R. L. Stine

Stopy hrůzy 30

Náměsíčná

Prolog

Mayra se tiše pohybovala vysokou trávou. Dlouhé zrzavé vlasy jí vlály v teplém nočním vánku. Její spící tvář ozařovalo bledé měsíční světlo.

Oděna do hedvábné noční košile kráčela tak lehce, jako by se vznášela. Oči měla stále zavřené.

Z dálky se ozvalo houkání sýčka. Ani jeho teskný hlas Mayru neprobudil. Pohybovala se zahradou jako duch. Jedinou známkou života byl její hlasitý nepravidelný dech.

Mayra dorazila k nízkému plotu. Aniž otevřela oči, otočila se a pokračovala v chůzi řízena jakýmsi vnitřním radarem. Kolem projel automobil. Jeho světla na okamžik ozářila její obličej, ale ospalý řidič si dívky nevšiml.

Mayra kráčela dál kolem plotu. Její bosé nohy měkce našlapovaly do vysoké mokré trávy.

Náhle se Mayra probudila. Otevřela oči a překvapeně zkoumala své okolí. Zdálo se jí povědomé. Podívala se na své nohy. Byly mokré a nepříjemně ji studily. Uvědomila si, že má na sobě jen noční košili. Je hluboká noc a ona je venku. Ale kde?

To je podivný sen, pomyslela si.

Aha, už vím, kde jsem. Na naší zahradě.

V tuch chvíli zahalil měsíc černý mrak. Zahrada potemněla.

Mayra si uvědomila, jaká je jí zima. Celá se roztřásla. Ačkoliv byla teplá noc, cítila podivný chlad. Vystupoval odkudsi z jejího nitra.

Podívala se na dům, ve kterém bydlela. Ve tmě vypadal hrozivě a nepřátelsky. Nikde se nesvítilo. Všichni už spali.

4

Ani netuší, že stojím venku jen v noční košili, uvažovala v duchu.

Jak jsem se tu ocitla? Ptala se sama sebe. Jsem vzhůru nebo je to jen sen?

Co se to se mnou děje?

5

I.

O týden dříve

Paní Barnesová zívla a položila talíř smíchanými vajíčky před Mayru. „To snad není možné. Jsem víc unavená než večer. Jako bych vůbec nespala.“

Paní Barnesová měla na sobě bílou uniformu zdravotní sestry.

Mayra si všimla, že švy na bílých punčochách má nakřivo. Když uviděla kopec žluté hmoty na stole před sebou, znechuceně se ušklíbla.

„Proč musím jíst každé ráno míchaná vajíčka?“ ozvala se Mayra.

„Fuj! Vypadá to jako…“ pitvořila se její desetiletá sestra Kim.

Měla na sobě červené šortky a bílé tričko se zelenými proužky.

„Přestaň! Takhle se o jídle nemluví,“ okřikla ji matka a znovu zívla.

„Proč mám být ticho?“ protestovala Kim. „mně to taky nechutná.“

„Potřebujete vydatnou snídani,“ řekla na vysvětlenou p a n í Barnesová. „Ráno se člověk musí pořádně najíst.“

„A nacpat se do zásoby cholesterolem,“ dodala Mayra ironicky a nimrala se v jídle.

Mít za matku zdravotní sestru je pěkná otrava. Neustále se snaží člověka krmit nějakou zdravou stravou, povzdechla si v duchu Mayra.

Paní Barnesová usrkla z hrnečku kávu. Všimla si, že si přitom potřísnila sněhobílou blůzu. „To ten den pěkně začíná,“ řekla a odběhla do koupelny, aby si skvrnu vyčistila.

Mayra si vajíčka vydatně posolila a nabrala si plnou vidličku.

6

Přesolená jí připadala poživatelná.

Po chvíli přestala jíst a nevěřícně zavrtěla hlavou. „Tak už je to tady. Ode dneška budu každé ráno chodit do práce,“ pronesla otráveně.

„Kyš, kyš,“ posmívala se jí Kim.

„Přestaň! Vždyť na tebe taky jednou dojde,“ okřikla ji Mayra.

Kim místo odpovědi jen zaraženě polkla.

„Buď ráda, že vůbec nějakou práci máš,“ ozvala se paní Barnesová, která se vracela z koupelny. Na prsou měla velký mokrý flek.

„Díky za útěchu,“ odsekla Mayra.

„Ale ne. Myslela jsem to úplně jinak. Nikdy bych nevěřila tomu, že tě paní Cottlerová zaměstná. Zřejmě si mě chce udobřit. Když si vzpomenu na to její sekýrování, když u nás ležela v nemocnici, tak bych ji nejradši –“

„Co, mami? Jen to dořekni,“ ozvala se Kim a vyprskla smíchy.

„Tak bych ji nejradši nakopala,“ dokončila větu paní Barnesová.

„Nic jí nebylo vhod. Stále si na mě stěžovala. Dokonce si nechala zavolat vrchní sestru a oznámila jí, že jsem ji chtěla zabít. Dokážete to pochopit?“

Mayra jen nevěřícně zavrtěla hlavou. Věděla, jak je její matka svědomitá. Po rozvodu rodičů se paní Barnesová upnula na svoje děti a zaměstnání.

„Když jsi i řekla, že jsi jí odepsala na inzerát, myslela jsem, že je to zbytečné,“ řekla paní Barnesová a usrkla si kávy.

„Asi ji

nenapadlo, že jsi moje dcera.“

Mayra odložila vidličku. „Proč jsi mi neřekla dřív, že je to stará protivná čarodějnice? Nikdy bych tu práci nevzala.“

„K tobě se možná bude chovat jinak,“ odpověděla paní Barnesová. „Říkala jsi přeci, že na tebe do telefonu byla milá.“

„Ano, to byla,“ řekla trochu rozpačitě Mayra.

„A navíc dobře platí,“ dodala paní Barnesová a dopila šálek kávy.

Pak vstala od stolu, aby šálek opláchla. „Pět dolarů na hodinu za tak lehkou práci nikde nedostaneš.“

„Asi máš pravdu,“ řekla Mayra a znechuceně odstrčila talíř s vajíčky. Poslední sousto rychle zapila pomerančovým džusem.

7

„O tom nepochybuj. Víš přece, jak ty peníze potřebujeme. Tvůj otec nám nedává ani dolar,“ řekla zamračeně paní Barnesová.

„Proč já také nemám nějaké zaměstnání?“ zeptala se Kim. Kolem jejího talíře byla spousta drobků a rozlitého mléka. Mayra byla vždy čistotná a pečlivá. Kim byla pravý opak.

„Ty přece zaměstnání máš. Být malá hodná holčička,“ dělala si z ní legraci Mayra.

„Nech si toho,“ odsekla jí Kim. Na ulici zatroubil autobus.

„Kim! Pospěš si!“ vykřikla paní Barnesová. Vyběhla na ulici, aby řidiče na okamžik zdržela. Za chvíli byla zpátky. „Máš všechno?“

„Neboj, mami,“ odpověděla jí klidně Kim, vzala si tašku a vydala se ke dveřím.

„A co boty?“ zeptala se paní Barnesová a prstem ukázala na její bosé nohy.

Kim se obula a konečně zabouchla domovní dveře. Paní Barnesová se vrátila do kuchyně. Uviděla Mayru, jak oplachuje talíř od vajíček. Zřejmě je vyhodila, pomyslela si. „Budu muset jít,“ řekla paní Barnesová a rovnala si švy na punčochách. „Ty už bys měla také vyrazit.“

„Po tom, co jsi mi řekla, nikam nejdu,“ řekla rozhodně Mayra a utírala si mokré ruce. „Zřejmě ze mě udělá otroka, kterého bude nutit čistit krb kartáčkem na zuby.“

„To jsi celá ty. Stále si něco vymýšlíš,“ povzdechla si její matka.

„Neměla jsem ti nic říkat. Jako bych neznala tvoji bujnou fantazii.

Všechno přeháníš.“

„To myslíš vážně?“ zeptala se ukřivděně Mayra.

Matka jí místo odpovědi políbila na čelo a pospíchala ke dveřím.

„Nechceš svézt autem?“

„Ne, díky. Potřebuji se po té příšerné snídani trochu projít.“

„Ty jsi dnes ráno nějak odvážná. Paní Cottlerová přece bydlí ve Fear Street, ne?“ řekla s úsměvem paní Barnesová.

„Ano, blízko jezera. Ale ve dne se tam nebojím. Za světla se mi tam přece nemůže nic stát.“

8

II.

„Moje korále!“ vykřikla nešťastně Mayra a vyčítavě se podívala na kočku paní Cottlerové.

„Co se stalo, Mayro?“ ozvala se z obývacího pokoje paní Cottlerová.

„Ale nic. Hazel mi přetrhla korále,“ odpověděla Mayra. Potom si klekla na zem a kuličky, které se rozutíkaly do všech koutů kuchyně, posbírala.

Škoda. Tak ráda jsem je nosila, pomyslela si. Mayra korále dostala od svého přítele Walkera. Slíbila mu, že je bude nosit každý den a kdykoliv se na ně podívá, vzpomene si na něho.

Ve dveřích se objevila paní Cottlerová. „Aha, korálky. Mohu ti pomoci?“

„Ne, děkuji. Už je mám všechny,“ řekla Mayra a ukazovala jí plnou hrst.

„Mohu ti je navléci?“ zeptala se paní Cottlerová a unaveně se opírala o hůl.

Pouze hůl prozrazovala její vysoký věk. Paní Cottlerová jinak vypadala neuvěřitelně mladě. Měla

lesklé černé vlasy, rudě

namalované rty a jemnou bílou pleť. Zvláště dnes, v květované sukni a kávově hnědé halence připadala Mayře zvláště svěží.

„To není třeba. Vážně,“ protestovala Mayra.

„Dovol mi to, prosím. Strašně ráda navlékám korále. A kromě toho je dobré si občas procvičit staré prsty.“

Mayra jí odevzdaně nasypala korále do dlaně. Stará žena se na ni usmála a zamířila do jídelny. „Nalej si také trochu polévky a pojď se se mnou naobědvat,“ řekla Mayře.

9

Byla středa odpoledne. Dnes tu Mayra pracovala třetí den. Zatím byla celkem spokojená. Paní Cottlerová byla sice trochu náladová a neustále se opakovala, ale na druhou stranu se snažila být na Mayru hodná. Velmi jí lichotila. Říkala jí například, jak na slunci její dlouhé zrzavé vlasy září, jaký má krásný hlas a jak dobře vaří.

„Ale vždyť je to jen nudlová polévka z konzervy a obložený chléb,“ protestovala Mayra.

„Myslím, že jednoduchá jídla jsou stejně ta nejlepší,“ trvala na svém paní Cottlerová.

Možná, že to nebude tak špatná práce, napadlo Mayru. Seděla u okna v kuchyni a pozorovala jezero. Zdálo se jí, že v něm někdo plave. Vstala, aby lépe viděla. Neviděla nikoho. Zase ta moje představivost, pomyslela si.

Každý den po obědě si paní Cottlerová na hodinku zdřímla.

Mayra umyla nádobí a pak jí zbyla chvilka času na sledování televize nebo přemýšlení o Walkerovi. Dnes ji napadlo, že si prohlédne dům.

Byl velmi moderně zařízený. Sedací souprava byla vyrobena z černé měkké kůže, ostatní nábytek a osvětlení z chromu a skla. Stěny byly až ke stropu zastavěny vysokými policemi plnými knih. Paní Cottlerová celý život strašně ráda četla. Teď, když zestárla, byla velmi vděčná, když jí někdo předčítal.

Dům byl zaplaven neuvěřitelným množstvím různých drobností.

Byly téměř všude. Na stolech a stolečcích, na okenních rámech, ve skleněných vitrínkách, na poličkách i policích s knihami. Do její podivuhodné sbírky patřily desítky nejrůznějších váziček, torza starobylých soch, porcelánové sošky s ohyzdnými obličeji, malé nádobky naplněné barevnými pudry, ptačími pírky a mušličkami, sošky ptáků a koček vyřezávané ze dřeva nebo polodrahokamů, pár malinkatých bílých rukaviček, brýle bez obrouček, vylisované květiny, keramická noha kuřete, bílá vycpaná sova a stovky dalších roztodivností.

Mayra nedokázala pochopit, jak někdo může vystavovat na pianinu vycpanou šedou myšku vedle bronzové sošky ozbrojeného chlapce.

„Vy máte ale krásnou sbírku,“ obdivovala se Mayra hned první den.

10

„Jsou to jen bezcenné cetky,“ odbyla ji paní Cottlerová. Mayra jí chtěla položit ještě několik dalších otázek, ale paní Cottlerová rychle změnila předmět hovoru a začala se oblékat na odpolední vycházku.

Každé odpoledne se spolu procházely kolem jezera. Paní Cottlerová se jednou rukou opírala o hůl a druhou se přidržovala Mayry. Lesní terén byl pro ni jistě nepohodlný a procházka velmi namáhavá, ale paní Cottlerová na této odpolední vycházce velmi lpěla.

Z neznámého důvodu se pro Mayru staly tyto odpolední vycházky nejprotivnější částí jejího zaměstnání. Měla být ráda, že se alespoň na chvilku dostane z tmavého domu a nadýchá se trochu čerstvého vzduchu, ale cítila, jak jí jsou vycházky proti mysli. Přesto, že nebe bylo bez mráčku a pálilo slunce, byla nervózní a třásla se zimou.

Mayra pomohla paní Cottlerové přes zakroucený kořen stromu.

Všimla si podivného výrazu jejího obličeje. „Jste v pořádku, paní Cottlerová?“

Paní Cottlerová hleděla zamyšleně na vodní hladinu a pak odpověděla. „Tady jsem ztratila Vincenta,“ řekla smutně.

„Vincenta?“

„Svého syna. Byly mu jen tři roky; Spadl do jezera. Neuměl plavat,“ zašeptala paní Cottlerová a odvrátila tvář od Mayry. „Někdy se mi zdá, že ho v jezeře vidím. Už je to tolik let…“

„Kdy se to stalo?“ zeptala se Mayra.

Paní Cottlerová neodpověděla. Jen dál zamyšleně hleděla na jezero. Po chvíli znovu promluvila. „Pojďme domů. Budeme si chvíli číst.“

Paní Cottlerová požádala Mayru, aby jí četla z Dickensonova Nicholase Nicklebyho. Byla to obrovská tlustá kniha. Mayru napadlo, že to bude zřejmě trvat celé léto než ji přečtou. Součástí povinné školní četby byla kniha Velké naděje. Dalo se to číst, ale dobrovolně by si tu knihu Mayra zcela jistě nevybrala. Nakonec se jí Nicholas Nickleby docela líbil. Dokonce to byla chvílemi i legrace.

Zatímco Mayra četla, paní Cottlerová se pohodlně usadila do kožené pohovky a hladila Hazel. Občas zavřela oči a Mayra si nebyla jistá, zda paní Cottlerová neusnula. Přesto však četla dál.

Dům ztichl. Ozývalo se jen tiché předení kočky, hlas Mayry a 11

tikot nástěnných hodin.

„Mayro, je mi trochu zima,“ přerušila její četbu paní Cottlerová.

„Doběhla bys mi nahoru pro svetr?“

„Ale jistě,“ řekla Mayra a odložila knihu.

„Víš, je to pro mě už trochu namáhavé,“ vysvětlovala. Tuhle větu už dnes řekla nejméně čtyřikrát, pomyslela si Mayra.

„Už mi moc neslouží nohy. Jinak jsem na tom celkem dobře,“

pokračovala paní Cottlerová.

To bych řekla, že jsi na tom dobře, pomyslela si v duchu Mayra.

Na obličeji nemáš jedinou vrásku. Jak to asi děláš? uvažovala v duchu.

Mayra vyběhla po schodech nahoru a zamířila dlouhou tmavou chodbou do ložnice paní Cottlerové. Stěny byly pokryty tmavomodrou tapetou s malinkatými hvězdičkami. Mayře se zdálo, že se třpytí. Uprostřed pokoje byla široká postel a po straně dva šatníky. Ve kterém ten svetr asi tak bude?

Jeden z nich otevřela a údivem otevřela ústa. Skříň byla plná dlouhých černých svíček.

Mayra vzala jednu svíčku do ruky a prohlédla si ji zblízka. Byla z tvrdého černého vosku s černým knotem. Mayra k ní přičichla.

Páchla zatuchlinou.

