ staral se Steve.

„Ano. Ale to křeslo je nějaké divné. Vždyť jsem se nenakláněla, seděla jsem rovně. Tak co se to stalo?“

„To nic,“ uklidňoval ji Steve.

„V p ř í tomnosti Andyho ztrácí

rovnováhu všechny holky.“

Mindy se tomu zahihňala.

Andy zrudl a jen doufal, že se Arugula pokusí Elizabeth uklidnit a zabránit jí v dalších podobných žertících.

„Tak já zas běžím,“ řekla Mindy a zvedla se.

„Hlavně

nezapomeňte na ten zítřejší ples. Už se všichni těšíme na vystoupení vaší fantastický skupiny.“

„Pořádně to tam roztočíme,“ mrkl na ni Steve. „A kdybys mě náhodou nemohla poznat, tak si pamatuj, že jdu za rytíře. Sehnal jsem si prima brnění.“

„Cože? To bude maškarní ples?“ vykřikl Andy. „Ale tos mi neřekl.“

„Fakt ne? Asi jsem zapomněl.“

„Ty nemáš radost?“ divila se Mindy. „Ale maškarní plesy jsou to nejlepší, co může být. Užije se při nich spousta zábavy. Bude to 77

žůžo, uvidíš.“

Žůžo, opakovala po ní Elizabeth pitvořivě a zašeptala Andymu do ucha: „To slovo se používalo už když jsem byla naživu.“

Andy se jen v poslední chvíli zadržel, aby jí neodpověděl. Steve si toho však všiml a pochopil, že Elizabeth a Andy si mají co říct.

Nabídl proto Mindy, že ji vyprovodí dolů ze schodů.

Sotva odešli, Elizabeth spustila, jako by to už nemohla vydržet.

„Teda takové dolézání a koketování jsem ještě nezažila.“

„To víš, časy se mění. Dnes jsou holky mnohem aktivnější než za tvých časů,“ rýpl si do ní Andy s úsměvem.

„To vidím,“ zabručela.

„Ale já jí o to nestojím, vážně.“

„Nepovídej, jen jsi zářil.“

„Prosím tě, to se ti jen zdálo. A pak, vždyť jí sotva znám. Musíš ale uznat, že to od ní bylo milé, ne?“

„Tak se ti to přece líbilo!“

„Jen říkám, že je to asi hodná holka, když se tak stará.“

„Určitě se nestará pro nic za nic,“ odsekla Elizabeth a zmizela.

Andy ji několikrát zavolal jménem, ale marně.

„To je teda nadělení,“ zlobil se sám na sebe.

„Páni!“ zahulákal Steve a vpadl dovnitř jako dělová koule. „Viděl jsi to?“

„Co se děje?“ zeptal se Andy nabručeně. „Venku prší!“

„No a?“

Arugula zářil radostí. „Snad jsi o tom nepochyboval? Takové jednoduché kouzlo…“ Andy se na ně zlostně podíval. „Dejte mi oba pokoj.“

Tu noc Andy špatně spal. Převaloval se z boku na bok a přetahoval si pokrývku přes hlavu.

Venku foukal silný vítr a větve stromů šramotily o zavřená okna.

Byl to strašidelný zvuk. Jako kdyby venku stáli kostlivci a tloukli hnáty na okno, aby je někdo pustil dovnitř.

Andy těžce oddychoval a házel sebou. Měl ošklivý sen. Nějaký muž v uniformě jižanské armády ho pronásledoval na koni a v pravé ruce měl šavli. Andy před ním chvíli utíkal, ale pak už nemohl.

78

Zastavil se uprostřed holého pole a s hrůzou se díval, jak se k němu jeho pronásledovatel na koni rychle přibližuje. Na krku toho muže se náhle něco zalesklo. Andy nemohl uvěřit svým očím.

Byl to medailon s Tajemstvím Smrti.

Andy se nemohl pohnout z místa. Stál tam jako přimražený a muž na koni ho už dostihoval. Zvedl do vzduchu ruku s šavlí a rozmáchl se. Ještě okamžik a rozetne Andyho vpůli.

79

XVII.

Andy vytřeštil oči a vyskočil z postele. Popadl za nohu židli, která stála u psacího stolu a zvedl ji nad hlavu, aby se ochránil před šavlí, která měla každým okamžikem dopadnout na jeho hlavu.

Tak chvíli stál uprostřed pokoje, jen tak v pyžamu a rozcuchaný, se židlí nad hlavou a se zuřivým výrazem v očích. Byl jako bojující lev. Jenže neměl proti komu bojovat. Byl tam totiž úplně sám. Žádný muž se šavlí a s koněm se nekonal.

Když si to uvědomil, položil zase židli zpátky na podlahu a připadal si jako idiot. Je přece v normálním světě, kde se jeho sny neuskutečňují. Je v bezpečí, i když jen relativním, protože muž s medailonem se opravdu může objevit každým okamžikem.

Podíval se z okna. Svítalo a v šeru rozeznal vysokou postavu muže, který stál na chodníku před jejich domem a díval se přímo do Andyho pokoje. Jen tam tak stál a čekal.

Andy se však nebál. Věděl, že není sám.

„Elizabeth,“ zašeptal.

„Tady jsem,“ odpověděla a zjevila se mu před očima.

„Viděla jsi mé noční představení?“

„Hmm… bylo to opravdu působivé,“ řekla a uchichtla se. „Hlavně tvé pyžamo, to se mi líbilo nejvíc. Mimochodem, co to na něm máš za vzor?“

„To jsou hráči bejsbólu,“ zabručel. „Nemůžeme se bavit o něčem jiném?“

„A o čem? O Mindy?“

„Tak to radši také ne,“ vzdychl otráveně. Pak přešel k oknu a ukázal dolů na chodník. „Třeba o tom divném člověku.“

80

„O jakém?“

„No tamhle o tom… kde je?“

Andy si protřel oči.

