R. L. Stine

Stopy hrůzy 32

Víkend na lyžích

I.

„Dougu – opatrně!“ zakřičela jsem, když jsme brzdili na zledovatělé cestě.

„Hej, zvládnu to.“

Doug točil volantem a snažil se řídit tak, abychom nesjeli ze silnice. Při každém šlápnutí na plynový pedál se auto znovu rozburácelo.

„Dougu,“ zavolala jsem na něho ze zadního sedadla. Zasmál se.

Miloval až příliš nebezpečí. Strašně rád nás strašil a ještě raději se předváděl. „Ariel má pravdu,“ řekla pořádně vyděšená Shannon, která seděla ve starém plymouthu vedle něho. „Jedeš příliš rychle, snad sis všiml, že je vidět sotva na krok!“

Místo odpovědi Doug zrychlil. Tmavé oči se mu rozzářily vzrušením, široce se zašklebil.

„Řekni mu, ať jede rychleji,“ obrátila jsem se k Shannon. „Možná pak zpomalí.“

„Proč mi nedovolíš, abych chvíli řídil?“ zeptal se Red, který sedel vedle mne a naklonil se dopředu. Všimla jsem si, jak byl naprosto klidný už od chvíle, kdy jsme opustili chatu.

„V takové chumelenici jsem řídil mockrát.“

„Hej, sedni si zpátky a řízení přenech nám!“ doporučil mu Doug a zasmál se, jako by se mu povedl dobrý vtip. Otočil se k Shannon.

„Přestaň mě tahat za ruce, ano? Chceš, abychom se nabourali?“

„Dougu, skutečně nás děsíš,“ řekla Shannon rozzlobeně. Seděla s koleny opřenými o přihrádku na rukavice a rukama zkříženýma na prsou. Čišel z ní strach i vztek současně.

„Chceš být dnes večer doma, ne?“ prohodil Doug. Točil přitom 4

volantem, protože auto vjíždělo na další klouzačku.

„Ano, ovšem,“ odpověděla Shannon tiše. Její rodiče nechtěli, aby se lyžařského výletu zúčastnila, ale snažila se je uprosit, přemluvit, poukazovat na klady tohoto nápadu, až nakonec souhlasili.

Jejímu otci a matce se nikdy nelíbilo Dougovo chování. Proto se raději nezmínila, že jede taky.

„Určitě jedeme dolů,“ poznamenal Red. Utíral rukou okno, aby se mohl podívat ven.

Příliš toho vidět nebylo. Hustě sněžilo, vzduch byl téměř bílý.

Když jsme odjížděli z lyžařské chaty, sníh se začínal lehce sypat, teď nebylo možné v té chumelenici snášející se malé mokré vločky vůbec rozeznat. Když jsme kličkovali horami, ozýval se hukot větrných poryvů a z nebe visely obrovské bílé závěsy.

Dougův starý plymouth se prodíral kupředu klouzáním po úzké cestě. Každou chvilku bruslily pneumatiky ve smyku. Srdce mi v hrudi poskakovalo.

Chvíli předtím, než jsme odjeli, opouštěla chatu po úzké, točící se cestě spousta aut. Ale teď se zdálo, že jsme široko daleko jediní.

Stěrače pracovaly s hlasitým skřípáním. Na skle se tvořila námraza. Bylo mi jasné, že Doug nemůže téměř nic vidět. Tak proč nejede pomalu?

Ale takový už byl Doug. Miloval hrát si na pana Nebezpečí. Znala jsem ho dlouho. Byl to opravdu dobrý kamarád, ale tohle byl jeden ze dnů, kdy jsem si přála, aby Doug nebyl Dougem!

Bylo by o moc příjemnější mít rozumného řidiče!

Stěrače auta se snažily, co mohly, ale sníh padal tak rychle, že výhled byl stále nulový. Kolem skučel vítr a házel s námi ze strany na stranu. Z vlněné čepice se mi uvolnily dlouhé rovné vlasy.

Zastrčila jsem je zpátky. Pak jsem se zabořila do sedačky a snažila se dohlédnout na pozdní odpolední oblohu. Marně. Padající sníh byl příliš hustý a těžký. Připomnělo mi to jeden prostoduchý vtip mého otce. Sebral čistý arch papíru a řekl: „Ariel, líbí se ti moje kresba?“

„Jaká kresba?“ zeptala jsem se pokaždé.

„To je polární medvěd ve sněhové bouři,“ odpověděl. Nebo: „To je sněžný muž na severním pólu.“ Vzala jsem to jako legraci. Ale teď, když jsem byla v situaci, která vypadala dost podobně jako čistý 5

arch papíru, mi moc do smíchu nebylo.

Najednou pod námi zadrnčely

pneumatiky. Potichu jsem

vzdychla.

„Ochladilo se,“ poznamenal Doug. Mé povzdechnutí asi nebylo tak jemné, jak jsem si myslela.

„Nemůžeš řídit oběma rukama?“ zasyčela Shannon.

„A nevíš proč? Jednu ruku potřebuju pro tebe.“ Doug se ušklíbl a pravou rukou stiskl Shannon rameno.

„Dougu, prosím tě! Všechny nás zabiješ!“

„Shannon, dej mi pokoj, ano?“

Atmosféra v autě byla skutečně napjatá. Jednak proto, že jsme v podstatě poslepu směřovali po hladké, klikaté cestě se šílencem za volantem, a také proto, že s námi nebyl Randy. Všichni věděli, že jsem z toho otrávená.

A navíc jsme se dělili o auto s cizím člověkem, s někým, koho jsme znali pár dní. Nezdálo se mi to správné. Ze začátku jsme se všichni shodli, že Red je správný kluk. Ale je dost těžké nevnímat nepohodlí v takové napjaté situaci. Zvlášť s někým novým. Podívala jsem se na něho. S čelem nalepeným na skle čučel z okna. „Nevěřím tomu,“ řekl potichu.

Připustila jsem, že Red byl opravdu hezký kluk. Od té doby, co jsme se před pár dny setkali na lyžařské chatě, byl ke mně velice milý. Tenhle mladík s vlnitými rudými vlasy a pronikavě tmavýma očima měl v sobě cosi okouzlujícího. Ale stejně jsem si přála, aby tu místo něho seděl můj přítel Randy.

Randy.

Přemítání o něm mě znovu rozzlobilo. Ve čtvrtek jsme jeli –

Doug, Shannon, Randy a já na Pineviewskou chatu, kde jsme chtěli strávit dlouhý víkend plný lyžování a legrace. A hlavně jsme chtěli vypadnout ze Shadyside.

Randy to všechno pokazil.

Jak tak o tom uvažuji, nemyslím, že jsem ve sporu, ke kterému mezi námi došlo, byla poražena. Myslím, že jsme si ten víkend naplánovali na rozloučenou. Jaký asi byl opravdový důvod, proč Randy překvapivě trval na tom, abychom se všichni vrátili v neděli brzy. Skutečně nechtěl propást ten hloupý basketbalový zápas?

6

Kdybychom se vrátili zpět tak brzo, přišli bychom téměř o celý den lyžování. Pobyt na Pineview byl dost drahý, a to byl další důvod, proč my ostatní jsme chtěli zůstat a užít si zaplacených peněz. Doug a Shannon zmizeli odcházejícímu Randymu i mně. Odešli tento problém prodebatovat do malé, veselé společnosti. Naše hádka přerostla spíš v legrační sloní bitvu. Lidé kolem nás ji se zájmem sledovali. Bylo mi to docela jedno. Myslím, že Randy má vždy po ruce nějaký sobecký důvod, jako například tentokrát. Snažila jsem se být klidná.

Když pronesl: „Ariel, zkus se na to podívat z mého hlediska,“

vzdala jsem to. Tuším, že jsem křičela dost hlasitě. Pak vyskočil, až převrhl židli. S hlasitým mrmláním a dusící se vztekem vyběhl ven z odpočívárny.

„Neustoupím!“ zaječela jsem za ním. Věděla jsem, že mě už neslyší, ale chtěla jsem mít poslední slovo.

Pak jsem si uvědomila, že mě všichni sledují. Zrozpačitěla jsem.

Seděla jsem tam a civěla na malý stolek. Nezvedla jsem se, zkrátka nic. Dokonce se ani nepamatuji, jestli jsem na něco myslela. Pak přišel Red. „Mohu ti nějak pomoci?“ zeptal se.

Nedůvěřivě jsem si ho prohlédla. Zauvažovala jsem, proč za mnou doopravdy přišel. Jenže on vypadal tak roztomile, s chlapeckým obličejem, posetým spoustou pih…

Posadil se a dali jsme se do řeči. Svěřil se mi, že vyrůstal tady v podhůří. Pokoušel se mě povzbudit. Myslím, že právě tím si mě získal. To už jsou takoví lidé. Potkáte je a hned víte, že je budete mít rádi. Když se vrátili Doug a Shannon, představila jsem jim Reda a všichni čtyři jsme šli do restaurace poobědvat. Nový známý s námi zůstal po celý zbytek víkendu. Randy odjel, vzkaz na recepci oznamoval, že se vrací autobusem do Shadyside. Ten lístek mě tak rozzlobil, že jsem ho roztrhala na malé kousky. Nejspíš se Randy domníval, bůhví jaký je chlapík, když se obtěžoval se vzkazem.

Dobrá, rozhodla jsem se, užiji si bez něho. Ve společnosti Reda to nebylo tak složité. A tak když řekl, že potřebuje jet do Brocktonu, byli jsme rádi, že mu můžeme pomoci.

Teď jsme byli asi už hodinu od lyžařské chaty a Brockton nikde.

A před námi ještě nejméně šest hodin cesty autem v nejhorší sněhové 7

bouři, jakou jsem kdy zažila.

Cítila jsem se mizerně také díky Randymu, který už byl doma v bezpečí a s největší pravděpodobností si na mě ani na minutu nevzpomněl.

„Je tady chladno,“ povzdychla si Shannon. Své měděné vlasy přikryla kapuci lyžařské bundy. Pořád vypadá mrzutě. Je to její přirozený výraz.

Teď ale vypadala jednoznačně bídně.

„A co mám dělat? Zastavit a koupit nové auto? Topení prostě nefunguje,“ rozzlobil se Doug.

„Nemůžeš se na to podívat?“ zeptal se neočekávaně Red.

„Jó. Můžu se dívat na sníh,“ odpověděl Doug a zasmál se svému stupidnímu vtipu.

Nemohu říci, že by mě to uklidnilo. V duchu jsem si za svůj pesimismus nadávala. Jsem v podstatě dost úzkostlivá. V každé situaci si najdu něco, čím se trápím. A když mě pak potká něco skutečně obtížného, jako je právě tato chvíle, zpanikařím o to víc.

Auto začalo zase klouzat. Opravdu nebezpečně. Zaječela jsem a chytla se sedadla před sebou. I přes velkou metelici jsem si všimla, že jsme se vychýlili z cesty směrem ke srázu do údolí. Směřovali jsme ke straně, kde nebylo žádné zábradlí!

„Ne!“

Shannon zakřičela také.

Doug otáčel volantem, aby srovnal auto, které dál klouzalo ve smyku. Brzdil, co mohl, ale vůz nezpomalil. Sjedeme přes okraj, pomyslela jsem si.

Spadneme ze srázu.

Zavřela jsem oči, ale nepomohlo to. Stále jsem pod sebou cítila klouzání kol, pak náraz a pak už nic. Omdlela jsem.

8

II.

Nemohla jsem se nadechnout. Nedokázala jsem vydat nějaký zvuk.

Otevřela jsem oči.

Auto se na silnici otočilo a zůstalo stát. Předními pneumatikami se vklínilo do sněhové závěje na kraji silnice.

Doug se zašklebil: „Jsi ráda, že zase vidíš?“ zavtipkoval.

„Oh, Ariel,“ promluvil Red vlídně.

„Co?“ Úplně jsem zapomněla, že vedle mne sedí.

„Ariel, myslíš, že bys mohla sundat svou ruku z mé nohy?“

Sotva jsem popadala dech. Sevřela jsem Redovu nohu tak pevně, že jsem mu musela způsobit bolest. Nebyla jsem si toho vůbec vědoma, ale udělala jsem to. Trhla jsem rukou stranou. Zarudlá v obličeji jsem se cítila dost trapně. Polilo mě horko.

Shannon a Doug se k nám se smíchem otočili.

„Musíš si na Ariel dávat pozor. Je příliš smělá,“ upozornila Shannon Reda.

Obrovská zábava na můj účet. Všem se dokonale ulevilo, že jsme na živu, že jsme nesjeli z cesty a neskutáleli se ze srázu. Pokud se mne týče, nedomnívala jsem se, že máme důvod být klidní. Před námi bylo stále ještě pár stovek mil a chumelenice houstla.

„Couvej! Couvej!“ Jako by mi vítr skučel přímo do uší. Mám dokonalou představivost, zvlášť když mě něco vyděsí. Doug vjel zpět na cestu. Zavřela jsem při jeho manévru oči. Zadní okno bylo celé zasněžené. Bylo mi jasné, že couval poslepu. Auto zabafalo, zaváhalo, znovu zabafalo a pak se dalo do pohybu.

„V pořádku! Domů, Jamesi!“ zařval Doug šťastně.

„Nemůžeš něco udělat s tím topením?“ zeptala se Shannon 9

roztřeseně. „Čiší sem chlad.“

„Zkus to přepnout na rozmrazování,“ navrhoval Red a naklonil se nad přední sedadlo.

„Je to na rozmrazování,“ upozornil ho poněkud ostře Doug. „Je to zkrátka rozbité. To je všechno.“

„Všichni jsme nějak rozbití,“ řekl Red. Poprvé, co jsme se seznámili, jsem v jeho hlase rozpoznala sklíčenost.

„Tak to aspoň vypnu,“ řekla Shannon rozzlobeně. Nervózně mačkala kontrolky. „Přece nepotřebujeme, aby sem ještě fičelo. Už je dvacet pod nulou!“

„V pořádku.“ Doug jí netrpělivě odstrčil ruku a přepnul topení do polohy vypnuto.

Vztahy na předním sedadle se opět přiostřily. Pokusila jsem se změnit téma.

„Víte, že sníh má desetkrát větší objem než déšť? To znamená, že každá částečka sněhu je úměrná deseti částečkám deště.“

Vědecká fakta jako tento dokázala vždy odpoutat mou pozornost od věcí, které mě trápily. Nezdálo se ale, že by mé sdělení někoho v autě příliš zajímalo. Doug si zhluboka povzdychl a začal pravou rukou vyťukávat nějaký rytmus. Red přidal směrem ke mně jakýsi komický popěvek a hned se tomu zasmál svým legračním, vysoko posazeným smíchem.

„Hele, netrop si z Ariel žerty!“ Shannon se mě snažila hájit. „V

budoucnosti se chce zařadit mezi velké vědce.“

Jestli ovšem přežijeme tuhle bouři, pomyslela jsem si. Auto začalo znovu klouzat. Pocit strachu se mi rozléval znovu celým tělem.

Co je vědecký výklad proti takovému stavu? Žasla jsem. Ten svíravý pocit se dostaví, i když si nejste zcela jisti, jak moc byste se měli bát. Začnete pociťovat celkovou tíhu, nejste schopni pohybu, nemůžete se nadechnout.

Autem otřásl mocný náraz větru. „Necháš mě chvilku řídit?“

zeptal se znovu Red.

„Máš řidičák?“ odpověděl Doug otázkou. Spíš to ale znělo jako výzva než dotaz.

„Jo. Samozřejmě,“ řekl Red tiše. „V autech se dobře vyznám.“

„Dobrá – možná později,“ zakončil Doug.

10

„Myslím, že bychom to měli otočit,“ řekla jsem při pohledu na padající sníh.

„Cóó?“ zareagoval Doug nedůvěřivě. „Chceš se úplně ztratit?“

„To přece nemůžeme!“ vykřikla Shannon. „Jestli se dnes večer nedostanu domů, po celý zbytek života budu ta poslední z posledních!“

„Jsme příliš daleko, abychom se vraceli,“ otočil se ke mně Red.

„Jedeme už víc jak hodinu. Stejně, i kdybychom se vrátili, může se stát, že uzavřou cesty a my bychom pak mohli v lyžařské chatě uváznout i pár dní.“

„Dobrá junda!“ zakrákoral Doug. „Otočím to!“

„Zavři pusu a řiď!“ rezolutně prohlásila Shannon.

„Omlouvám se,“ řekla jsem. „Myslím, že to nebyl dobrý nápad.“

Přála jsem si, abychom nikdy z chaty neodjeli. Přála jsem si, abychom bývali nikdy nejeli na ten strašný lyžařský víkend.

Auto neočekávaně zarachotilo a pneumatiky znovu proklouzly.

Všichni jsme byli ticho, dokud Doug opět nesrovnal řízení.

Pak jsme přejeli přes nějakou velkou překážku.

„Oh!“ Z

neznámého důvodu jsem si pod autem představila tělo. Ležící člověk, nehybná a ztuhlá postava, napůl pohřbená pod sněhem a ledem.

Už jsem se přiznala, že ve strašení sama sebe jsem opravdu mistr.

„Správná překážka,“ pronesl Doug.

Všichni se zasmáli. Pisklavým, nervózním smíchem. Chvíli ubíhala cesta přímo, pak se začala znovu klikatit. Na zamlženém okně jsem si vykroužila kolečko, abych mohla vykouknout ven.

Zdálo se, že sníh fouká přímo na sklo auta, jako by nás chtěl napadnout. Otřásl námi silný poryv větru.

„Už jsme skoro na úpatí hor,“ poznamenal Doug. „Možná že sníh nebude tak hrozný, až sjedem do údolí.“

„Po tomhle bude potěšením být doma na Fear Street,“ povzdychla jsem si.

Když jsme sjeli do údolí, otevřela se před námi znovu přímá cesta, ale sníh padal stejně hustě jako před tím.

Stále jsme neviděli žádné auto, ani před námi, ani za námi.

Možná, že cesta byla už uzavřená a my jsme o tom nevěděli. Neměli jsme žádnou možnost se to dozvědět. Dougovo rádio bylo totiž také 11

rozbité.

„Myslím, že poznávám okolí,“ řekl Red, rázně si čistící výhled z okna. „Poslouchej Dougu, támhle je okreska, která bude určitě lépe sjízdná. Zahni vlevo a vem to tamtudy. Je to stejným směrem.“

„Cóó? Jet nějakou mizernou okreskou?“ Doug zakroutil hlavou a přidal plyn. Auto těžce zareagovalo.

„Hele, poslouchej. Chlapi z okresu pracují se sněžným pluhem o mnoho rychleji než státní cesťáci. Uvidíš. Okresní cesty jsou vždy projeté dříve než státní.“

Doug se tvářil dost pochybovačně. Otočil se, aby zjistil, zda to Red na něj nehraje. Ale když jsme dorazili na křižovatku, o které Red hovořil, a malá zelená tabulka oznamovala Okresní cesta č. 6, zahnul Doug vlevo. Pneumatiky zakvílely na protest. Auto se téměř otočilo kolem své osy. Jako už vícekrát, i teď Doug zvládl řízení a my jsme směřovali na okresní silnici.

„Jsou tu samé lesy a farmy.“ Zachmuřeně jsem sledovala zasněžené borovice. Svět vypadal černobíle. Sníh zářil, jako by chtěl svou bělostí pokrýt celý svět.

„Nebude při cestě nějaké malé městečko?“ zeptala se Shannon s nadějí v hlase. Stáhla si kapucu a podrbala se v měděných vlasech.

Znovu se na sedačce zavrtěla.

„Nebude tu někde městečko s

občerstvením McDonald, co myslíte? Nebo jedna z těch originálních malých venkovských restaurací? Je mi taková zima. Jsem hrozně zkřehlá, Dougu. Úplně zkřehlá.“

„Tomu věřím. Zastavím a namasíruju tě,“ řekl a hodil po ní ďábelským pohledem.

„Myslím to vážně,“ protestovala Shannon.

Stále jsem koukala postranním okénkem a přemýšlela o tom, jak ze světa zmizely všechny barvy. Když jsem se znovu podívala dopředu, zahlédla jsem náklaďák, který se řítil rovnou na nás. Byl to ohromný červený, supící kolos. Jel rychle vzdor chumelenici.