To jsou ale podivné svíčky, pomyslela si Mayra. K čemu tak mohou být paní Cottlerové dobré? A proč je schovává v šatníku?

Její myšlenky přerušilo divoké zakvičení. Mayra upustila strachy svíčku na zem. S tlukoucím srdcem se otočila a uviděla Hazel, jak na ni hledí pronikavýma zelenýma očima.

„Uklidni se, Hazel. Proč tak vyvádíš?“ ozvala se paní Cottlerová odněkud z haly.

Mayra vrátila svíčku do skříně, z druhého šatníku vyndala svetr a běžela dolů za paní Cottlerovou. Po celou dobu cítila, jak ji Hazel sleduje nenávistnýma očima. Jako by ji chtěla varovat, že nemá strkat nos do cizích věcí…

12

III.

Mayra se rozloučila s paní Cottlerovou a zavřela za sebou těžké domovní dveře. Zhluboka se nadechla a pohlédla k obloze. Byla pokryta těžkými černými mraky. Raději si pospíším, abych nezmokla, pomyslela si.

Nasadila si walkmana, naladila stanici, kde hrály nejlepší písničky a pěšky se vydala k domovu. Stále musela myslet na vzteklé zaječení Hazel, když ji uviděla se svíčkou. Tak dost, už zase začínám, pomyslela si Mayra. Ta moje představivost.

„Musím myslet na to, kolik do konce léta vydělám peněz,“ řekla si Mayra a přidala do kroku. „A že si nakoupím spoustu nového oblečení.“

Naslouchala hudbě a v jejím rytmu rázovala směrem k domovu.

Náhle se jí před očima objevil otcův obličej. Jak dlouho už ho neviděla? Skoro rok, pomyslela si. Proč se tak dlouho neozval?

„Protože o tebe nestojí,“ odpověděla si nahlas Mayra. „Protože nás nemá rád. Proto od nás odešel.“

Snažila se myslet na něco příjemnějšího. Na Walkera. Byl už čtrnáct dní pryč. Strašně se jí po něm stýskalo. Vzpomněla si na noc před jeho odjezdem. Na ty krásné dlouhé polibky…

Zesílila hudbu a snažila se odehnat všechny černé myšlenky.

Byla na konci Fear Street, když ji někdo prudce popadl za rameno.

„Au!“ vykřikla. Rychle se otočila a strhla si sluchátka z uší.

„Linku!“

„Už na tebe pár minut volám,“ odpověděl jí Link a usmál se na ni.

„Asi jsem měla moc nahlas rádio,“ řekla Mayra. „A co tady vůbec 13

děláš?“

Odhrnul si z čela černé vlnité vlasy a zadíval se jí do očí. Byl opálený, přestože byl teprve začátek léta. Měl na sobě džínové šortky a bílé tričko bez rukávů.

Je hezký, pomyslela si Mayra. Ale bohužel to o sobě ví.

„Chtěl jsem s tebou mluvit,“ začal Link.

„Ale já ne, Linku.“ Mayra se znovu dala do chůze. Nedovedla pochopit, jak k němu může být tak chladná. V podstatě ale neměla na vybranou. Přesto, že se s Linkem už před měsícem rozešla, stále ji pronásledoval.

„Už jsme si přece všechno řekli,“ dodala po chvíli, aniž k němu otočila hlavu.

Pevně ji chytil za ruku. „Ale já ti musím něco vysvětlit.“

„Tak mi napiš dopis,“ odsekla mu Mayra.

Vytrhla ruku z jeho pevného sevření. „Pusť mě. Promiň, že jsem na tebe tak protivná, ale pochop už konečně, že mezi námi je konec.

Mám nového přítele. A mám ho ráda.“

„Ale, Mayro –“ řekl Link a upřel na ni své černé oči. Vzpomněla si, jak ji jeho pohled uměl rozehřát. Teď ji nechával naprosto chladnou.

Jak jsem ho jen mohla mít tak ráda? uvažovala v duchu Mayra.

„Pojďme se někam na chvíli posadit,“ prosil Link a zastoupil jí cestu.

Je tak strašně podobný své sestře Stephanii. Vypadají jako dvojčata. Oba jsou tmavovlasí, hezcí a velmi energičtí. Oba mluví strašně rychle a stále vymýšlejí něco nového.

„Pospíchám domů. Nech už mě být, Linku. A netelefonuj mi.“

„Ale my dva patříme přeci k sobě,“ nenechal se odbýt Link.

Je do sebe tak zamilovaný, že by měl chodit sám se sebou, pomyslela si Mayra. „My dva už k sobě nepatříme. Řekla jsem ti přece, že mám ráda někoho jiného.“

„A koho?“

„Do toho ti nic není,“ odsekla Mayra. „A nech mě jít domů, nebo zmoknu.“

„Mayro, dej mi ještě jednu šanci.“

„Měj se hezky!“ křikla na něho Mayra a dala se do běhu.

14

„Jednou tě to bude mrzet!“ volal za ní smutně Link.

Když se po chvíli otočila, byl už pryč.

15

IV.

„Tak už se konečně usaď, Hazel,“ řekla paní Cottlerová a pohladila kočku. „Mayra nám teď bude chvilku číst.“

Stará paní se posadila do křesla. „Tak začni, Mayro. Moc se mi líbí, jak čteš.“

„Děkuji, paní Cottlerová.“ Mayra otevřela knihu a nalistovala čtvrtou kapitolu. Najednou někdo zabušil na domovní dveře.

„Kdo to jen může být?“ podivila se paní Cottlerová. Opřela se o hůl a pomalu vstala z křesla. Znovu se ozvalo zaklepání. „Už jdu,“

zavolala paní Cottlerová.

Mayra doběhla ke dveřím a prudce je otevřela. Na prahu stál starší plešatý muž s obličejem rudým vzteky. Navzdory teplému počasí měl na sobě dlouhý vlněný plášť. Zpocené čelo si otíral kapesníkem.

Mayra si všimla, že v druhé ruce drží broskev.

„Kde je paní Cottlerová?“ zeptal se, aniž by pozdravil.

„Tady jsem,“ ozval se za Mayrou hlas paní Cottlerové. „To jste zase vy, pane Cleane?“

„Jmenuji se Kleeg, ne Clean,“ křičel vztekle muž.

„Co mi chcete dnes, pane Cleane?“ zeptala se paní Cottlerová a vystrčila hlavu ze dveří.

„Co asi?“ řekl drze a ukázal jí broskev.

„A, broskev. Ale já už jsem vám přece jednou řekla, že se s tím nedá nic dělat.“

„Ale vy s tím musíte něco udělat!“ křičel na ni muž. „Dnes se mě jen tak lehce nezbavíte. Zase mám zahradu plnou vašich broskví.“

„Tak si na nich pochutnejte,“ řekla paní Cottlerová. Pak se otočila k Mayře. „Zavři dveře.“

16

„Nemohu posekat trávu!“ křičel soused škvírou mezi dveřmi.

„Omlouvám se, ale bohužel nevím, jak broskve donutit, aby zůstaly na stromě nebo padaly jen do mé zahrady,“ řekla paní Cottlerová. Mayra si všimla, jak jí vzrušením září oči. Zřejmě se dobře baví, pomyslely si v duchu.

„Vlastně jsem vám přišel říct, že ten strom porazím,“ pokračoval vztekle pan Kleeg a mrštil broskví o zem.

„Uklidněte se, pane Cleane,“ řekla varovným hlasem paní Cottlerová. „To neuděláte. V takovém horku, jako je dnes, by se vám z té námahy mohlo něco přihodit.“

Soused cosi vztekle zamručel a bez pozdravu odešel.

„To je ale hlupák,“ řekla paní Cottlerová. „Mayro, zavři dveře, prosím.“

Když Mayra zavírala dveře, všimla si, že na zemi leží kapesník.

„Podívejte, paní Cottlerová, ztratil tu kapesník.“ Pak se sehnula a kapesník zvedla. „Mám mu ho odnést?“ zeptala se paní Cottlerové.

Oči paní Cottlerové se rozzářily a po tváři se jí rozprostřel úsměv.

„Ne, drahoušku. Raději ho dej mně.“

Vytrhla Mayře kapesník z ruky a rychle ho strčila do kapsy u sukně. Pak zamířila do obývacího pokoje a posadila se na pohovku.

„Pojď, dokončíme kapitolu.“

Mayra pomalu předčítala, ale myšlenkami byla jinde. Myslela na Walkera. Vrátí se už tuhle sobotu. Jestlipak si na mě za celou dobu vůbec vzpomněl? napadlo ji. Třeba na ni myslí právě v tomto okamžiku.

Rozhodla se, že se pokusí o telepatii. Nejprve se snažila představit si jeho tvář. Krátké světlé vlasy, modré oči, plachý úsměv.

Myslím na tebe, Walkere. Myslíš na mě také?

Byl by na mě pyšný, pomyslela si Mayra.

Walker se velmi zajímal o telepatii, psychotroniku a magii. Za krátkou dobu, co se znali, se od něho dozvěděla spoustu zajímavých věcí.

Pojednou si uvědomila, že na ni paní Cottlerová mluví.

„Prosím? Omlouvám se. Tak jsem se zabrala do knihy, že jsem vás neslyšela,“ lhala Mayra.

„Nic se nestalo. Říkala jsem, že máš velmi melodický hlas,“

17

odpověděla paní Cottlerová a něžně hladila Hazel. Náhle vstala.

„Jsem dnes nějak unavená. To asi bude tím horkem. Pomůžeš mi, prosím tě, do schodů? Půjdu si na chvíli zdřímnout. Dnes už můžeš jít domů.“

Mayra pomohla paní Cottlerové do postele. Rozloučila se s ní a už byla na odchodu, když si všimla, že zapomněla paní Cottlerové připravit k posteli hůl. Raději s ní ještě skočím nahoru, pomyslela si a vyběhla po schodech.

Nahoře na ni čekala Hazel a zlostně syčela. „Co se děje, Hazel?“

snažila se ji uklidnit Mayra. „Proč na mě syčíš? Vždyť jsem to já.“

Kočka znovu vzteklá zasyčela. Jako by mě nechtěla pustit dál, pomyslela si Mayra. Pak si ale vzpomněla na svou obrazotvornost a chování kočky si vysvětlila zatoulanou myší nebo pavoukem.

Pomalu překročila Hazel a zamířila do ložnice. Dveře byly otevřené.

V pokoji bylo příšeří. Paní Cottlerová seděla strnule na posteli obrácená obličejem ke stěně.

Mayra chvíli váhala, ale pak se přece ozvala. „Paní Cottlerová?“

zašeptala.

Stará žena neodpověděla.

Mayra si všimla, že v ruce drží bílý kapesník pana Kleega.

„Paní Cottlerová? Slyšíte mě?“

Ticho.

Co to dělá? pomyslela si Mayra. Vypadá jako v transu.

Vstoupila do pokoje. V tu chvíli se na ni Hazel vztekle vrhla a zasekla jí drápy do nohy. „Au!“ vykřikla bolestí Mayra.

Paní Cottlerová se nepohnula.

Raději zmizím, pomyslela si Mayra.

Položila hůl na zem a rychle opustila dům.

18

V.

„Mayro, ty si vážně myslíš, že je čarodějka?“

„Vždyť ti přece říkám, že má černou kočku, ložnici plnou černých svíček a vůbec. Dům je plný podivných věcí. Představ si, že včera byla v transu.“

„V transu? Co to meleš? To jsi celá ty.“

Byl pátek ráno a Mayra byla ve svém pokoji. Telefonovala se svou nejlepší přítelkyní Donnou Cashovou.

„To všechno se určitě dá nějak logicky vysvětlit,“ řekla Donna.

„Ano, že je čarodějka.“

„To je nesmysl,“ řekla zamyšleně Donna. „Tak se jí zkus na to zeptat.“

„A jak? Paní Cottlerová, vy jste čarodějka? Trochu moc osobní otázka, nemyslíš?“

„Asi máš pravdu.“

„Přitom je na mě tak hodná. Já tomu vůbec nerozumím,“ řekla nešťastně Mayra.

„Asi bude lepší si ji nerozházet,“ radila jí Donna.

„Musím být opatrná.“

„Mayro, prosím tě, snad vážně nevěříš, že paní Cottlerová může někoho očarovat?“

„Víš, vzpomněla jsem si na Linkovu sestru Stephanii. Stále si z knihovny půjčovala nějaké knihy o černé magii.“

„To je sice pravda, ale pak objevila, že na světě jsou daleko zajímavější a příjemnější věci,“ řekla Donna a uchichtla se.

„Počkej, nech mě domluvit,“ snažila se pokračovat Mayra.

„Jednou jsme byly u ní na návštěvě a Link –“

19

„A už jsme zase u Linka,“ znovu ji přerušila Donna.

„Nepřerušuj mě! Stephanie nám četla z nějaké knihy o černé magii. Bylo tam napsáno, že k tomu, abys mohla někoho očarovat, potřebuješ jeho osobní věc. Měla bys vidět její rozzářený obličej, když jsem našla ten kapesník.“

„Mayro, uklidni se. Všechno jsou to jen výmysly. To tě zase naočkoval Walker, ne?“

„Co proti němu máš?“ odsekla jí naštvaně Mayra.

„Nic. Jenom vím, že určitě věří všem těmhle hloupostem.“

„Můžeš mi říct, proč ho nemáš ráda?“ zeptala se podrážděně Mayra.

„Nic takového jsem neřekla. Jenom se mi zdá trochu divný.“

„Protože ho zajímají jiné věci než ostatní kluky? Protože nevysedává po diskotékách a večírcích? Víš, on má trochu vyšší cíle,“ křičela do telefonu Mayra.

„Je docela hezký a příjemný,“ snažila se ji uklidnit Donna.

„Promiň, že jsem se tak rozčilila. Asi jsem nervózní, že zase musím k paní Cottlerové,“ omlouvala se Mayra.

„To nic.“

„Vím, že nejsi jediná, kdo si myslí, že Walker je trochu podivný.

Už mi to říkaly i holky ve škole, ale nechci, aby si to myslela moje nejlepší kamarádka.“

„No tak dobrá. Asi ho tak dobře neznám. Už jsi mluvila se Stephanií?“

„Ještě ne. Asi nemá čas. Myslím, že taky někde pracuje,“

odpověděla Mayra.

„Ale večery má volné, ne? Proč tě nezavolala?“ vyptávala se Donna.

„Už zase začínáš? Ty si myslíš, že je na mě naštvaná, že jsem se rozešla s Linkem?“

„Myslím, že ano.“

„Tak ti tedy pěkně děkuji. Alespoň mám zase o čem přemýšlet.

Budu muset končit.“

„Já taky. Walkerovi posílám pusinku,“ pitvořila se do telefonu Donna.

„Hele, najdi si vlastního kluka a nám –“

20

„Dej pokoj,“ dokončila větu Donna. Obě dívky se rozesmály a zavěsily telefon.

Jsem ráda, že mám tak dobrou přítelkyni, pomyslela si Mayra.

Mohu se s ní bavit o čemkoliv a nikdy se neurazí.

Mrzelo ji však, že se zmínila o Stephanii. Link se Stephanii měli velmi blízký vztah. Jako by byli dvojčata. Nikdy se spolu nehádali, nikdy spolu ani nesoutěžili.

Stephanie se na mě asi doopravdy zlobí, uvažovala Mayra.

Nemůže mi odpustit, že jsem se s Linkem rozešla. Naposledy se na sebe podívala do zrcadla, narovnala si ramínko u letních šatů a seběhla po schodech do předsíně.

Asi jsem ztratila přítelkyni, napadlo ji.

Když Mayra zabočila do Fear Street, uviděla přijíždět sanitku.

Chudák paní Cottlerová, pomyslela si a dala se do běhu. Najednou si uvědomila, že sanitka zaparkovala před sousedním domem.

Na chvíli se zastavila a pozorovala, jak sanitáři z domu vynášejí někoho na nosítkách. Muž byl přikrytý prostěradlem a sténal bolestí.

Přesto, že byl strašně bledý v obličeji a měl zavřené oči, Mayra ho hned poznala. Byl to pan Kleeg.

Sanitáři uložili nosítka do vozu a zajistili dveře. Za několik vteřin se rozezněl výstražný zvuk houkačky a sanitka odjela.

Mayra se podívala do oken domu paní Cottlerové. Ta stála skrytá za záclonou ložnice a Mayře se zdálo, že se usmívá.