„To není možné? Teď tam stál…“

V tom se rozletěly dveře Andyho pokoje a na prahu stál vysoký muž. Kolem krku se mu zaleskl zlatý řetěz s přívěskem. Hrubým hlasem s neklamně jižanským přízvukem se rozkřikl: „Nevím, co jsi zač, ale musíš zemřít. Tak to zbytečně neprotahuj a nedělej si to ještě těžší. Pojď sem, jen se tě dotknu a bude to.“

Vztáhl na Andyho pravou ruku.

„Ani náhodou!“ vykřikl Andy a znovu popadl židli. „Nesáhneš na mne ani za nic. Ani kdybys vypadal jako Madonna. To si piš!“

Muž se zasmál. „Snad si nemyslíš, že tě ta židle ochrání před Smrtí? To je směšné. Musíš zemřít.“

Po těch slovech vkročil doprostřed pokoje a znovu se natahoval na Andyho.

„Jen přes mou mrtvolu!“ vykřikla Elizabeth a vrhla se proti vysokému muži. Myslela to doslovně.

Jižan se pod náporem jejího těla zapotácel a byl překvapen, že na ni jeho smrtící kouzlo nepůsobí. Netušil, že se právě utkal s duchem.

Elizabeth se na něho znovu vrhla a vytlačila ho z pokoje. Začali spolu zápasit. Padali dolů ze schodiště, ruce a nohy propletené do jednoho svíjejícího se chumlu.

Muž byl samozřejmě mnohem silnějším, než Elizabeth, ale byl nečekaným útokem tak překvapen, že se na nic nezmohl. Navíc, při pádu ze schodiště se několikrát překulil, takže byl trochu otřesený a nechápal, co se děje.

Elizabeth se mu snažila strhnout medailon. V poslední chvíli si všiml jejího bleskurychlého pohybu, chytil ji za zápěstí a začal jí kroutit ruku za záda.

Andy vyběhl na schodiště a bezmocně se díval dolů na zápasící duchy. Věděl, že Elizabeth je nesmrtelná, ale přesto jí ten muž mohl vážně ublížit. Andy jí musel pomoci. Seběhl rychle dolů do haly a přemýšlel, co udělat.

Popadl deštník, který tam ležel na stolku u dveří a mocným úderem přetáhl jižana po hlavě. Ten pustil Elizabeth a vrhl se na 81

Andyho, který začal okamžitě couvat s deštníkem před sebou. Mával jím jako mečem a udržoval tak svého protivníka v patřičném odstupu. Najednou už nebylo kam ustoupit. Andy narazil zády na hlavní dveře. Volnou rukou začal rychle šmátrat po klice a druhou pevně svíral deštník a šermoval jím proti obličeji, který byl stále blíž.

Kdyby se mu podařilo otevřít dveře, vyběhl by ven na ulici a…

Pozdě.

M u ž m u vytrhl deštník z ruky a odhodil ho stranou. Pak se zlomyslně usmál a vychutnával okamžik svého vítězství, kdy stál proti bezbrannému a bezmocnému chlapci.

Pak se k němu začal přibližovat s nataženýma rukama, jejichž jediný dotek znamenal jistou smrt. Andy se snažil ještě otevřít dveře za svými zády, ale byl tak nervózní, že se mu to nedařilo. Ještě pár centimetrů a jižan se dotkne jeho tváře.

Andy zatajil dech.

V tom okamžiku se Elizabeth naštěstí vzpamatovala a když viděla, co se děje, vrhla se znovu na muže a snažila se mu strhnout v poslední vteřině medailon z hrdla.

Podařilo se jí to.

Mužovy prsty se sice dotkly Andyho tváře, ale v té chvíli už ležel řetěz na podlaze, takže zloděj ztratil svou zhoubnou sílu.

Andy si toho však nevšiml, a proto hned nechápal, jak je možné, že pod smrtonosným dotekem jižanových rukou nezemřel. Zato jeho protivník si uvědomil okamžitě, co se stalo. Zuřivě se rozmáchl a odhodil Elizabeth na stěnu a pak skočil po medailonu.

Andy byl však tentokrát rychlejší. Odkopl medailon ke kuchyňským dveřím a hned se za ním také sám vrhl. Nehrál sice bejsból už hodně dlouho, ale ještě tak úplně ze cviku nevyšel a jeho pohyby byly pořád dost rychlé a obratné.

Než se jeho protivník vzpamatoval, byl Andy u dveří a zvedl řetěz ze země.

Konečně!

Teď byl vlastníkem Tajemství Smrti Andy!

Jenže pro jižana to nic neznamenalo. On byl přece duch a tak ho Andyho dotek nemohl nijak ohrozit. To bylo nebezpečné jen živým bytostem. Proto se proti němu znovu rozběhl s odhodláním získat 82

přívěsek zpět.

Vedle Andyho se najednou objevil Arugula.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ řekl. „Zkoušel jsem nové kouzlo.“

Andy neodpověděl. Z druhé strany se teď k němu postavila Elizabeth.

Jižan znejistěl. Stál teď najednou proti třem protivníkům. Něco takového přece jenom nečekal. Váhal a přemýšlel, jak získat Tajemství Smrti zpět.

Vtom se jeho nepříznivá situace nečekaně zlepšila.

„Co je to tu za hluk?“ ozval se hlas Susan Moserové. Rozespale se rozhlížela po hale, ale vše, co mohla vidět, byla jen záda jejího bratra.

Natáhla ruku po jeho rameni!

83

XVIII.

Andy se otočil a viděl svou sestru, jak po něm rozespale natahuje ruku. Okamžitě upustil medailon na zem.

Elizabeth po něm hmátla, ale jak prudce mávla rukou, odstrčila ho naopak do středu místnosti.

Andy zatlačil svou sestru zpět do kuchyně, zatímco tři duchové začali zápasit o medailon s ničivou mocí. Elizabeth držela jeden konec řetězu a Arugula druhý, takže se zdálo, že zvítězili. Ale jižan se nevzdával. Hrábl po přívěsku, strhl ho ze řetězu a strčil ho do kapsy. Bylo to od něho mazané. Řetěz si mohl opatřit jiný, ten nebyl to hlavní. Hlavní bylo Tajemství Smrti, které si nyní odnášel pryč.