Najednou jsem měla pocit, jako by se všechno odehrávalo ve zpomaleném filmu.

Náklaďák troubil. Zvuk houkačky tlumila chumelenice.

Řítil se rovnou na nás.

Cesta byla úzká, příliš úzká na to, abychom se jeden druhému 12

vyhnuli. Doug dupl na brzdy. Nebylo to zrovna to nejchytřejší.

Klouzali jsme náklaďáku rovnou do dráhy.

Zavřela jsem oči.

Znovu jsem slyšela jeho troubení. Tentokrát mnohem hlasitěji.

Zvuk byl ohlušující. Rozklepala jsem se. Sevřela jsem sedačku, na které seděla Shannon a připravila se na nejhorší.

Až do morku kostí jsem cítila burácení míjejícího náklaďáku.

„V pořádku!“ zaječel Doug šťastně. „Dokázali jsme to!“ vřískla jsem víc překvapená než ostatní.

„A od teď jedeme klidně,“ prohlásil Doug a vesele se zašklebil.

Auto ujelo pár yardů, zabafalo, zastavilo a pak zhaslo docela.

13

III.

Nikdo se ani nepohnul. Nikdo nepromluvil. A pak jsme začali mluvit všichni najednou.

„Benzínu je tam dost,“ zkontroloval Doug ukazatel na palubní desce. „Takže bychom se měli znovu rozjet.“

„Nech mě to zkusit,“ vmísil se Red, který strčil hlavu mezi přední sedadla a prohlížel si kontrolky.

„Vylezu ven a podívám se pod kapotu, jestli to nevyplivlo úplně.

Opravdu autům dost rozumím.“

„Hele, uklidni se, chlapče. Vím, co dělám,“ odsekl Doug Redovi rozzlobeně.

Red sklouzl zpět na své místo. „Jenom jsem chtěl pomoct, šéfe!“

„Pomůžeš nám, když budeš ticho!“ usadil ho Doug.

„Dougu – venku se ochladilo,“ řekla Shannon a prudce odstrčila jeho paži. „Nevybíjej si na Redovi vztek.“

Doug býval vznětlivý, ale teď to přehnal víc než obvykle. Přece ho nikdo z ničeho neobviňoval!

„Takhle se nedostanu domů nikdy. Nikdy!“ rozplakala se Shannon. Naklonila jsem se k ní a pohladila ji po rameni. Snažila jsem se ji uklidnit. Překvapilo mě, jak se celá chvěla.

Doug otočil klíčkem v zapalování. Ozval se hlasitý chrchlavý zvuk. Motor zakašlal jednou, dvakrát – a pak naskočil. Burácení startujícího auta byl jeden z nejhezčích zvuků, které jsem kdy slyšela. „Neměli bychom se trochu přiobléknout?“ navrhla jsem.

„Nechci znovu zastavovat,“ řekl stále podrážděný Doug s pohledem upřeným na cestu. „Navíc mám strach, že kdybych ti vyhověl, určitě by se ti v hlavě vylíhl brzy nějaký další vrtoch.“

14

„Podívej se na teploměr,“ upozornil ho Red. Jeho chlapecký obličej přitom přelétl starostlivý mrak. „Motor je přehřátý. V tom je ten problém.“

„Díky za brilantní analýzu, pane opraváři,“ hodil Doug k Redovi jízlivou poznámku.

„Přehřátý? Jak se může v téhle zimě něco přehřát?!“ podivila se Shannon.

„Nic s tím teď nemůžeme dělat,“ oznámil Red. Dougovo nepřátelství dokonale ignoroval.

„Musíme dojet do města,“ naléhala Shannon se zděšením v hlase.

Obloha potemněla. Sníh stále padal, obrovské vločky vířily všemi směry. Silný vítr je neustále proháněl. Nic jsem neviděla, až teď vysoké štíhlé borovice. Ty bíle oděné stromy jako by dokázaly odolat úplně všemu. Auto znovu zakašlalo. Doug přidal plyn.

„Myslím, že jsem to s tou silnicí špatně odhadl,“ řekl Red.

Pokukoval z okna, rukama si přitom protíral pod brýlemi oči. „Není vůbec lepší než státní silnice.“

„Alespoň jsme venku z hor,“ pokusila jsem se zvrátit tísnivou situaci.

„Ale nejsme nikde!“ zaprotestovala Shannon. „Nikde!“

„Počkej chvilku!“ vykřikl Red. Jeho neočekávané vzrušení nás všechny překvapilo. „Támhle nahoře v lesích je barák. Možná, že bychom se tam mohli zastavit.“

„Cóó? Ale my máme jet domů,“ upozornil ho Doug. Zabrzdil.

Motor nechal běžet.

„V tomhle autě nemůžeme jet dál,“ držel se Red reálné situace.

Jeho oči pronikavě zkoumaly les. „Zůstaneme tu viset. Jestli nic neuděláme, mohli bychom tu opravdu zmrznout.“

„Já už jsem zmrzla,“ konstatovala Shannon a pokoušela se třít si kotníky nohou.

„Red má pravdu,“ přisvědčila jsem. „Brzo bude úplně tma. Nechci uváznout na téhle opuštěné silnici bez topení, jídla, bez ničeho.“

Otočila jsem se na Reda. „Kde je ten dům?“

„Támhle nahoře.“ Ukázal prstem. Nízký kopec byl porostlý stromy. Nic jiného kromě sněhu jsem ze svého místa neviděla.

Překvapilo mě, že Red na takovou dálku něco vidí.

15

„Je tam nahoře, na kopci. Vypadá jako lyžařská chata nebo něco podobného. Je opravdu veliký. Možná, že budou mít dost pokojů a vezmou nás na noc.“

„A budou mít telefon,“ pronesla jsem dychtivě. „Musíme zavolat rodičům a říci jim, kde jsme.“

„Jsem ztracená,“ zachmuřila se Shannon. „Můj život skončil.“

„Jsi si tak jistý, že ten, kdo tam nahoře bydlí, nás vezme?“ zeptal se Doug Reda. Byla to víc výzva než otázka.

„Tady v okolí jsou lidé velmi pohostinní,“ odpověděl Red. „Říkal jsem ti, že odsud pocházím. Už jako k malému klukovi se tady ke mně všichni chovali přátelsky. Ne jako lidé ve městě. Nikdo by nás v takové bouři neodmítl.“

„Já myslím, že stojí zato to zkusit,“ přidala jsem se trochu nejisté k Redovi.

„Jó? Tak jdem na to,“ řekl Doug. Zmuchlaným hadrem otíral zevnitř okenní skla. „Klidně ale mohu pokračovat v jízdě. Pokud jde o mne, není to žádná dřina. Ale vidím, že vy jste, mládeži, unaveni. I když musím říci, že jestli tu má někdo nárok na odpočinek, pak je to tohle auto.“ Z nějakého důvodu jsem si vzpomněla na Randyho.

Doufám, že si užívá při basketbalovém zápase v bezpečí a klidu domova, pomyslela jsem si rozzlobeně. Slíbila jsem si, že se s ním už nikdy nesejdu. Ale zároveň jsem doufala, že zavolá k nám, bude zvědavý, jak jsem se měla, a bude mít strach, proč ještě nejsem doma.

Bude se bát společně s mými rodiči… Podívala jsem se na hodinky. Bylo půl páté. Ještě by měli být klidní. Alespoň příštích pár hodin. Snad se mi podaří jim do té doby zavolat a říci jim o bouřce.

„Zaparkuj na kraji cesty,“ ukázal Red Dougovi. „Necháme tu věci, vezmeme si jen tašky. Do toho domu můžeme dojít pěšky.“

„Myslím, že tu auto bude v bezpečí,“ řekl Doug a vypnul motor.

„Udělej s tím cokoli, jenom to nezamykej,“ upozornil ho vystupující Red. „Zámky zamrznou a už je pak nikdy neotevřeš.“

Nasadil si modrou vlněnou lyžařskou čepici a s pohledem upřeným na kopec si protáhl ruce i nohy. Nemohla jsem se dočkat, až to udělám také. I když to nebyly ani celé dvě hodiny, měla jsem pocit, jako bychom byli v autě zavřeni celé měsíce. Vylezla jsem ven a 16

podívala se vzhůru. Mezi borovicemi se rýsoval dům.

Z kamenného komína se vznášel kouř. „Máš orlí zrak,“ poplácala jsem Reda po zádech.

Otočil se a zazubil se na mě. Když se takhle zasmál, byl opravdu přitažlivý. Obrátila jsem se na Douga, který pomáhal Shannon z auta.

Jednou ruku ji přitom objal kolem pasu a druhou zavřel dveře.

„Vraždila bych pro šálek kávy,“ řekla třesoucí se Shannon.

Sníh se nám usazoval na čepicích, kapucách a bundách, když jsme vytahovali tašky z kufru. Obloha potemněla úplně. Vítr byl podstatně mrazivější, než se nám při jízdě zdálo.

„Udělala by nám dobře horká koupel,“ naladila jsem Shannon.

„Máš pravdu!“ zvolala. „Pojď, jdeme do toho baráku.“

Doug přibouchl kufr. Všichni čtyři jsme se vydali přímo na kopec po široké cestě, vinoucí se mezi stromy.

Zapadali jsme do sněhu až po holínky. Blíž k vrcholku byly závěje stále hlubší. Trvalo nám dost dlouho, než jsme ten kopec zdolali.

Byli jsme rádi, že jsme venku z auta – s vyhřátým domem v dohledu – a nevnímali jsme zimu, sníh, ani fičící vítr. Byli jsme jen pár metrů od verandy, když mě přepadl jakýsi nevysvětlitelný pocit hrůzy. Najednou jsem se roztřásla – ne z chladu – rozklepala jsem se strachy. Ale snažila jsem se nebrat ten náhlý zmatek na vědomí. Na návrat už stejně bylo příliš pozdě.

Kromě toho by bylo pošetilé hledat teď nějaké souvislosti nevysvětlitelného pocitu paniky. Nemám pravdu?

17

IV.

Chvěla jsem se od chvíle, co jsme se vyšplhali na ten kopec. Celým tělem mi pronikal chlad. Sníh mi promáčel boty, nohy jsem měla vlhké a studené.

Doug hlasitě zaklepal na dveře. Red dupal po podlaze verandy, oklepával si z podrážek sníh. Povzbudivě se na mě usmál. Určitě jsem vypadala dost žalostně.

Doug znovu zaklepal. Shannon, schovaná v dlouhé lyžařské bundě, si k přitiskla ruce k tělu, snad pro větší pocit tepla. Ale třásla se také.

Kolem domu fičel vítr, ženoucí s sebou mokrý sníh. Promnula jsem si nos. Nic jsem necítila. Byl úplně ztuhlý mrazem.

Nikde nikdo, pomyslela jsem si. Z domu se přece jenom ozvaly kroky, byly stále hlasitější, až nakonec kdosi rázně otevřel.

„Kdo jste?“ Muž byl naší přítomností očividně překvapen.

Byl vysoký, ramenatý. Měl řídké kaštanové vlasy, které rozhodně nedělaly dojem přílišné péče, a krátký hnědý plnovous. Na sobě měl červenou flanelovou košili a vytahané modré džíny se záplatou na koleně.

„No, to bych rád viděl, jaké auto sem vyjelo!“ zahřměl, když si nás prohlédl.

„Naše auto –“ začal Doug. „Víte, bouřka –“

Doug nemohl zimou ani pořádně promluvit.

„Dobrá, pojďte. Sem si dejte věci,“ řekl muž hlubokým hlasem.

„Rychle, jste celí zmrzlí.“

Tlačili jsme se dopředu, při tom jsme naráželi jeden do druhého, nedočkaví být uvnitř. Sotva jsme se dostali přes práh, muž bouchl 18

dveřmi a zamkl.

Dost dlouho jsem se dívala jen do bělostného sněhu, a proto mi chvilku trvalo, než jsem se v pokoji rozkoukala. Nic úchvatného tam nebylo. Jenom jeden ohromný obývací pokoj se švestkově modrým stropem a velkým skleněným vikýřem, který propouštěl trochu světla. U jedné zdi byl dvoupodlažní ochoz, jakýsi balkón, na druhé straně stál velký kamenný krb, kde hořelo několik hlasitě praskajících špalků, měnících se ve vysoké oranžové plameny.

Nikdy jsem nebyla v životě tak Šťastná, když jsem viděla oheň!

„Hu! Jde z vás zima, mládeži,“ řekl muž. „Zujte si ty mokré boty, bundy si dejte tam,“ ukázal prstem k přístěnku po levé straně „A pojďte se zahřát k ohni.“

Poslušně jsme se drželi jeho instrukcí.

„Evo! Evo!“ pokřikoval. „Pojď sem, holka. Máme nečekanou společnost.“

„Jedeme domů, ale v téhle bouřce nemůžeme pokračovat.“ Doug dokončil vysvětlení a svlékal si rukavice i boty.

„Máme v autě rozbité topení a –“

„Pojďte. Ohřejte si ty svoje zmrzlé zadky tady u ohně,“ přerušil ho muž. Pomáhal přitom Shannon z bundy. „Vy jste hezká,“ řekl jí.

„Mám rád zrzky.“

Všimla jsem si, jak se Doug kysele zatvářil. Nikdy se mu nelíbilo, když si někdo Shannon tímto způsobem všímal.

„Nechceme se vnucovat,“ poznamenal Red a střásal si sníh z vlasů.

„Hele, žádný problém,“ řekl muž. „Máme s Evou dost pokojů.

Než se tu

postavila nová silnice, využíval se tenhle barák jako lyžařská chata. Vy jste vítáni a bouřku tu samozřejmě přečkáte.“

„Díky,“ zareagovala Shannon. „Myslím, že bych bývala v tom ledovém autě nevydržela už ani minutu.“

„Já jsem Lou,“ představil se muž. „Lou Hitchcock. Odkud jste, mládeži?“

„Ze Shadyside,“ odpověděla jsem a zkoumala své vlněné ponožky. Byly úplně promočené. „Kromě Reda.“

„Jsem z Brocktonu,“ vysvětlil Red, stojící u dlouhé kožené 19

sedačky. „Jedu stopem. S nimi jsem se setkal na Pineview.“

„Ta lyžařská chata?“ zeptal se Lou. Zavalitýma rukama si probíral plnovous.

Než Red odpověděl, přišla do pokoje mladá žena. Do utěrky si utírala štíhlé ruce. „Hele, to je její výsost!“ Lou se usmál. „Ale jinak

– moje lepší polovička Eva.“

Pozdravili jsme. Vypadala mladší než Lou. Mohlo jí být tak pětadvacet. Měla velice pěkné kudrnaté vlasy, které se zdály být odbarvené, za brýlemi s kovovými obroučkami schovávala modré oči. Vypadala jako drobounká verze svého hromotluckého manžela.

Na sobě měla také červenou flanelovou košili, dlouhé, rovné manšestrové kalhoty a hnědé pracovní boty.

„Dnes jsem tedy určitě nečekala návštěvu,“ řekla překvapeně.

Měla tenký hlásek. Když jsem jí vedle Loua viděla, napadlo mě přirovnání k myši a medvědovi.

Představili jsme se. Nejprve Evě a pak jejímu muži, který trval na silném potřesení našich ještě zmrzlých rukou.

„Tyhle blázni jeli v tom nečase. Takový nerozum,“ zahromoval.

„Asi nevěděli, že jsou cesty uzavřené. Říkal jsem jim, že sice není tohle to pravé místo, které asi hledali, ale pohodlí jim tady můžeme také nabídnout.“

Evě se v obličeji objevil znepokojený výraz, ale neřekla nic. Měla jsem dojem, že není příliš nadšená nenadálou přítomností čtyř cizích puberťáků. Cítila jsem to. Kupodivu nám ale oznámila: „Půjdu postavit na kávu. Vypadáte zmrzle.“

Posadila jsem se na obrovskou bílou, chlupatou houni, položenou před sedačkou, nohy jsem si natáhla k ohni. Páni, to byl skvělý pocit!

Podívala jsem se na Shannon, která se krčila vedle Douga na konci dlouhé pohovky. Dokonce na tváři vykouzlila úsměv, první od té doby, co jsme odjeli z Pineview.

„Hele, podívejte na ten sníh!“ zvolal Lou zvučným hlasem, jako by poháněl voraře a přecházel při tom kolem nás sem tam.

„Poslouchejte ten vítr. Některé závěje jsou šest stop hluboké!

Neuvěřitelné!“

Zastavil se před Shannon. „Nejsi špatná, dítě. Zmínil jsem se, že mám rád právě zrzky?“

20

Nemohu říci, zda se Shannon začervenala nebo byla stále rudá od mrazu, ale vypadala pěkně naštvaně. Lou na ni skutečně čučel!

Modlila jsem se, aby to Doug přešel a schoval si svůj temperament na jindy. Koneckonců nás ti lidé pozvali na noc. Na chvilku jsem vypla svůj zmrzlý mozek.

Upřeně jsem se zahleděla do oranžových plamenů jako hypnotizovaná. Ostatní v pokoji na chvíli zmizeli. Myslím, že jsem byla vyčerpaná právě z té dlouhé, hrozné jízdy. Nemyslela jsem teď vůbec na nic a ponořila se do tepla plápolajících plamenů. Když jsem se probrala z toho příjemného omámení, vzpomněla jsem si na rodiče. „Máte telefon?“ zeptala jsem se Loua, který seděl v odřeném koženém křesle a listoval nějakým časopisem.

„Ježíši, no jo! Mí rodiče!“ vylétla Shannon z pohovky. „Co jim řeknu? Na celý zbytek života to mám spočítané.“

„Neboj se. Něco vymyslíme,“ uklidňoval ji Doug. Objal ji kolem ramen a přitáhl k sobě.

Lou ukázal prstem k nízkému stolku. „Telefon je tamhle. Zkuste to. Linky byly ráno přerušené, ale možná, že je to už v pořádku.“

Doug, Shannon a já jsme se hrnuli k telefonu. Doug došel ke stolku první. Zvedl sluchátko a poslouchal. „Praská v tom, ale myslím, že funguje,“ řekl. Začal vytáčet číslo svých rodičů.

Otočila jsem se k ohni. Red se rozvaloval v sedačce s hlavou položenou na opěradle. „Nebudeš volat domů?“ zeptala jsem se.

„To může počkat,“ odpověděl. „Nečekají mě, až uprostřed týdne, proto se nebudou bát.“ Zvedl kolena, natáhl je dopředu, a vytáhl si ponožky. Jedna měla na palci obrovskou díru.

„Neslyším příliš dobře!“ hulákal Doug do telefonu. Ujišťoval svou mámu, že je v pořádku.

Shannon volala po něm. Slyšela jsem, jak se na ni rodiče zlobí.

Eva přišla s velkou konvicí kávy a s bochníkem banánového mazance. Nepamatuji se, že by mi někdy tolik zavoněla káva a že bych byla tak vyhladovělá.

Teď jsem se dostala k telefonu já. Na lince to strašně praskalo, sotva jsem zaslechla tón. Zněl na milióny mil daleko.

„Dovolali jste se k Munroesovým,“ i přes šumot donesl se ke mně matčin hlas. „Lituji, ale momentálně není nikdo přítomen…“

21

„Nechce se mi tomu věřit,“ řekla jsem Shannon. „Nikdo není doma, je zapnutý záznamník.“ Pokrčila rameny: „Možná, že v Shadyside tolik nesněží.“

Počkala jsem na pípnutí a nechala vzkaz. Snažila jsem se při tom překřičet rušivé zvuky na lince. Když jsem zavěsila, byla jsem dost skleslá. Chtěla jsem s nimi mluvit. Slyšet jejich hlasy.

V neděli večer bývali obvykle doma. Měla jsem nepříjemný pocit, že se jim přihodilo něco zlého. To se mi stává často. Jsem prostě úzkostlivá, to je vše. Nemohu si pomoci.

Vím, je to dětinské. Ale byla jsem kdesi v cizím domě, dvě stě mil od domova. Dokonce jsem ani nevěděla, kde přesně jsem. K tomu ještě uprostřed nejhorší sněhové bouře, jakou jsem kdy zažila. A právě proto jsem chtěla mluvit s mamkou nebo taťkou. Říci jim, co se stalo. Cítila jsem se podvedená a opuštěná.