Mayra vstoupila do domu a rychle vyběhla po schodech. „Co se mu stalo, paní Cottlerová?“

Stará paní se tvářila ustaraně. „Chudák pan Kleeg,“ řekla s lítostí v hlase. „Taková strašná věc.“

„Ale co se mu stalo?“ ptala se rozrušeně Mayra.

„Strašná věc,“ opakovala paní Cottlerová. „Zlomil si nohu v kyčli.

Musí ho to strašně bolet,“ pokračovala. „Včera jsem mu přece říkala, že se mu může něco zlého stát.“

21

VI.

Walker stál přede dveřmi domu a nesměle se na Mayru usmíval.

Měl na sobě obnošené džíny a nové černé tričko. Asi si je koupil na dovolené s rodiči, napadlo Mayru.

Mayra se na něho zdálky usmála. Přiběhla k němu a políbila ho na tvář. Walker se začervenal.

„Skoro čtrnáct dní jsi byl u moře. Jak to, že nejsi vůbec opálený?“

řekla a vzala ho za ruku.

„Ani nevím. Asi mám málo pigmentu,“ řekl Walker a usmál se na ni.

„A kde všude jste byli? Dostala jsem od tebe jen jediný pohled. S

kaktusem.“

„Budu ti všechno vyprávět. Projeli jsme celé pobřeží. Viděl jsem spoustu zajímavých míst. Bylo to báječné.“

„A byli jste také v Grand Canyonu?“ vyptávala se Mayra.

„Byli. Myslím, že se mi tam podařilo zhypnotizovat jednu mulu.“

Mayra se rozesmála. „Tak ty si nedáš pokoj ani o dovolené?“

Posadili se spolu na lavičku.

„Nedělej si ze mě legraci. Ta mula odmítala jít dál a tak jsem udělal takový hokus pokus,“ řekl Walker.

„To nemyslíš vážně,“ pochybovala Mayra.

„To víš, že nemyslím,“ řekl Walker a upřímně se rozesmál.

Moc mu to sluší, když se směje, napadlo Mayru. Vzala ho za ruku. Byla strašně studená. Asi je ze mě tak nervózní, uvažovala. „Ty máš velké ruce,“ podivila se Mayra. „Podívej!“ řekla a přitiskla svoji dlaň na jeho.

„To se hodí při kouzlení. Schovám do nich třeba celého králíka,“

22

řekl Walker a znovu se rozesmál. „Něco ti ukážu.“ Sáhl do kapsy u kalhot a vyndal balíček karet.

„To jsou jen triky pro malé děti,“ řekla Mayra. Věděla, že se na ni Walker nebude zlobit.

„Já vím, ale vyber si jednu kartu.“

Walker jí ukázal několik nových triků s kartami. Nemohla pochopit, jak to dokáže. Má opravdu talent, napadlo ji.

„Počkej, ukážu ti něco úplně fantastického,“ řekl Walker nadšeně.

„Radši bych před sebou viděla horkou pizzu,“ řekla s úsměvem Mayra a vstala z lavičky.

„Takové kouzlo bohužel neznám,“ odpověděl Walker.

„Tak už pojď, umírám hlady,“ řekla prosebně Mayra.

„Promiň,“ řekl Walker a znovu se začervenal.

Mayra se k němu sklonila a políbila ho na rty. „Jsem tak ráda, že už jsi zpátky.“

Posadili se do restaurace na rohu ulice. Objednali si zeleninový salát, pizzu se šunkou a žampiony a colu.

„Máš nové šaty, viď?“ zeptal se Walker a otřel si ubrouskem, ústa. „Moc ti sluší. Nevěděl jsem, že máš tak krásná ramena.“

„Bohužel jenom dvě,“ dělala si z něho legraci Mayra.

Servírka přinesla sklenice coly s ledem.

„Proč nemáš ty korále, co jsem ti dal před odjezdem?“

Mayra si automaticky sáhla na krk, ale pak si vzpomněla, že jsou u paní Cottlerové. Zřejmě už na ně zapomněla, napadlo ji. Musím jí to připomenout. „Přetrhly se mi,“ odpověděla.

Walker ji neposlouchal. Byl zabrán do dalšího kouzla. „Podívej,“

řekl. Vzal do ruky slámku ze sklenky s colou a začal jí kroutit v prstech. Za několik vteřin slámka úplně zmizela.

„Jak si to, proboha, udělal?“ zeptala se nevěřícně Mayra.

Walker otevřel dlaň druhé ruky. Mayra uviděla slámku, přeloženou napůl.

„Ničeho jsem si nevšimla. Jak jsi to dokázal?“ dožadovala se vysvětlení Mayra.

Walker jí významně ukázal své dlouhé prsty. „To nesmím nikomu prozradit,“ zašeptal.

„Tak dobře. Vyprávěj mi alespoň o dovolené.“ Mayra se natáhla 23

přes stůl pro ubrousek a porazila sklenici s pitím.

„Jak jsi to, proboha, dokázala?“ řekl ironicky Walker a začal ubrouskem utírat stůl.

„To je moje nové kouzlo,“ smála se s plnou pusou Mayra. „Tak jaké byly prázdniny? Povídej.“

„Už jsem ti skoro všechno řekl. Vždyť víš, že jsem byl s rodiči.“

„A o t e c se rozčiloval kvůli tvým kouzlům, ne?“ vyptávala se dál Mayra.

„Ani ne. Jen do mě neustále hučí, abych byl právníkem. Že právník prý také musí ovládat různá kouzla. Ale jinak mi dal celkem pokoj. Mluvil o tom jen ráno, v poledne a večer.“

„A co maminka?“

„Neustále mě upozorňovala na každý dům a strom. Zřejmě žije v představě, že mi je šest a ne šestnáct,“ stěžoval si Walker.

Mayra vzala Walkera za ruku. „Jsem tak šťastná, že jsi zase u mě.“

Walker vyprovázel Mayru domů. Držel ji něžně kolem ramen, ale Mayra cítila, že něco není v pořádku.

„Mayro, chtěl jsem se ti omluvit,“ řekl Walker a díval se do země.

„Za co?“

„Za naší poslední schůzku,“ odpověděl Walker.

Za co se mi chce omlouvat, uvažovala Mayra. Pamatovala si jen nádherný večer plný dlouhých vášnivých polibků. Dokonce si tehdy večer přála, aby ji Walker pozval k nim domů.

„Za co se mi chceš omluvit?“ zeptala se nechápavě. „Byl to krásný večer.“

Bylo vidět, jak se Walkerovi ulevilo. Políbil ji na ústa. „Bál jsem se, že se tvá matka na tebe zlobila, že jsi přišla domů tak pozdě.“

„Mami, jsi ještě vzhůru?“ zeptala se Mayra, když uviděla matku sedět schoulenou v křesle.

„Ahoj, Mayro,“ řekla matka a rychle vstala z křesla. Měla na sobě bílou služební uniformu. „Asi jsem usnula.“

„Proč jsi si nelehla do postele?“ řekla Mayra a unaveně zívla.

„Chtěla jsem si jen na chvíli odpočinout. Jaké to bylo s Walkerem?“

„Docela fajn.“ Nechtěla se matce příliš svěřovat. Měla dojem, že 24

nemá Walkera v oblibě. Velmi si oblíbila Linka a zlobila se na Mayru, že se s ním rozešla.

„Jak se mu líbilo na prázdninách?“ vyptávala se dál matka.

„Prý to bylo báječné,“ řekla Mayra a znovu zívla. „Ukázal mi dnes nějaká nová kouzla.“

„On je tou svou magií celý posedlý.“

Mayra se nechtěla s matkou dohadovat a tak se rozhodla, že raději půjde do svého pokoje. „Půjdu spát. Jdeš zítra do práce?“

„Ano. Mám ranní službu. Skoro nemá cenu, abych šla spát. Za pár hodin musím zase vstávat. Dobrou noc.“

Mayra se s ní rozloučila a vydala se nahoru po schodech.

„Mayro, málem bych zapomněla,“ zavolala na ni z haly matka.

Tohle mi dělá vždycky, vztekala se v duchu Mayra. Zavolá na mě, a já se musím vrátit. „Ano, mami?“

„Volal ti Link,“ řekla suše matka.

„To je mí novina,“ pronesla naštvaně Mayra.

„Řekla jsem mu, že nejsi doma. Doufám, že jsem tím nic nepokazila.“

„Ne. Dobrou,“ řekla Mayra. „Ten to snad nikdy nevzdá,“

zamumlala polohlasně. Má neuvěřitelnou trpělivost, napadlo ji.

Vlastně to není ani tak špatný kluk.

Tu noc se jí zdál podivný sen.

Byl teplý letní den. Mayra stála na břehu jezera a dívala se na oblohu. Byla bez jediného mráčku. Slunce jasně zářilo a osvětlovalo vodní hladinu. Voda v jezeře byla průzračná a tyrkysově modrá.

Mayra udělala několik kroků, aby si namočila bosé nohy. Vstoupila do jezera, ale její nohy se neponořily. Mayra kráčela po vodní hladině.

Najednou měla pocit, že ji kdosi pozoruje. Rozhlédla se kolem sebe, ale nikoho neviděla. Přesto cítila, že není sama.

Kdo to může být?

Mayra kráčela dál po vodní hladině. Zvedl se silný vítr. Slunce se schovalo za mraky a obloha potemněla. Mayra pocítila chlad.

Studená voda jí pleskala o kotníky a smáčela jí noční košili.

Otevřela oči. Kolem ní byla naprostá tma a ticho.

Už jsem vzhůru. Zlý sen je pryč, napadlo ji.

25

Cítila však, že není ve svém pokoji.

Byla jí strašná zima. Podívala se na nohy a s údivem zjistila, že stojí bosá ve vysoké trávě. Před sebou uviděla jejich tichý dům.

Co tady dělám? uvažovala v duchu.

Jak jsem se sem dostala?

Je to vůbec náš dům? Vypadá nějak podivně. Opuštěně.

Proč tu stojím v noční košili uprostřed noci?

Za zády jí zašuměly větve stromů. Otočila se a uviděla, že branka jejich domu je pootevřená.

Přece jsem tou brankou neodešla?! blesklo jí hlavou.

Něco se se mnou děje.

Něco strašného.

26

VII.

„To byl výtečný oběd, Mayro.“

„Jsem ráda, že vám chutnalo.“

Mayra chvatně sklidila talíře z jídelního stolu a pospíchala s mytím nádobí. Chtěla mít za sebou odpolední vycházku kolem jezera a těšila se na jejich pravidelnou četbu. Doufala, že zažene její děsivé myšlenky.

Potřebovala si o předešlé noci s někým pohovořit. Doufala, že ji to alespoň trochu zbaví úzkosti. Před odchodem k paní Cottlerové však nikoho nezastihla. Matka už odešla do práce, Walker ještě spal a Donna nebyla také doma.

V myšlenkách se stále vracela k včerejší noci. Nemohla uvěřit, že ve spánku vstala z postele, sešla dolů po schodech, odemkla dveře a vyšla na ulici. Připadalo jí to jako scéna z nějakého hororu.

Stále si kladla nějaké otázky.

Byla jsem včera v noci náměsíčná?

Proč?

A kam jsem ve spánku šla?

Co by se stalo, kdybych se včas nevzbudila?

Šla bych stále kupředu?

A co měl znamenat ten podivný sen?

Proč jsem šla k jezeru? Možná proto, abych se na druhé straně s někým setkala. Nebo abych před někým utekla?

Někdo mě ve snu pozoroval. Kdo to byl?

Má snad ten podivný sen něco společného s náměsíčnictvím?

Cítila, že už to déle nevydrží. Musí si o tom s někým pohovořit.

„Paní Cottlerová, slyšela už jste někdy o lidech, kteří jsou 27

náměsíční?“ zeptala se plaše Mayra.

Stařena seděla na pohovce a hladila kočku. Zdálo se, že Mayru neslyší. Po chvíli k ní zvedla oči. „Promiň, Mayro. Říkala jsi něco?“

„Ptala jsem se vás, jestli nevíte něco o náměsíčných lidech.“

Paní Cottlerovou její otázka vůbec nepřekvapila. Dál hladila Házel. „Velmi zvláštní věc. Opravdu, velmi zvláštní,“ zamumlala spíš pro sebe.

Mayra chvíli uvažovala, zda se má paní Cottlerové svěřit.

Nakonec se ale rozhodla, že si to prozatím nechá pro sebe.

„Přečti mi něco pěkného. Na procházku můžeme jít později,“

řekla paní Cottlerová a pohodlně se usadila.

Mayra se rozhodla, že po práci zaběhne za Donnou a všechno jí bude vyprávět. Nejprve však musela nakoupit pár drobností, o které ji matka požádala.

Den u paní Cottlerové jí dnes uběhl velmi rychle. Mayra se vyhnula nepříjemné odpolední vycházce a při odpoledním čtení paní Cottlerová usnula.

Mayra vyšla před dům a úlevou si oddychla. Byl teplý letní podvečer. Oranžové slunce zapadalo za stromořadí vedoucí k nedalekému hřbitovu. Mayra si všimla, že u hřbitovní zdi si hrají dvě děti. Honily se a křičely.

Proč si hrají právě tady? napadlo Mayru. Najednou měla pocit, že na ně musí zavolat a říci jim, aby si raději šly hrát někam jinam.

Cožpak nikdy neslyšely vyprávět ty strašidelné historky o hřbitově ve Fear Street?

Když byla malá holčička, kamarád ze sousedství jí vypravoval, že všechny náhrobní kameny jsou rozbité. Vysvětloval to tím, že mrtví lidé se prý každou noc snaží dostat ze svých hrobů.

Mayra se při té představě otřásla. Chtěla zavolat na děti, ale ty jako by se vypařily. Možná se mi někde schovaly, napadlo ji. Přešla ulici a nahlédla přes hřbitovní zeď. Nebylo po nich ani památky.

Mayra nechápavě zavrtěla hlavou a pokračovala v cestě na zastávku autobusu. Z domu vedle hřbitova vyšel nějaký muž a hlasitě bouchl domovními dveřmi.

Překvapeně se na Mayru podíval.

Proč si mě tak prohlíží? uvažovala.

28

Vypadá jak zápasník, napadlo ji. Byl velmi vysoký. Měl svalnaté tělo, silný krk a malou hlavu, ostříhanou na ježka. Na sobě měl černé cyklistické šortky a temně rudé tričko.

Proč na mě tak zírá? ptala se v duchu Mayra. Vypadá to, jako by mě odněkud znal. Rozhlédla se kolem sebe, aby se ujistila, že je na ulici sama.

Na Fear Street nebylo ani živáčka.

Mayra vyčkávala.

Najednou se muž dal do pohybu. Zamířil k ní dlouhými energickými kroky.

Mayru polilo horko. Určitě je nebezpečný, napadlo ji. Chce mi ublížit. Možná mě chce zabít.

Otočila se k muži zády a dala se do běhu.

„Počkej!“ křičel za ní neznámý muž vztekle.

Mayra zrychlila. Věděla, že ji muž pronásleduje.

Bála se však otočit.

Doběhla až k zastávce autobusu. Byla úplně vyčerpaná. Opřela se o stěnu domu a konečně se podívala zpátky. Nikoho neviděla.

Kam mohl zmizet? uvažovala. A co mi chtěl? Nikdy jsem ho neviděla. Tak podivného muže bych si přece určitě pamatovala.

Za několik minut přijel autobus. Mladý řidič se na ni usmál. S

úlevou nastoupila a posadila se na koženkové sedadlo.

Znovu ji přepadly myšlenky na včerejší noc. Bude se to dnes v noci opakovat?

Za několik minut dorazil autobus na náměstí. Mayra vystoupila.

Uvědomila si, že je krásné teplé odpoledne a trochu pookřála.

Chvíli se procházela. Zastavila se před výlohou s plavkami.

Obdivovala dvoudílné zelené plavky a pestrobarevné šortky. Měla bych si koupit něco pro radost, napadlo ji. Bohužel nemám dost peněz, uvažovala zasmušile.

Když procházela kolem cukrárny, ucítila vůni koblih. Napadlo ji, že na cestě domů se tu zastaví a koupí domů několik zákusků.

Uvědomila si, že má strašný hlad. Zastavím se na na kousek pizzy, rozhodla se.

Nejprve nahlédla oknem do restaurace, a když tam uviděla několik svých přátel ze školy, vešla dovnitř.