Elizabeth se na něho znovu vrhla v posledním marném pokusu zastavit ho, ale bylo to zbytečné.

Rozplynul se jí pod rukama a zmizel v ranním šeru. Arugula tam bezmocně stál a mumlal si nějaké zaklínadlo, které však už nebylo nic platné.

Zloděj byl pryč a Tajemství Smrti s ním.

Mezitím hluk vzbudil i manžele Moserovy. Přispěchali do haly.

„Susan? Andy? Co se tu děje?“

Elizabeth s Arugulou zmizeli také, a tak Andyho rodiče viděli jen prázdnou halu a deštník na podlaze.

Z kuchyně se vynořil rozcuchaný Andy.

„Nic se neděje. Měl jsem jen žízeň a šel jsem se napít, ale uklouzl jsem na schodišti. To byl ten hluk, co vás vzbudil. Jděte klidně spát, jsem v pořádku.“

Nyní se za ním vynořila i vyjevená Susan.

„Hele! Proč jsi do mě tak vrazil? Co to bylo za nápad? Málem jsi 84

mě přizabil.“

„Promiň, byl jsem rozespalý a trochu jsem se tě lekl. To je celé.

Snad se toho tolik nestalo.“

„No jo,“ zabručela, ale v podstatě se na svého bratra nezlobila.

Odpustila by mu cokoliv. Kdyby věděla, že v tu chvíli bojoval za záchranu celého lidstva!

„Tak jsi teda spadl ze schodů,“ řekl tatínek a sehnul se pro deštník. „No prosím, to se může stát. Ale co dělá tohle uprostřed haly?“

„Já nevím.“ Andy se podrbal ve vlasech a snažil se co nejrychleji najít přijatelnou výmluvu. „Třeba jsem při tom pádu povalil stolek, na kterém ležel.“

Otci se to vysvětlení zřejmě nezamlouvalo. Podíval se na stolek, ale ten byl na svém místě. Andy se kousl do spodního rtu.

To se mu tedy moc nepodařilo.

„Já si vážně nevzpomínám,“ řekl tiše a nešťastně se podíval na matku. Ta se tvářila ustaraně.

„Nebolí tě hlava? Nemáš závrať? Opravdu ti nic není?“ zeptala se a přiložila mu dlaň k čelu.

„Vážně nic. Běžte si lehnout. Moc mě mrzí, že jsem vás vzbudil.“

Tatínek položil deštník na místo a všichni šli zase spát.

Na Andyho už v jeho pokoji čekala Elizabeth s Arugulou.

„Tak máte to?“ vyhrkl Andy netrpělivě, ale podle výrazu jejich tváří pochopil, co se stalo.

„To je moje vina,“ řekl, když mu to celé dovyprávěli. „Neměl jsem ho upustit na zem. Měl jsem ho předat jednomu z vás.“

„Ne, je to moje vina,“ odporoval Arugula. „Zbytečně jsem se zdržel s tím novým kouzlem a přišel jsem pozdě. To jsem celé zavinil já. Zkazil jsem to. Jsem jen starý hloupý duch. Vždycky všechno zpackám.“

„Přestaňte tu fňukat,“ zarazila je Elizabeth. „Není to vina nikoho z nás. Udělali jsme, co bylo v našich silách. Prostě nám to nevyšlo. To se občas stává. Hotovo, tečka, konec příběhu.“

„Žádný konec příběhu,“ opravil ji Andy. „Nanejvýš konec jedné kapitoly, ale začátek další. Pořád ještě musíme dostat ten medailon.“

„Ale jak?“ chtěl vědět Arugula.

85

„Zloděj se určitě nevzdá svého plánu zabít Andyho,“ začala Elizabeth. „Vyzařuje z něho příliš mnoho života, a to mu nedá pokoj, dokud ho nezničí. Půjde po něm, jak jen to bude možné. Ale příště už bude opatrnější, protože dnes poznal, že Andy má na ochranu dva duchy.“

„Takže musíme být opatrnější i my a musíme ho teď ještě víc hlídat,“ vložil se do toho Arugula.

„Jenže to ho napadne také a zřejmě si vybere jiné místo. Sem už asi znovu nepřijde, protože ví, že tu číháme my dva,“ odpověděla Elizabeth.

„A co ten dnešní ples?“ ozval se Andy. „Co když přijde právě tam? To je vhodná příležitost, na maškarním plese se lehce ztratí, protože si může vzít masku. Určitě toho bude chtít využít.“

„Tak tam prostě nepůjdeš,“ prohlásila Elizabeth rezolutně.

„Ale naopak,“ odporoval. „Půjdu. Je to jediná šance, jak se k němu dostat. Spolu se Stevem jsme proti němu čtyři. To se musí podařit.“

„Ale jak ho poznáme? Sám říkáš, že na maškarním je každý za něco převlečený. Jak tedy zjistíme, za kterou maskou se skrývá?“

„Netvrdím, že to bude snadné. Ale je to šance. Musíme se o to alespoň pokusit.“

„Je to nebezpečné,“ vzdychla Elizabeth ustaraně.

„Podívej,“ otočil se na ni Andy. „Každý den umírají stovky lidí a čím déle bude Tajemství Smrti na světě, tím více bude obětí. To přece nemůžeme dovolit, to nemůžeme připustit. Jen my víme, co se děje, a jen my to také můžeme zastavit. Kdybych požádal o pomoc policii a všechno jim popravdě řekl, neuvěří mi. Zavřou mě zas na pozorování.“

„Ale co když zabije i tebe?“ děsila se Elizabeth.

„Pak budete pokračovat sami, beze mne,“ řekl Andy tiše. „Dokud ho nedostanete. A teď začněme radši přemýšlet o tom, co si vezmeme na ten ples na sebe.“

86

XIX.