Banánový mazanec a káva mě povzbudily. Asi jsme byli hladoví všichni, ale nikdo to nepřiznal. Zhltli jsme mazanec a Eva přinesla další. Naložili jsme s ním stejně…

„Je to od vás opravdu hezké, že jste nás přijali, Lou,“ poznamenal Red, stále rozvalený v sedačce. Shannon a Doug seděli v objetí na jejím druhém konci. Vrátila jsem se na chlupatou houni před ohněm.

„To nestojí za řeč.“ Lou položil časopis, kterým listoval. Všimla jsem si, že to byl katalog zbraní. Můj pohled mu neušel.

„Rádi lovíte?“ zeptal se.

„Samozřejmě,“ odpověděl Doug nadšeně.

„Můj otec mě bere

pokaždé na lov. Miluji to.“

Lou se z nějakého důvodu zasmál. Jeho tmavé oči zářily. Ukázal nad krb na dvě jelení hlavy, zavěšené na kamenném komíně krbu.

Předtím jsem si jich nevšimla. Asi jsem byla příliš oslněna ohněm.

„Vidíte ty krasavce? Ulovil jsem je oba jednou ráno minulý podzim.“ Zvedl ruce a pomyslně na jelení hlavy zamířil.

Shannon se ušklíbla.

Lou se znovu zasmál. „Není nad lov.“ Zadíval se upřeně na Shannon. „Nechápu, proč jste se tak odmítavě zatvářila, mladá dámo? Je to sport pro opravdové chlapy.“

„Přesně tak. To říká můj otec taky,“ pokývl Doug souhlasně hlavou. „Když jsme venku, dovoluje mi střílet ze své lovecké pušky.

22

Má pěkné silnou ránu, ale zvládám ji.“

No jasně. Lov je přece tvoje láska, Dougu. Uvažovala jsem. Doug byl vlastně docela dobrý kluk. V tuto chvíli vypadal dokonce skvěle, tmavé vlasy se mu leskly, ve tváři se mu usadil bezelstný úsměv a kolem očí se mu stáhly vějířky drobounkých vrásek. Měl smysl pro humor i to ostatní. Ale ten chlap vedle něj mě úplně odrovnal.

Lou si Douga zkoumavě prohlížel, jako by odhadoval, co se v něm skrývá. „Takže umíš manipulovat se zbraněmi?“ Doug přikývl a pohlédl zpět na Loua. V jeho pohledu bylo znát, že přijímá výzvu.

Prosím tě, prosím tě, Dougu, říkala jsem si v duchu. Nesnaž se tomu chlapovi něco dokazovat. Lou vypadá pěkně mazaně.

Pozorovala jsem Loua, jak přechází ke skleněné vitríně plné zbraní. Doug a Red ho následovali. Pohlédla jsem na Shannon, ale ta si prohlížela jelení hlavy.

„Podívejte se na tu krásu,“ řekl Lou a podal Dougovi velký revolver. Ten si ho vzal a uznale obdivoval. „A vidíš tu loveckou ručnici? Naprosto perfektní!“ nadšeně horlil dál.

„Pěkná,“ přikývl Doug. „Opravdu překrásná.“ Zamířil na jelení hlavy a předstíral, že střílí.

„Ouha! Opatrně. Všechno je nabité,“ upozornil ho Lou. Uložil ručnici zpět do vitríny a zavřel skleněná dvířka. „Pro každý případ.“

Pro jaký případ? Podivila jsem se.

„Nikdy nemůžete být dost opatrní při zacházení se zbraněmi,“

varoval Lou a následoval oba kluky zpět k ohni.

„Něco vám povím. Ten starý brach, kterého jsem dobře znal, se jmenoval Harve. Harve Dawkins. Rád lovil ve sněhových vánicích.

Bláznivý osel. Vsadím se s vámi, že by vyrazil ven i dneska. Jako by si o něco koledoval.“

„Co lovil? Sněžné muže?“ Red se svému vtipu pisklavě zasmál.

„Ne. Vysokou,“ odpověděl Lou vážně. „Vždycky říkal, že vidí srnce ve sněhu lépe. Nemohli se tak dobře skrýt. Tak tohle říkal. Ale starý Harve udělal jednu malou chybu, víš. Asi je to jednoduché stopovat ve sněhu vysokou, ale je, sakra, mnohem těžší skrýt se sám.

Víš, o čem mluvím?“ Doug přikývl a hlasitě se zasmál. Red nasadil značně nespokojený výraz. Shannon vztekle civěla do ohně.

„No, myslím, že jste si už konec domysleli,“ řekl Lou a pohupoval 23

se přitom v kolenou do tempa řeči. „Ano, ano. Tak to bylo. Chudák Harve měl hlavu provrtanou nějakým bláznivým lovcem.“

Lou pohodil hlavou a zasmál se. Doug se k němu připojil. Red se na mě podíval a obrátil oči, jako by chtěl říci, co je to za divné lidi.

Neshledávala jsem na tom nic k smíchu. „Ten Harve byl váš přítel?“

zeptala jsem se.

„Jo,“ přisvědčil Lou. „V y t omu věříte? Myslím jako té bláznivé hlouposti?“

Jaká příšerná historka, zauvažovala jsem. Prohlížela jsem si Louovu střeleckou vitrínu a najednou jsem znovu pocítila mrazení.

Red po mně stále pokukoval. Asi mi četl myšlenky. Doug pokyvoval hlavou s širokým úsměvem na tváři. Otočil se zpět k Shannon.

„Možná, že bychom si mohli jít později všichni zalovit, co říkáte?“ zeptal se Lou. Díval se přitom na Reda.

„To nejde,“ odpověděl Red ostře.

„Zůstanu tady u ohně.

Nemůžete po mně chtít, abych šel na procházku v takovém nečase.“

Lou se ušklíbl. Jak se zdálo, Redova odpověď ho nepotěšila.

Navzdory ohni jsem opět pocítila mrazení. Mrazení a velké znepokojení. Možná, že to bylo právě tím dlouhým dnem. Možná, že to byly zbraně a Louův příběh, způsob, jakým jej podal, přestože byl zavražděn jeho přítel.

Vstala jsem a přešla k velkému oknu, které bylo téměř zaváté bělostnou sněhovou vrstvou. V tmavé noci bez přestání naříkal vítr, rozmetávající velké, třpytivé vločky.

Nesmím se tak vyplašit Louovými řečmi, řekla jsem si. Nic se neděje. Koneckonců to bylo od něho hezké, že nás sem vzal.

Plísnila jsem se za své snobství. Nejsi zvyklá na lidi, jako je on, Ariel. Proto ti jeho chování připadá přinejmenším podivné. Vždyť se teď právě snaží být přátelský. Není z nás asi také příliš nadšený. To je vše.

Odvrátila jsem se od okna a přešla do kuchyně. Byla velká, teplá a plná vůně jablek a skořice. Vypadala jako kuchyně v pravé lyžařské chatě, s dřevěným obložením a trámy na stropě. U jedné zdi stál velký staromódní sporák. Na něm se v měděném hrnci cosi vařilo.

Byl tam také pohodlný jídelní kout s dlouhým dřevěným stolem, na 24

třech zdech dřevěné skříňky a velké okno, zatažené záclonou.

Eva byla zabraná do umývání šálků od kávy. „Ahoj,“ pozdravila jsem nejisté. Můj hlas ji překvapil. Zřejmě o něčem přemýšlela.

Podívala se na mě pře obroučky brýlí. „Promiň. Zapomněla jsem, jak se jmenuješ.“ Lehce se při těch slovech začervenala.

„Ariel,“ napověděla jsem jí. „Omlouvám se, že vás vyrušuji, ale mohla bych dostat hrnek čaje? Ráda si ho udělám.“

„Žádný problém,“ odpověděla a opláchla si ruce.

„Teď se

podíváme…“ Prošla kolem mně a otevřela jednu ze skříněk. Stoupla si na špičky a začala prohledávat obsah všech přihrádek. Čaj nikde.

„Mohu vám pomoci?“ nabídla jsem se. „Ne, najdu to.“ Zavřela dvířka jedné skříňky a otevřela druhou.

Trochu jsem se zarazila. Vždyť to bylo krajně podivné. Eva přece byla ve své kuchyni. Tak jak to, že nevěděla, kde má čaj?

Co jsem v tom všem vlastně hledala?

Nebo to bylo opravdu hodně neobvyklé?

„T e n L o u – nikdy nic nevrátí zpět na místo,“ ozvala se Eva nečekaně, jako by mi četla myšlenky. „No konečně. Tady je.“ Hrábla do vrchní poličky a vytáhla balíček čajových sáčků.

„Earl Grey, bude ti vyhovovat?“

„Ano, fajn.“ Přidala jsem vřelý úsměv, ale ona se mému pohledu vyhnula a rychle prošla k pultu uprostřed kuchyně. Odhadovala jsem, že je velmi plachá. Posadila jsem se na lavici u kuchyňského stolu a sledovala ji. „Je to velký dům,“ snažila jsem se navázat rozhovor.

Neotočila se, jen neurčitě pokrčila rameny: „Je velký a všude to v něm profukuje.“ Stěží jsem ji zaslechla.

Vtom se objevil Doug. Byla jsem ráda, že ho vidím. Konverzace s Evou moc úspěšná nebyla. „Co se děje?“ zeptal se. „Byl jsem zvědavý, kam jsi zmizela?“

„No vidíš a našel jsi mě,“ usmála jsem se. „Poprosila jsem o šálek čaje.“

„Musím odběhnout na chvíli nahoru,“ přerušila mě Eva.

Flanelovou košili si přehrnula přes kalhoty. „Jenom slej vodu, až se začne vařit.“

Poděkovala jsem a podívala se na Douga. Eva tiše odešla.

„Je tak jemná,“ poznamenal Doug. „Ona a Lou jsou kouzelný pár, 25

nemyslíš?“

„Myslím,“ odpověděla jsem.

Chtěla jsem ještě něco dodat – ale neřekla jsem nic. Přímo za námi se ozval štěkavý výstřel. Oba jsme překvapeně vykřikli.

26

V.

„Co to bylo?“ zeptala jsem se zděšeně. Srdce mi bušilo. Na zlomek vteřiny ztuhl Doug stejně jako já. Ale pak se rychle vzpamatoval.

„Znělo to jako –“

Podíval se na podlahu za kuchyňským stolem. Otočila jsem se stejným směrem. „Proboha!“

To, co jsme slyšeli, nebyl výstřel. Bylo to cvaknutí pasti na myši.

V pasti bojovala o život mrňavá hnědá myš. Kovové pero jí sevřelo krk. Malá černá očka se jí docela vyboulila. Drobounké nožičky bezmocně škrábaly po dřevěné části pasti. A pak se najednou zastavily.

Odvrátila jsem se. „To je strašné,“ ulevila jsem si. „Ale myslím, že by bylo mnohem horší vstoupit do pasti, jako je tahle, a vědět, že jdeš rovnou do náruče smrti.“

Doug se zasmál. „Jo. Mně to připadá spíš jako kocovina,“ řekl.

Přešel do rohu, shýbl se a zvedl past s lapenou myší.

„Je libo k čaji zákusek?“

„Fuj. Jsi nechutný,“ s odporem jsem se odvrátila. „Jsi dokonale necitlivý tupec!“

Ještě víc se zašklebil. Šel ke dřezu, otevřel skříňku pod ním a hodil mrtvé zvířátko do koše na smetí. „Asi nejsem tak citlivý jako ty, Ariel. Nikdo není.“

Znala jsem Douga od třetí třídy, tedy mnohem déle než Shannon.

Byli jsme jako bratr a sestra, proto jsme si mohli dovolit říkat jeden druhému i nepříjemné věci.

„Nemám na vybranou. Musím být citlivá,“ povzdechla jsem.

„Myslím, že mi rodiče dali jméno podle Shakespeara.“

27

„Ty se jmenuješ Shakespeare?“

Tak tento vtip nás provází pořád. Prožili jsme ho snad miliónkrát, ale oba jsme to stále brali jako švandu. Konvice začala pískat.

Shrábla jsem si vlasy na záda a šla připravit čaj. „Jsem víla Ariel,“

řekla jsem. „Dávej si pozor, když hovoříš s vílou.“

„A co kdybych vílu prodal? Mám na to strašnou chuť.“ Hodil zpět narážku a zasmál se.

Připravila jsem šálek, nalila do něj horkou vodu a vhodila pytlík čaje. Pokukovala jsem do tmy za kuchyňským oknem. Stále silně sněžilo. Nad bělostnými čepicemi stromů se černala obloha. Silný vítr vytrvale skučel.

„Zajímalo by mě, co tě tak povzbudilo,“ zeptala jsem se s neočekávaným pocitem úzkosti. „Nikdy se odsud nedostanem.“

„Ráno bude silnice upravená,“ odvětil. „Žádný problém.“

Mohla jsem mu říci, že jeho hlas nezněl přesvědčivě, i když se o to snažil. Někdy jsem si přála, aby přestal s tím drsně mužným přístupem k věci a mluvil pravdu. Ale pak jsem si pomyslela, že by to asi nebyla ta pravá tečka za naším posezením.

„Hele, co je s tebou a Redem?“ zeptal se. Opatrně tak změnil předmět rozhovoru. Usadil se naproti mně ke stolu.

Lokla jsem si čaje a popálila si jazyk. „Co tím myslíš?“

„Nic. Pozoroval jsem, jak se na tebe kouká,“ trápil mě Doug s naprostou samozřejmostí. „Tobě se to líbí.“

„Dej mi pokoj,“ odsekla jsem. „Red je hezký kluk. Líbí se mi typy, jako je on.“

„Ten člověk spasil naše životy objevením tohohle místa,“ přihodil Doug upřímně.

Začala jsem mu přitakávat, ale byli jsme přerušeni dalším hřmotným zvukem. Tohle zcela určitě nebyl výstřel nebo cvaknutí pasti na myši. Vycházelo to z obývacího pokoje a znělo to, jako by se zřítila střecha.

Oba jsme vyskočili od stolu a pádili k ostatním. Lou stál uprostřed místnosti. S plechovkou piva v jedné ruce vypadal znepokojeně. Red a Shannon stáli u krbu. Oranžové plameny rozpálily jejich zděšené obličeje.

„Co to bylo, Lou?“ zavolala seshora Eva.

28

„Znělo to zepředu, zvenku,“ odpověděl jí Lou. Odložil pivo na servírovací stolek a pomalým, trochu nejistým krokem se blížil k předním dveřím. Tenhle efekt mělo nejspíš na svědomí několik piv.

Když otevřel velké vchodové dveře, mačkali jsme se všichni čtyři přímo za ním. Dovnitř se vehnal proud studeného vzduchu.

Lou zavrávoral zpět a přidržoval se kliky. Pak se naklonil dopředu a vykoukl na verandu. „Je to větev stromu,“ zkonstatoval a pak začal z plných plic láteřit. Otočil se k nám. Vlasy a vousy měl pokryté velkými bílými sněhovými vločkami. „Větev stromu,“ opakoval.

„Zřejmě neunesla tíhu sněhu.“

„Prosím vás, zavřete ty dveře,“ požádala ho třesoucí se Shannon.

Lou znovu vystrčil hlavu ven. Do předsíně vtrhnul další náraz ledového větru a vzal s sebou i spršku sněhu.

„Padla na střechu verandy,“ zavolal na nás Lou.

„Štěstí, že

nepřistála přímo na domě.“ Vrátil se zpět a zavřel dveře. Z hlavy si setřásl sníh.

„Pojďme to uklidit,“ navrhl Doug. „Myslím, že bych potřeboval malou rozcvičku.“ Namířil do pokoje ke kabátům.

„Díky,“ Lou se podíval tázavě na Reda. „Půjdeš také?“

„Jó. Pomůžu.“ Redův hlas zněl mnohem méně dychtivě než Dougův, který už byl oblečený a vycházel ven. Lou strhnul z věšáku u dveří kabát, navlékl si jej a nervózně zápolil se zipem.

To je divné, pomyslela jsem si. Rukávy kabátu mu totiž byly příliš krátké.

Všichni tři zmizeli za dveřmi. Já a Shannon jsme odešly do kuchyně. Nalila jsem čaj. Vzaly jsme hrnky a posadily se k ohni.

Zvenku k nám doléhaly hlasy Douga, Reda a Loua, kteří se pachtili s odstraněním větve z verandy.

„Dneska jsme zažili trochu víc vzrušení,“ povzdechla Shannon s pohledem upřeným do ohně.

„Byl to výjimečný den,“ souhlasila jsem. Z nějakého důvodu jsem si vzpomněla na Randyho. Co právě dělá? Jestlipak se o mě bojí?

Co je to bát se? ptala jsem se sama sebe. Jsem v bezpečí a teple.

Tak proč se tak také necítím?

Proč by mi také nemělo být teplo, když jsem seděla blízko u ohně a pila horký čaj?

29

„Red je opravdu hezký kluk,“ hodila po mně Shannon významným pohledem.

Pokrčila jsem rameny. „Jó. Je fajn.“

Zvenku jsme uslyšely praskot. Chlapi táhli větev z verandy.

„Myslíš, že je Lou, víš – v pořádku?“ zeptala se Shannon. Viděla jsem, že je nervózní. Pokusila jsem se ji povzbudit. „Bylo to od něj hezké, že nás sem vzal v takovém nečase,“ prohodila jsem. Moje oči znovu zabloudily k vitríně se zbraněmi. Najednou jsem si uvědomila, že přemýšlím o té hrozné historii, kterou nám Lou vyprávěl jako legrační příhodu.

O několik minut později se prudce rozlétly vchodové dveře. Doug, Red a Lou se vrátili. Tváře jim zčervenaly mrazem.

„Řekl jsem ti, abys to nechal rozlámat mně!“ ječel Lou rozzlobeně na Douga. „Máš problémy se sluchem, nebo co?“

„Příště si to můžete uklidit sám,“ odpověděl Doug. Postavil se k Louovi a vyzývavě se na něj podíval.

„Je všechno v pořádku?“ zavolala shora Eva. Udivilo mě, že nepřišla dolů a nepřipojila se k nám.

„Jó, doufám. Tady Velký střelec měl drobný problém s pochopením příkazu.“ Ostře pohlédl na Douga, který soustavně kroutil hlavou. „Ale uklidili jsme to,“ pokřikoval na Evu. Oklepal si boty od sněhu a pak si rozepnul podivně padnoucí kabát. Trochu mu v tom bránily nějaké lístky na vlek, připevněné na zipu. Když se mu to konečně podařilo, hodil kabát zpět na věšák.

„Lou a Doug jsou špatná sestava,“ pošeptala jsem Shannon. S

očima na Dougovi souhlasně přikývla. „Hlavně, když na mě Lou pořád civí jak hladový žralok,“ pošeptala mi zpět. „Víš, jak Doug žárlí.“

„Lou pije,“ špitla jsem. „Myslím, že dost. To není příznivé.“

„Měly bychom Douga zchladit,“ pokračovala Shannon. „Nebo bychom ještě mohli po večeři vypadnout.“ Šla k Dougovi, vzala ho za ruku, aby ho uklidnila.

O chvíli později se Doug a Lou zdánlivě usmířili. Všichni, kromě Evy, jsme si posedali k ohni, jedli papriky a poslouchali Loua, který obšírně vyprávěl, jak byl v mnohem horší sněhové bouři, než je tato, zavřený v kabině vleku se třemi krásnými ženami.

30

Při líčení té historky nespustil ze Shannon oči.

Pak zmizel do kuchyně. Když se vrátil, nesl si další plechovku piva. „Hele, uličníci, máte štěstí,“ oznámil nám. Postavil se před krb, červená flanelová košile mu vpředu plandala, vlasy měl ještě vlhké od sněhu a na čele rozcuchané.

„Být zastiženi takovou bouří nepovažuji za štěstí,“ ozvala se Shannon z konce sedačky.

„Jo, ale ty jsi na tak velkém lyžařském výletě poprvé, že?“

poznamenal Lou a otočil se k ohni. Vzal pohrabáč a prohrábl popel.