29

Rozhlédla se kolem sebe a hledala volné místo u stolu. Náhle uviděla známou tvář.

Zarazila se.

„To přece není možné!“ nevěřícně zašeptala.

U stolu v rohu místnosti seděl Walker se Suki Thomasovou.

Upřeně jí hleděl do očí a držel ji za ruku.

30

VIII.

Mayra se vydala k jejich stolu.

Když ji zpozorovali, Walker pustil Sukinu ruku a oba se na Mayru usmáli.

„Kdy jsi přišla? Nevšiml jsem si tě,“ řekl Walker a začervenal se.

„To je dnes strašný den,“ vyhrkla Mayra. „Před chvílí mě na Fear Street pronásledoval nějaký muž.“

„Cože?“ zeptali se oba najednou.

„Když jsem šla od paní Cottlerové, pronásledoval mě nějaký muž.“

„Jsi v pořádku? Nemám zavolat policii?“ zeptal se starostlivě Walker.

„Ne, nic se mi nestalo.“

„Naháníš mi strach. Budu se bát jít domů,“ řekla Suki a odhrnula si z čela odbarvené blond vlasy. „Jak, prosím tě, vypadal?“

„Šla z něho hrůza. Byl neuvěřitelně obrovský,“ odpověděla jí Mayra.

„Posaď se,“ řekl Walker a uvolnil jí místo.

„Ne. Nebudu vás rušit,“ řekla podrážděně a vrhla na Walkera vyčítavý pohled.

Walker začal Mayře nervózně vysvětlovat, že potkal Suki při odpoledních nákupech, že dostali hlad a rozhodli se, že si spolu dají pizzu.

„A abyste se nenudili, drželi jste se za ruce,“ odsekla Mayra.

„Prosím? Jak jsi na tohle přišla?“ řekl nechápavě Walker.

„Vážně jsme se nedrželi za ruce. Věř mu,“ utvrzovala ji Suki.

„Ukazoval jsem jí nové kouzlo s mincemi.“

31

Mayra se zadívala Walkerovi do očí. Zlomil ji jeho nevinný pohled.

Dobrá, budu mu tedy věřit, rozhodla se v duchu. „Bylo to kouzlo alespoň dobré, Suki?“ zeptala se s upřímným úsměvem Mayra.

„Přímo skvělé. Je vážně dobrý.“

Mayra se styděla za svoji unáhlenou reakci. Šli se spolu jen najíst.

Na tom přece není nic špatného, uvažovala v duchu.

Sedla si na židli vedle Walkera. Co by ho vůbec na Suki mohlo přitahovat? napadlo ji. Má nejhorší pověst z celé školy. Nebo že by ho zajímala právě z tohoto důvodu?

Walker určitě není její typ, uvažovala dále Mayra. Je strašně plachý. Určitě se zmýlila. Je to jen přátelský vztah.

„Kde letos pracuješ?“ zeptala se Suki Mayry a brčkem dopila zbytek Walkerovy coly.

„Pomáhám u jedné staré paní,“ odpověděla jí Mayra.

„Já pomáhám u kadeřníka tady na rohu. Tedy spíš, pomáhala jsem. Vyhodili mě. Chtěla jsem pracovat jen dopoledne a tak si prý najdou někoho jiného.“

„To mě mrzí,“ odpověděla Mayra ze zdvořilosti. Uvědomila si, že to je doposud její nejdelší konverzace se Suki.

„Vezmi si,“ řekl Walker a přistrčil k Mayře svůj talíř s pizzou.

„Ne, díky. Už musím jít. Mám ještě obstarat nějaké nákupy.“

Mayra chtěla mluvit s Walkerem o samotě. Ráda by mu vyprávěla o včerejší noci. Teď na to ale není vhodná doba, pomyslela si, když uviděla spokojený výraz Suki. Podívala se na hodinky a vstala.

„Mějte se pěkně. Ahoj.“

„Doufám, že tě na noc nebudu muset zamykat,“ řekla s úsměvem matka.

„Mami, to není žádná legrace,“ řekla smutně Mayra.

Počkala až všichni povečeří a pak matce vyprávěla o své hrůzostrašné noci. Matka seděla spokojeně u stolu, usrkávala kávu a vypadala pobaveně. „Proč myslíš, že si z tebe dělám legraci?“

Mayře se zalily oči slzami.

„Mayro, přestaň. A podívej se na mě. Je to velmi vážná věc. Já jenom nechci, abys byla vyděšená. Uvidíš, že už se to nikdy nebude opakovat.“

32

„Málem jsem došla až na hlavní ulici. Co kdybych se nevzbudila?“

„Ale ty jsi se přece vzbudila, ne? Pracuji v nemocnici už hezkých pár let, ale ještě se nestalo, aby k nám přivezli pacienta, kterého někdo přejel, protože byl náměsíčný. Neboj, všechno zas bude v pořádku.“

„Tím jsi mě tedy opravdu uklidnila,“ řekla ironicky Mayra.

Natáhla se přes stůl, aby si podala matčin šálek s kávou. Trochu se napila. „Brrr. To je hořké. Ty si kávu nesladíš?“

Matka jako by její otázku neslyšela.

„Ještě se ti to nikdy

nepřihodilo. Dokonce ani nemluvíš ze spaní. Pokud se pamatuji, spíš klidně a spokojeně,“ řekla konejšivě matka a pohladila Mayru po vlasech.

Mayra tupě zírala do stolu.

„Už se to víckrát nestane,“ pokračovala matka. „Možná jsi jen něco špatného snědla.“

„Teda mami,“ řekla Mayra naštvaně.

„No tak dobrá. Nebylo to jídlem. Ale stejně musíš být optimistická a hlavně veselá.“

„Ale vždyť jsem se procházela po ulici v noční košili!“ vykřikla Mayra.

„Pokud tě to tak deprimuje, tak si o tom můžeš promluvit s jedním lékařem z nemocnice. Je to velmi příjemný muž.“

„A, zřejmě psychiatr,“ pokračovala rozzuřeně Mayra.

„Uklidni se. Je to jeden můj přítel. Myslím, že se ti uleví, když si s někým o tom pohovoříš.“

„Zřejmě si bude o mně myslet, že jsem se zbláznila.“

Někdo zazvonil. Matka se podívala na hodiny. „Kdo to může tak pozdě být?“ řekla a šla otevřít dveře.

„To bude Walker,“ řekla Mayra a běžela ke dveřím. „Asi se mi chce omluvit.“

Mayra otevřela dveře. „Stephanie!“ vykřikla překvapeně.

„Ahoj, Mayro. Jak se vede?“ odpověděla s úsměvem Stephanie.

Měla na sobě tmavomodré tričko, bílé šortky a kolem krku bílý šátek.

Moc jí to sluší, pomyslela si Mayra. A je krásně opálená.

Mayra pozvala Stephanii dál.

33

„Ahoj, Stephanie,“ pozdravila dívku paní Barnesová. „Jak se ti vede? Už jsem tě dlouho neviděla.“

Stephanie se zatvářila trochu rozpačitě. „Co jsem začala chodit na brigádu, nemám vůbec čas. Vstávám brzo ráno a večer jsem tak unavená, že chodím spát v osm hodin.“

„A v noci spíš doma nebo se také touláš po ulicích?“ zeptala se paní Barnesová.

Stephanie se zatvářila zmateně.

„Toho si nevšímej,“ obrátila se na ni Mayra.

„Doufám, že tě moc nezdržuji. Asi jsem měla nejdřív zavolat,“

řekla Stephanie.

„Vůbec ne. Jsem moc ráda, že jsi přišla. Pojď, půjdeme ke mně do pokoje.“

„Moc ti to sluší,“ řekla Mayra, když se konečně usadily. „Máš moc hezký šátek.“

„Vůbec se nedivím, že se ti líbí. Je totiž tvůj,“ řekla s úsměvem Stephanie.

„Opravdu?“

„Je to už dávno, co jsi ho u nás zapomněla,“ řekla smutně Stephanie.

„Tak mi ho koukej vrátit,“ pokusila se o žert Mayra.

„Kdepak, ten už nikomu nedám,“ řekla Stephanie vážně a šátek pohladila.

To tedy nechápu, pomyslela si Mayra. Stephanie má tolik oblečení, že nikdy pořádně neví, co si má vzít na sebe. Určitě má alespoň deset podobných šátků.

Chvíli bylo v pokoji napjaté ticho. Pak se Stephanie rozesmála.

„Dělala jsem si jen legraci. Tumáš,“ řekla, sundala šátek z krku a hodila ho na postel.

„Tak jak trávíš prázdniny?“ zeptala se Mayra Stephanie.

„Já docela dobře. Ale Link je na tom špatně.“ Mayra ihned pochopila důvod její návštěvy. „Musíme si spolu promluvit,“ začala Stephanie.

„Nechci s tebou mluvit o Linkoví,“ bránila se Mayra. „Vím, že je to tvůj bratr, ale –“

„Nesmíš mu takhle ubližovat,“ přerušila ji Stephanie.

34

„Já už o tom nechci mluvit,“ trvala na svém Mayra.

„Ty vůbec netušíš, jak se trápí. Stále tě má rád.“

„Nic jsem mu neudělala. Jen jsem se s ním rozešla. To se občas stává. Stejně nám to neklapalo. Netušila jsem, že to tak těžce ponese.

Je mi to líto.“

„Tak se k němu vrať,“ řekla Stephanie. „Nemohu.“

„Ale můžeš,“ oponovala jí Stephanie. „Mohu, ale nechci. A vyřiď mu, že už by se konečně měl začít chovat jako chlap a nefňukat.“

„Dobrá. Vidím, že tě nepřesvědčím. Jednou tě to bude mrzet,“

řekla s nenávistí v hlase Stephanie a vyrazila ze dveří.

Mayra se s ní nestačila ani rozloučit. Bývaly jsme tak dobré kamarádky, pomyslela si v duchu.

Vzpomněla si na šátek. Chtěla ho uklidit do skříně, ale postel byla prázdná. Šátek zmizel.

35

IX.

Té noci jsem měla opět sem.

Byl slunečný letní den. Kráčela po vodní hladině a vdechovala svěží vůni borovic. Jak je dnes krásně, pomyslela si.

Znovu měla pocit, že ji někdo pozoruje. Rozhlédla se. Prudké slunce se odráželo od vodní hladiny a bodalo ji do očí. Na chvíli je zavřela, aby si od bolesti odpočinula.

Vtom se probudila.

Kde to jsem? Napadlo ji.

Slyšela šumění stromů a cítila lehký vánek.

Asi jsem ve spánku vyšla na ulici, napadlo ji.

Uvědomila si, že tentokrát není před svým domem. Kolem ní se tyčily vysoké stromy. V dálce uviděla jakýsi opuštěný dům.

Kde to vlastně jsem? Vůbec to tu neznám uvažovala.

Podívala se na nohy. Stála uprostřed špinavé louže Roztřásla se zimou. Kdesi v dálce zahlédla světlo pouliční lampy. Pomalu se k ní vydala. Procházela kolem domu s oprýskanou světle žlutou omítkou.

Připadal jí povědomý. Vešla na hlavní ulici. Měla pocit, že tu už kdysi byla. Na rohu ulice si přečetla její jméno.

Fear Street.

Překvapením zůstala stát. Proč jsem ve spánku zamířila do lesa ve Fear Street? Proč právě sem? Co tu hledám? Vracela se Mayře stále stejná otázka.

Z myšlenek ji vytrhlo bouchnutí dveří od auta. Přicházel k ní jakýsi muž a v ruce držel baterku. Je to sen nebo skutečnost? Kladla si Mayra v duchu otázku.

„Slečno?“ promluvil na ni muž.

36

Mayra neodpověděla.

„Co tady děláte v noční košili?“ zeptal se znovu muž. Mayra poznala policejní uniformu.

„Já nevím,“ vykoktala.

„Jste v pořádku? Nejste zraněná?“ vyptával se policista.

Mayra zavrtěla hlavou. Muž ji vzal jemně za ruku a vedl ji do auta. „Svezu vás domů,“ nabídl Mayře.

Tentokrát to vzala matka vážně. Když zazvonili u dveří, vyběhla před dům a starostlivě Mayru objala.

Vzala ji za ruku a odvedla do kuchyně. Na sporák postavila konvici s vodou.

Mayra jí začala vyprávět o svém snu a o tom, že se probudila nedaleko Fear Street. Paní Barnesová ji pohladila po hlavě. Věděla, že Mayra potřebuje uklidnit.

„O náměsíčnosti nic nevím, ale nesmíš být tak strašně rozrušená.

Celý problém tím ještě zhoršuješ.“

„Jak nemám být rozrušená, když jsem ve spánku ušla takovou dálku?“ zeptala se vyčítavě Mayra.

„Já vím,“ řekla tiše matka a postavila před ní hrnek čaje. „Počkej, až se vrátí z dovolené doktor Sterne. Ten nám určitě pomůže.“

„Nejspíš prohlásí, že jsem blázen,“ řekla zkroušeně Mayra.

„Mayro, nezačínej zase, prosím tě. Pojď, budeme spát spolu.“

„To není nutné, mami. Už je mi líp.“

„A co kdybychom k tobě přestěhovaly Kim?“ nabídla Mayře matka.

Vtom se za nimi ozvaly kroky. Do pokoje vkráčela Kim se zavřenýma očima a rukama napřaženýma před sebou.

„Jsem

náměsíčná,“ zašeptala tajuplně.

„Kim!“ vykřikla vztekle Mayra.

„Kim, nech toho. Tohle není legrace,“ okřikla ji matka.

„Chtěla jsem vám jen ukázat, že umím být také náměsíčná,“

odpověděla samolibě Kim.

O několik minut později ležela Mayra ve své posteli a přemýšlela.

Byla strašně unavená, ale bála se usnout. Začala podřimovat, ale znovu se vyburcovala k vědomí.

Už nikdy nebudu schopna spokojeně usnout napadlo ji.

37

X.

Než se Mayra druhý den vydala k paní Cottlerové, někdo zazvonil.

U dveří se objevil udýchaný Walker.

„Nemusel jsi mít o mě strach. Jsem v pořádku,“ řekla bez zájmu Mayra, ale přece jen byla ráda, že Walkera vidí.

„Chci ti dát jen pusu a zase poběžím,“ řekl Walker a pohodlně se usadil do křesla. „Vypravuj mi znovu ten sen, prosím tě.“

„Já ale pospíchám. Stejně už přijdu pozdě. A všechno už jsem ti řekla do telefonu.“

„Je to tak podivné. Víš, mm návrh. Uvedu tě do hypnózy a pokusím se zjistit, v čem je problém,“ navrhoval Walker.

„Děkuji pěkně. Nemám zájem,“ řekla Mayra a vstala. Začala se chystat k odchodu.

„Takže radši půjdeš k nějakému pomatenému psychiatrovi?“ řekl Walker naštvaně. Zdálo se, že ho její věta urazila.

„Ano, půjdu. Ale teď je bohužel na dovolené,“ odpověděla Mayra a zamířila do předsíně.

„Mohu tě alespoň doprovodit do práce?“ zeptal se smutně Walker.

Mayra otevřela dveře do domu paní Cottlerové. Za dveřmi na ni čekala Hazel a výhružně cenila zuby.

„Hazel, kde je paní

Cottlerová?“ snažila se ji uklidnit Mayra. Potom nahlédla do obývacího pokoje. „Paní Cottlerová!“ Nikdo neodpověděl. Asi bude nahoře, pomyslela si Mayra a vyběhla po schodech.

Dveře do ložnice byly pootevřené. Mayra nahlédla dovnitř a uviděla, že postel je prázdná. Z koupelny uslyšela zvuk tekoucí vody.

Asi se koupe, napadlo ji. Náhle ji cosi upoutalo na nočním stolku.

38

Stála na něm ohořelá černá svíce a vedle ní ležely její korále.

Zvuk tekoucí vody v koupelně ustal. Raději zmizím, řekla si v duchu Mayra a tiše se vyplížila z pokoje.

Mayra začala v kuchyni připravovat oběd. Za chvíli se ve dveřích objevila paní Cottlerová. „Dnes jsem si trochu přispala,“ řekla s provinilým úsměvem.

„To je dnes hezky, že?“ řekla Mayra na pozdrav.

„Vypadáš dnes nějak unaveně,“ řekla ustaraně paní Cottlerová.

„Rodiče by měli dbát, aby jejich děti chodily včas do postele.