„To s nad nemyslíš vážně?“ vykřikl Andy, když viděl Elizabeth v jejím kostýmu. „To jsi mě teda zklamala. Jít za ducha! Takový nápad. Není to trochu nápadné?“

„A co jsem měla dělat? Dozvěděla jsem se to na poslední chvíli, a tak jsem na přípravu neměla moc času. Navíc jsem tě musela hlídat, takže jsem si ani nemohla skočit do obchodu, abych si tam něco vybrala. A vůbec, co se ti na tom nezdá?“

„Jenom si myslím, že vzít prostěradlo a vystřihnout do něho dvě díry místo očí, není nic moc.“

„Každý si může obléct, co chce,“ zastal se Elizabeth Steve a spokojeně se prohlížel v zrcadle. Měl na sobě rytířské brnění. „Jsi nějak moc kritický. Můj kostým se ti taky nezdál a přitom je to ta nejlepší obrana proti dotyku Smrti, jakou si vůbec umím představit.

Ještě tě bude mrzet, že jsi mě neposlechl a nevzal sis něco podobného. Nechceš si to ještě rozmyslet?“

„Ne, díky, půjdu za hráče bejsbólu a můj dres mi úplně stačí.

Kdyby mě zloděj viděl v brnění, hned by mu došlo, že nemá šanci se mě dotknout. Třeba by se rozhodl nechat to na jindy a ještě by nám mohl zmizet.“

„Jak myslíš,“ řekl Steve. „Ale vem si alespoň helmu. Ta k bejsbólovému dresu beztak patří. A my ti budeme pořád nablízku a budeme tě hlídat. Já a náš velký černokněžník, je to tak, Mistře?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Arugula v kovbojském oblečení.

Elizabeth z něho nemohla odlepit oči.

„Ráda bych věděla, kde jste to všechno sehnal?“ zeptala se s obdivem v hlase a ukazovala na jeho širák a pistole za pasem.

87

„Vykouzlil jsem si to, jak jinak.“

„Ale, ale,“ vpadl mu do řeči Andy. „Nenašel jste to náhodou na půdě? Vzpomínám si, že tam tyhle věci byly ještě po mém taťkovi.“

„Ve své době jsem byl jedním z největších žijících kouzelníků,“

prohlásil Arugula, aniž by mu odpověděl. „Nevím, proč tady o mých kvalitách stále někdo pochybuje.“ Andy zavrtěl hlavou.

„Ale včera opravdu vykouzlil déšť,“ bránil starého muže Steve a horlivě pokyvoval hlavou.

„Ty jsi stejný blázen jako on,“ řekl Andy se smíchem. „Ale já o tom vím své, protože…“

„Tak to by snad stačilo,“ zarazila je Elizabeth. „Radši bychom si na ten dnešní večer měli připravit podrobný plán, jak postupovat.

Andy a Steve budou riskovat život, tak bychom to neměli brát na lehkou váhu. Vždyť při tom můžou i umřít.“

Oba se na ni překvapeně podívali.

„Vy nevíte, co to znamená umřít tak mladý,“ vysvětlovala jim.

„Nechtěla bych, aby se vám stalo to, co mně. Měli byste to brát vážně a nedělat si z toho legraci.“

„Ale my to bereme vážně,“ ohradil se Andy. „Jenže trochu zábavy nikdy neškodí, jen tak na uvolnění, víš? Měla by ses taky trochu pobavit.“

„Těma řečma o čarování?“

„Ne,“ řekl Andy a tajemně se usmál. „Ale mohla by ses třeba podívat na seriál o Simpsonových. Můžu ti pustit všechny díly.“

Elizabeth zajásala.

Tělocvična byla nacpaná k prasknutí a zábava už byla v plném proudu. Všichni byli veselí, všichni jásali a tančili. Bylo teprve půl deváté, takže celý večer byl ještě před nimi.

Steve s Andym se na rozdováděný dav dívali z pódia a připravovali se na vystoupení. Andy byl trochu nervózní, protože ještě nikdy nezpíval před tolika lidmi jako dnes. Znovu se rozhlédl.

Bylo opravdu narváno. Představil si, že někde mezi těmi šťastnými mladými lidmi se skrývá Smrt. Zamrazilo ho.

Děti i dospělí na sobě měli kostýmy a některé byly opravdu nápadité. Který z nich je asi muž s medailonem?

88

Elizabeth pozorovala Andyho a byla překvapená, jak byl dnes nervózní. Napřed myslela, že to bylo kvůli zloději s Tajemstvím; Smrti, když ale poznala, že se jednalo o obyčejnou trému, nechtěla tomu ani uvěřit. „No tak,“ domlouvala mu. „Bojoval jsi s armádou krys, přemohl jsi hrozné příšery ze snů, zvítězil jsi i nad upírem, tak se přece nebudeš bát vystoupit před houfem obyčejných živých lidí?“

„Já se nebojím,“ bránil se Andy. „Ale jen se podívej, co jich je.

Až začnu zpívat, všichni se na mě budou dívat. To je hrozná představa, ne?“

„Co je na tom tak hrozného?“

„Já nevím.“

„Tak se uklidni.“

„Jsem klidný.“

„Opravdu? Hele, Andy, vzpomeň si na naše první setkání.“

„Hmm… vzpomínám.“

„Seděla jsem tehdy u tebe na okně a ty jsi ani nevěděl, že tam jsem. Pustil jsi rádio a zpíval a tančil před zrcadlem a šlo ti to přímo fantasticky. Udělej to dnes zrovna tak. Zpívej jen pro mě. Bude to skvělé, uvidíš.“

„Dobře, zkusím to.“

„Takže jsi oukej?“

„Jsem oukej,“ opakoval a usmál se na Stevea, který šel právě okolo. Když zaslechl Andyho odpověď, zastavil se a řekl: „Tak to ti teda závidím. To já o sobě rozhodně říct nemůžu.“

Andy na něho překvapeně vyvalil oči.