„Strašně rád jsem lyžoval. Hlavně před tím, než jsem potkal Evu. Ale teď jsem to neměl roky na nohou.“

To je zvláštní, pomyslela jsem si. K zipu bundy, kterou měl Lou na sobě, byly připevněné lístky na vlek. Dobře, že jsem to objevila.

Ta bunda zcela určitě není jeho.

Ale čí?

Co to dokazuje?

Proč jsem vůči všemu tak nedůvěřivá? Vyplývá to jenom z mé povahy?

Určitě tentokrát sehrála svoji roli i vyčerpanost. Nepřipouštěla jsem si to. Jenže – najednou jsem se zhroutila, najednou jsem se cítila příliš unavená, než abych mohla něco dělat.

Lou teď vyprávěl o jakémsi lyžařském výletě, který před lety absolvoval. Jeho hlas mým vědomím jen proplouval.

„A pak si ten bláznivý šašek ani ne za půl minuty zlomil nohu,“

slyšela jsem ho říkat. Další z jeho zdánlivě veselých historek!

Vzala jsem si poslední lžíci paprik, omluvila se a odnesla misku do kuchyně, kde Eva umývala nádobí. Vypadala dost nešťastně.

Chvilku jsem měla pocit, že plakala. Ale když se na mě podívala, viděla jsem, že má tvář suchou.

Poprosila jsem ji, aby mi ukázala, kde budeme spát. Odvedla mě po vrzajících dřevěných schodech nahoru. Bylo tam strašné horko.

Přes zábradlí ochozu jsem pokukovala po kamarádech dole. Shannon seděla stulená na pohovce vedle Douga. Red zrovna prohrabával oheň. Lou pokračoval v přednášce, doprovázel své vyprávění živou gestikulací s plechovkou piva v jedné ruce. Jeho hřmotný hlas se nesl až ke mně. Oči měl stále přilepené na Shannon.

31

Z ochozu mě Eva dovedla úzkou chodbou ke světlým dveřím.

„Myslím, že jsme ti dali tašku sem do toho pokoje,“ zaševelila.

Otevřela dveře a rozsvítila.

Následovala jsem ji do malé hostinské ložnice. Pokojík byl bíle vymalovaný, z okna za záclonou bylo vidět na verandu.

Stálo tam dvoulůžko, šatník a vedle něj křeslo.

„Pozor na hlavu,“ upozornila mě Eva a ukázala na skosenou část stropu.

„Ta přikrývka vypadá příjemně,“ podotkla jsem, povzbuzená pohledem na těžkou, kaštanově hnědou deku na posteli. Hned bych si pod ní vlezla a ani bych se nemusela svléknout.

„Kdybys něco potřebovala, zavolej,“ rozloučila se. Než jsem stačila poděkovat, zmizela.

Ve chvilce jsem ze sebe shodila šaty, natáhla noční košili, zhasla světlo a vklouzla pod přikrývku. Postel byla měkká a nepříliš studená. S každým mým pohybem v ní zavrzala pera. Ale byla jsem tak unavená, že jsem tomu nevěnovala pozornost.

Pod velkou, těžkou dekou jsem cítila teplo a bezpečí. S hlavou na přecpaném péřovém polštáři jsem musela v minutě usnout. Spala jsem tvrdě, beze snů. Nevím, jak dlouho.

Probudilo mě zavírání vchodových dveří. Posadila jsem se úplně bdělá a poslouchala.

Někdo buď vycházel, nebo šel dovnitř.

Srdce mi bušilo. Vylezla jsem z postele a připlížila se k oknu.

Přitiskla jsem čelo na studené sklo a podívala se na verandu.

Nikdo tam nebyl.

Stále padal sníh, ale vločky už byly teď menší. Zářil a jiskřil tak, že to zdálo až neskutečné. Chviličku jsem si myslela, že to není skutečnost, že to celé je jenom sen, ze kterého se brzy probudím a ocitnu se… kde?

Dole zavrzala prkna podlahy.

Někdo vešel dovnitř a procházel se tam.

Po špičkách jsem došla ke dveřím, otevřela je a potichu jsem se plížila chodbou k ochozu.

Oheň v krbu téměř vyhasl. Tmavě červené, žhavé uhlíky vystřelovaly a syčely mezi černajícími se stíny polen. Další hlasité 32

vrzání podlahy. Zakašlání.

Nikdo nerozsvítil.

Kdosi se rozhodl zůstat ve tmě. Chtěla jsem zavolat, ale dostala jsem strach.

Kdo sem mohl přijít uprostřed noci? A zvlášť uprostřed noci, jako je tato?

Kdo se to tu plížil, aniž by si rozsvítil?

Nadskočila jsem. Cosi bouchlo o podlahu.

Zkoušel někdo něco rozbít? Vloupal se sem někdo?

Když zhasla všechna světla, vypadal dům zvenku opuštěně. Co když se ten někdo rozhodl přečkat tu bouři a strávit noc?

Myslí mi bleskly různé představy, obrázky maskovaných mužů se zakrvácenými sekerami a motorovými pilami v rukách. Roztřásla jsem se. Bylo mi chladno, rozhodla jsem se vrátit se do tepla a bezpečí přikrývky na lůžku.

Otočila jsem se a vracela do svého pokoje.

Sáhla jsem na kliku a ztuhla. Zalapala jsem po dechu.

Kroky. Blížily se.

Kdosi vystoupil po schodech.

33

VI.

Můj první impuls byl vrhnout se do pokoje, zavřít dveře a schovat se pod přikrývku.

Ale zvědavost byla silnější než strach.

Kroky se pomalu zastavily. Dřevěné schody hlasitě zavrzaly. Stála jsem ztuhlá u dveří, srdce mi bušilo, zírala jsem do tmy, připravená utéct zpět, pokud by byl vetřelec nebezpečný.

Na schodech se objevila tmavá postava. Uvědomila jsem si, že rozčilením ani nedýchám.

Ten kdosi kráčel rychlými kroky přímo ke mně.

Pomyslela jsem na útěk. Ale vyčkávala jsem příliš dlouho. Už bylo pozdě.

Zastavil se přede mnou a naklonil se ke mně. „Rede!“ zašeptala jsem.

Pozvednul prst ke rtům. „Pššššt.“ Položil mi ruce na ramena a odvedl mě do pokoje. Zavřel za námi dveře.

„Rede, ty máš ledové ruce! Co chceš?“

Znovu mi pokynul, abych hovořila tišeji. Tápala jsem kolem dokola, než se mi podařilo najít lampičku a rozsvítit světlo. Měl na sobě bundu. Uši mu zářily červení od zimy.

„Jak to, že jsi vzhůru?“ zašeptal. Rozepnul se a svlékl.

Byla mi zima. Vlezla jsem si pod deku.

„Vzbudil jsi mě,“

zaševelila jsem. „Slyšela jsem zavírat venkovní dveře. Kde jsi byl?

Vždyť musí být po půlnoci.“

Posadil se na okraj postele a třel si ruce pro zahřátí. „Nemohl jsem spát,“ řekl. Jednou rukou si prohrábl vlnité měděné vlasy. Vypadal jako malý kluk, který něco provedl. Zjistila jsem, že mě velmi 34

přitahuje.

„Mám pokoj dole, hned vedle Loua a Evy,“ pokračoval, a nervózně při tom sledoval zavřené dveře. „Slyšel jsem je skrz zeď.

Křičeli na sebe. O něčem se dohadovali.“

„No, vždyť jsou manželé,“ podotkla jsem a přitáhla si pokrývku až k bradě. „A ti si stále vyměňují nějaké argumenty.“

„Ne jako tihle,“ trval Red na svém. „To nebyla právě hádka. To byla skutečná rvačka. Jsem přesvědčen, že ji Lou bije.“

„Jsi si jistý?“

„Jo. Slyšel jsem takové zvuky. Pak Eva vykřikla. Jenom krátce.

On něco křičel a pak všechno utichlo.“

„Utichlo? Jak to myslíš?“ zeptala jsem se roztřeseně.

„Myslím ztichlo. Už jsem je neslyšel. Žádný zvuk. To-to bylo děsivé, Ariel.“

„To je strašné. Myslíš, že je v pořádku? Lou mi nahání husí kůži.

Měli bychom odsud hned odjet! Proč se prali?“ vylítlo ze mně.

Začala jsem pociťovat paniku.

„Nevím. To jsem neslyšel.“ Postavil se a začal přecházet kolem postele. „Vlastně jsem to ani nezkoušel poslouchat. Právě jsem si chtěl jít lehnout, víš. Ale pak, když ji bil, a pak to ticho, vyděsilo mě to.“

„Co budeme dělat? Neměli bychom zavolat policii? Co myslíš?“

Točila se mi hlava. Nebyla jsem schopná rozumně uvažovat.

„Nevím. Nemyslím,“ řekl Red zamyšleně. „Možná, že šli spát.

Možná, že ji nezbil. Ale určitě byly slyšet podobné zvuky. Posadil jsem se a poslouchal. Ticho bylo horší než ta rvačka. Nemohl jsem tam zůstat sedět. Proto jsem se šel projít.“

„Nemrzne?“ zeptala jsem se.

„Není to tak hrozné,“ odpověděl a podíval se na mě. „Bylo tam vlastně docela hezky. Sníh je tak bílý, tak čistý. Vypadá to nepřirozeně. Vítr se uklidnil a je ticho. Musel jsem jít ven. Já, já myslím, že Lou je trochu cvok.“

„Příliš mnoho pil,“ poznamenala jsem.

„Myslím, že by se mohl poprat s Dougem. Celý večer ho neustále provokoval. Nemohu se dočkat, až odsud odjedeme.“ Red se posadil na kraj postele.

35

„Při nejmenším nejsme někde zavřeni v autě,“ prohodila jsem. A pak jsem dodala, „Díky tobě.“

Zdálo se, že ho to potěšilo. Usmál se na mně.

Naklonil se ke mně a začal mě líbat.

Oplatila jsem mu to.

Pevně se ke mně přitiskl a začal mě objímat.

Odtáhla jsem se.

„Ne, Rede. Nemyslím, že bychom měli…“

zašeptala jsem a srdce mi bušilo.

Vypadal zarmouceně, ale trvalo to jenom chvilku. Posadil se a potřásl hlavou: „Promiň.“

„Nepotřebuji omluvu.“ Najednou jsem se cítila jako hlupák.

„Nemyslím si, že právě teď bychom…“

„Máš pravdu,“ zadrmolil a zrudl.

Byl tak kouzelný. Chtěla jsem ho popadnout a znovu líbat. Těšila jsem se z jeho přítomnosti.

„Uvidíme se ráno,“ rozloučil se. „Jsem si jistý, že už budou cesty čisté.“ Zmizel do předsíně. Potichu za sebou zavřel dveře. Na chvíli jsem se posadila a přemýšlela o něm. Stále jsem cítila jeho rty.

Rozhodně je to opravdu pěkný chlap.

Hezčí než Randy.

Uvelebila jsem se na polštáři a zavřela oči.

Když jsem je otevřela, bylo ráno.

Probrala jsem se zmatená. Chvíli mi trvalo, než jsem si vzpomněla, kde jsem. Ucítila jsem smažící se slaninu a uvědomila jsem si, že mám hlad.

Vyhnala jsem se z teplé postele a pospíšila k mrazem ojíněnému oknu. Vykoukla jsem ven. Třpytivé sluneční paprsky mě donutily přivřít oči. Během noci přestalo sněžit, ale poryvy větru vytvářely ve vzduchu sněhové víry. O stromy se opíraly hluboké závěje a vršily hladké, zářivě bílé kopce.

Dívala jsem se před sebe, tam co včera byla cesta. Ale jediné, co jsem viděla, bylo nekonečné moře bíla. Žádná známka po jakékoli komunikaci.

V hale hlučely hlasy. Prohrabala jsem tašku a vytáhla poslední čisté oblečení. Zelené manšestrové kalhoty, tričko a silný svetr.

Vlasy jsem si sčesala do ohonu a šla na snídani. Vůně slaniny mě 36

bezpečně dovedla až do kuchyně.

„Hele, přišla Blondýna. Dobré ráno, Bystré očko!“ zavolal Lou vesele.

Stál u sporáku a dohlížel na velkou pánev plnou smažících se míchaných vajec. Měl stejnou flanelovou košili jako včera a vytahané černé kalhoty. Shannon, Doug a Red už seděli u dlouhého kuchyňského stolu. Tiše popíjeli kávu. Sluneční světlo přicházející skrz velké okno téměř oslepovalo.

„Přestalo sněžit!“ oznámila Shannon, jako bych to už nevěděla.

„Teď už by mohly být venku pluhy,“ pokračoval Lou. Pánev s vajíčky přinesl na stůl a každému nandal velkou porci jídla.

„Dej si pomerančový džus, Blondýno,“ řekl mi a pokynul ke kartónu na stole.

Poděkovala jsem mu a nalila si velkou sklenici.

„V rádiu říkali, že je na cestě další bouřka,“ zahuhlal Doug s plnou pusou. „Měli bychom vyrazit co nejrychleji.“

„Vy blázni, radši počkejte na pluhy,“ varoval nás Lou. „Nemáte na autě řetězy, že?“

„Ne,“ odpověděl Doug a natáhl se přes stůl pro další kus slaniny.

„Ovšemže ne. Ty toho moc praktického neděláš, viď? Dobrá, vezmete si je ode mne. Bez řetězů nikam nedojedete. Byl jsem brzo ráno venku. Některé závěje jsou tak velké jako já.“

„Jů,“ zajásala jsem zdvořile. Bylo to to nejlepší, co jsem mohla udělat. Můj mozek se ještě neprobudil.

Najednou jsem si uvědomila, že tam chybí Eva.

„Kde je Eva?“ zeptala jsem se.

Lou hodil do dřezu horkou pánev a nalil na ni vodu. „Dal jsem své lepší polovičce volno,“ odpověděl, aniž by se otočil. „Nechal jsem ji spát.“

Red se na mě podíval a já jsem se podívala na něj.

Obrátil se mi žaludek, když jsem si připomněla, co Red v noci slyšel. Dloubla jsem do vajíček, ale chuť byla ta tam. Byla bych ráda věděla, jestli je Eva v pořádku.

Dobrý bože, pomyslela jsem si, budeme tady možná ještě hodinu a pak ty lidi už nikdy neuvidíme.

To pomyšlení mě velmi potěšilo. V kuchyni vládla příjemná 37

atmosféra, věděli jsme, že budeme brzo na cestě domů do Shadyside.

Po snídani prošel Doug do předního pokoje pro bundu. „Kam jdeš, Velký feláhu?“ zeptal se Lou a šel za ním.

„Myslel jsem si, že bych mohl jít ven a přezkoušet auto,“

odpověděl Doug.

„Ztráta času,“ poznamenal Lou. „Můžete přece počkat, dokud nebude cesta projetá.“

„D o b r á , a le chci se podívat, jestli ten starý vrak půjde nastartovat,“ řekl Doug a nazul si boty. „Baterie je dost slabá. Musím to zkusit nastartovat.“

„Půjdu s tebou,“ nabídla jsem se. Ve skutečnosti jsem se potřebovala nadýchnout čerstvého vzduchu. „V takhle hlubokém sněhu jsem běhala naposled jako malé dítě.“

„Hele, půjdu také,“ přidal se Red a navlékl si bundu.

„Zůstanu tady,“ řekla Shannon. „Než přijde Eva, pomůžu Louovi s nádobím.“

Lou se na ni vděčně usmál. Prohrábl si oběma rukama plnovous a následoval ji zpět do kuchyně. Ve dveřích se zastavil a otočil k Dougovi: „Pořád nemohu pochopit, proč tak pospícháš,“ potřásl hlavou. „Jsi tvrdohlavý osel. Jsem rád, že nejsem tvůj otec.“

„Potěšení je i na mé straně,“ zamumlal Doug. „Chci to jen nastartovat. Nebudeme odjíždět, dokud nebude cesta protažená.“

Najednou jsem si uvědomila, že je vlastně divné, proč Lou nechce, aby Doug zkontroloval auto. Proč nás Lou zrazuje od odjezdu?

Téměř to vypadá, jako by se nás pokoušel zadržet.

Ale to byla bláznivá myšlenka.

Zabalila jsem se do modrého vlněného šátku, lyžařskou čepici jsem si stáhla přes uši a vyšla před dveře, kde na mě čekali Doug s Redem.

Když jsme scházeli dolů ze svahu, sníh nám pod nohama vůbec nekřupal. Bylo to, jako bychom se procházeli v dortovém těstě, tak byl těžký a vlhký.

„Bořím se až po kolena,“ zavolala jsem.

„Je to paráda,“ zkonstatoval Doug. Sehnul se, nabral velkou hrst sněhu a rychle uplácal kouli. Samozřejmě s ní mrštil po mně, jenže jsem se skrčila a koule mi proletěla nad hlavou, rozpadla se a tiše 38

doplachtila zpět na zem.

„Vyzkoušíme poklus,“ navrhl Red a rozběhl se. Hubené nohy mu s každým krokem podklouzávaly a bořily se, dokud nezakopl a nepřistál s nosem v největší závěji.

„To nebyl moc dobrý nápad,“ smála jsem se a podala mu ruku, aby mohl vstát. Jenže on se rozhodl jinak. Chytil mě a přitáhl k sobě.

Nečekala jsem to a spadla jsem rovnou na něj. Rychle jsem se odkutálela. Oba jsme se zachechtali a váleli se dál. Bylo to bezva.

„Hele, přestaňte bláznit,“ přerušil nás Doug znepokojeným hlasem. „Co máš za problém?“ zeptala jsem se, při tom jsem vstala a oklepala si sníh z bundy.

„Myslím to vážně,“ řekl a vydal se znovu na cestu. „Chcete se odsud dostat, ne?“

„Ne. Chci tady zůstat celý den a válet se ve sněhu,“ zareagovala jsem jízlivě. „Sníh je tak

hluboký, že je těžké se tomu ubránit,“

pokračovala jsem. Red se souhlasně zasmál.

„No tak se ubráníte,“ zakončil Doug polemiku.

Dorazili jsme na silnici.

„Zaparkovali jsme támhle v zatáčce,“ upřesnil Doug. Zaclonil si rukou oči, aby se uchránil před jiskřivě bílou září, a rozhlédl se po okolí.

Pospíchali jsme s Redem za ním.

Najednou se zastavil.

Překvapením otevřel ústa. Vypadal dost zmatené.

Podívala jsem se stejným směrem.

Silnice se jednou zatočila, pak pokračovala přímo. V ohybu byly naváté závěje.

„Ó, ne!“ vykřikla jsem, když jsem zjistila, co Doug uviděl.

Vlastně neviděl nic.

Auto bylo pryč.

39

VII.

Všichni tři jsme se zastavili a zírali na prázdnou silnici. Bylo to téměř stejné, jako když jsem civěla na prázdný arch bílého papíru, který mi s oblibou ukazoval můj otec. Poryv větru setřásl ze stromů sníh. Nebyla jsem schopná tu krásu ocenit.

V té chvíli jsem pocítila jenom strach.

Doug s Redem se rozběhli k zatáčce. Utíkala jsem za nimi. Cesta se na jedné straně svažovala do překvapivě hlubokého úvozu.

„Parkovali jsme vpravo od toho stromu,“ ukazoval Doug.

Red běžel k okraji příkopu a naklonil se dolů.

Je to jak sabotáž, pomyslela jsem si. Kdo sem mohl přijít a ukrást Dougovo auto? Hlavně v takové strašné sněhové bouři.

„Je tam!“ zaječel Red a ukazoval dolů do rokle.

Vrhli jsme se s Dougem ke kraji. Skutečně, auto leželo na boku, zpola pohřbené na dně propasti.

„Nevěřím tomu!“ Doug sevřel ruce v pěst.

„Zaparkoval jsem

daleko od kraje. Vím to.“

„Možná tudy v noci projely pluhy a strčily ho dolů,“ podotkl Red.

Doug a já jsme se otočili na cestu.

„Ne, tady žádný pluh nebyl,“ prohlásila jsem zachmuřeně. „Sníh je neporušený.“.