Mimochodem, jak se má tvoje maminka,“

Mayra si uvědomila, že si na její matku pamatuje.

Po obědě se dalo do deště. Foukal silný vítr a hustě pršelo. „Dnes se asi budeme muset obejít bez procházky,“ řekla paní Cottlerová.

„Alespoň nebudu myslet na Vincenta. Strašně mě to rozesmutní.“

„Jestli chcete, budu vám celé odpoledne předčítat,“ snažila se ji potěšit Mayra.

Když Mayra odcházela domů, stále ještě pršelo. Kráčela po opuštěné Fear Street a těšila se domů. Náhle za sebou uslyšela kroky.

Dala se do běhu. V tom uslyšela známý hlas volající její jméno.

„Linku, co už tady zase děláš?“

„Čekám na tebe,“ odpověděl Link a odhrnul si mokré vlasy z čela.

Pak uviděl Mayřin unavený výraz. „Dělal jsem si jen legraci. Pracuji teď na poště a měl jsem tady doručit nějaký balíček,“ dodal rychle.

Mayra si všimla červené dodávky zaparkované opodál. „To je tvoje auto?“ zeptala se.

„Chceš svézt?“

„Raději půjdu pěšky,“ řekla Mayra.

„Pojď, svezu tě domů. Nebo zmokneš. Neboj se, nic po tobě nechci. Přísahám,“ řekl Link.

„Tak dobrá,“ odpověděla váhavě Mayra a nastoupila do dodávky.

„Co je to s tebou? Vypadáš nějak unaveně?“ zeptal se Link a usedl do vozu vedle ní.

Mayra neodpověděla.

„Víš, koho jsem včera potkal?“ přerušil ticho Link. „Kerryho 39

Posta.“

„Neříkej. A jak se má?“ zeptala se se zájmem Mayra.

„Představ si, že prodává zmrzlinu.“

Mayra se zasmála. „A co dělá ta jeho krasavice?“

„Myslíš Alice? Mám dojem, že už spolu nechodí.“

Mayra si uvědomila, že je jí s Linkem docela dobře.

„Neprojedeme se trochu?“ zeptal se Link.

Mayra už měla na jazyku kladnou odpověď, ale pak se jí před očima objevil Walkerův obličej. Přece jsem se s Linkem rozešla, pomyslela si. „Ne, raději mě odvez domů.“

Zbytek cesty jeli beze slova. Mayra po očku Linka sledovala.

Tvářil se ukřivděně. Bylo jí ho trochu líto.

Před jejich domem na ni čekala Donna.

„Kdo tě to, prosím tě, přivezl?“ zeptala se s úsměvem.

„Link,“ odsekla jí Mayra. „A raději změníme téma.“

„Link? Ten se tedy jen tak nevzdává.“

Mayra odemkla domovní dveře a pozvala Donnu dál.

„Co paní Cottlerová?“ zeptala se Donna.

„Ani se mi o ní nechce mluvit. Chová se podivně,“ řekla sklesle Mayra.

„Ty máš dneska špatnou náladu, viď?“ zeptala se Donna. „Před chvílí tě tu někdo hledal. Nějaký muž. Jmenoval se Cal, nebo tak nějak.“

„Opravdu? A jak vypadal?“ zeptala se udiveně Mayra.

„Dost výjimečně. Byl obrovský. A strašně svalnatý.“

„Nevím. Říkal jen, že mu dala adresu paní Cottlerová. Mayro, proč se tak třeseš? Tobě je zima?“

Mayra Donně vyprávěla o svém prvním setkání s tímto mužem.

„Třeba se mu jen líbíš,“ zakončila její vyprávění Donna. „Už víš, proč jsi náměsíčná?“

„Nemám tušení,“ odpověděla unaveně Mayra.

„Viděla jsem jeden film. Vyprávěl o ženě, která byla náměsíčná proto, že chtěla zabít svého manžela. V bdělém stavu to nedokázala a tak ho zabila ve spánku. Představ si, že ji nemohli odsoudit, protože

–“

40

„Tak už dost. Tohle dál nehodlám poslouchat,“ přerušila ji Mayra.

„Třeba chceš taky někoho zabít a ani o tom nevíš.“

„Tebe, jestli toho ihned nenecháš,“ řekla Mayra.

„Tak jaká je tvoje teorie? Proč jsi náměsíčná?“

Mayra se zamyslela. Náhle si uvědomila, jak je to prosté. Paní Cottlerová je čarodějka, očarovala ji a ona je teď každou noc náměsíčná, vypravovala Donně.

„To je tedy dobrý vtip,“ řekla Donna a rozesmála se.

Mayra zůstala vážná. Před očima se jí objevil obraz staré paní strnule sedící na posteli, noční stolek s ohořelou černou svící a její korále. Věděla že její teorie je správná.

41

XI.

„Mami, zlobila by ses, kdybych přestala pracovat u paní Cottlerové?“

Paní Barnesová neodpověděla. Měla na sobě obrovskou červenou zástěru a soustředěně otáčela masem na grilu.

„Mami, slyšíš mě?“ zvýšila hlas Mayra.

„Promiň, miláčku, potřebovala jsi něco?“ zeptala se paní Barnesová. „Prosím tě, zavolej Kim a Donnu. Večeře je skoro hotová.“

„Já jsem se tě na něco ptala,“ nedala se odbýt Mayra. „Máš něco proti tomu, abych skončila práci u paní Cottlerové?“

„Mayro, jely jsme na výlet proto, aby sis odpočinula a na všechno na chvíli zapomněla.“

Byl to matčin nápad, aby odjely z města. Mayřin strýc jim na víkend půjčil chatu v lese u jezera.

Mayra sice musela zrušit sobotní schůzku s Walkerem, ale ráda souhlasila. Chtěla být co nejdále od paní Cottlerové a Fear Street.

Netušila, že svých mučivých myšlenek se jen tak lehce nezbaví.

V sobotu odpoledne si Mayra s Donnou vyrazily na vyjížďku po jezeře. Na loďce se svlékly do plavek a opalovaly se. Mayra opět upadla do svých úvah. Byla si jistá, že paní Cottlerová se mstí za svůj pobyt v nemocnici. Musím okamžitě udělat dvě vědci, uvažovala Mayra. Získat zpět své korále a skončit práci u paní Cottlerové.

Najednou si uvědomila, že nad ní stojí Donna a mluví na ni.

„Promiň Donno, co jsi říkala?“

Donna jen mávla rukou a zasmála se. Zbytek odpoledne se dívky mlčky opalovaly.

42

U večeře Mayra opět oslovila matku. „Mami, prosím tě, odpověz mi. Smím skončit tu práci u paní Cottlerové?“

„Ale, Mayro, víš přece dobře, že ty peníze potřebujeme. A budeš si moci do školy nakoupit spoustu nového oblečení,“ snažila se ji přesvědčit matka. „A proč tam chceš vlastně skončit? Vždyť je to finančně tak výhodné.“

Proč? Cožpak mohla své matce říci, že paní Cottlerová je čarodějka, která ji očarovala a ona je proto náměsíčná? Matka by si z ní dělala legraci ještě za několik let.

„Prostě se mi ta práce nelíbí,“ lhala.

„To není důvod,“ odpověděla jí matka a nalila si šálek kávy.

„Mami, já mám prostě pocit, že to má něco společného s mou náměsíčností.“

„Pokud začneš být náměsíčná při každém novém zaměstnání, tak to tě tedy čeká perný život,“ řekla ironicky matka.

Mayra jen zoufale zavrtěla hlavou a vydala se na pláž za Kim a Donnou. Dívky si stavěly z mokrého písku hrad. Když Kim zahlédla Mayru, zavřela oči a napřáhla před sebe ruce. „Hádej, do jsem,“

řekla.

„Mayro!“ okřikla ji Donna a dala se do smíchu.

„Proč se mi posmíváš?“ řekla smutně Mayra a dala se do pláče.

Opodál na pláži si hrál malý chlapec. Mayra si všimla, že má krásné červené autíčko. Když zpozoroval Mayru, přišel blíž a vztekle s ním mrštil do vody. Mayra s hrůzou pozorovala, jak autíčko zmizelo pod hladinou.

„Ne!“ vykřikla zděšeně Mayra a rukama si zakryla obličej. „NE!“

opakovala a rozběhla se pryč.

43

XII.

„Donno, proč jdeš tak pozdě?“ zeptala se Mayra a nervózně se podívala na hodinky.

„Trochu mě zdrželo balení, promiň. Prosím tě, ještě jednou poděkuj mamince, že mi půjčila auto,“ řekla Donna.

„Máš plnou nádrž, takže můžeš vyrazit,“ řekla Mayra a podala Donně klíčky od vozu.

„Ještě jednou díky. Co je to s tebou? Vypadáš nějak utrápeně.“

„To nic. Jsem jenom nervózní, že přijdu pozdě do práce,“

odpověděla Mayra.

„Řekni paní Cottlerové, že je to moje vina,“ navrhla Donna.

„Zřejmě tě taky očaruje,“ pokusila se o vtip Mayra.

„Tak už, proboha, jeď,“ řekla Mayra. „Anebo víš co? Odvez mě do Fear Street. Mám strašné zpožděnu“

Když projížděly Fear Street, Mayra si všimla, že paní Cottlerová ji vyhlíží na prahu. Rychle se rozloučila s Donnou a běžela paní Cottlerové naproti. Všimla si, jak pozorně si prohlíží Donnu. „Dobrý den, paní Cottlerová,“ řekla Mayra udýchaně.

„Musím s tebou mluvit,“ řekla místo pozdravu paní Cottlerová.

„Promiňte, že jdu dnes pozdě. Zdržela mě kamarádka.“

„To nevadí,“ řekla paní Cottlerová a vstoupila do domu.

Mayra si uvědomila, že je dům dnes studený a něco v něm podivně páchne.

„Musím na několik dní odjet,“

z a č a l a p a ní Cottlerová.

„Onemocněla mi sestra.“

Mayra radostí málem vykřikla. „Takže mě nebudete potřebovat?“

zeptala se.

44

„Hazel s sebou bohužel vzít nemohu. Chtěla jsem tě požádat, jestli bys nemohla každý den přijít a nakrmit ji. A také zalít květiny.“

„Jistě. Ráda,“ řekla Mayra a srdce jí poskočilo radostí.

„Kdy odjíždíte?“ zeptala se Mayra a snažila skrýt své nadšení.

„Zítra ráno,“ odpověděla paní Cottlerová a zamířila do kuchyně.

Uchopila do ruky obrovský sekáček na maso a začalo na stole cosi sekat. Mayra přistoupila blíž, aby se podívala.

Zvedl se jí žaludek. Zdálo se jí, že na stole leží lidská ruka.

„Co je s tebou, Mayro?“ zeptala se s úsměvem paní Cottlerová.

„Copak jsi ještě nikdy neviděla vepřové nožičky?“

Mayra se loudala domů. Když dorazila před dům, zamyšleně odemkla dveře a vešla do domu. Zjistila, že je prázdný. Kim se vrací až kolem páté, napadlo ji. Ale kde je matka?

Otevřela ledničku a nalila si trochu mléka. Chtěla se posadit a chvilku si odpočinout, když v tom zazvonil telefon.

„Ahoj, mami. Kde jseš tak dlouho?“ zeptala se Mayra.

„Ještě jsem v práci. Měli jsme nový příjem,“ odpověděla jí váhavě matka.

„Teď odpoledne?“ vyptávala se Mayra.

„Mayro, stalo se neštěstí. Donna havarovala.“

45

XIII.

„Jsem tak ráda, že tě slyším,“ řekla do telefonu Mayra.

„Já také,“ zašeptala Donna. Měla ospalý unavený hlas.

„Jak jsi na tom? Máš ještě bolesti?“ zeptala se Mayra.

Chvíli bylo ticho. „Už ne,“ odpověděla jí Donna. „Počkej, prosím tě, chviličku. Přišla sestřička s injekcí.“

„Mayro? Jsi tam?“ zeptala se po chvíli Donna.

„Ano, jsem u telefonu. Matka mi říkala, že máš zlomenou nohu.“

„Ano. A zápěstí. A trochu polámaná žebra. Ale neboj. Z toho se dostanu,“ utěšovala ji Donna. „Ještě že na příjmu byla tvá matka.

Několikrát jsem strachy omdlela. Vlastně jsem vůbec měla štěstí.“

„Štěstí? To nemyslíš vážně?“ zeptala se nevěřícně Mayra.

„Ten blázen mě chtěl zabít.“

„Jaký blázen?“ O kom to proboha mluví? uvažovala Mayra v duchu. Už na ni asi zabírají ta sedativa, pomyslela si.

„Ten, co mě shodil do příkopu. Nevím, kdo to byl. Do obličeje jsem mu neviděla.“

„Někdo tě autem shodil do příkopu? A co to bylo za vůz?“

„Nějaká dodávka. Nejprve do mě začal narážet zezadu a tak jsem zrychlila v domnění, že se mi podaří ujet…“ Donna ztichla.

„Donno, jsi tam?“

„Ano, jsem.“

Mayru napadla šílená myšlenka. „Donno, jakou barvu mělo to auto. Prosím tě, vzpomeň si.“

„Myslím, že červenou. Ano. Určitě bylo červené,“ odpověděla rozhodně Donna. „Mayro, nezlob se, ale chce se mi strašně spát. Asi na mě působí ta injekce.“

46

„Dobrou noc, Donno. Hezky se vyspi. Zítra tě přijdu navštívit.“

Mayra položila sluchátko. Teprve nyní si uvědomila, že se strachy třese. Donna řídila naše auto, problesklo jí hlavou. Někdo se mě snaží zabít.

Když Mayra vešla do pokoje, Walker položil chvatně sluchátko.

„Asi jdu nevhod,“ dobírala si ho. Pak mu dala polibek na tvář.

„Ahoj, potřebuji s tebou mluvit.“

„Ahoj, Mayro. Co tady děláš?“ řekl Walker chladně. Přistoupil k oknu a otočil se k ní zády.

Co to má znamenat? napadlo ji. „Mluvila jsem s tvou matkou.

Říkala, že mohu přijít. Ty se zlobíš?“

„Ale ne,“ řekl otráveně Walker. Potom se k ní otočil. „Pojď ke mně blíž, ukážu ti nové kouzlo.“

„Dnes, prosím tě, ne. Potřebuji tvou pomoc,“ řekla Mayra.

„Tak dobrá. Pojďme se posadit dolů do haly,“ řekl odevzdaně Walker a podal jí ruku.

Když se usadili, Mayra začala vyprávět. O Donnině havárii s jejich vozem, o muži jménem Cal, který ji pronásleduje, o paní Cottlerové a černé magii. „Vím, že si budeš o mně myslet, že jsem se zbláznila,“ zakončila své vyprávění.

Walker se však tvářil vážně a zamyšleně vrtěl hlavou. „Asi budeš mít pravdu,“ ozval se po chvíli. „Ani netušíš, kolik je kolem nás lidí, kteří provozují černou magii.“

„Myslíš, že je možné způsobit, aby byl někdo náměsíčný?“

zeptala se Mayra.

„Jistě. Proč by to ale paní Cottlerová dělala? Má snad nějaký důvod?“ vyptával se Walker.

„Paní Cottlerová nedávno ležela v nemocnici, kde ji ošetřovala moje matka. Z neznámého důvodu si paní Cottlerová vzala do hlavy, že ji chce moje matka zabít. Byl z toho hrozný skandál. Tohle je možná její pomsta,“ uvažovala nahlas Mayra. „Naštěstí teď na pár dní odjela a tak si snad trochu odpočinu.“

„Skvělé,“ vykřikl nadšeně Walker a radostí vyskočil z pohovky.

„Stejně tam musím chodit krmit kočku,“ řekla otráveně Mayra.

„Tím lépe,“ řekl nadšeně Walker. „Alespoň si to tam budeme moci v klidu prohlédnout. Jestli je čarodějka, tak na to určitě 47

přijdeme.“

„Věděla jsem, že mi pomůžeš. Děkuji, že jsi mě nezklamal,“ řekla Mayra a vrhla se Walkerovi do náručí.

„Ahoj, Házel. Ty jsi dnes nějak přítulná,“ řekla Mayra, když vcházeli s Walkerem do dveří. „Máš hlad, viď?“ Pak se otočila na Walkera. „Rychle zavři dveře, ať neuteče.“

Zamířili do obývacího pokoje. V domě bylo příšeří, protože ve všech místnostech byly zatažené závěsy. Mayra přistoupila k oknu, roztáhla závěsy a otevřela okno. Pokoj prozářilo teplé ranní slunce.