„Ale nepovídej. Vypadáš tak klidně a sebevědomě.“

„Aby ne, v brnění musí každý vypadat sebevědomě. Ale je to hrozně těžké a začíná mě to všude tlačit. Alespoň při vystoupení si sundám helmici, co myslíš?“

„Proč ne? Dokud budeme na pódiu a budeme hrát, tak nám žádné nebezpečí nehrozí. Horší bude, až skončíme. Dav se nahrne na nás a budou nám gratulovat, teda jestli budeme tak dobře hrát, a právě v té chvíli bude největší nebezpečí, že se zloděj mezi ně vmísí a snadno se nás dotkne.“

„Budeme připraveni a hned zakročíme,“ utěšovala je Elizabeth.

„Nespustíme z vás oči, viďte, Arugulo?“

89

Starý muž jí neodpovídal. Nehybně stál na pódiu vedle nich a upřeně studoval vlnící se dav.

„Arugulo, slyšíte mě? Děje se snad něco? Co tam vidíte?“

Zase žádná odpověď.

„Co se vám stalo?“ přidal se k ní znepokojeně Andy. „Můžeme vám nějak pomoci?“

90

XX.

„Od roku 1926 jsem nevystupoval na veřejnosti,“ řekl konečně Arugula a upřel na Andyho prosebně oči. „Nemohl bych předvést pár triků, jen tak, pro ukrácení času, než se připravíte?“

Andy se Stevem nevěděli, co říct, a tázavě se podívali jeden na druhého.

„Ale jistě,“ řekla Elizabeth, aby zachránila situaci. „Proč byste nemohl? Málo která školní skupina se může pochlubit tím, že by měla úvodní číslo s kouzelníkem. A ke všemu s tak výborným, jako jste bezpochyby vy.“

Podívala se na Andyho a čekala, že také něco řekne, ale on jen mlčel. Byl proti tomu, aby Arugula předváděl své kousky právě zde a právě dnes. Když pak však viděl jeho smutné a žádostivé oči, nezbývalo mu než souhlasit s Elizabeth.

„Bezva nápad,“ řekl s nuceným úsměvem.

„Taky bych řekl,“ přidal se Steve s vlažným nadšením. „Jen hlavně nezkoušejte ten trik s deštěm. Radši něco jiného.“

„No jasně,“ souhlasil Arugula a spokojeně si mnul ruce. Bylo na něm vidět, že se už nemůže dočkat.

Nemusel čekat dlouho.

Konferenciér ohlásil rozveselenému davu, že jako další část programu vystoupí místní školní skupina. Oči všech přítomných se na ně upřely a Andy přistoupil srdnatě k mikrofonu, aby představil Arugulu.

„Než vám zahrajeme a zazpíváme, rád bych vám představil muže, který se postará o naše zahajovací číslo.“

Všichni se zasmáli, protože mysleli, že je to nějaký vtip.

91

„Nesmějte se,“ pokračoval Andy a přešlápl z nohy na nohu. „My totiž máme opravdu úvodní číslo. Bude to chvilka s černou magií!“

Ozval se potlesk.

„Pánové a dámy, mám tu čest představit vám slavného kouzelníka, který vám dnes předvede své umění. Není to nikdo jiný než věhlasný Arugula Veliký!“

Ozval se potlesk a Arugula přistoupil k mikrofonu.

„Za mých časů,“ začal bez zaváhání, „byly velmi oblíbené triky s ohněm. A tak začneme tímhle.“

Na ta slova zvedl obě ruce a z konečků jeho roztažených prstů začaly šlehat plameny.

Ozval se bouřlivý potlesk. Publikum bylo nadšeno.

„Jak to dělá?“ ptal se Andy Stevea.

„Má nějaké speciální

rukavice, nebo co?“

„Nevím,“ pokrčil Steve rameny a nespouštěl z Aruguly své okouzlené oči.

Elizabeth stála na schodišti, které vedlo na pódium a usmívala se.

Kouzlo ji sice nijak zvlášť nenadchlo, ale byla šťastná, že se Arugula dočkal uznání a mohl se trochu předvést. Konečně dostal šanci.

Andyho zrak najednou padl na vysokého muže v jižanské uniformě. Stál poblíž pódia a nespouštěl z něho oči.

Arugula mezitím sevřel prsty do dlaní a oheň zmizel.

„A teď,“ oznamoval do mikrofonu s rozzářenýma očima, „teď bych mohl někoho rozříznout na polovic. K tomu ale potřebuji nějakého dobrovolníka. Kdo se hlásí?“

Desítky rukou okamžitě vyletěly nad hlavy shromážděného davu.

Všichni byli nadšeni.

On se snad zbláznil, pomyslel si Andy a nemohl věřit svým uším.

„Tak třeba vy, tady ten chlapec v uniformě,“ pokračoval Arugula a ukázal rukou na vysokého muže u pódia. „Jen pojďte sem k nám nahoru.“

On není blázen, on je šíleně mazaný, uvědomil si Andy. Arugula si jižana zřejmě také všiml a pokusil se ho izolovat od davu. Tak budou mít příležitost sebrat mu medailon. Jak chytré!

Také Steve pochopil, co se děje a postavil se mezi vojáka a Andyho, aby ho tak chránil. Se svým brněním byl přece jenom méně 92

zranitelný než jeho přítel.

Elizabeth se postavila z druhé strany a nespouštěla z vysokého chlapce oči. Jakmile zahlédne medailon, skočí po něm. Zatím ho však nezahlédla. Asi ho měl pod uniformou.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Arugula nově příchozího, aby zjistil, jaký má hlas a jak mluví.

Voják, jako by měl trému odpovídat před publikem, jen mlčky ukázal na visačku na své hrudi.

„John Smith,“ přečetl Arugula nahlas. „To je vaše skutečné jméno?“

Voják přikývl. Dav se válel smíchy. Mysleli si, že je to předem domluvená součást vystoupení.

„Dobře, pane Smithi, teď byste si snad měl sundat sako, abych vám ho nezničil, až vás budu půlit.“

Voják si začal poslušně rozepínat lesklé knoflíky své jižanské uniformy.