„Možná, že ho přes okraj shodil vítr,“ pokračoval Red zamyšleně.

Nebo mu pomohl Lou, zauvažovala jsem pro sebe. Věděla jsem, že je to hloupost. Ale nelze kontrolovat, co vás napadne. Lou se nás přece pokoušel odradit od brzkého odchodu. A pak se nám snažil rozmluvit, abychom se šli podívat na auto.

Proč?

40

Protože shodil auto do propasti?

Protože nás tam chtěl z nějakého důvodu zdržet?

Dost. Dost. Dost.

Bylo mi jasné, že musím takové myšlenky vypudit z hlavy. Ale pořád mě napadalo jedno – jsme v pasti. Jsme lapeni uprostřed neznámého prostředí. S cizími lidmi. S cizími lidmi se zbraněmi.

„Co teď? Jsme tady v pasti.“ Dougova slova zněla jako ozvěna mých myšlenek. Pro tentokrát nic rozumného nevymyslel. Vypadal zcela zničeně.

„Ne, počkej. Lou nás může odvést do města,“ přesvědčovala jsem ho a táhla jsem ho od kraje srázu. „Jsem si jistá, že si budeme moci najmout auto nebo vzít autobus, abychom se odsud dostali.“

„Auto nevypadá příliš poškozeně,“ přerušil mě Red, který se stále díval dolů. Tváře mu rudě hořely od mrazu.

„Můžeme zavolat vyprošťovací vůz. Pravděpodobně by ho mohli vytáhnout. A možná by to šlo opravit.“

Doug vypadal pochybovačně. Objala jsem ho kolem ramen.

„Pojď. Vrátíme se do domu a zavoláme. Tady nemůžeme zůstat a litovat se.“

Odcházeli jsme v tak dobré náladě. Věřili jsme, že budeme brzo na cestě domů. Ale teď jsme se vlekli zpět v zlověstném tichu.

Šla jsem se sklopenou hlavou, abych se vyhnula oslepující záři slunečních paprsků. Vzpomínala jsem na svůj útulný pokojíček doma a na to, co asi teď zrovna dělají mamka s taťkou.

Večer budu doma, říkala jsem si.

Ale nebyla jsem si jistá, jestli tomu věřím.

Lou nás ve dveřích srdečně vítal. „Hele, moji malí sněžní zajíci.

Pojďte, nachystal jsem nám něco k snědku.“ Ukázal pastičku na myši s čerstvě zabitým šedivým zvířátkem. Past toho malého chudáka chňapla přesně uprostřed.

Lou se zašklebil. „Právě lapený malý bonbónek.“

„Lou, dejte nám pokoj,“ požádal ho Red a sundal si čepici.

„To je skutečně drsné,“ přidala jsem se.

„Hele, co se stalo?“ zeptal se Lou. Pastičku schoval za záda.

„Naše auto leží na dně rokle,“ odpověděl Doug otráveně. Svlékl se a šel si odložit věci do přístěnku.

41

„Až úplně dole?“ zeptal se Lou, mizící v dalším pokoji. Zadoufala jsem, že jde vyhodit tu myš.

„Jo, právě tam. Leží na boku,“ zavolal Doug.

Najednou se na balkóně objevila Shannon, zrovna nad námi.

Rozčesávala si měděné vlasy. „Tak, jak to vypadá?“ zeptala se.

„Jsme připraveni odjet?“

„Vůbec ne!“ křikla jsem na ni s divným pocitem okolo žaludku.

„Auto je rozbité. Spadlo do rokle.“

„Co?“ zaječela Shannon.

Než jí někdo odpověděl, opět se objevil Lou, utírající si ruce do utěrky. „Jseš si jistej, že jsi zvládl zkoušku z parkování?“ zašklebil se na Douga.

„Helejte…“ Doug ten vtip neocenil. Bylo mi jasné, že by dal nejradši Louovi ránu pěstí, ale nějak se ovládl.

„Možná, že to bude možné vytáhnout. Ve městě je takový servis,“

poznamenal Lou. Hodil utěrku na sedačku, prošel k telefonu na malém stolku v rohu místnosti a začal listovat ve Zlatých stránkách.

„Nejspíš dnes pracují. Domnívám se, že nejste jediní, kteří v téhle bouřce uvízli.“ Našel číslo. Zvedl sluchátko a přiložil si je k uchu.

Z tváře mu zmizel úsměv. „Hele –“

Mačkal tlačítka na aparátu.

„Haló –“

Otočil se k nám a zamračil se.

„Co se stalo, Lou?“ zeptala jsem se, i když jsem předem znala odpověď.

„Telefon je hluchý. Myslím, že jsou přerušené linky.“

42

VIII.

Lou zaklel a práskl sluchátkem. „Nevěřím tomu!“ zařval. „Během bouřky ten telefon perfektně fungoval. A když je po všem, tak vypadne! Dává to nějaký smysl?“

Rozzlobeně zvedl aparát a hodil jím proti zdi.

„Nepřehánějte to, Lou,“ ozval se polekaný Red.

„Pravděpodobně led na telefonních drátech,“ poznamenal Doug tiše. Myslím, že byl docela potěšen, když se Lou rozčílil. Všichni jsme na něho upřeně hleděli, jak zuřivě přechází sem tam a proklíná telefon. Uvědomila jsem si, že má podezření byla nespravedlivá.

Bylo zřejmé, že Lou Dougovo auto do propasti neshodil. Kdyby nás tady chtěl Lou z nějakého důvodu držet, tak by teď nevyváděl jako šílený kvůli přerušenému telefonnímu spojení. Takové myšlenky mě ale nijak neuspokojily. Stále jsem cítila okolo žaludku svíravý pocit.

Stále jsem se cítila v pasti.

Žádné auto. Žádný telefon.

Žádná cesta domů.

Shannon si všimla, jak jsem nešťastná. Když sešla dolů, sedla si ke mně na gauč, objala mě a lehkým poklepáním a úsměvem se mě snažila uklidnit.

To je změna, pomyslela jsem si. Shannon se

mě pokouší

povzbudit. „Co vypadne příště – světla?“ pokračoval Lou v klení.

„Jedna malá sněhová bouře a všechno je v háji!“ Začal se vztekle drbat ve vousech. Vypadalo to, jako by mu k nadávání už došla slina.

„Snad najdeme nějaký způsob, jak se dostat do nejbližšího města,“

pokusila jsem se nesměle zastavit jeho přehnané zuření.

„No, pokud ti líní idioti vyčistí silnici pluhy a frézami, můžeme jet 43

do města džípem!“ připustil Lou.

Doug otevřel překvapením ústa: „Vy máte džíp?“

„Jo, ve stáji,“ odpověděl Lou.

„Ten má náhon na všechna čtyři kola, že? To by nás do města nedovezlo?“ zeptal se Doug.

„Jasně, má pravdu,“ rychle souhlasil Red.

Lou potřásl hlavou. Zvedl sluchátko, poslouchal a pak s ním znovu praštil. „Tak to pusťte z hlavy,“ odpověděl, přitom kopal do postranice koženého křesla. „Sníh je příliš hluboký. I kdybychom měli náhon na osm kol, není to nic platné. V závějích po krk bychom to nezvládli.“

„Vsadím se, že bychom to zvládli,“ trval Doug podrážděně na svém. „Džípy jsou přece vyrobeny pro takové účely.“

Lou na něho ostře pohlédl. „Pan odborník,“ zamumlal pod vousy.

„Za zkoušku by to ale stálo, nemyslíte Lou?“ zeptal se Red dychtivě. Lou si rukou prohrábl mastné vlasy: „Nevím…“

„Pojďme to zkusit!“ vmísila jsem se. „Měli bychom se dostat k telefonu a zavolat rodičům, aby věděli, co se stalo.“

„Jo. Ti budou šílet,“ připojila se Shannon.

„To bych nechtěl, aby vaše mámy šílely,“ řekl Lou dětsky tenkým hlasem. „Asi bych měl džípa přece jen raději vyzkoušet. Rádio hlásilo, že je na cestě další bouřka. Bylo by dobré vás dostat domů, dřív než to začne. A dřív než mě sníte, včetně baráku.“

„Fajn,“ vykřikla jsem nadšeně a vyskočila.

„Počkat,“ zamračil se Lou. „Nejdřív musím udělat pár věcí. Proč si nejdete mládeži zabalit, pak se můžete jít ven třeba koulovat. Budu hotový coby dup.“

„Zní to dobře,“ zajásala jsem. Byla jsem tak šťastná, že odsud brzo odjedeme.

„Pamatujte si – nejezte žlutý sníh!“ řekl Lou a zasmál se, jako by řekl něco obzvlášť vtipného.

„Je ve městě půjčovna aut?“ zeptala se Shannon.

„Jo. Myslím, že je,“ odpověděl Lou. „Jistě. Musí tam být.“ Zkusil ještě jednou telefon. Pak zaklel a odešel do kuchyně. Všichni čtyři jsme pospíchali nahoru zabalit tašky. Trvalo nám to dvě minuty.

Myslím, že jsme byli všichni stejně dychtiví odjet. Vesele jsme snesli 44

zavazadla dolů ke kuchyňským dveřím. Pak jsme si oblékli bundy a boty a šli jsme si užít sněhu, než přijde Lou. Od severu plulo pár šedivých mraků, ale větší část oblohy byla stále jasně modrá a sníh, který zasypal dvorek, krásně jiskřil.

Za domem byla stodola, stará dřevěná budova, která vypadala, že není opravovaná už nejmíň sto let. Vítr navál do šikmých krovů hluboké závěje sněhu a vytvořil tak iluzi starodávné stodoly z dobových fotografií.

Za stodolou se rozprostíralo zamrzlé jezero, rovněž zapadané sněhem.

„To je škoda, že nemáme brusle. Mohli bychom zamést sníh a zabruslit si,“ vykřikla jsem, zaskočená neuvěřitelnou krásou krajiny.

„Možná, že mají nějaké ve stodole,“ podotkl Doug a vykročil přes sníh. Boty mu v hlubokých závějích hlasitě křupaly.

„Nemáme čas na bruslení,“ volala za ním Shannon. „Nezapomněl jsi, že odsud odjíždíme?“

„Jupí,“ zajásala jsem šťastně a zatleskala.

„Uhni!“ zařval Red.

Nepochopila jsem to včas. Sněhová koule mě zasáhla do ramene.

Podívala jsem se na rozesmátého Douga.

„Prima ranec sněhu,“ hulákal.

„Uvidíme, kdo s koho!“ Nabrala jsem sníh. Koule byla pěkně mokrá. Hodila jsem jí po Dougovi. Jenže nebyla dost tvrdá, Rozpadla se dřív, než ho stačila zasáhnout.

Shannon mířila lépe. Trefila ho přímo do prsou. Doug, jako vždy klaun, se skácel pomalu do sněhu. To byla naše úloha, respektovat takové chování. Ve vteřině jsme jeden druhého bombardovali sněhovými koulemi. Protože jsme je uplácávali a házeli příliš rychle, naše ‚střely‘ zpravidla netrefily cíl. Ale přece jen – alespoň jedna z pěti zasáhla terč.

Shannon a já jsme bojovaly proti Dougovi a Redovi. Doug zpracovával železnou zásobu sněhových koulí a stavěl je před Reda.

Ten zuřivě házel a v opojení ze hry zapomněl sám uhýbat. Jedna koule ho zasáhla přímo do obličeje.

„Trefa do černého!“

Red to dostal od Shannon přímo do čela.

45

„Hele – žádné ledovky!“ zařval. Třel si jasně červené čelo.

„To není ledovka. Mám jenom obrovskou sílu!“ pokřikovala Shannon.

V dobré náladě jsme se tomu zasmáli. Vtom nás překvapil Lou, který vystrčil hlavu ze vrat stodoly. Mysleli jsme, že je v domě.

„Musel jsem udělat nějakou práci,“ zavolal na nás. „Džíp je tady.

Naložte si do něj věci. Dojdu do baráku pro klíče a můžeme vyrazit.“

Hodila jsem na Douga poslední kouli. Minula ho jenom o pár kroků. Dobrá. Dobrá. Nemám nejjistější ruku na světě. A pak, jsem vědec, ne atletka.

„Shannon a já vyhráváme!“ zaječela jsem a

rozběhla se k domu, nadšená, že odjíždíme.

„Vy vyhráváte?“ ozval se Doug.

„Čím? Větším počtem ran?“

Shannon si nabrala plnou hrst sněhu a vrazila mu jej do obličeje.

Začali spolu zápolit. Shannon podklouzly nohy a ona spadla na záda do hlubokého sněhu.

„Dobře. Dobře. Je to nerozhodně,“ řekla. Při tom se kutálela z Dougova dosahu. Ten se ji totiž pokoušel zavalit náručí sněhu.

„Pojďte. Pojedeme. Vypadá to, že se chystá další bouřka,“

upozornila jsem přátele.

Všichni se podívali vzhůru. Těžce vyhlížející tmavé mraky pokryly celou oblohu.

Najednou jsem si uvědomila, že je mi zima a jsem mokrá. Pálily mě tváře. Zkusila jsem si sáhnout na nos. Nic jsem necítila.

Popadli jsme v kuchyni tašky a odnesli je do stodoly. Uvnitř bylo trochu tepleji. Podlaha byla tvrdá, pokrytá slámou. Vzduch byl těžký a sladce voněl. Red našel vypínač a rozsvítil dlouhou zářivku, připevněnou k jednomu trámu. Jak šedomodré světlo zablikalo, objevil se před námi džíp. Nikdy jsem nebyla tolik šťastná, že vidím nějaké vozidlo, jako teď.

„Hele, koukejte – motorové sáně!“ ukázal Doug k zadní stěně stodoly.

„Zapomeň na ně,“ upozornila ho Shannon a zatahala ho za rukáv.

„Hraní skončilo, Dougu. Musíme vyrazit!“

Venku se zvedl vítr a obloha potemněla.

Když jsme se připravovali na cestu, myslela jsem, že budeme schopni se dostat do města dřív, než tu znovu zapadneme. Teď jsem 46

o tom raději neuvažovala.

Připravila jsem se, že si hodím tašku do kufru džípu, když mě cosi uhodilo do očí. „Hele, podívej se na tu poznávací značku,“ otočila jsem se k Redovi. „Je z Alabamy, ne z Vermontu.“

„Cože?“ Red se na mě tázavě podíval.

„No, proč má Lou na svém autě alabamskou značku, když bydlí ve Vermontu?“

„Spousta lidí kupuje auta z jiného státu,

aby ušetřili na

poplatcích,“ vysvětloval Red. Upřeně se na tu značku díval. „Ale máš pravdu, Ariel. Je to trochu divné.“

„Co na tom záleží?“ zeptal se Doug netrpělivě. „Pojedeme odsud pryč. To je vše, co nyní považuji za důležité.“

„Hele, tady jde Lou,“ poznamenala jsem. Sledovali jsme ho, jak pospíchá z domu s hlavou skloněnou proti větru v přiléhavé bundě, kterou si po cestě zapínal. Vešel do stodoly a oklepal si sníh z bot.

„Hu. To je zima!“

Stál ode mne dost daleko, ale přesto jsem cítila z jeho dechu pivo.

Ještě není oběd, pomyslela jsem si, a on už zase začal pít. Ale co na tom záleží? Vynadala jsem si. Za krátkou chvíli se ho zbavíme.

Nikdy ho už neuvidíme.

„V pořádku. Nastupujem,“ zavelel a otevřel dveře na řidičově straně. „Bude to pořádná tlačenice.“ Otočil se k Shannon: „Proč si nepřisedneš ke mně, holubičko?“ Viděla jsem, že toho má Doug dost.

Začal se k Louovi přibližovat. V tmavých očích se mu blýskala zuřivost.

Rychle jsem ho chytla za ruku a strhla zpět. „Dougu ne, teď musíme jet,“ zašeptala jsem.

Natočila jsem Douga k džípu a táhla ho s sebou. Nastoupili jsme.

Lou měl pravdu, že to bude trochu nepohodlné. Džíp byl jenom pro čtyři, ne pro pět lidí a spoustu tašek. Shannon ten problém vyřešila jednoduše. Sedla si vedle mne, Dougovi na klín. Nějak jsme se tam všichni vtlačili. Na nepohodlí si nikdo nestěžoval. Byli jsme moc šťastni, že odjíždíme.

„Je nás tady moc,“ poznamenal Lou, když šátral v kapse bundy po klíčcích od zapalování. „Musíme dát pozor, abychom se nepropadli až na cestu!“ Svému ubohému vtipu se smál nepříjemně dlouho, 47

plácal přitom do volantu a nestaral se o to, že nám něco slíbil. Tiše jsme čekali.

Nakonec přece jenom strčil klíček do zapalování, položil nohu na spojku, zařadil na neutrál a otočil klíčkem.

Nic.

Ticho.

„To je divné,“ zašklebil se.

„Je tam neutrál?“ zeptal se Red z předního pasažérského sedadla.

„Jo. Samozřejmé, že tam je neutrál,“ odpověděl Lou ostře. „Nejsem tak hloupý, jak si myslíš. Víš?“

„Zkuste to znovu,“ požádal Red. Zjevně ignoroval Louovu rozzlobenou odpověď.

Ten otočil klíčkem a silněji sešlápl plynový pedál. Stále nic.

Žádné zarachocení. Žádné zakašlání motoru.

Jenom ticho. Nesnesitelné, naprosté ticho.

„Nemůžete tolik přidávat plyn. Je to vstřikování paliva,“ řekl Red rychle.

„Poslouchej, ty zrzavá hlavo, ty mi nebudeš říkat, jak mám řídit vlastní auto,“ odsekl Lou.

„Možná, že se zasekla řadicí páka,“ nedal se Red vyvést z míry.

„To se někdy stává. Zkuste s tím zaviklat.“

Lou se zamračil a vztekle bouchl do volantu, ale pak postupoval dle Redovy rady.

Otočil klíčkem.

Motor zarachtal a zmlkl.

„Je to možné?“ křičel vztekle. Tupě zíral skrz sklo na stěnu stodoly. „Je to vůbec možné? Je to rozbité. Úplně rozbité!“

Zuřivě otevřel a vystoupil. Pak za sebou práskl dveřmi, odešel do domu a nechal nás sedět v tichu neužitečného džípu.

Když jsme vylezli i my, viděli jsme, že začíná znovu sněžit.

Opravdu to přišlo.

Jsme v pasti, myslela jsem si. Jsme v pasti. Ve skutečné pasti.

Tentokrát jsem už přestala doufat, že se z toho dostaneme.

48

IX.

Doug rozhrabával oheň a obracel polena. Plameny s hučením přeskakovaly. „Tohle je už lepší,“ zamumlal. V tmavě hnědých očích se mu odráželo světlo z krbu.

Shannon a já jsme stály před ohněm a hřály se. Třela jsem si nos.

Znovu jsem ho přestávala pomalu cítit.

„Kde je Red?“ zeptala se Shannon. Stála tu celá schoulená a třela si promrzlé tělo rukávy svého silného vlněného svetru.

„Je pořád v garáži,“ odpověděl Doug a opatrně položil na oheň další polínko.

„Co tam dělá?“ otázala jsem se překvapeně.

„Myslím, že spravuje ten džíp,“ Doug sebral pohrabáč a do největších plamenů strčil další kus dřeva. „Lou říká, že s tím nic nesvede. Red je přesvědčen o opaku.“

„Neměl bys mu jít pomoci?“ navrhla Shannon.

„Co tam budu dělat? O autech nic nevím,“ připustil. Položil pohrabáč, přešel k velkému oknu a vyhlédl ven. „Je to jisté, že to spadne,“ pokračoval a potřásal hlavou. „Měli bychom si pospíšit, dokud to drží alespoň takhle.“

„Mohly by tím projet sněhové pluhy?“ zeptala jsem se.

Chvíli upřeně koukal do šera. „Ne,“ odpověděl, stále k nám otočený zády.

„Možná, že pokaždé neprohrabávají tuto cestu celou,“ zamračila se Shannon.

„To tedy vypadá slibně,“ zavtipkovala jsem.

Odešla jsem od ohně a sedla si na gauč. Už mi bylo trochu tepleji.