„Koukám, že paní Cottlerová je nadšená sběratelka,“ řekl Walker, když se trochu porozhlédl.

„Počkej tu, prosím tě, na mě. Jdu nakrmit kočku,“ řekla Mayra.

Kočka se však nehýbala z místa a podezřívavě si Walkera prohlížela.

„Neboj se, Hazel. Walker si to tu jen trochu prohlíží. On ti neublíží,“ řekla Mayra a zamířila do kuchyně. Měla pocit, že dnes je dům ještě strašidelnější. Cítila plíseň a zatuchlinu. Zdálo se jí, že ve stropě něco praská. Jako by nahoře v pokoji někdo chodil.

Když Hazel nakrmila, vrátila se Mayra do obývacího pokoje.

Walker si prohlížel vycpaná zvířata, vyřezávané zvířecí nohy, slaměnky a další předměty vystavené na policích s knihami.

Nevěřícně kroutil hlavou. Mayra byla nervózní. Měla pocit, že je kdosi sleduje. Několikrát se otočila a čekala, že uvidí, paní Cottlerovou. Uklidni se, domlouvala si v duchu.

„Kam vedou ty dveře?“ přerušil její myšlenky Walker.

„Do knihovny,“ odpověděla mu Mayra a dveře otevřela.

Uviděli před sebou malou místnost, jejíž stěny byly až ke stropu zastavěny policemi s knihami. Uprostřed místnosti stál malý konferenční stolek a pohodlná židle.

Walker si začal prohlížet jednotlivé tituly. Několik polic bylo zaplněno romány a řeckými hrami, v další bylo souhrnné dílo Williama Shakespeara. „Mayro, pojď se na něco podívat,“ řekl vzrušeně Walker. „Na téhle straně jsou samé knihy o černé magii.“

Mayra rychle přejela očima jednotlivé tituly. Její pohled se zastavil u zažloutlého otřepaného hřbetu: Psychologie náměsíčných.

Mayra četla názvy dalších knih. Všechny se zabývaly náměsíčností.

„Paní Cottlerová mi lhala,“ řekla. „Jednou jsem se jí ptala, jestli něco 48

neví o náměsíčných, a ona jen odpověděla, že je to podivná věc.

Nebo tak nějak.“

„Snaží se zatajit, že je čarodějka,“ řekl Walker.

„Jsem tak ráda, že jsi tu se mnou,“ pohladila Mayra Walkera.

„Sama bych se tu strašně bála. Pojď, půjdeme se ještě podívat nahoru. Musím ti ukázat ty černé svíce. Třeba tam najdeme i něco jiného.“

Zavírala za sebou dveře knihovny, když její pohled dopadl na konferenční stolek. Zděšením vykřikla. „To není možné! Pojď se podívat!“

49

XIV.

Mayra sebrala ze stolku nějakou fotografii. Kočka vztekle zamňoukala a sekla po Mayře packou. „To je Stephanie a Link,“

řekla nevěřícně Mayra. „Je to fotka ze školy. Nechápu, co dělá u paní Cottlerové.“ Otevřela zásuvku stolku a začala se prohrabovat v jejím obsahu. Byla plná různých fotografií, novinových výstřižků a pohlednic. Objevila další fotografii Stephanie. Byla několik let stará.

Ukázala ji Walkerovi.

„Jestli tam najdeš také moji fotku, tak mi to snad raději ani neříkej,“ pokusil se o vtip Walker.

„Třeba tu bude fotografie toho zápasníka, co mě pronásleduje,“

řekla Mayra. Dala se do čtení pohlednic. „Walkere, poslouchej. Vše nejlepší k narozeninám ti přeje tvoje neteř Stephanie.“

„Paní Cottlerová je její teta?“ zeptal se Walker.

„Už to tak vypadá. To znamená, že je také Linková teta. Zřejmě se se Stephanií spojily a zkoušejí na mně svoje kouzla,“ uvažovala Mayra nahlas.

„Nepřeháněj,“ uklidňoval ji Walker.

„Abych nezapomněla. Musím si vzít své korále. A odpoledne se zastavím u Stephanie pro šátek. Už toho mám dost. Tady jsem skončila,“ rozzlobila se Mayra a vyběhla z knihovny.

„Kam tak letíš?“ volal za ní Walker.

„Nahoru pro korále,“ odpověděla mu Mayra.

Rychle vyběhla po schodech a vešla do ložnice. Otevřela šperkovnici a zklamáním vydechla. Šperkovnice byla prázdná.

Mayra vešla do nemocničního pokoje. Donna ležela nehybně na lůžku a odpočívala. Do levé ruky měla zavedenu jehlu s umělou 50

výživou, pravou ruku a nohu měla v sádře.

Když spatřila Mayru, celá ožila. Dělala si ze všeho legraci a vyprávěla, jak si jí včera jedna sestra, když jí dávala injekci, sedla na zlomenou ruku.

Mayra se snažila o svých problémech nemluvit, ale nakonec to nevydržela. Vyprávěla Donně o návštěvě domu paní Cottlerové.

Když vyslovila svoji myšlenku, že Stephanie je zřejmě také čarodějka a že ji společně s paní Cottlerovou očarovala, Donna smíchy vyprskla. „Mayro, nebuď směšná. Jediné, v čem budeš mít asi pravdu, je, že paní Cottlerová je teta Stephanie. A že se zajímá o magii.“

„Ale všechno to do sebe přesně zapadá,“ trvala na svém Mayra.

„Nebyla jsem náměsíčná, dokud jsem nezačala pracovat u paní Cottlerové. A dokud neměla moje korále.“

Donna sebou nepokojně zavrtěla a vzdychla.

„Chceš mi tím naznačit, že tě tím už nudím?“ zeptala se podrážděně Mayra.

„Ale ne. Svědí mě záda a nemohu se poškrábat,“ odpověděla jí Donna. Mayra se natáhla přes postel a Donnu podrbala.

„Mayro, vezmi rozum do hrsti. Žádné čarodějky neexistují. Jsme ve dvacátém století.“

„Ale Walker mi říkal, že –“

„Promiň, Mayro, že tě přerušuji, ale chce se mi strašně spát.

Promluvíme si o tom zítra. Neboj, něco spolu určitě vymyslíme. A nezlob se.“

„Tak dobrá, přijdu zítra kolem páté. Dobrou noc.“

Kéž bych mohla také spát, pomyslela si Mayra. Bylo jí do pláče.

Mayra nasedla do autobusu. Chystala se jet domů a pořádně si odpočinout. Pak se ale podívala na hodinky a dostala nápad. Bylo pět hodin. Věděla, že Stephanie bude pravděpodobně touhle dobou už doma. Link naštěstí pracuje až do šesti hodin, a tak se s ním nebude muset setkat.

Vystoupila z autobusu a zamířila k jejich domu. Byl od stanice vzdálen jen několik bloků. Musím si se Stephanií promluvit, uvažovala v duchu. Řeknu jí, že všechno vím. Že jsou s paní Cottlerovou čarodějky a že mne očarovaly. Určitě všechno popře, ale 51

snad už mě potom nechají na pokoji.

Na prahu jejich domu se Mayra zastavila a zhluboka se nadechla.

Raději by se tomu setkání vyhnula. Potom si všimla, že dveře do domu jsou pootevřené. „Je někdo doma?“ zavolala Mayra. Nikdo jí neodpověděl. „Stephanie, jseš doma?“ Ticho.

Mayra vstoupila do domu. V hale ani v obývacím pokoji nikoho neviděla. Nic se tu nezměnilo, napadlo ji. Vše je jako kdysi.

„Stephanie?“ zavolala znovu a vydala se nahoru po schodech. Dveře pokoje Stephanie byly zavřené. Zaťukala na ně a znovu na Stephanii zavolala. Přesto, že z pokoje slyšela nějaké zvuky, nikdo jí neodpovídal. Asi má na uších sluchátka a neslyší mě, napadlo Mayru. Pomalu otevřela dveře a zděšením zůstala stát na prahu. Na zemi uprostřed pokoje seděla Stephanie a cosi monotónně mumlala.

Kolem hlavy měla uvázaný Mayřin bílý šátek. Tři černé svíčky tvořily spolu s dalšími předměty jakýsi podivný obrazec, připomínající ďáblův obličej.

52

XV.

Stephanie přestala odříkávat tajuplná slova a pohlédla na Mayru.

„Co tu, prosím tě, děláš?“ zeptala se překvapeně.

„Na tom teď nezáleží. Raději mi řekni, co to tu provádíš?“ řekla útočně Mayra.

Stephanie vstala ze země. „Ale jen se trochu procvičuji. Kdo tě pustil do domu? Máma už je doma?“

„Dveře byly otevřené. A laskavě mi odpověz na otázku,“ nedala se odbýt Mayra.

„Vždyť víš, že jsem se vždycky zajímala o magii. Proč tě to tak zajímá?“ zeptala se nevinně Stephanie.

„Protože jste mě s tvojí tetou očarovaly,“ vyhrkla Mayra.

Stephanie se rozesmála. „To je tedy dobrý vtip.“

„To není žádný vtip, ale čistá pravda. Můj šátek to jen potvrzuje.“

„Cože?“ podivila se Stephanie a sundala si šátek z hlavy.

„Nechtěla jsem, aby mi vlasy padaly do obličeje. Tumáš!“ řekla naštvaně Stephanie a hodila šátek po Mayře.

„Vím všechno, Stephanie. Nezapírej. Bývaly jsme tak dobré kamarádky,“ řekla smutně Mayra.

„Ale už nejsme. Po těch tvých nesmyslných obviněních už tě nechci ani vidět,“ řekla Stephanie a bojovně si dala ruce v bok.

„Než odejdu, laskavě mi řekni, kdo je to Cal,“ pokračovala Mayra.

„Žádného neznám,“ odsekla Stephanie.

„Tvoje teta ho poslala, aby mě pronásledoval.“

„Mayro, mám dojem, že ti přeskočilo. A vůbec, co je to s tebou?

Vypadáš nějak divně.“

53

„Moc dobře víš, že jsem náměsíčná a že nemohu spát!“ rozkřičela se Mayra na Stephanii. Ta tedy umí hrát nevinnou, napadlo ji v duchu.

„Možná jsi náměsíčná proto, že máš špatné svědomí. Kvůli Linkoví.“

„Stephanie, okamžitě s tím přestaň!“ křičela na ni Mayra.

„Víš, co mě napadlo, když jsem tě tu uviděla?“ řekla klidně Stephanie. „Že jsi přišla za Linkem, protože se s tebou Walker rozešel.“

„Proč by to dělal?“ zeptala se udiveně Mayra.

„Protože chodí se Suki Thomasovou,“ odpověděla jí s úsměvem Stephanie.

„Nebuď drzá,“ odsekla jí Mayra.

„Vždyť to ví každý.“

„Říkáš to jen proto, abys mi ublížila. Promiň, že jsem ti přerušila čarování,“ řekla Mayra a vyběhla z pokoje. Když utíkala dolů ze schodů, slyšela, jak za ní Stephanie volá.

„Mayro, je mi to líto. Promiň.“

Co jí mám prominout? uvažovala Mayra. Že jsem náměsíčná?

Nebo tu lež o Walkerovi? V tom před ní zastavila červená dodávka.

„Ahoj, Mayro!“ ozval se známý hlas.

To mi tak ještě scházelo. Link! řekla si v duchu Mayra.

„To je překvapení,“ řekl Link a usmál se na ni.

„Přišla jsem za Stephanií,“ odpověděla mu Mayra a nenápadně si prohlížela nárazníky jeho vozu. Nebylo na nich’ani škrábnutí.

Vypadaly jako nové. „Asi jsem skutečně blázen,“ řekla Mayra a s hrůzou si uvědomila, že mluví nahlas.

54

XVI.

Té noci se jí zdál další sen.

Byla chladná, temná noc. Jen nad hlavou jí zářil obrovský kulatý měsíc.

Vál silný vítr. Mayra vstoupila do jezera. Studená voda jí nepříjemně chladila do nohou a smáčela jí noční košili.

Opět měla pocit, že ji kdosi pozoruje. Snažila se rozhlédnout, ale cosi ji nutilo jít stále kupředu.

Když došla doprostřed jezera, na protějším břehu uviděla jakousi postavu. Okamžitě ji poznala. Byl to Walker. Strnule stál na břehu a pozoroval ji…

Najednou se kolem ní vytvořila hustá mlha. Všechno zmizelo.

Stromy, země, obloha. Vše se ponořilo do neproniknutelného mlžného oparu. Na vodní hladině se vytvořily malé vlnky, které začaly pomalu narůstat. Za chvíli už dosahovaly Mayře až do pasu.

Voda byla ledová. Mayře byla strašná zima. Vlny stále rostly.

Mayra se pokusila plavat, ale vlny byly silnější. Začala se vodou zajíkat. Věděla, že tento boj dlouho nevydrží. Byla vysílená. Proč mi nikdo nepomůže? prosila v duchu. Vlny se jí valily přes hlavu.

Začala se dusit.

Chtěla volat o pomoc, ale nemohla ze sebe vydat ani hlásku. Jako by oněměla. Cítila, že se brzy udusí. Umírám, napadlo ji.

Najednou ucítila, jak ji vzal někdo za ramena.

Otevřela oči a uviděla muže s bradkou. Klečel v rybářském člunu a snažil se ji vytáhnout z vody. Konečně se mu to podařilo a Mayra se ocitla na dně člunu. Začala zvracet.

„Měla jste štěstí,“ řekl muž.

55

Mayra pouze přikývla. Třásla se chladem. Muž přes ni přehodil deku, nastartoval motor a vydal se směrem ke břehu.

„Co jste tu, proboha, teď v noci dělala?“ zeptal se jí muž.

„Nevím,“ zašeptala Mayra.

56

XVII.

Paní Barnesová položila telefonní sluchátko. „Mluvila jsem s doktorem Sternem. Hned zítra ráno se za ním máš zastavit v nemocnici,“ řekla. „Chceš ještě trochu polévky?“

„Ani ne. Už je mi teplo,“ řekla Mayra nepřítomně. „Myslíš, že mi může pomoci?“

Matka přisedla k Mayře a objala ji kolem ramen. „Musíme zkusit všechno. Dnes v noci jsi se málem utopila.“ Políbila ji na vlhké vlasy. „Věřím, že nám pomůže.“

Mayra si jen povzdychla. Podívala se na hodinky. Půl čtvrté.

„Měly bychom jít do postele,“ řekla unaveně. „Myslíš, že usneš?“

zeptala se jí matka. „Nevím. Mám strašný strach usnout.“

„Neboj se. Možná, že zítra už budeme moudřejší,“ uklidňovala ji matka. Mayra si všimla, že matce se třesou ruce a že je jí do pláče.

Mayra vstoupila do nemocnice. Ve vrátnici seděly dvě ženy a obě soustředěně telefonovaly. Mayra chvíli čekala, ale pak se osmělila.

„Kde najdu, prosím vás, doktora Sternea?“ Jedna z žen, aniž odložila sluchátko telefonu, jí odpověděla, že ve čtvrtém patře.

Mayra zamířila k výtahu. Bylo teprve osm hodin ráno, ale před výtahem už čekala spousta lidí. Mayra se postavila do fronty na výtah a přemýšlela, co v téhle nemocnici vlastně hledá. Vždyť není vůbec nemocná.

Ve čtvrtém poschodí se jí jen tak tak podařilo vysoukat z nacpaného výtahu. Přímo před sebou uviděla panel se šipkami, ukazující umístění jednotlivých oddělení. Bledě zelená šipka s nápisem psychiatrie ukazovala doprava.

Mayra se vydala dlouhou chodbou. Po chvíli si všimla, že došla 57

na lůžkové oddělení. Asi jsem zabloudila, napadlo ji, když uviděla v pokojích pacienty upoutané na lůžko.

„Hledáte někoho, slečno?“ zeptala se jí starší sestra nesoucí podnos s léky.

„Doktora Sternea,“ odpověděla ustrašeně Mayra.

„Ale ten je na psychiatrii. Vraťte se zpátky a na konci chodby odbočte doleva.“

Mayra jí poděkovala a vydala se chodbou zpět. Chvíli bloudila, až konečně na konci chodby uviděla za skleněnými dveřmi čekárnu plnou pacientů. V kartotéce seděla mladá sestra a z dálky se na ni usmívala. Mayra se jí chystala zeptat na ordinaci doktora Sternea, když mezi pacienty zahlédla obávanou tvář.