Steve zachrastil brněním, jak se k němu naklonil, a Elizabeth zašeptala: „Já jdu po přívěsku a ty ho jen přidrž.“

„A co já?“ zeptal se Andy.

„Ty budeš poslední naděje. Musíme počítat se vším. Kdyby Stevea zasáhl, tak ho musím zadržet já a ty se pokusíš dostat medailon.“

Voják už ze sebe stáhl sako a otočil se na Stevea, Andyho a Elizabeth, kteří stáli za ním a nespouštěli z něho oči. Všichni tři se napjali a byli připraveni po něm skočit.

Teď. Teď se to rozhodne.

„Mohli byste mi na ten hadr dohlédnout?“ požádal je s úsměvem a hodil sako přímo na Stevea. „Stálo mě to spoustu prachů a tak bych o to nerad přišel.“

„Hadr? Prachů?“ opakoval zkoprnělý Steve a podíval se na Andyho. Oba pochopili, že

to není ten, koho čekali. Chlapcův

přízvuk rozhodně jižanský nebyl a teď, když se svlékl, bylo vidět, že na krku žádný medailon nemá.

Vystoupení však muselo pokračovat.

Arugula zahalil vojáka do nějakého závěsu, který si zřejmě vykouzlil, a před zraky užaslého obecenstva ho rozsekl mečem. Pak 93

závěs zase sundal, aby všichni viděli, že je chlapec celý, zdravý, živý a v pořádku. Vrátil mu uniformu a poslal ho zpět mezi diváky, kteří nadšeně tleskali.

„Teď už věřím,“ zašeptal Andy Arugulovi za zády, „že jste ve vaší době opravdu něco znamenal.“

„Za mých časů,“ odpověděl Arugula, „jsem podobné věci vůbec nesměl provozovat.“

„Jak to?“ divil se Andy.

Arugula mu neodpověděl. Ukláněl se na všechny strany a ukazoval obecenstvu meč, kterým před chvílí chlapce rozťal a ze kterého ještě kapala krev.

Teď už byl opravdu čas na vystoupení školní skupiny. Andy vzal do ruky mikrofon a začal zpívat. Najednou se v hudbě úplně ztratil a jeho počáteční tréma byla tatam. Poskakoval po jevišti a svíjel se v rytmu melodie a zapomněl na všechno kolem sebe.

Dav šílel. Po každé skladbě následoval hlasitý aplaus a dupot a při poslední písničce se dokonce desítky hlasů přidávaly k Andymu.

Když vystoupení skončilo, začal se hysterický dav valit na pódium, aby své miláčky objal a potřásl jim rukou.

Teď nastala ta nebezpečná chvíle, kdy se jich zloděj mohl celkem nepozorovaně dotknout, a tak je zabít.

Mezi prvními byla samozřejmě Mindy. Vrhla se Andymu kolem krku a dlouze ho políbila přímo na rty. Andy se nebránil, naopak se zdálo, že se mu to líbí.

To se ale nelíbilo Elizabeth. Uraženě se otočila, aby se na to nemusela dívat. Ani si nevšimla nápadně krásné vysoké dívky v růžových nabíraných šatech, která se hrnula spolu s ostatními k Andymu. Měla dlouhé bílé rukavice až k loktům a kolem krku se jí leskl zlatý řetěz s medailonem. Za chvíli mu vtiskne svůj smrtící polibek.

Elizabeth byla zoufalá. Proč má být pořád v pozadí, zatímco Mindy se Andymu klidně přede všemi věší na krk? Mám jí jen tak vyklidit pole? uvažovala. Jen proto, že jsem duch? Nikdy! Ať si nemyslí, že její polibek je něco víc.

Rázně vstala, odstrčila dívku v růžových šatech i Mindy, která zářila jako sluníčko, a postavila se před Andyho. Rychlým pohybem 94

ze sebe stáhla prostěradlo a odhodila je stranou, pak se Andyho chytila kolem krku a políbila ho jako ještě nikdy nikoho.

Andy byl ohromen. Když se ho dotkly její rty, zatočil se s ním celý svět a zdálo se mu, že nastalo zemětřesení přinejmenším o síle desátého stupně Richterovy stupnice. Měl pocit, že na ten polibek do smrti nezapomene.

Mezitím dívka v růžovém, nezvyklá na vysoké podpatky, zakolísala a spadla zpět do publika. V poslední chvíli jí zachytili dva galantní kluci a byli celí nadšení, že jim taková krasavice doslova spadla do náručí. Dlouho se neradovali. Oběma se najednou zamotala hlava, zatmělo před očima a udělalo se jim zle. Dívka je chladně pozorovala, jak se před jejíma očima svalili na zem. Byla rozzlobená, že se jí nepodařilo dostat Andyho a tak si stáhla své dlouhé bílé rukavice a svůj vztek si zchladila tím, že se začala dotýkat všech, kteří stáli kolem ní.

95

XXI.

Zábava na parketu se okamžitě změnila v ukrutnou scénu lidského utrpení. Každý, koho se dívka dotkla, dostal okamžitě křeče v žaludku a šílené bolesti hlavy. Na zemi se v bolestech svíjeli ti, co ještě před chvíli vesele dováděli. A co bylo ještě horší, mnozí z nich si dobře uvědomovali, že ty bolesti byly jen prvními příznaky smrtelné nemoci, která řádila ve světě a zabila již tisíce lidí.

Nastala panika. Nikdo přesně nevěděl, co se vlastně děje. Někteří vyskakovali z oken, aby se zachránili, jiní se tlačili k východu, ale v té mačkanici jen padali a zakopávali jeden o druhého. Nikdo netušil, že krásná dívka kolem sebe rozsévá smrt. Mysleli si, že se nemoc šíří vzduchem.

Jen Andy, Steve, Elizabeth a Arugula pochopili, kolik uhodilo, ale zatím ještě netušili, jakou podobu na sebe zloděj vzal. Zoufale se rozhlíželi po sále a viděli jen desítky lidí, kteří se v křečích svíjeli na zemi.