„Ale co, do jara se odsud dostaneme,“ ve stejném tónu reagoval 49

Doug.

Přesunul se ke skleněné vitríně v rohu a s obdivem si prohlížel zbraně.

„Máš příšerný smysl pro humor,“ zamumlala Shannon.

„Dobře. A co máme dělat?“ vybuchl Doug. „Sehnat letadlo?

Chceš domů doletět? Zkusili jsme všechno, nebo ne?“

„Přestaň křičet,“ řekla Shannon znechuceně. „Nesnáším, když takhle řveš.“

„Já jsem neječel. Jenom nevidím důvod, proč bys mi to měla ztěžovat,“ vysvětlil Doug, který stále zkoumal arzenál pána domu.

„Možná, že bys raději trávila svůj čas s Louem. Myslím, že vy dva tvoříte ohromný pár.“ Začalo být pěkně dusno. „Hele, zrovna jsem si na něco vzpomněla,“ vmísila jsem se do hovoru. Natáhla jsem se přitom na gauč, abych urovnala i své myšlenky.

Shannon a Doug, připraveni vyhrotit hádku, se místo toho ke mně otočili.

„A co motorové sáně?“ upozornila jsem je. „Vždyť víte, jedny jsme viděli ve stodole. Někdo by mohl dojet do města, zavolat rodičům a zajistit nám pomoc.“

„Nikterak, dítě,“ ozval se hlas za mnou.

Otočila jsem se. Lou přišel z kuchyně. „Tahle věc už roky nepracovala. Je to starej krám.“ Z plechovky piva, kterou držel v ruce, si pořádně lokl.

„Oh,“ vydechla jsem zklamaně.

„Pan opravář se stále pokouší nastartovat džíp?“ zadrmolil Lou.

„Jo, myslím,“ odpověděl Doug.

„Asi je zamrzlé palivo,“ řekl Lou. Z nějakého důvodu se spokojeně pochechtával. „Znal jsem chlapíka, který ve vlastním autě zmrzl,“ pokračoval.

Proboha, ne! Zakoulela jsem očima. Už žádnou další z jeho strašlivých historek.

Ale vypadalo to, že příběh skončil. Byla to jednovětá anekdota.

Alespoň jsem zadoufala.

Samozřejmě zcela beznadějně.

„Ten blázen,“ zamumlal Lou do plechovky piva. „Byl tuhý jako prkno. A jasně modrý. Modrý jako pavián.“ začal se smát. Náhle 50

přestal a došel k telefonu.

Zvedl sluchátko a poslouchal. „Hele! Co to dělá?“

„Funguje?“ vykřikla jsem a vyskočila dychtivě z pohovky.

„Dostal jsem tě!“ zašklebil se na mě. Zachechtal se a položil sluchátko zpět na místo. „Není to opravené, Blondýno. Ale trochu v tom praská,“ dopověděl. „To znamená, že na tom pracujou. Mohlo by to být brzy hotové.“ Obrátil svou pozornost k Shannon. Lačně ji hltal očima.

Letmo jsem pohlédla na hodinky. Byla téměř jedna. Venku byla tma jako v noci.

Lou si hlasitě říhl. „Chce někdo něco k snědku?“ zeptal se. Dopil pivo a zmačkal plechovku. „Jenom sendviče. Připravíte si je sami?“

Najednou jsem si vzpomněla na Evu. Uvědomila jsem si, že ještě nesešla dolů.

„Eva –“ začla jsem. „Eva ještě spí, Lou?“

Ale ten se vrátil do kuchyně. Pravděpodobně pro další pivo.

„Trpím hlady,“ ozval se Doug. „Pojďte, připravíme si sendviče a sníme je u ohně.“

„Měli bychom zavolat Reda,“ řekla Shannon a následovala Douga do kuchyně.

„Jsem tady v minutě,“ houkla jsem za nimi.

Neměla jsem dobrý pocit z toho, že tu Eva není. Vzpomněla jsem si, co mi Red povídal o rvačce, kterou zaslechl minulou noc, kdy se Eva s Louem hádali. Jak to, že je tu takový klid po tom, co ji Lou zbil.

Mrkla jsem na zbraně, které Doug obdivoval. Tolik zbraní. Do jaké míry je Lou násilník?

Nakolik by mohl být nebezpečný?

Teď byla jedna hodina odpoledne. Oběd a Eva se stále neobjevovala.

Pořád ten podivný pocit.

Měla bych se přesvědčit, že je v pořádku.

Opatrně jsem vyšla po schodech. I když jsem šla co nejtišeji, dřevěné schody pod každým mým krokem lehce zavrzaly.

Došla jsem k Evině ložnici, která byla hned na začátku chodby.

Dveře byly zavřené. Zastavila jsem se a poslouchala.

51

Z kuchyně jsem zaslechla Loua, jak hovoří s Dougem a Shannon.

Přitiskla jsem ucho ke dveřím ložnice. Uvnitř bylo ticho. Jemně jsem zaklepala. Jednou, dvakrát.

Nic se neozvalo.

Zaklepala jsem trochu hlasitěji.

Evo, pojď! Vstávej! Řekni něco!

„Evo? Jste vzhůru?“

Uslyšela jsem ale jenom Loua, jak se nahlas čemusi v kuchyni směje. Možná další z jeho nechutných historek, pomyslela jsem si.

„Evo?“

V pokoji bylo ticho.

Zhluboka jsem se nadechla, otočila mosaznou koulí a otevřela dveře.

„Evo?“

V ložnici bylo dusno a horko. V šedivém světle, pronikajícím z okna bez záclony, jsem ji zahlédla rozvalenou na posteli. Ležela na zádech, hlavu měla mimo polštář, oči otevřené, nehýbala se.

„Oh, bože!“ slyšela jsem se křičet.

52

X.

Eva zamžourala a začala sebou vrtět. Zmateně na mě civěla.

Odhadovala jsem, nakolik ji můj výkřik probral.

Cítila jsem se jako úplný šašek. Ale způsob, jak ležela, s hlavou nakloněnou v podivném úhlu, s očima doširoka otevřenýma, to vše mě dohnalo k mylnému závěru.

„Co?“ zeptala se hlasem, přidušeným spánkem.

„Já – ehm – promiňte, já jsem vykřikla,“ vykoktala jsem. „To proto, že vaše oči byly tak otevřené a –“

„Někdy spím s otevřenýma očima,“ zamumlala, stále se chovala zmateně, jako by nevěděla, kde je a kdo jsem já. Všimla jsem si velké červené podlitiny na pravé tváři. Měla ji celou opuchlou. Pravé oko bylo otevřené jenom napůl.

„Omlouvám se –“ opakovala jsem a couvala zpět ke dveřím.

„Neměli byste tu zůstat,“ zašeptala sípavým hlasem.

„Co?“ Nebyla jsem si jistá, jestli slyším správně.

„Neměli byste tu zůstat,“ opakovala trochu hlasitěji a ostře.

„Prosím…“ Vlastně to ani neznělo rozzlobeně, spíš jako by mě úpěnlivě prosila.

Rozrušilo mě to. Cítila jsem, jak rudnu. Zašátrala jsem po klice, otočila jsem se, vyšla ven a potichu jsem za sebou zavřela. Několik sekund jsem stála před Eviným pokojem, abych se uklidnila a začala normálně dýchat.

Neměli byste tady zůstat.

Co tím Eva myslela?

Že bych neměla být u ní v ložnici? Nebo měla na mysli, že bychom měli všichni čtyři z tohoto domu rychle odejít? Proč se 53

dívala tak vyděšeně? Bylo to proto, že jsem ji vylekala, když jsem vykřikla a probudila ji?

Ne. Cítila jsem, že se mě pokoušela varovat.

Neměli byste tady zůstat.

Dobře, pomyslela jsem si po cestě dolů. Strašně ráda bych odešla, Evo. Nemohu se dočkat, až odejdu z tohoto domu a nikdy se sem už nevrátím a moji přátelé určitě pociťují přesně totéž.

Jenže jsme v pasti. Nemůžeme odejít.

Podívala jsem se do obývacího pokoje. Oheň stále plápolal. Doug a Shannon si přinesli talíře s obědem na pohovku k ohni. Oknem jsem viděla, že sníh stále padá. Ve fičícím větru vířily velké, těžké vločky. Zhluboka jsem se nadechla a vydechla. Nemohla jsem se zbavit nervózního pocitu.

Možná, že mi pomůže sendvič, zauvažovala jsem.

Sešla jsem dolů. V uších mi stále zněl Evin ospalý hlas. Namířila jsem do kuchyně. Lou se opíral o pult a s další plechovkou piva v ruce sledoval z okna chumelenici. Když mě zaslechl vcházet, otočil se. „Hele, panenka. Koukejme. Myslím, že tvůj přítel Red je stále venku. Jestli se hned nevrátí, budeme muset dát dohromady záchrannou četu.“ Začal drmolit. Oči měl červené a vodnaté. „Já, já připravím nějaký sendvič,“ zakoktala jsem.

„Cokoliv,“ zamumlal.

Přešel k nástěnnému telefonu a zvedl sluchátko. Po chvilce zrudl a oči se mu vyboulily zuřivostí. „Pořád to není opravené!“ zahřměl.

Zahodil plechovku s pivem, popadl oběma rukama aparát a serval ho ze zdi.

Neřekla jsem nic. Nevěděla jsem, co mám dělat. Zřejmě se vůbec nedokázal ovládnout.

Tušila jsem, že si všiml, jak jsem se lekla. Chvíli na mě civěl, pak odvrátil oči a odešel z kuchyně.

Sendvič jsem splácala z různých přísad. Ani jsem pořádně nesledovala, co tam dávám. Pospíchala jsem zpět do obývacího pokoje k Dougovi a Shannon.

Doufala jsem, že se Red už vrátil ze stodoly. Věděla jsem, že bych se cítila bezpečněji, kdybychom byli všichni čtyři pohromadě –

hlavně kvůli Louovi. Doug přímo dychtí po tom, aby ho uzemnil.

54

Znovu jsem viděla napuchlý červený otok na Evině tváři. Viděla jsem Loua, jak zuřivě strhává ze zdi telefon.

Není tady bezpečno, uvědomila jsem si. Není tady bezpečno, protože je tu Lou.

Musíme být velmi opatrní. Natolik opatrní, abychom Louovi nedali žádný důvod, aby se jeho hněv obrátil proti nám. „Hele, odkud jdeš?“ zeptala se Shannon, když jsem se usadila do křesla u ohně proti ní a Dougovi.

„Seshora. Z Evina pokoje.“ zašeptala jsem. Když jsem se přesvědčila, že Lou není nablízku, řekla jsem jim, co se stalo a co mi říkala Eva.

„Pravděpodobně jsi ji polekala tím ječením,“ podotkl Doug.

„Možná,“ připustila jsem.

„Jó, Doug má pravdu,“ přidala se potichu Shannon.

Ale mohla bych říci, podle jejich hlasů, že je to znepokojilo stejně jako mě.

Odpoledne se vleklo. Seděli jsme u ohně, upřeně sledovali záři oranžových plamenů a poslouchali praskání dřeva. Za chvíli přišla dolů Eva. Zamumlala cosi na pozdrav a zmizela v kuchyni.

Venku skučel vítr. Sníh nepřetržitě padal. Sledovala jsem z okna stromy houpající a ohýbající se pod tíhou sněhu.

Našli jsme balíček karet a chvilku jsme si zahráli. Ale ve skutečnosti to nikoho z nás nebavilo.

Bylo pozdě odpoledne, když jsem letmo pohlédla z křesla a spatřila kohosi, jak na mě civí z venku do okna.

„Oh, podívejte!“ vykřikla jsem polekaně.

Obličej měl celý zakrytý modrou lyžařskou kuklou.

Nakláněl se blízko k oknu a zíral rovnou na mě!

55

XI.

Seděla jsem tam a několik minut jsem ho sledovala.

„Kdo je to?“ zaječela Shannon.

Bezmyšlenkovitě jsem vyskočila z křesla a rozběhla se k oknu.

Byl pryč. Stoupla jsem si na špičky, přitiskla hlavu ke sklu a pokusila jsem se dohlédnout ven. Nikdo tam nebyl.

„Je pryč,“ poznamenala jsem.

„Jak to?“ Doug stál hned za mnou.

„Teď zmizel. Podívej – stopy končí pár kroků od okna.“

„Vypadal tak děsivě v té lyžařské kukle,“ ozvala se Shannon.

„Jako z filmového horroru.“

„Ale kdo to mohl být?“ zeptala jsem se. „Duch,“ odpověděl Doug.

„Kdyby sem někdo přišel ve vánici, proč by nezaklepal na dveře?“

divila se Shannon.

„Jo a proč čučel zrovna na nás?“ zeptal se Doug.

„Správná otázka,“ podotkla jsem. Srdce mi stále bušilo.

„Hej – co se stalo?“ zavolal na nás Lou z balkónu.

Vyskočila jsem. Nevšimla jsem si, že byl nahoře.

„Někdo byl venku,“ zavolala jsem na něj. „Co?“

„Někdo v lyžařské kukle. Právě na nás koukal oknem,“

vysvětlovala jsem.

Lou sešel po schodech dolů. Smál se. „Ty jsi měla víc piv než já, že?“

„Ne, Lou. My jsme ho opravdu viděli,“ přidal se ke mně Doug.

Najednou se na balkóně objevil Red, přetahující si svetr přes hlavu.

Nevšimla jsem si, že se vrátil.

„Co se děje?“ Obličej měl jasně červený, jak byl dlouho v té 56

studené stodole.

„Tvoji ustrašení kamarádi tady viděli sněžného muže v lyžařské kukle,“ pochechtával se Lou.

„Někdo byl venku,“ pokračovala jsem.

„A nepřišel dovnitř?“ zeptal se Red.

„Dostali sněžnou slepotu, nebo co,“ řekl Lou a plácl sebou do křesla u ohně. „Nebo se možná dívali příliš dlouho do plamenů. Mají halucinace. Vidí duchy.“

„Dejte nám pokoj, Lou,“ přerušil ho Doug netrpělivě. „Nejsme blázni. Za oknem někdo byl.“

„Pane opraváři – žádné štěstí s džípem?“ obrátil se Lou na Reda.

Dougovu poznámku ignoroval.

Red sešel dolů s očima upřenýma na mě. „Nemám štěstí. Nemohu najít závadu. Vůbec si nevím rady.“

„Telefon bude brzo opravený,“ pokračoval Lou. „Hned zavoláme do autodílny ve městě.“ Zaklel: „Alespoň ten telefon, aby už byl opravený, dohání mě to k šílenství. Viděli jste, co jsem s tím krámem udělal v kuchyni? Strhl jsem ho!“ Pohodil hlavou dozadu a zasmál se.

Nikdo z nás se nepřipojil. Znervózňovalo mě dívat se, jak Lou nad sebou ztrácí kontrolu.

Roztřesený Red přešel k ohni. „Hu. Tohle je příjemné,“ zadrkotal a strčil si ruce těsně k plamenům. „Jsem tak zmrzlý. Nezdá se mi, že bych ještě někdy mohl hýbat prsty!“

„Hej, Evo – pohni zadkem! Dones hrnec kafe! Tomu klukovi je zima, slyšíš?“ zaječel Lou.

„Nikdo se nezajímáte o toho chlapa za oknem?“ zeptal se Doug.

„Možná to byl Jack Frost,“ odpověděl Lou a zakoulel očima. „Nebo Santa Claus, přesvědčený, že je na severním pólu.“ Znovu se zaklonil a zasmál se.

Doug stál uprostřed pokoje. Vypadal dost zničeně.

„Hele, máš moc prima postavu,“ neočekávaně ho zhodnotil Lou.

„Co?“ Doug na něho nechápavě zíral.

„Děláš něco?“ zeptal se Lou.

„Jo. Trochu,“ vzpamatoval se Doug, překvapený Louovým podezřelým zájmem. „Ve škole jsem členem týmu bojových umění.

57

Loni jsem byl nejlepší ve státě.“

„Jo?“ Lou vstal a udělal k němu pár kroků. „Jsi teda dobrej, co?“

„No, moc na tom nepracuju,“ přiznal Doug. „Myslím, že na to mám spíš od přírody.“

Starý, dobrý, skromný Doug.

Lou přistoupil k Dougovi a oběma rukama mu stiskl bicepsy na pravé paži. Zřejmě trochu přitlačil, protože Doug ucouvl. „Není to špatné,“ zkonstatoval Lou. „Ale je tam pod tím nějaký ochablý sval.“

„Díky,“ řekl Doug jízlivě.

Lou si promnul vousy. „Také jsem zápasil. A byl jsem dobrej.

Než se mi udělalo tohle.“ Zlehka si poklepal na pivní břicho. „Co si dát zápas?“

Doug otevřel ústa: „Co? Tady?“

„Tamhle,“ ukázal Lou za pohovku.

„Můžeme bojovat na té

chlupaté dece. Podíváme se, co v tobě vězí.“

„Dobře…“

Bylo mi jasné, že do toho Doug půjde. Chlapík Doug by si nikdy nenechal ujít takovou příležitost. A umíral touhou zaplatit Louovi za narážky na Shannon.

„Jsi zbabělec, nebo co?“ provokoval ho Lou a šťouchal ho lehce do prsou. „Kvok, kvok, kvok, kvok.“ Lou začal plácat rukama a vysokým hlasem kvokat.

Nedělej to, Dougu, prosila jsem ho v duchu. Zacházíš daleko.

Nedělej to.

„Ne, nejsem zbabělec,“ odpověděl Doug. „Vy jste dlouho netrénoval, že? Jste z formy. A já ne –“

„Kvok, kvok, kvok! Kolohnát se omlouvá!“ Zařval Lou a táhl předložku za pohovku. „Nechceš mi ublížit? Pojď. Dovol starému mazákovi dát ti několik lekcí.“

„Lou, co to děláš?“ Z kuchyně přišla Eva.

„Nic, co by tě mohlo zajímat,“ vyštěkl Lou. „Nech nás na pokoji!“

„Ale Lou – ty děti –“

„Zavři tu svou šlejfírnu, Evo,“ vykřikl Lou netrpělivě. „Než ti ji zavřu já.“ Upřeně na ni pohlédl. Ustoupila.

„Zkoušíme malou švandu, zápas. Připraven, kolohnáte?“ Doug si svlékl svetr. Přistoupil k předložce a podíval se na Loua. „Fajn,“ řekl.

58

„Jdeme na to.“

Eva si hlasitě vzdychla, aby ukázala své pohoršení, a vrátila se do kuchyně. Shannon a já jsme stály u pohovky. Red celou scénu sledoval od krbu se zachmuřenou tváří.

Dougu, jak to můžeš udělat? Divila jsem se potichu. Můžeš nám přivodit potíže. Prosím tě, prosím tě, nedráždi Loua víc, než už je.

„Jste připraven?“ zeptal se Doug.

„Šetři mě, ano?“ požádal Lou slabým hlasem. Sevřel ruce dohromady, jako kdyby se modlil. Pak zaujal bojový postoj, naklonil se dopředu, ruce přitisknuté ke kolenům a otáčel se ze strany na stranu. „Pojď. Ukaž mi něco, zbabělý drzoune. Ukaž mi něco!“

Zápas začal bezelstně. Doug vyrazil první. Popadl soupeřovu levou nohu, strhl ho na předložku a sevřel mu za zády ruce.

Oba vypadali, že z toho mají legraci. Váleli se po bílé dece, jeden na druhém zkoušeli různé chmaty, hekali a mručeli jako profesionální zápasníci.

Shannon se k nim přidala. Pokřikováním se snažila povzbudit Douga. Ještě se zdálo, že se jenom kočkují. Dokonce i já jsem přihodila pár podněcujících vět.

Doug byl opravdu dobrý. Držel Loua v sevření a pak ho převalil na záda. Celou dobu měl zápas pod kontrolou. Přitiskl mu ramena k zemi. „Jedna-dvě-tři!“ Odpočítal ho, propustil a vyskočil na nohy.

„To byl zápas,“ vydechl a usmál se na Shannon. Chtěl odejít, ale Lou se po něm natáhl a popadl ho za nohu. Měl jasně červený obličej, čelo zalité potem a těžce dýchal. „Hej, kolohnáte, neskončili jsme,“ jeho hlas nezněl vůbec vesele.