Patřila Calovi.

58

XVIII.

Je duševně nemocný, když sedí na psychiatrii, blesklo hlavou Mayře.

V ten okamžik ji Cal zpozoroval. Zrudl v obličeji a vztekle vstal z lavice. Teprve nyní si Mayra všimla, že nosí hůl. Jeho oči ji nenávistně probodávaly. Mayra už déle nečekala. Otočila se k muži zády a rozběhla se. Tušila, že se Cal vydá za ní. Proběhla chodbou a zabočila doprava.

„Už tě mám! Tentokrát mi neutečeš!“ slyšela v těsné blízkosti.

„Pomoc!“ zoufale volala Mayra. V zápětí se na chodbě objevily dvě sestry a snažily se muže zadržet.

Mayra nečekala. Běžela chodbou a četla jména lékařů na dveřích jednotlivých ordinací. Konečně uviděla MUDr. Lawrence Sterne.

Před dveřmi stál mladý muž v hnědém obleku s kudrnatými zrzavými vlasy. Oběhla ho, vpadla do ordinace a začala za sebou zavírat dveře.

„Promiňte, slečno, můžete mi prosím vysvětlit, co to provádíte?“

zeptal se Mayry mladý muž.

„Jsem objednaná k doktoru Sterneovi,“ odpověděla sebejistě Mayra. „Je to jeho ordinace, ne?“

„Ano, je,“ odpověděl jí muž. Potom vešel do ordinace. „Já jsem Lawrence Sterne.“

Mayra nedokázala skrýt svůj údiv.

„Takhle jste si mě asi nepředstavovala, že?“ řekl doktor Sterne a usmál se na Mayru.

„Ne. Máte pravdu,“ přitakala Mayra.

„Proč jste ke mně tak vpadla?“ zeptal se doktor Sterne.

59

„Honil mě jeden duševně chorý pacient,“ řekla Mayra. Doktor Sterne vstal a vyhlédl ze dveří. „Jak vypadal?“

„Velký muž se světlými nakrátko ostříhanými vlasy,“ odpověděla Mayra.

„Ello, prosím vás, neviděla jste tu náhodou nějakého velkého muže se světlými vlasy?“ oslovil doktor Sterne kolemjdoucí sestru.

„Nikoho takového jsem tu neviděla, pane doktore.“

„Tak vidíte, slečno. Nikdo takový tu nebyl,“ řekl doktor Sterne skepticky.

„Ale ten muž mě pronásleduje už delší dobu. Dokonce se na mě vyptává mých přátel. Vy mi nevěříte?“ zeptala se zoufale Mayra.

„Už to mám. Ty jsi Mayra. Dcera paní Barnesové. Matka mi tu tvou historii vyprávěla,“ řekl s úsměvem doktor Sterne.

Mayra se začervenala.

„Takže vám asi také řekla, že jsem

náměsíčná.“

„Ano. Ale raději bych to slyšel od tebe. Posaď se,“ řekl doktor Sterne a ukázal na kožené křeslo naproti jeho stolu.

„Čekala jsem, že si budu muset lehnout na lehátko a –“

„A že já budu starý, plešatý muž s podivným přízvukem,“

dokončil její větu doktor Sterne.

Mayra se usmála. Alespoň má smysl pro humor, napadlo ji.

„Máš strach?“ zeptal se doktor Sterne.

„Ano, mám. Dokonce se bojím i spát,“ řekla zdrceně Mayra.

„Vypadáš velmi unaveně,“ řekl doktor Sterne.

„Tak povídej.

Poslouchám tě.“

Mayra začala vyprávět. O svých snech, o své práci u paní Cottlerové, o Calovi a Donnině havárii. Snažila se nevynechat ani jediný detail. Na závěr doktoru Sterneovi vyprávěla o předešlé noci, kdy ji neznámý rybář vytáhl polomrtvou z jezera. „Myslíte, že jsem se zbláznila?“ zeptala se na závěr.

„Ne. Nemyslím. A přestaň takhle uvažovat,“ řekl doktor Sterne.

„Něco tě velmi trápí,“ pokračoval zamyšleně. „Něco, s čím si neumíš poradit v bdělém stavu a tvoje podvědomí se to snaží vyřešit ve spánku.“

„Něco mě trápí,“ uvažovala nahlas Mayra. „To bych o tom ale přece musela vědět, ne?“ zeptala se. „Trochu mě otravuje práce u 60

paní Cottlerové, ale že bych se kvůli tomu trápila?“ Mayra se neodvážila zmínit o své teorii s očarováním. Určitě by si myslel, že jsem se zbláznila, pomyslela si v duchu.

„Něco ti předepíši. Bude se ti po tom krásně spát. Hlavně si musíš odpočinout. Později se spolu pokusíme vymyslet, co tě tak trápí.

Souhlasíš?“ řekl doktor Sterne a podal Mayře předpis.

„Dnes vypadáš mnohem lépe,“ řekla Mayra a posadila se k Donně na postel.

„To asi bude tím, že jsem při vědomí,“ řekla ironicky Donna.

„Ne, skutečně vypadáš dobře. Hlavně, že už nejsi na té umělé výživě,“ uklidňovala Donnu Mayra.

„Co je nového? Povídej,“ žadonila Donna.

Mayra jí vyprávěla o své návštěvě u doktora Sternea a jeho teorii, že ji něco trápí. Nakonec se rozpovídala i o předešlé noci. Donna vzala Mayru za ruku a rozplakala se.

„Ty jsi ve spánku došla až do lesa u Fear Street?“ ptala se nevěřícně Donna. „A to tě neprobudila ani studená voda?“

„Ne. Probudil mě až nějaký rybář, který tam v noci chytal ryby,“

odpověděla Mayra.

„Mayro, je na čase, aby ses někomu svěřila. Nebo to špatně dopadne,“ řekla rozrušeně Donna. „Řekla jsi doktorovi Sterneovi o paní Cottlerové?“

„Neřekla. Bála jsem se, že si bude myslet, že jsem se zbláznila,“

řekla unaveně Mayra. Potom vstala z postele a šla k oknu. Snažila se soustředit. Něco jí napovídalo, že v jezeře se skrývá nějaké tajemství.

Něco ji prý trápí. Ale co to může mít společného s jezerem?

uvažovala v duchu. Musím na to přijít.

„Dnes večer nepůjdu spát. Půjdu k jezeru,“ řekla nahlas.

„Proč?“ zeptala se vyjeveně Donna.

„Protože tam chodím, když jsem náměsíčná. Třeba tam pochopím důvod,“ řekla rozhodně Mayra.

„Přeji ti dobrou zábavu,“ řekla ironicky Donna.

„Zítra odpoledne se za tebou na chvíli zastavím,“ řekla Mayra na rozloučenou a vyšla ze dveří nemocničního pokoje.

Byla horká noc. Kdesi v dálce zaštěkal pes. Mayra se pomalu blížila k lesu u Fear Street. Byla sama. Odpoledne přemlouvala 61

Walkera, aby se k ní přidal, ale marně.

„K jezeru? A proč?“ zeptal se jí trochu vyděšeně.

„Jen tak. Na procházku,“ odpověděla Mayra. Nechtěla mu po telefonu vysvětlovat pravý důvod svého výletu.

„Znám lepší místa k procházkám,“ řekl odmítavě Walker.

„Dnes je úplněk. Jezero bude určitě překrásné,“ snažila se ho přesvědčit Mayra.

„Já dnes nemohu. Slíbil jsem sestře, že jí pohlídám děti,“ řekl nejistě Walker.

„A nelžeš mi?“ zeptala se podezřívavě Mayra.

„Ne, nelžu. K jezeru půjdeme někdy jindy. Souhlasíš?“

„Tak dobrá,“ odpověděla Mayra. Chvíli uvažovala, zda mu má sdělit svůj záměr, ale pak se rozhodla, že si to nechá prozatím pro sebe. Nejprve jí bylo trochu líto, že ji Walker odmítl doprovodit.

Pak si ale uvědomila, že bude-li sama, má větší šanci přijít celé věci na kloub.

Zatímco přemýšlela, došla na kraj lesa. V zářivém měsíčním světle vypadal les jako pohádková kulisa. Bylo takové ticho, že Mayra slyšela svůj vlastní dech.

Vstoupila do lesa. Zahalila ji tma. Mayra se snažila nemyslet na včerejší noc ani na strašidelné příběhy, které se o lese mezi lidmi vyprávějí. Přesto se strachy roztřásla.

Rozsvítila baterku a posvítila si na cestu. Nesmím to vzdát, přikazovala si v duchu. Po čele jí stékal studený pot.

Za chvíli před sebou uviděla jezero. Na ocelově šedé hladině čeřil vítr drobné vlnky. Jezero se dnes v noci zdálo Mayře neobyčejně velké. Ostrov, který byl uprostřed, vypadal jen jako malá skvrnka kdesi v dálce.

Mayra došla na břeh a usedla na kámen. Zhluboka vydechla.

Jezero, jaké v sobě skrýváš tajemství? pomyslela si. Proč k tobě chodím ve spánku?

Mayra si zula boty a ponořila nohy do studené vody.

Náhle za sebou uslyšela kroky…

62

XIX.

Mayra strnula. Chtěla se dát na útěk, ale strachy se nemohla ani pohnout. „Kdo je tam?“ zašeptala třesoucím se hlasem. Nikdo neodpověděl. Kroky se pomalu přibližovaly.

„Kdo je to?“ zašeptala Mayra znovu. Hrdlo měla tak sevřené, že nebyla schopna promluvit nahlas, či dokonce zakřičet.

„Tak tady jsi!“ ozvalo se najednou těsně vedle ní. Prudce se otočila.

„Linku! To jsi ty?“

„Ahoj, Mayro. Co tady, proboha, teď večer děláš?“

„Ahoj. Jak jsi mě tu našel?“ zeptala se ho Mayra místo odpovědi.

„Viděl jsem tě z auta, když jsi šla po Fear Street. Měl jsem o tebe strach a tak jsem se vydal za tebou. Co tady děláš? Vždyť je to nebezpečné.“

„Do toho ti nic není,“ odsekla mu Mayra. Nejprve byla ráda, že ho vidí, ale jakmile se zmínil o autě, dostala strach. Znovu se roztřásla.

Rozhodla se, že svůj strach nedá najevo.

„Už jsi zase náměsíčná?“ zeptal se jedovatě Link.

„Momentálně ne. A kdo ti to vůbec prozradil?“ zeptala se Mayra.

Link jen pokrčil rameny. „Mayro, neměla bys večer chodit sama k jezeru.“

„Buď tak hodný a neraď,“ utrhla se na něho Mayra. „A laskavě už mě přestaň pronásledovat.“

„Ale tady je to nebezpečné a ty to dobře víš,“ trval na svém Link.

„Mám tady schůzku s Walkerem,“ lhala Mayra.

Link se rozesmál.

„Co je ti, prosím tě, k smíchu?“ zeptala se podrážděně Mayra.

63

„Ale nic. A proč jste nepřišli společně?“ nenechal se odbýt Link.

„Dej už mi pokoj. A jdi pryč. Chci tu být sama.“

„Tak se nezlob. Mám o tebe jen strach,“ uklidňoval ji Link.

„A když jsi mě chtěl shodit a autem do příkopu, to jsi o mě strach neměl?“ neovládla se Mayra.

„Cože?“

„Slyšel jsi dobře. A nepřetvařuj se,“ řekla Mayra.

„Nechápu, o čem mluvíš,“ řekl zmatené Link.

„To auto jsem neřídila já, ale Donna. Leží v nemocnici,“ řekla Mayra.

„Co se jí stalo? Prosím tě, řekni mi už konečně, o čem mluvíš.

Ničemu nerozumím.“

Mayra místo odpovědi pokrčila rameny. Vypadá to, že skutečně o ničem neví, napadlo Mayru. Možná, že ho podezřívám neprávem.

Link se natáhl k Mayře a vzal ji za ruku. „Pojď. Odvezu tě domů.“

„Pusť mě!“ řekla důrazně Mayra a snažila se ruku vyprostit.

„Strašně se mi po tobě stýská,“ řekl Link a objal ji kolem pasu.

„Nesahej na mě!“ křičela Mayra. „Pusť!“

„Nepustím,“ řekl Link a stiskl Mayru ještě pevněji.

„Dokud

nepřiznáš, že se ti po mně stýská také.“

„Au! To bolí!“ vykřikla bolestí Mayra. Pak sevřela ruku v pěst a udeřila Linka do tváře.

„Mayro? Proč jsi mě uhodila?“ zeptal se šokovaný Link.

Mayra na nic nečekala. Musím mu utéci, blesklo jí hlavou. Musím se zachránit. Skočila do vody. V ten okamžik se jí vrátila paměť…

64

XX.

Uslyšela zoufalé výkřiky a volání o pomoc. Oběma rukama si zakryla uši.

„Mayro, co se děje?“ řekl Link, když uviděl výraz jejího obličeje.

Mayra hned neodpověděla. Vrátila se na břeh a tupě zírala před sebe. „Prosím tě, odvez mě domů,“ řekla po chvíli.

Link ji vzal za ruku a vedl ji k autu. Mayra se posadila na sedadlo a dala se do pláče.

Mayra znovu uslyšela zoufalé volání o pomoc. Pomalu otevřela oči. Ležela ve své posteli. Strašně ji bolela hlava. Snažila se soustředit. Nemohla si vzpomenout, jak se rozloučila s Linkem, ani jak se dostala do postele. Byl to všechno jen sen? uvažovala.

Znovu zavřela oči a snažila se vzpomenout na každičký detail oné osudové sobotní noci.

S Walkerem se setkali na náměstí. Byla to jejich třetí nebo čtvrtá schůzka. Ten den měl Walker špatnou náladu. Nějaká dívka ve třídě se mu přede všemi vysmívala kvůli jeho zájmu o magii. Mayra se ho snažila uklidnit, ale Walker byl strašně podrážděný.

„Pojď, půjdeme do kina,“ navrhla Mayra. Walker jí neodpověděl.

Obličej měl rudý vzteky. Přidal do kroku.

„Kam tak utíkáš?“ zeptala se ho Mayra. Nikdy předtím se nechoval tak podivně.

Walker zamířil k parkovišti. Okénkem nahlédl do několika aut.

Pak se zastavil u červeného sportovního vozu.

„Má klíček v

zapalování. Rychle nastup,“ přikázal Mayře.

Chce to auto ukrást, napadlo okamžitě Mayru. „Nedělej to, prosím tě,“ snažila se ho přemluvit.

65

„To je jen taková legrace,“ odpověděl jí Walker.

„Jaká legrace?“

„To auto je mojí mámy. Tak už konečně nasedni,“ přemlouval ji Walker.

„To se mi tedy ulevilo. Myslela jsem, že ho chceš ukrást,“ řekla Mayra s úsměvem a posadila se na přední sedadlo.

„Připoutej se. Dnes pojedeme trochu rychleji,“ řekl Walker nervózně a spěšně upravoval vzdálenost svého sedadla od volantu.

„Kam pojedeme?“ zeptala se rozpačitě Mayra. Slyšela, jak v zatáčce zakvílely pneumatiky.

„Jenom se trochu projedeme,“ řekl s podivným úsměvem Walker.

V tu chvíli Mayru něco napadlo. „Proč jsi, prosím tě, upravoval sedadlo? Přece jsi s tím autem přijel, ne?“ zeptala se podezřívavě Mayra.

Walker se hystericky zasmál. „Tak dobrá. Není mojí matky. Na chvilku jsem si ho z parkoviště půjčil.“

„Okamžitě zastav!“ řekla rázně Mayra.

„Za chvíli ho vrátím. Slibuji,“ řekl Walker a projel křižovatku na červenou.

„Nejezdi tak rychle,“ prosila ho Mayra.

Walker přidal plyn. „Pojedeme se podívat k vodě, co říkáš?“

„Pozor!“ vykřikla zoufale Mayra, když uviděla v protisměru přijíždět žluté vozidlo. Walker se na poslední chvíli snažil strhnout volant, ale pozdě. Pocítili prudký náraz a zvuk tříštícího se skla.