„Kde je?“ křičel Arugula, ale v hlasitém jekotu ho bylo sotva slyšet.

„Dívejte se okolo nejčerstvějších obětí, tam, kde lidé právě padají.

V těch místech bude zaručeně náš zloděj.“

„Támhle!“ vykřikla Elizabeth. „Ta dívka v růžových šatech.“

„Podívejte se, jak se každého dotýká. A kolem koho přejde, ten v momentě padne na zem.“

„Máš pravdu!“ zvolal Steve. „Také to vidím.“

„Tak zloděje máme,“ uklidňoval je Andy. „Ale teď je tu problém, jak ho dostat?“

„Jdeme,“ zavelel Steve a nasadil si helmici.

96

Pustili se přímo k dívce, ale razit si cestu v nastalém zmatku bylo opravdu obtížné. Steve šel jako první, za ním Andy a po jeho boku Arugula s Elizabeth. Byl tak mezi nimi docela slušně chráněn a v bezpečí. Když však byli jen pár kroků od svého cíle, vletěl mezi ně Andyho učitel matematiky, který zmateně prchal a ani sám nevěděl kam.

Steve ve svém těžkém brnění stačil jen tak tak uhnout a strhnout s sebou i Andyho, zato Arugula to už nestihl. Odletěl prudce nalevo, Elizabeth napravo a pan učitel sám se roztáhl jak dlouhý tak široký na zemi. Andy k němu přiskočil, aby mu pomohl na nohy, když vtom si skrumáže všimla i dívka v růžovém. Bleskurychle k nim přiskočila a natahovala po Andym ruce, ale Steve jí zahradil cestu a tak její prsty s dlouhými nehty narazily na jen tvrdé brnění. Steve se však zapotácel a s hlasitým žuchnutím upadl.

Mezitím se zvedla Elizabeth a rychle táhla Andyho pryč. Dívka v růžovém se hnala za nimi a jak si rozhrnovala cestu davem, padal kolem ní stále větší počet obětí. Najednou se jí do cesty namanula Mindy. Elizabeth tušila, že se ji Andy pokusí zachránit i za cenu vlastního života, a tak se radši sama natáhla a strhla Mindy za její dlouhé rudé vlasy k zemi. Mindy byla překvapená a zlobila se.

Netušila, že tak jen o chlup unikla smrtonosnému doteku.

„Mně neutečeš,“ ozval se z jemných úst dívky v růžovém hrubý hlas s jižanským přízvukem. „Ať děláš, co děláš, dostanu tě.“

Andy si s hrůzou uvědomil, že zloděj je už těsně za ním. Už po něm natahuje ruce!

V posledním okamžiku však dívku smetl k zemi prudký proud vody. Andy se divil. Co to? Praskl tu snad někde požárnický hydrant? Právě v téhle chvíli? To by byl zázrak! Andy se rozhlížel a uviděl Arugulu, kterému z dlaně tryskala voda.

„Takový malý trik,“ zakřenil se kouzelník skromně.

Zloděj se však rychle vzpamatoval, zvedl se ze země a ztratil svou dívčí podobu. Místo krásné dívky tu byl náhle dva a půl metru vysoký obr s mohutnými svaly. Arnold Schwarzenegger by byl vedle něho podvyživený trpaslík.

Mezitím k němu doběhl Steve a rychle natáhl ruku po medailonu.

Zloděj ho však zvedl do výšky a i s jeho těžkým brněním ho hravě 97

hodil na chudáka Arugulu. Tím se zbavil dotěrného proudu vody, který na něho starý kouzelník chrlil, a který ho předtím povalil.

Pomalu se teď blížil k Andymu, který byl najednou zcela bez pomoci. Z čista jasna se mezi ně postavila Elizabeth, i když nevěděla, jak zloděje zastavit.

Ten se jen ušklíbl, když ji před sebou uviděl.

„Elizabeth, ustup na stranu,“ křičel Andy. „To nemá cenu, nemůžeš ho přemoci.“

„Mě zabít nemůže,“ odpověděla a nehnula se z místa.

„Ale může ti ublížit! Uteč!“

„Ani nápad.“

„Prosím tě, běž pryč…“

Bylo pozdě. Zloděj popadl Elizabeth za hrdlo, zvedl ji nad hlavu a chystal se s ní mrštit o zem.

To Andy nemohl dovolit.

Rozběhl se proti němu a vrazil mu do břicha hlavou. Měl na ní přece bejsbólovou helmu.

Obr zavrávoral a upustil Elizabeth. Ta dopadla naštěstí na několik ležících lidí, takže se jí celkem nic nestalo.

Zloděj se začal k Andymu sklánět, aby ho usmrtil svým dotekem, ale jak se k němu nahnul, ocitl se přívěsek visící na jeho krku přímo před Andym. Ten neváhal a rychle po něm hrábl.

„Zemřeš!“ křikl na něj obr se škodolibým úsměškem a jeho prsty se dotkly Andyho ramene.

„Až jindy, kámo,“ odpověděl Andy a zamával překvapenému zloději medailonem před nosem. Ten okamžitě ztratil svou obří podobu a stal se z něho opět hubený muž, jakého Andy poprvé uviděl ve světě duchů.

„Tak se zdá,“ spustil svým jižanským přízvukem, „že tě budu muset zabít postaru a úplně obyčejně.“ Sevřel Andyho hrdlo do svých kostnatých rukou a začal ho škrtit.

Andy se bránil, kopal a všemožně se snažil vymanit z nepříjemného sevření, ale čím víc bojoval, tím silněji se mužovy ruce svíraly kolem jeho hrdla. Nemohl už dýchat. Jeho obličej napřed zrudl a pak začal modrat. Andy už jen chroptěl. Cítil, jak mu ubývá sil a pochopil, že tentokrát už doopravdy musí zemřít. Zamlžovalo se 98

mu vědomí, když vtom najednou někde hrozně blízko uslyšel Elizabeth.

„Jsem tady, u tebe, neboj.“

Vtom okamžiku Andy jednoduše zmizel zloději pod rukama.