„Lou –“ zavolal Red od ohně. Vypadal ztrápeně. Ale Lou strhl Douga na podložku, držel ho za ruce a s hlasitým klením se ho pokoušel převalit na záda.

„Au!“ vykřikl Doug.

„Neskončili jsme,“ procedil Lou skrz sevřené zuby. Vlastně už to nebyl jen příležitostný zápas. Lou si už nehrál. Začal zuřivě bojovat.

Svíral Dougovy paže na podložce a tloukl mu hlavou o zem.

„Neskončili jsme!“

„Lou – přestaňte!“ zavolal Red a vyběhl k nim.

„Au!“ Doug zaječel bolestí.

59

Red chytil Loua za rameno a pokusil se ho z Douga strhnout.

„Moje noha! Slyšel jsem prasknutí!“ vykřikl Doug. Obličej se mu zkroutil bolestí a zděšením.

Red odtáhl Loua. Ten se rychle postavil na nohy. Těžce dýchal.

Zmateně koukal na Douga: „Co se stalo, sportovní fanoušci?“

Doug byl v obličeji bílý jako papír. Držel si oběma rukama koleno. „Já, já myslím, že je to zlomené!“

„Jé?“ vyjekl Lou. „Jenom jsem si hrál, kolego. Nemohl jsem to zlomit.“

„Tomu nevěřím! Nevěřím tomu!“ ječela hystericky Shannon s rukama na obličeji.

Sklonila jsem se k Dougovi a sundala mu ruce z kolena. „Dovol, podívám se na to,“ požádala jsem. „V minulém semestru jsem pro jeden výzkumný úkol o tom nastudovala pár věcí.“

„Je to v pořádku,“ konstatoval Lou, který se nade mne nahnul.

Stále sípavě dýchal a lapal po vzduchu.

„Nezasáhnul jsem ho tvrdě.“

Ucítila jsem z jeho dechu pivo. „Lou, prosím vás, ustupte,“

požádala jsem ho. „Stíníte mi.“

„Óóóh, malá dámo, ujímáte se péče! Dobře, dobře, splním vaše přání.“ Udělal krok stranou.

Vyhrnula jsem Dougovi nohavici.

„Aůů,“ zanaříkal.

„Zkus s tím pohnout,“ řekla jsem.

„To ohne,“ trval na svém Lou. „Určitě jsem to nezlomil. Jenom jsme si dělali legraci, že, kolohnáte?“

Doug se zašklebil, jak ohýbal nohu.

„Je to hybné,“ zkonstatovala jsem. „Udělej to znovu.“

Ohnul koleno znovu.

„Jak se cítíš?“ zeptala jsem se, když jsem prohmatávala svaly.

„Lépe,“ odpověděl.

„Věděl jsem to,“ ozval se Lou.

„Vždyť to byla jenom hra.

Kdybych mu chtěl opravdu ublížit, mohl jsem to udělat.“

„Zlomené to není,“ skočila jsem mu do řeči. „Svaly se zdají také v pořádku. Myslím, že sis ho jenom vymkl.“

„Díky, doktorko,“ usmál se vděčně Doug.

60

„Hej, červená hlavo, to byla nehoda,“ naléhal Lou na Reda.

„Nedívej se na mě takhle, nebo příště na ten kobereček položím tebe.

Zrovna jsem si na tebe zasedl. Ha – ha!“

„Lou, co takhle šálek kávy?“ navrhl Red mírně. Zvedl se, že odvede Loua do kuchyně.

„Jó, dobrý nápad,“ připustil Lou. „Nějaký kofein. Pojďte, sportovní fanoušci. Kdo další si dá kávu?“ Vratce se odkymácel do kuchyně, opíraje se o Reda. Ten se o několik sekund později vrátil s úzkostným pohledem ve tváři.

Shannon a já jsme pomohly Dougovi na nohy. Udělal několik opatrných kroků.

Red ke mně přistoupil a zašeptal mi do ucha, ale tak, aby to slyšeli i ostatní: „Sejdeme se v tvém pokoji, Ariel. Za pět minut, ano?

Musíme se odsud dostat – co nejdřív!“

61

XII.

Red se nějak vymluvil Louovi a o několik minut později jsme se všichni čtyři usadili v mé malé ložničce. Shannon, Doug a já jsme se uvelebili na okraj postele a Red přecházel sem tam kolem okna. Bylo jen něco málo po šesté hodině, ale tma byla jako o půlnoci. Prudký vítr rozdrnčel v dřevěných oknech tabulky skla. Světla několikrát zablikala, naštěstí nezhasla.

Byla jsem nervózní. Proč se chtěl Red s námi tak naléhavě sejít?

Ruce jsem měla jako kus ledu. Schovala jsem si je pod přikrývku.

„Pokoušel se mi ublížit záměrně. Vím to,“ ozval se Doug a masíroval si koleno.

„Nechal se unést,“ rozhovořil se Red. „Je úplně mimo, Dougu, Myslím, že nevěděl co dělá.“

„Věděl to dobře,“ zamumlal Doug hořce.

„Je to blázen,“ souhlasil Red. „A nebezpečný. Musíme se odsud dostat, a hned.“

„Teď?“ vyjekla Shannon a vyhlédla z okna.

„Mluvím vážně,“ pokračoval Red. „Nemáme na vybranou.“

„Ale Rede,“ zvedla jsem se. „Podívej se ven, už je tma.“

„Je tma, ale přestalo sněžit,“ odvětil Red. „Poslouchejte, vždyť nemusíme jít daleko. Můžeme se dostat do nejbližšího města nebo najít další dům. Ale odsud bychom měli co nejdřív zmizet.“

„Proč musíme tak spěchat?“ zeptala se Shannon.

Red nám naznačil, abychom se ztišili. Přešel ke dveřím ložnice, aby se ujistil, že jsou zamčené.

„Jo. Proč odsud musíme vypadnout?“ opakoval Doug rozmrzele.

Stále si přitom masíroval koleno. „Lou je sice urážlivý hlupák, ale je 62

tu alespoň teplo, jídlo a pití.“

„On není jen hlupák,“ zašeptal Red důrazně.

„Je doopravdy

nebezpečný, Dougu. Okrade nás a uteče. Nám určitě znemožní, abychom se odsud dostali.“

„Co?“ vykřikli jsme všichni tři najednou. Red nám znovu hněvivě naznačil, abychom se ztišili.

„Jak to víš?“ zeptala jsem se. Přikrývka mi nepomohla. Ruce jsem měla stále studené. Teď jsem se klepala už celá.

„Slyšel jsem ho,“ řekl a strčil si ruce do kapes. „Slyšel jsem ho, jak to říká Evě. Byl jsem ve své ložnici, která sousedí s jejich pokojem. Šel jsem se před tím vaším velkým zápasem převléknout.“

Doug zasténal.

„Oba byli ve svém pokoji. Slyšel jsem každé Louovo slovo,“

pokračoval Red. „Stěny jsou tady tenké a on mluvil dost nahlas.

Říkal, že počká do pozdního večera. Pak nás okrade, zničí telefony a uteče.“

„Eva s ním souhlasila?“ zeptala jsem se, ne zcela přesvědčená, že uvěřím tomu, co Red řekne.

„Ne, pokoušela se mu to vymluvit,“ zašeptal Red.

„Vypadá, že je to slušná ženská,“ ozvala se Shannon. „Nechápu, jak se s ním mohla dát dohromady.“

„Stejně jako ty se mnou,“ zamumlal Doug a hned se tomu zasmál.

„No, ale ty docela ujdeš,“ zalichotila mu Shannon a poklepala ho po rameni. Pak rychle dodala: „Ve srovnání s Louem.“

„Myslím, že to byla ta věc, o které se Lou s Evou dohadovali minulou noc,“ pokračoval Red. „Pokoušela se ho od jeho plánu odradit a on ji uhodil.“

„Tak si s ním chtěla promluvit znovu odpoledne?“ zeptala jsem se. „Jo. Ale neměla možnost. Zrovna se rozčiloval v hale. Bylo to v tu dobu, kdy jsi viděla toho chlapa v lyžařské masce.“

„Co to ale bylo za chlapa?“ ozval se Doug.

„A proč Lou předstíral, že neexistuje?“ zeptala jsem se.

„Možná, že ten chlap s modrou maskou je Louův komplic,“

naznačil Red. Pak dodal. „Proto se vás snažím přesvědčit, že bychom odsud měli vypadnout dřív, než se oni rozhodnou svůj plán uskutečnit.“

63

Ozval se třaskavý zvuk, který nás všechny vyděsil.

„Co to bylo?“ vykřikla Shannon.

„Spadl sníh ze střechy,“ řekla jsem s bušícím srdcem.

„Počkejte tady. Chci vám ještě něco ukázat,“ dodal Red a rychle vyšel z pokoje. Slyšeli jsme ho, jak jde dolů do haly. O několik sekund později se znovu objevil.

„Podívejte, co jsem našel schované v zásuvce šatníkové skříně ve svém pokoji,“ řekl. Ukázal nám dvě fotografie v rámečku z plexiskla.

Byly to zvětšeniny momentek muže a ženy. Mohlo jim být asi třicet let. Žena byla malá, tmavovlasá, spíš nenápadný typ. Muž byl mnohem vyšší, hubený, hranatý, s hřívou kudrnatých vlasů, lemujících usmívající se tvář.

„Kdo je to?“ zeptala se zmatená Shannon.

„To bych také rád věděl,“ zašeptal Red. „Co je to za lidi, a proč byly jejich fotografie uloženy v prázdné šatníkové zásuvce?“

„Co je na tom zas tak hrozného?“ zeptala jsem se, protože jsem nepochopila Redovy obavy. „Někdo prostě schoval staré fotografie do šuplíku. Co na tom?“

„Něco divného na tom je,“ nedal se odradit Red.

„Dole v

obývacím pokoji jsem si všiml na římse u krbu místa, kde ty fotografie stály.“

„Podle čeho jsi to poznal?“ ozval se Doug pochybovačně.

„Podle prachu,“ odpověděl Red šeptem. „Řekl bych, že se v tomto domě dlouho neuklízelo. Je tu spousta prachu. Ale tam, co stály ty obrázky, žádný není. To znamená, že do mé skříně byly odloženy teprve nedávno.“

„Ty myslíš…“ začla Shannon.

„Myslím, že ty fotografie uklidil Lou. Z nějakého důvodu.“

„Ukaž mi ty fotky,“ požádala jsem ho. „Na to, aby to byl přátelský dárek, mi ty záběry připadají dost familiární,“ řekla jsem.

„Myslíš, že jim Lou něco udělal?“ zeptala se Shannon. Její obličej prozrazoval strach a zděšení.

„Možná, že jsou jenom pryč,“ řekla jsem rychle.

„Možná,“ souhlasil Red. „Ale možná, že to není Evin a Louův dům.“

„Tak proto ta záhada s tím čajem,“ vzpomněla jsem si.

64

„Co?“ ozval se popletený Doug.

„Když jsem se včera večer ptala Evy, jestli si mohu udělat čaj, prohrabala všechny skříňky, než našla čajový sáček.“

„Protože to není její dům,“ řekl Red, vděčný za důkaz pro svou teorii.

„A ta bunda, kterou měl Lou včera na sobě,“ vzpomínala jsem dál.

„Byla mu příliš malá. Nemohl ji ani dopnout.“

„To nebyla jeho bunda?“ zeptal se Doug.

„Správně,“ souhlasil Red.

„To je strašné,“ ozvala se Shannon.

„Dobrá. Co tady ale dělají, když dům není jejich?“ zeptal se Doug. „Možná, že se s těmi majiteli znají a jsou tu s jejich souhlasem,“ řekla Shannon. Potěšilo mě, že se konečně pokusila reálně uvažovat.

„Proč tedy Lou schoval ty fotografie?“ zeptala jsem se.

„Ariel má pravdu,“ řekl Red.

„Kdo by se staral o takové nesmysly?“ vyjel Doug netrpělivě. „Ty jsi slyšel Loua, jak plánuje přepadení, že?“

„Ano,“ souhlasil Red.

„Co dalšího potřebujeme vědět?“ vykřikl Doug a vyskočil navzdory zraněnému kolenu. „Nemáme žádnou šanci. Musíme se odsud dostat.“

„Ale jak?“ přerušila ho Shannon.

„To nechte na mně,“ řekl s úsměvem na tváři Red. Sáhl do kapsy u džínů a vytáhl svazek klíčů. „Džíp.“

„My si vezmeme džíp?“ vykřikla Shannon. „Říkal jsi, že je rozbitý,“ připomněl Doug.

„Lhal jsem,“ vysvětlil Red a posunkem nám naznačil, abychom šeptali. „Co?“

„Spravil jsem ho během odpoledne. Bylo to jednoduché. Stačilo vyčistit palivové čerpadlo. Chtěl jsem říci Louovi, že jsem to spravil.

Ale pak jsem ho slyšel, jak se o nás dohaduje s Evou, a rozhodl jsem se, že si nechám klíče a řeknu mu, že je to stále rozbité.“

„To je skvělé!“ vykřikl Doug. „Můžeme odsud odjet!“

„Pokud se nám podaří dostat se z domu, aniž by nás slyšel,“ dodal Red se zachmuřeným výrazem. „A toho se bojím.“

65

„Když se budeme plížit…“ pokračoval Doug.

„Jestli nás nachytá, nevíme, co udělá,“ přerušil ho nervózně Red.

„Celý den pil, což určitě podpořilo jeho násilnickou povahu.“

„O tom mi povídej,“ řekl Doug a mnul si koleno.

„Myslíš, že by nás mohl třeba zranit?“ zeptala jsem se.

„Šššššš!“ neočekávaně zašeptal Red. Zvedl ruku a naznačil nám, abychom se nehýbali. Všichni jsme ztuhli.

Bylo takové ticho, až jsem měla pocit, že slyším v žilách pulzovat krev.

Venku se ozvaly kroky. Lou nebo Eva. Půjdou dovnitř?

Ne. Kdosi přešel kolem mého pokoje.

„Musíme počkat, až půjdou spát,“ zašeptal Red. Z nějakého důvodu se na mě upřeně díval. „Pak se vyplížíme ven a vezmeme si džíp.“

„Proč nemůžeme odejít hned teď?“ zeptal se vyzývavě Doug.

„Proč tu máme být ještě na večeři?“

„Ano. Souhlasím,“ řekla vyděšená Shannon. „Nedostaneme se ze dveří. Uslyší nás,“ vysvětlil Red.

„Red má pravdu,“ souhlasila jsem. „Lou má v sobě asi šest nebo sedm piv. Kolem desáté hodiny už o sobě nebude vědět. Pak se ven dostaneme snadněji.“

Doug neochotně souhlasil.

O chvíli později jsme houfně sešli – dolů na večeři. Díky tomu, že jsme věděli, co Lou plánuje a jaký před námi stojí úkol, nikdo nic neříkal. Atmosféra při jídle byla dost napjatá. Lou si nás nedůvěřivě prohlížel a také toho mnoho nenamluvil. Nadával na telefon a sníh.

Potěšilo mě, když jsem viděla, jak pořádá jedno pivo za druhým.

Ten usne už před desátou, pomyslela jsem si. A pak budeme moci vyrazit.

Netušila jsem, jak ho podceňuji. Odklopýtal do postele téměř o půlnoci. My všichni jsme se zvedli už před půl desátou. Seděli jsme v pokoji se zabalenými věcmi, připraveni utéci. A pak už jsme jenom čekali, čekali a čekali.

Bylo skoro půl jedné, když jsme se rozhodli, že to zkusíme.

„Půjdeme zadním schodištěm,“ zašeptal Red.

„Co řekneme, když nás chytne?“ zašeptala vyděšená Shannon.

66

„Že se chceme nadýchat čerstvého vzduchu,“ navrhl Doug.

Shannon se k němu netrpělivě otočila: „To není moc vtipné.“

„Musíme počítat s tím, že by se to mohlo stát,“ řekl Red chmurně.

Pak dodal: „Doufám ale, že nám to vyjde.“

Opatrně jsme se vydali do haly. V úzké chodbě byl naštěstí koberec, takže než se dostaneme ke schodišti, nebude nás vůbec slyšet.

Po cestě jsem o tom všem přemýšlela. Dá se věřit tomu, že se něco takového může stát? Měl to být přece prima lyžařský víkend. A teď musíme utíkat z tohoto podivného domu z dosahu nebezpečného šílence, který se rozhodl nás přepadnout.

Dokážeme to, nařizovala jsem si v duchu. Dostaneme se odsud.

Pojedeme domů. Domů.

Uvědomila jsem si, že jsem si za celý den na rodiče nevzpomněla.

Budu šťastná, až je uvidím. Pokud je znovu uvidím. Konečně jsme se dostali ke schodišti.

Doug se zastavil na prvním schodě. „Naše bundy,“ zašeptal k Redovi. „Jsou u dveří.“

„Musíme projít obývacím pokojem, vzít je a pak se vrátit do kuchyně,“ odpověděl mu Red.

Jestli Lou vyjde ze svého pokoje a podívá se dolů z balkónu, uvidí nás.

Jinou šanci ale nemáme.

Začli jsme sestupovat po schodech, Doug první, za ním Red, Shannon a poslední já.

K naší hrůze dřevěné schody vrzaly při každém kroku.

Uslyší nás Lou?

67

XIII.

Schody se hlasitě otřásly.

Jako by se po nich hnalo stádo slonů.

Srdce se mi zastavilo. Nemohla jsem se nadechnout. Všichni jsme ztuhli a otočili se.

Uslyšel nás Lou? Jde za námi?

Z chodby nad námi vycházel jenom slabý proužek světla.

Uvědomila jsem si, že jsem nejen zapomněla zavřít dveře, ale nechala i rozsvícenou lampu. Nikde ani náznak pohybu. Po Louovi ani stopy. Celý dům tonul ve tmě.

Došli jsme po schodech dolů. Myslím, že nikdo z nás téměř nedýchal. Ale ještě jsme neměli vyhráno. Museli jsme si dojít do přístěnku pro bundy, odplížit se zpět do kuchyně, vykrást se do stodoly pro džíp.

Vypadalo to nemožně. Beznadějně.

Neřekli jsme si mezi sebou ani slovo. Snažili jsme se domluvit očima. Za naprostého ticha jsme prošli do první předsíně a pak do obývacího pokoje. Se zadrženým dechem jsem po špičkách došla k telefonu a zvedla sluchátko.

Ať je spravený, ať je spravený.

Kdyby se nám podařilo zavolat policii, nemuseli bychom bloudit ve tmě neznámou krajinou.

Nic. Žádný tón. Jenom hlasité praskání.

Sklíčeně jsem položila sluchátko a následovala své tři kamarády k přístěnku.

„Co kdybychom vyšli předními dveřmi,“ zašeptala Shannon, která se začla soukat do bundy. Měli jsme je všichni ještě vlhké od ranní 68

sněhové přestřelky. Vlhké a studené. „Alespoň bychom se nemuseli vracet přes obývací pokoj.“

„Dobrá,“ poznamenal Red a poklepal jí na rameno. „Nezapomeňte ale, že budeme muset obejít celý dům a bořit se tak v hlubokém sněhu.“

„Žádný problém,“ zareagoval Doug. „Čím dřív budeme venku, tím lépe.“

Všichni jsme souhlasili. Navlékla jsem si vlhké rukavice a následovala ostatní ke dveřím. Nervózně jsem při tom pokukovala po ochozu.

Nic se tam nepohnulo.

Po Louovi ani stopa.

Red stiskl kliku a začal otvírat dveře. Pak se zastavil a otočil se zpět.

„Pušku,“ řekl a pohlédl směrem k Louovu pokladu.

„Co s ní?“ zašeptal Doug.

„Ty zbraně jsou nabité, že?“ odpověděl mu Red. „Jednu si vezmem pro případ, že by nás Lou pronásledoval.“

„Vezmete pušku?“ zašeptala jsem. Ten nápad mě zamrazil v zádech.

„Nejspíš ji vůbec nepoužijem,“ řekl Red. „Ale možné je všechno a já se chci odsud dostat.“

„Já také,“ ozval se Doug nadšeně. „Je to dobrý nápad, Rede.