Žluté auto se s rachotem valilo po srázu. Nakonec se šplouchnutím dopadlo na vodní hladinu. Mayra uslyšela zoufalé výkřiky a volání o po Uvědomila si, že vyvázla bez vážnějšího zranění. Vyskočila ze sedadla a běžela ke srázu. Viděla, že auto klesá rychle ke dnu.

„Walkere, musíme jim pomoci!“ křičela ze všech sil. „Honem!

Pospěš si!“ Střecha vozu zmizela pod hladinou.

Snad se jim podaří vyplavat, blesklo jí hlavou.

Za okamžik se cosi objevilo na hladině. Byla to hlava muže.

Doplaval ke břehu a něco na Mayru křičel. Nerozuměla mu. Muž zavrtěl zoufale hlavou a znovu se ponořil pod hladinu.

V tu chvíli se vedle ní objevil Walker. Vzal ji za ruku a táhl ji do 66

vozu. „Co to děláš? Musíme jim pomoci!“ bránila se Mayra. Walker ji stiskl ještě pevněji. „Au! To bolí!“ křičela marně Mayra.

Walker vecpal Mayru na zadní sedadlo, nastartoval a rozjel se.

Co bylo dál? snažila si vzpomenout Mayra. Rozplakala se a prosila Walkera, aby se vrátil. Byl neoblomný.

Teď už konečně vím, co mě trápí, uvažovala v duchu. Už vím, co se snažím vyřešit ve spánku a proč znovu a znovu směřuji k vodě.

A vím, kdo to všechno má na svědomí.

Musím to jen dokázat, rozhodla se. Rozsvítila lampičku a zvedla telefonní sluchátko. Pomalu vytočila Walkerovo číslo. Po chvíli se ozval jeho rozespalý hlas. Mayra ho požádala, aby se s ní zítra ráno setkal u paní Cottlerové. „Zítra ráno nemám bohužel čas,“ řekl Walker.

„Tak tedy zítra večer,“ nenechala se odbýt Mayra. „Chci tě o něco požádat.“

67

XXI.

Pomalu došli k jezeru a posadili se do trávy. Walker Mayru objal a začal ji líbat na rty. Mayra ho jemně odstrčila.

Po dlouhé době dnes odpoledne konečně tvrdě usnula. Probudila se svěží a veselá. Našla totiž způsob, jak se dozvědět pravdu. Celý den svůj plán nacvičovala, ale nyní, tváří v tvář Walkerovi, měla pocit, že její plán nemůže vyjít.

„Co je to dnes s tebou?“ zeptal se jí Walker a vzal ji za ruku.

„Vypadáš nějak naštvaně.“

Mayra neodpověděla. Mlčenlivě sledovala párek vodních ptáků lovících nedaleko od nich.

„Byla jsi dnes v noci zase náměsíčná?“ vyptával se Walker.

„Ne,“ odpověděla tiše Mayra.

„Tak co je s tebou? Špatně jsi se vyspala?“

„Vůbec nespím. Bojím se,“ lhala Mayra.

„Že budeš náměsíčná?“

„Ano. Jsem úplně na dně. Potřebuji tvou pomoc,“ vymýšlela si Mayra.

„Rád ti pomohu. Ale jak?“

„Nedávno jsi mi nabízel, že mě pomocí hypnózy uklidníš.

Pamatuješ?“

„Můžeme to zkusit. Proč ne?“ řekl Walker a nervózně si odhrnul vlasy z čela.

„Není to nebezpečné, že?“ ujišťovala se Mayra.

„Neboj se, není,“ uklidňoval ji Walker.

„Dokonce mám za sebou první úspěchy. Pomocí hypnózy jsem odnaučil moji sestřenici kouřit. Neměl by to být žádný problém.“

68

Walker sáhl do kapsy a vyndal zapalovač. „Nejdříve se budeš cítit trochu ospalá,“ začal. „Budeš mít pocit, jako by tvé vědomí odplouvalo kamsi do dálky,“ pokračoval.

„To bude krásné,“ přetvařovala se Mayra. „Tolik nocí už jsem si pořádně neodpočinula.“

„Za několik minut se budeš cítit lépe. Začneme tím, že se pokusíš naprosto uvolnit, povolit všechny svaly, na nic nemyslet.“ Walker škrtl zapalovačem. „Nyní tě požádám, abys očima sledovala tento plamínek. Na nic nemysli. Soustřeď se pouze na světlo plamene.“

Walker opisoval zapalovačem kruhy a čtverce. „Začínáš být ospalá.

Nepřemáhej spánek. Pomalu zavři oči. Je ti příjemně. Usínáš. Až otevřeš oči, budeš se cítit příjemně. Budeš klidnější, vyrovnanější, zdravější.“ Walker téměř šeptal.

Mayra zavřela oči. Walker k ní tiše hovořil a ona souhlasně pokyvovala hlavou.

„Za chvíli tě požádám, abys otevřela oči. Budeš se cítit svěží a odpočinutá. Budeš naprosto klidná. Na všechno, co tě trápí, zapomeneš. Už nikdy si nevzpomeneš na potápějící se žluté auto.“

V tu chvíli Mayra otevřela oči a vyskočila na nohy. „Já jsem věděla, že za všechno můžeš ty!“ křičela. „Kvůli tobě jsem byla náměsíčná a ty to celou dobu víš!“

69

XXII.

Walker zrudl. „Ty jsi hypnotický stav pouze předstírala,“ řekl.

„Ano. Chtěla jsem vědět, o čem se mnou budeš hovořit,“ odsekla mu Mayra.

„Byla to past,“ uvažoval nahlas Walker.

„A ty jsi se do ní chytil. Je mi z tebe na nic. Tu noc, co se stalo to neštěstí, jsi mě zhypnotizoval. Chtěl jsi, abych na všechno zapomněla. Uvědom si, že nemáš žádné právo si se mnou takhle zahrávat.“

„Nic jiného mi nezbývalo. Chtěla jsi jít na policii,“ řekl chladně Walker. „Nemohl jsem přece připustit, abys nám kvůli nějakému hloupému neštěstí zkazila život.“

„Kvůli hloupému neštěstí? Ani nevíme, kolik v tom autě bylo lidí.

Kvůli tobě, protože jsi raději ujel. Nechal jsi je umřít.“

„Zemřel pouze jeden člověk. Ten druhý, jeho bratr, se zachránil.

Četl jsem to v novinách,“ řekl nezúčastněně Walker.

„Mně jsi to nepřečetl, že? Protože jsem díky tobě na všechno zapomněla.“

„Už jsem se ti jednou snažil vysvětlit, že jsem neměl na vybranou.

Mám před sebou velkou kariéru. A nenechám si jí od nikoho zkazit.“

„Jsi chladnokrevný vrah, Walkere,“ řekla opovržlivě Mayra.

„Původně jsem tě chtěl hypnózou jenom uklidnit. Ale potom jsem se rozhodl, že bude jistější, když na všechno zapomeneš.“

„A tak jsi mě nechal, abych se celé týdny trápila, nespala a obviňovala tu ubohou stařenu, že je čarodějka.“

Walker neodpovídal. Mlčky zíral na vodní hladinu.

„Ty už mě nemáš rád, že?“ zeptala se Mayra a podívala se mu do 70

očí.

Walker chvíli váhal s odpovědí. Pak se přece jen odhodlal.

„Chodím teď se Suki. Jsi snad jediná, kdo to ještě neví. Bál jsem se s tebou rozejít.“

Mayra zaťala ruce v pěst. „Obávám se, že mám pro tebe špatnou zprávu, Walkere. Vrátila se mi paměť. A zítra ráno jdu na policii.“

„To neuděláš!“ vykřikl vztekle Walker a zkroutil jí ruce.

„Pusť mě! Kam mě neseš?“ křičela na něho Mayra, když nadzdvihl její tělo a vykročil směrem k jezeru.

„Nikomu nic neřekneš. Nenechám si od tebe zkazit život.“

„Ty mě chceš utopit?“ křičela zděšeně Mayra. „Neměla jsi mi vyhrožovat,“ řekl Walker, strčil ji hlavu pod vodu a násilím ji tam držel.

71

XXIII.

Mayra se snažila uvolnit ze sevření. Walkerův stisk však byl příliš silný.

Začala se topit. Nemám žádnou šanci. Tohle je můj konec, blesklo jí hlavou.

V tu chvíli stisk povolil. Slyšela Walkera, jak vykřikl bolestí.

Rychle se vyhrabala z vody a odhrnula si mokré vlasy z čela. Na Walkerových ramenou uviděla rozzuřenou Hazel s drápy zaseklými do jeho krku a do tváře. Walker se ji snažil z ramenou setřást, ale Hazel se nedala.

Mayra nečekala. Věděla, že má jedinečnou šanci uniknout. Dala se do běhu. Mokré boty ji po trávě klouzaly a Mayra několikrát upadla. Rozhodla se, že poběží do domu paní Cottlerové a zavolá policii.

Vběhla do domu a zamkla za sebou dveře. Chvíli za dveřmi poslouchala, ale venku bylo ticho. Běžela k telefonu. Rychle vytočila číslo. Policista slíbil, že za pár minut budou na místě. Mayra si úlevou oddechla. Šla do kuchyně, aby se trochu napila vody. Mezi dveřmi zůstala překvapením stát. Před ledničkou ležela Hazel stočená do klubíčka a tiše předla. Kde se tu vzala? Jak se mohla tak rychle dostat zpátky do domu? přemýšlela Mayra.

Její myšlenky přerušilo řinčení skla. Kuchyňským oknem prolétla dlažební kostka. Za chvíli se objevila Walkerova hlava.

72

XXIV.

Mayra hrůzou zkameněla. Nejprve se v okně objevila jedna noha, pak druhá. Mayra nebyla schopna sebemenšího pohybu.

„Tentokrát už mi neutečeš,“ řekl tiše Walker.

„Jdeš pozdě. Právě jsem zavolala policii,“ řekla vyděšeně Mayra.

Walker se snažil popadnout dech. „To jsi neměla dělat,“ řekl.

„Krvácíš,“ snažila se získat čas Mayra. „Ošetřím tě.“

„To jsi neměla dělat,“ opakoval výhružně Walker a pomalu se začal přibližovat k Mayře.

„Walkere, strašně krvácíš. Opláchni si alespoň obličej.“

„Zničila jsi mi život. Za to zaplatíš,“ syčel vztekle Walker a stále se k Mayře přibližoval.

„Už ani krok. Zůstaň, kde jsi,“ zvýšila hlas Mayra. Očima hledala předmět, kterým by se mohla bránit. Za Walkerovými zády uviděla sekáček na maso. Vzpomněla si, jak s ním paní Cottlerová porcovalo maso. Hnusem se otřásla.

Jak se k tomu sekáčku dostanu? uvažovala. V tu chvíli proti ní Walker vyrazil. Mayra stačila včas uskočit a zmocnit se sekáčku.

Walker se posměšně zašklebil. „Copak chceš s tím sekáčkem dělat?“

Mayra neodpověděla. Zvedla sekáček nad hlavu. „Nepřibližuj se,“

varovala ho.

„Na co máš ten sekáček, Mayro?“ zeptal se s úsměvem Walker a postoupil o krok blíž.

„Myslím to vážně. Už ani krok!“

Walker přiskočil k Mayře a zkroutil jí ruku. Bolestí vykřikla a sekáček pustila. Rozběhla se do předsíně.

73

Walker sekáček pohotově sebral a vyrazil za Mayrou.

Mayra za sebou slyšela jeho sípavý dech. Strachy začala křičet.

Doběhla ke dveřím a otevřela je.

Úžasem oněměla.

Na prahu stál Cal.

74

XXV.

Nemám kam utéct. Jsem obklíčená, blesklo jí hlavou.

Cal se nehýbal.

„Kdo jste? Co ode mě chcete?“ křičela na něho Mayra.

Cal neodpověděl. Když zahlédl ve dveřích Walkera, Mayru odstrčil. „Ty jsi zabil mého bratra!“ vykřikl nenávistně.

Walker, který držel v ruce sekáček, se rozmáchl. Cal pohotově zareagoval. Vší silou máchl holí a sekáček mu z ruky vyrazil. Pak srazil Walkera k zemi a začal ho škrtit.

„Zabil jsi mi bratra,“

opakoval znovu.

Walker začal modrat v obličeji.

„Nemohu dýchat,“ sípal z

posledních sil. Cal ho ignoroval.

„Nechte ho žít!“ vykřikla zoufale Mayra, která souboj sledovala.

„Nejdříve jsem myslel, že jsi to auto řídila ty.! Ale dnes u jezera jsem se konečně dozvěděl pravdu. Viděl jsem, jak se tě snaží utopit,“

vysvětloval Cal.

Mayra uslyšela sirénu blížícího se policejního vozu. Za několik vteřin před nimi stáli dva ozbrojení policisté. „Ruce vzhůru!“ vykřikl jeden z nich na Cala.

Cal pustil Walkera ze sevření a rychle vstal.

„Jsi v pořádku, chlapče?“ zeptal se starostlivě policista Walkera.

„Vy jste byl v tom žlutém autě?“ zeptala se. Cala Mayra.

„Ano. S mým bratrem Jerrym.“

„Chtěla jsem vám pomoci, ale Walker mě odvlekl,“ řekla Mayra.

„Můj bratr se utopil,“ řekl Cal tiše.

„To je mi moc líto.“

Oba policisté je po celou dobu tiše sledovali.

75

„Pak jsem tě náhodou zahlédl na Fear Street. Šla jsi od paní Cottlerové. Zeptal jsem se jí, kde bydlíš,“ pokračoval Cal.

„A pak jste se mě snažil zabít,“ vyhrkla Mayra.

„Chtěl jsem tě jen vyděsit. Ten den bylo strašně kluzko. Nezvládl jsem řízení a skončil jsem v nemocnici se zlomeným kotníkem. Proto nosím hůl.“

„A já myslela, že jste pacientem na psychiatrii,“ řekla Mayra a poprvé se usmála.

„Neměl jsem od toho daleko,“ řekl Cal. „Od té doby, co je bratr mrtev –“

„Můžete nám, prosím, laskavě vysvětlit, co se to tu děje?“ přerušil jejich rozhovor jeden z policistů.

„To je na dlouhé vyprávění,“ odpověděla Mayra.

76

XXVI.

O týden později

Choval jsem se občas jako blázen, to přiznávám, řekl Link. „Asi to bude tím, že tě mám stále ještě rád,“ pokračoval a objal Mayru kolem ramen. Potom ji políbil na tvář. „Promiň mi to.“

„Třeba mě blázni přitahují,“ řekla s úsměvem Mayra a oplatila mu polibek. „Budu muset jít. Mám si dnes u paní Cottlerové vyzvednout výplatu.“

„Tak to mě zveš na oběd, ne?“ zeptal se Link. „Pojď, odvezu tě k ní.“

„Docela se ti divím, že se se mnou po tom mém obvinění vůbec bavíš,“ řekla Mayra. „A Stephanie si o mně musí myslet, že jsem se úplně zbláznila.“

„Máš pravdu, ale přesto by se s tebou ráda usmířila,“ řekl Link s úsměvem.

„Ale stejně mám dojem, že paní Cottlerová je čarodějka,“ řekla vážně Mayra.

„Cože?!“ vytřeštil na ni oči Link.

„Slyšel jsi dobře.“

„Doufám, že si tentokrát děláš legraci. Naše teta vyučovala celý život na vysoké škole. Když přestala pracovat, začala se zajímat o magii. Má spoustu dalších zájmů.“

Mayra se rozesmála. „To je ta moje fantazie.“

O několik minut později zazvonili u dveří paní Cottlerové.

„Pojďte dál. To je dnes krásný den,“ vítala je s úsměvem. „Mayro, 77

něco pro tebe mám,“ řekla a zmizela v obývacím pokoji. Za chvíli se vrátila a podávala Mayře šňůru korálů. „Navlékla jsem je na návštěvě u sestry.“

„Moc vám děkuji,“ řekla Mayra a pověsila si je na krk.

„A tady je tvoje výplata. Doufám, že v pondělí zase přijdeš. Už se nemohu dočkat, až mi budeš předčítat. Máš tak krásný hlas,“ lichotila Mayře paní Cottlerová.

„A kde je Hazel?“ zeptala se starostlivě Mayra.

„Vyhřívá se na zahradě,“ odpověděla paní Cottlerová.

Zvláštní kočka. Zachránila mi život, pomyslela si Mayra.

Když vyšli na ulici, Mayra Linka objala a dlouze ho políbila.