Elizabeth ho přenesla do světa duchů tak, jako to udělala na počátku jejich dobrodružství. Znovu mu zachránila život.

99

XXII.

Andy se ocitl u řeky, poblíž věže, ve které žil Strážce Tajemství Smrti. Chtěl mu co nejdříve předat medailon. Dříve, než se tu objeví zloděj a pokusí se získat Smrt zpátky. * A opravdu.

Během chvilky se tu jižan objevil, jenže co to? Na rukách měl těžké řetězy a tvářil se otráveně. Za ním se ukázal Arugula a spokojeně se šklebil. Vězeň a jeho žalářník.

„Kde jste vzal ty řetězy?“ zeptal se Andy s ulehčením. „Ty jste také vyčaroval?“

„Samozřejmě,“ potvrdil mu Arugula a jen zářil. Byl na svůj kousek očividně pyšný. Elizabeth se při pohledu na jeho šťastný obličej musela pousmát.

„Co se stalo, když jsme zmizeli?“ ptal se Andy nedočkavě. Měl o osud postižených přátel a spolužáků starost.

„Jakmile medailon zmizel ze světa, začali

se všichni rychle

uzdravovat. Bylo štěstí, že jste zmizeli tak rychle a nemoc ještě nestačila propuknout v plném rozsahu.“

„A Steve?‘“

„Trochu potlučený, ale jinak celý a zdravý.“

„Děkuji, Arugulo!“

„Ale zač? Já jsem se ve světě lidí báječně bavil. Už se nemůžu dočkat, až se tam zase vrátím.“

„Cože? Jdete zpět?“

„Ano. Musím bezpodmínečně navštívit Disneyland. Říkal jsi přece, že je to kouzelné místo.“

„To jsem říkal,“ připustil Andy. „Ale je kouzelné trochu jinak, než vy si představujete.“

100

Pak se vydali za

Strážcem Smrti, aby mu vrátili Tajemství a

nakonec navštívili Strážce Mlhy a předali mu k potrestání zloděje.

Nastal okamžik rozloučení. Strážce Mlhy jim za všechno poděkoval a upozornil Andyho, že je čas, aby se už natrvalo vrátil domů, do života.

Andy a Elizabeth stáli na skále u řeky a drželi se za ruce. Chvíli si hleděli do očí a pak si Elizabeth opřela hlavu o jeho hruď. Nemohla plakat, přesto cítila, že se její tělo otřásá vzlyky. Nedokázala si představit, že po tom všem, co spolu prožili, se musí rozloučit.

A navždy!

Také Andy cítil hluboký smutek. Neuměl si život bez Elizabeth už vůbec představit. Ale přesto to tak muselo být. Musel domů.

A sám.

„A co Elizabeth?!“ zakřičel na Strážce, který se vznášel v oparu mlhy nad jejich hlavami.

„Vždyť vykonala úžasné věci! Jak to, že nemá ještě právo dosáhnout konečně klidu? Byla neuvěřitelně statečná a bez ní bych ty hrdinské skutky rozhodně nedokázal.“

Strážce neodpovídal. Jen se na ně mlčky díval.

„To není spravedlivé! To není fér! Tak to přece nemůže být!“

vykřikoval Andy rozhořčeně nahoru ke Strážci a hladil přitom něžně Elizabeth po rameni. Pak se k ní sklonil a zvedl k sobě její smutný obličej. „Už vím, co udělám,“ řekl rozhodně. „Zůstanu tady s tebou.

Nevrátím se domů, dokud se nedostaneš tam, kam patříš.“

„Ale to je nesmysl! Musíš zpátky mezi živé!“

„Ne! Už jsem řekl, že zůstanu s tebou.“

„Co tě to zase napadlo, Andy? Měj přece rozum.“

Vtom se to stalo.

Jako odpověď na Andyho rozzlobené výkřiky, sjel z oblohy jasně bílý blesk a začal obtáčet Elizabeth kolem pasu.

Andy ohromeně ustoupil krok vzad a díval se, jak jeho přítelkyni prostupuje Oslnivě jasné světlo.

Obtáčelo celé její tělo a zalévalo ji od hlavy až k patě.

Plakala radostí.

Oba pochopili, že konečně nadešla ta chvíle.

Snažil se ji ještě jednou pohladit a políbit. Obejmul to jasné světlo 101

a ucítil štěstí, blaženost a vyrovnanost, které Elizabeth v tom okamžiku naplňovaly.

Byl šťastný také. Pro ni.

Záře byla stále intenzivnější a téměř oslepovala Andyho oči.

„Nikdy na tebe nezapomenu,“ zašeptala. „Budu mít celou věčnost k tomu, abych o tobě přemýšlela. A ani to nebude dost.“

„Miluju tě!“ zavolal Andy.

Bílé světlo se začalo vznášet a za chvílí mu zmizelo z očí.

„Už to asi neslyšela,“ vzlykl Andy a cítil, že mu po tvářích tečou slzy.

„Ale slyšela,“ ujistil ho Strážce. „Však ona to ví moc dobře.“

Tu noc nemohl Andy usnout. Ležel na posteli s očima upřenýma na okno, na kterém tehdy poprvé uviděl Elizabeth.

Obloha byla jasná a třpytila se na ní spousta hvězd.

Andy myslel jen na jedno. Na to, co právě prožil. Obával se, že až vyroste a bude žít normálním obyčejným životem jako všichni ostatní, zapomene na výjimečnou dívku jménem Elizabeth a na všechny ty neuvěřitelné příhody, které spolu prožili.

Najednou ho něco napadlo.

Vstal, šel k psacímu stolu a rozsvítil. Potichu, aby nevzbudil spící dům, otevřel zásuvku a vyndal si věci na psaní. Napadlo ho totiž, že všechno hned začerstva sepíše. Bylo mu jasné, že mu to stejně nikdo věřit nebude, ale to mu tak moc nevadilo. Rozhodl se, že o tom napíše knihu a nazve ji Země duchů.