Dojdu pro jednu.“

Pokojem přecházel docela normálně. Zdálo se, že bolest v koleni polevila. Pospíšila jsem za ním a chytla ho za rameno.

„Ne,“ zašeptala jsem. „Žádnou pušku nepotřebujeme.“

„Souhlasím s Redem,“ trval na svém Doug a odvrátil se ode mne.

„Nemusíme ji použít. Ale proč zahodit takovou šanci. Lou je blázen.

Viděla jsi, co mi udělal s kolenem.“

Došel k vitríně, otevřel skleněná dvířka a vyndal revolver.

Stála jsem uprostřed pokoje, dívala se na něho a cítila, jak ve mně narůstá strach.

Nenávidím zbraně. Nenáviděla jsem to, že stojím v jednom pokoji s puškami.

Dělalo se mi zle dívat se na Douga, jak jde ke mně s revolverem v 69

ruce. A nenáviděla jsem výraz v jeho tváři, který říkal, to je ono, to je vzrušující.

„Fajn,“ zašeptal Red k Dougovi. „Nech si ho, dokud nenastartuju džíp, pak si ho od tebe vezmu.“

„Žádný problém,“ řekl Doug, zkoumající hlaveň. „Nedržím to v ruce poprvé.“

Mohla bych říci, že nebyl tak sebejistý, jak předstíral. Myslím, že jsme to cítili všichni. To napětí z útěku. O několik vteřin později budeme venku.

A Lou stále nikde.

Možná, že to dokážeme, pomyslela jsem si.

Možná se nám opravdu podaří odsud vypadnout.

A jak se bude Lou tvářit, až ráno zjistí, že jsme pryč, a on tu trčí bez džípu s troskami svého skvělého plánu.

„Pojďte. Rychle!“ zašeptal Red.

Otevřel dveře a my jsme vyšli do tmavé noci.

70

XIV.

Pod nárazem překvapivého chladu jsem se téměř zajíkla. Od rána musela teplota klesnout nejméně o dvacet stupňů.

Vítr se utišil. Vše se zdálo zmrzlé. Šla jsem za ostatními kolem domu a očima jsem pátravě sledovala šedivé stíny.

Pod nohama nám chrupal ztvrdlý povrch sněhu. Obešli jsme dům a zamířili ke stodole. Tváře jsem měla sežehlé mrazem a oči zalité slzami. Bylo mi, jako bych se na svět dívala do tmavého, zdeformovaného zrcadla.

Vzpomněla jsem si, že mám v kapse baterku. Ale naštěstí jsem si uvědomila, že by to asi nebyl dobrý nápad ji použít. Lou by se mohl podívat z okna své ložnice a uvidět světlo.

Nikdo z nás neřekl ani slovo. Jako by zamrzly i naše hlasy. Šli jsme rovnou ke stodole. Já jsem si chůzi usnadňovala našlapováním do Dougových stop.

Byli jsme jenom pár metrů od stodoly, když jsem se otočila a podívala se zpět k domu. V jedné z horních ložnic svítilo tlumené, žluté světlo. Vedle se táhl tmavý stín. Nedokázala bych v tu chvíli říci, zda je to Louův pokoj.

Rozechvěle jsem se otočila ke stodole. Doug a Red se potýkali s dveřmi. Doug položil revolver na sníh a těžce tahal za velkou kovovou petlici. Red se pokoušel dveře vypáčit.

„Panty jsou zmrzlé,“ zašeptal Doug.

„Musíme to zkoušet,“ odpověděl mu také šeptem Red. „Dokážem to.“ Neočekávaně nás překvapil ostrý vítr, kroužící kolem nás přímo od domu. Zdálo se, že fouká proti nám a pomáhá tak držet dveře stodoly zavřené.

71

Kluci zabrali znovu s vypětím všech sil. Dveře poskočily o několik centimetrů a zastavily se. Doug posunul petlici, oba se znovu opřeli do dveří a zabrali.

Pohyb. O trochu víc. O trochu víc.

Pak se to znovu zastavilo.

Doug vztekle kopl do zmrzlého sněhu na cestě. Po chvilce se kluci znovu opřeli do dveří, zabrali vší silou a dveře se konečně otevřely natolik, aby se dalo projet džípem.

Oba kluci těžce vydechovali. Jejich dech se srážel v obláčky, které se odrážely proti tmavé obloze.

„Jdeme! Rychle!“ Doug zvedl revolver a všichni čtyři jsme vběhli do stodoly.

Když jsme vstupovali dovnitř, slyšeli jsme pelášící zvířata.

Pravděpodobně myši. Uvnitř stodoly byla větší tma než na dvorku, ale neodvážili jsme se rozsvítit.

„Jdeme do auta,“ zašeptal Red.

Byla tam taková tma, že jsem stěží dohlédla na druhý konec stodoly.

Udělali jsme přes zmrzlou špinavou podlahu pár kroků, když za námi mohutný poryv větru přibouchl dveře.

„Ohh!“ vykřikla jsem vyděšeně.

Všichni jsme se zastavili.

Vítr zaskučel.

„Nikdo tam není. Jenom vítr,“ řekla Shannon s úlevou.

Upřeně jsme se dívali na dveře, pak jsme je znovu otevřeli.

Srdce mi prudce bušilo. Cítila jsem po celém těle chlad.

Nemyslím, že bych až do té chvíle opravdu věděla, co to znamená,

‚chvět se do morku kostí‘.

„Možná bychom měli rozsvítit,“ zašeptala Shannon.

„Není potřeba,“ řekl Red, razící si cestu tmavou stodolou. „Klíčky mám v ruce. Auto nastartuju i potmě.“

Kolem nás skučel otevřenými dveřmi stodoly studený vítr.

Přiblížila jsem se k Dougovi tak blízko, že jsem viděla, jak je i on vyděšený.

Byli jsme zhruba uprostřed stodoly. Naše boty hlasitě vrzaly po tvrdém povrchu. Něco nám prolétlo nad hlavami.

72

„Netopýr?“ zašeptala jsem k Dougovi.

„No, motýl to není,“ řekl chraplavým hlasem.

„Jdeme. Nasedneme do auta a padáme odsud!“ vyjekla jsem a snažila se pohledem nahoru zjistit, co to nad námi letělo.

Když jsem dala oči dolů, zjistila jsem, že nejsme ve stodole sami.

Před námi se objevila postava.

Muž stál u sloupu a upřeně se na nás díval.

„To je Lou!“ vykřikla Shannon poděšeně.

„Má pistoli!“ zařval Red.

73

XV.

Vypadalo to, jako by se všechno rozplynulo. Stodola. Džíp. Zima.

Temnota.

Jedinou skutečností byl Lou. Stál před námi a blokoval nám cestu temným kovovým předmětem, který držel v ruce.

Ze strnulosti mě vyburcovala hlasitá exploze.

Nejdřív jsem si neuvědomila, co to je.

Neznělo to jako výstřel z pistole. Rozhodně ne jako výstřel z pistole v televizi.

Bylo to mnohem hlasitější.

Zírala jsem na tmavou postavu, zírala jsem na Loua, a chvíli mi trvalo, než mi došlo, že ta hlasitá exploze byl výstřel.

A pak jsem viděla Loua, jak se hroutí k zemi.

Nevydal žádný zvuk. Zemřel okamžitě. Jak padl prudce na podlahu, znovu jako by se nadzvedl.

A pak se znovu položil.

A pak mi pomalu, pomalinku docházelo, že ho Doug zabil.

Trvalo dlouho, než mi vše proniklo až k mozku. Jako bych se ocitla v nějakém zpomaleném filmu.

Ani jsem si neuvědomila, že křičím, křičím z plných plic, dokud nepřiběhla Shannon a neobjala mě těsně okolo ramen.

„Já – já jsem ho zabil,“ slyšela jsem Douga nejasně říkat.

„Zabil jsem Loua, Rede. Hej, Rede…“

Ale Red tam nebyl.

Fluoreskující světlo na trámu nad námi zablikalo. Z nějakého důvodu vypadalo téměř rudě, pak se rozjasnilo do modrošedé barvy.

Otočila jsem se. Red stál u vypínače vedle dveří.

74

„Rede – zastřelil jsem Loua!“ zavolal na něho Doug. Revolver držel stále v ruce. „To jsem nechtěl. Já…“

Shannon mě stále držela.

Byla jsem jí vděčná, že je u mne. Najednou jsem pocítila závrať, jako by mě to neočekávané světlo vyvedlo z rovnováhy. Nebo to byl ten výstřel? Ve stěnách stodoly jsem stále slyšela jeho ozvěnu.

Red došel až k nám.

„Vystřelilo to,“ zablekotal Doug a civěl na revolver v ruce.

„Netušil jsem, že zmáčknu spoušť…“

Red poklekl na koleno, aby si prohlédl bezvládné tělo, ležící na zemi. „Lou –“ začal, pak se mu zadrhl hlas.

Doug, Shannon a já jsme popošli dopředu. Schouleni těsně k sobě jsme stáli za Redem, civícím na Loua.

Jenomže to nebyl Lou.

Byl to muž, kterého jsme nikdy před tím neviděli.

Red si stáhl rukavici a přitiskl ruku k mužovu chřípí a pak prsty k hrdlu. „Je mrtvý,“ řekl.

75

XVI.

Muž ležel nehybně, oči měl obrácené k trámům nad sebou, ruce volně položené podél těla, vedle jeho pravé ruky se válela malá pistole.

Byl prostovlasý, oblečený do tenké vlněné modré bundy. Měl úzký obličej a chumáč hustých, kudrnatých vlasů. Mohlo mu být něco přes třicet, možná ke čtyřiceti.

„Je mrtvý. Ty jsi ho zabil.“ Red se otočil a podíval na Douga.

Doug stál v šoku s otevřenými ústy a vytřeštěným pohledem zíral na revolver ve své ruce, jako by hledal vysvětlení, jak se to stalo, nebo co se vlastně stalo.

Jeho ústa tvořila jediné slovo – ne, ale nevycházel z nich žádný zvuk.

Red rozepjal mužovu bundu. Ve svetru a bundě jsme si všimli díry po kulce, malé kulaté ranky na prsou a malé kapky krve.

„Kdo to je?“ vykřikla Shannon a odvrátila oči. Její hlas zněl tence, přímo pisklavě.

„Jak může být mrtvý? Vždyť jsem ho nechtěl zastřelit,“ naříkal Doug.

„Byla to nehoda,“ ozvala jsem se a položila Dougovi ruku na rameno, abych ho uklidnila.

Pohyb vrat od stodoly, se kterými si pohrával vítr, doprovázelo skřípění a vrzání. Otřásla jsem se.

Co se vlastně stalo?

Opravdu jsme stáli v té studené, odporné stodole s mrtvým neznámým ležícím na podlaze? Zavraždil ve skutečnosti Doug toho muže, člověka, jehož nikdo z nás nikdy před tím neviděl?

76

Najednou jsem si uvědomila, kde jsem toho muže už viděla.

„To je… to je ten muž…“ rozčilením jsem začala koktat.

„Jaký?“ zeptal se Red, který byl stále skloněný k tělu a zkoumal nějaké stopy života.

„Nepoznáváte ho?“ vykřikla jsem. „To je ten muž z fotografie.“

„Co? Jaká fotografie?“ zeptal se Doug. Oči měl stále plné děsu a nedůvěřivosti.

„Ty fotografie, které byly schované v šatníkové zásuvce. Muž a žena. To je ten muž.“

„Ariel má pravdu,“ řekl Red ponuře a stoupl si. Sundal si červenou lyžařskou čepici. Navzdory zimě byl zpocený. „Je to ten chlap.“

„Mmm – musíme zavolat policii,“ vykoktal Doug a pustil revolver. Zbraň mu vypadla z ruky a odrazila se od země. Nemyslím, že by si toho byl všiml.

V bledém fluoreskujícím světle jsme všichni vypadali jako duchové.

Jako bychom byli všichni mrtví, pomyslela jsem si.

Divná myšlenka.

„Musíme zavolat policii,“ opakoval Doug.

Vítr znovu práskl otevřenými dveřmi. Bouchl s nimi tak hlasitě, až nás to všechny vyděsilo. Kromě ležícího neznámého každý nadskočil.

„Možná je už opravený telefon,“ poznamenal Red s pohledem upřeným na tělo.

„Vrátíme se do domu?“ vykřikla Shannon, plná hrůzy.

„Nemáme jinou možnost,“ zašeptal Doug.

„Ale džíp…“ naléhala Shannon.

„Zavraždil jsem člověka. Nemůžeme odtud utéci,“ přerušil ji Doug. Shannon ho objala kolem ramen. Vypadal bídně.

Z venku se ozvaly kroky, křupající po zmrzlém sněhu, pak skřípavý zvuk, jak kdosi zatlačením otevřel vrata stodoly.

„Lou…“ vykřikl Red a udělal několik kroků od mrtvoly směrem k džípu.

„Zdálo se mi, že slyším výstřel,“ řekl Lou. Přimhouřil tmavé oči a podezřele si nás prohlížel. „Co tady vyvádíte s…“

77

Pohled na ležící tělo ho přerušil uprostřed věty.

„Hej…“ zařval a zíral na mrtvolu. Zamrkal, jako by nevěřil vlastním očím.

Přeběhl k tělu a sklonil se nad něj. „Jaku!“ vykřikl. „Hej!“ zaječel.

Z nějakého důvodu se na mě zadíval, přitom zčervenal v obličeji.

„Co jste to udělali Evinu bratrovi?“

78

XVII.

„Já, já jsem ho zastřelil,“ řekl Doug s pohledem upřeným na revolver u nohou.

„Je mrtvý,“ zkonstatoval Lou, když prohlédl mužovo tělo a pokoušel se nahmatat puls. „Jake je mrtvý. Nemohu tomu uvěřit.“

Prohlédl mrtvole kapsy a vyndal modrou lyžařskou kuklu. „Tak Jake byl ten chlap, kterého jsi viděla v okně,“ řekl hořce a zvedl kuklu, abychom ji všichni viděli.

Louovy oči se zalily slzami. Obličej měl stále červený. Postavil se pomalu na nohy. „To je můj revolver? Ty jsi zavraždil Jakea mým revolverem?“

Vyrazil proti Dougovi. Ten ustoupil o krok zpět. Na moment se zdálo, že ho Lou zaškrtí.

„Ne, počkejte…“ vykřikl Doug se zdviženýma rukama na obranu.

„Ničeho se nedotýkejte,“ přikázal Lou. „Musíme zavolat na policii.“ Pohlédl na mrtvého švagra. „Jakeu,“ řekl tichým hlasem.

Vratce se pohupoval. Ze všech těch piv, které vypil, rozhodně nebyl střízlivý. Vypadalo to, že se už moc dlouho neudrží na nohou.

Zlobně se podíval na Douga. „Jake nám nejspíš přišel na pomoc.“

„Já nevím,“ řekl Doug. „Nechtěl jsem vystřelit. Vyšlo to samo.“

Lou na něho civěl a drbal se přitom ve vousech. Pak se vyčítavě podíval na Reda. „Čí to byl nápad, ukrást mi revolver? Koho jsi s ním chtěl oškubat? Nechtěl jsi mi také štípnout auto? Že mám pravdu? Opravil jsi ho a nic jsi mi neřekl. Pak sis vzal revolver a s autem jsi chtěl zmizet a nechat mě a Evu tady s tou mrtvolou?“

„Ne, počkejte chvilku, Lou…“ začal Red.

Ale Lou ho popadl za ruku a sevřel ho. „Udělám z tebe hadr, 79

červená hlavo,“ pronesl hrozivě. „Přelámu ti kosti. Lehce.“

Red se snažil vyhnout zápasu.

„Nemohu uvěřit tomu, že jsem dovolil vrahům vstoupit do mého domu!“ křičel Lou, přitom klel a kopal do dřevěného sloupku, u kterého ležel Jake.

„Nejsme vrazi. Byla to nehoda,“ snažila jsem se mluvit klidným hlasem. Snad se nám podaří uklidnit Loua dřív, než něco provede.

„Zmizíte z domu uprostřed noci, abyste ukradli můj džíp, to byla nějaká nehoda?“ zaječel Lou a obrátil svou zlost na mě.

„Musíme zavolat policii,“ řekla jsem.

„A odkud?“ vyštěkl na mě.

„Tak pro ni musíme dojet,“ pokračovala jsem.

„V žádném případě,“ zavrčel. „Za takového počasí v žádném případě. Silnice musí být samý led, pokrytý sněhem. Mohli bychom všichni skončit někde ve škarpě!“ Zkroušeně se podíval na Evina bratra.

„Je mi to opravdu líto,“ ozval se Doug přidušeně. „Nemyslím, že bych zmáčkl spoušť. Nevěděl jsem, že jsem vystřelil.“

„Hned ráno pojedeme na policii,“ oznámil nám Lou. Douga ignoroval. „Teď se vrátíme do domu. A všichni.“

„Prosím vás – byla to nehoda!“ vykřikla jsem. Hodil po mně zlobný pohled. „Rede,“ zavolal, „pojď mi pomoci s Jakem.

Odneseme ho do domu. Dolů do sklepa. Pak půjdu za Evou a řeknu jí, co se stalo.“

Red vypadal pobledle. Ale uchopil Jakovo tělo v podpaží a Lou ho popadl za kotníky. Pomalu klopýtali pod jeho váhou ven ze stodoly.

Jake nebyl příliš velký, ale kdysi jsem četla, že všechny mrtvoly jsou těžké.

„Dougu, pojď nám pomoci,“ zavolal Red ze dveří stodoly.

Jenže Doug ho neslyšel. Díval se na skvrnu na podlaze, na místě, kde se skácel Jake.

Nakonec ho Shannon vzala za ruku a odvedla ho do domu. Zhasla jsem světlo, přirazila za sebou dveře stodoly a se skloněnou hlavou, abych odolala nárazům silného větru, jsem pospíchala ke kuchyňským dveřím.

80

Najednou mi ten dům připadal jako vězení. Nemáme žádnou šanci se odsud dostat. Stačilo tak málo a mohli jsme sedět v autě a uhánět po cestě k nejbližšímu městu pro pomoc.

Ale teď…

Kdo ví, co bude teď? Doug zastřelil úplně neznámého člověka.

Lou nás přistihl na útěku a téměř při krádeži.

Kdybychom alespoň mohli zavolat policii už dnes večer, pomyslela jsem si, když jsem, rozechvělá zimou, vstupovala do teplé kuchyně.

„Co – co s námi udělá?“ otočila se ke mně Shannon.

„Nevím,“ odpověděla jsem tiše.

„Jsem tak vyděšená. Mám pocit, jako bychom se nikdy neměli dostat domů.“ Shannon se začala třást.

„Pojď,“ řekla jsem a snažila se ji uklidnit. „Půjdeme nahoru do mého pokoje.“

Dveře sklepa byly otevřené a my jsme slyšeli Reda a Loua, jak zápasí s Jakeovým tělem. Lou přitom hlasitě klel.

„Taky mám strach,“ poznamenala jsem. „Musíme se klidit Louovi z očí, dokud se nám nepodaří zavolat policii.“

„Co mi udělají?“ zeptal se Doug. Obličej mu zčervenal mrazem.

„Byla to nehoda, Dougu,“ snažila jsem se mu vysvětlit. „Jaka jsi nezabil úmyslně. Byla to nešťastná nehoda. Policie to pochopí.“

„Myslíš?“ podíval se na mě s nadějí v očích.

„Samozřejmě,“ ubezpečila jsem ho. Ve skutečnosti jsem vůbec netušila, jak bude policie reagovat na naší historku, ale jinou možnost, jak Douga uklidnit, jsem neviděla.

U kuchyňských dveří jsme se svlékli a po zadním schodišti jsme došli do mého pokoje. „Tak jsme zase tady,“ vzdychla jsem, hodila bundu do kouta na podlahu a sklesle jsem sebou plácla na postel.

Doug a Shannon se posadili na kobereček před rozžhavený radiátor.

Mlčeli jsme. Bylo vůbec o čem mluvit?

Doug si položil ruce na kolena, přitáhl si je k sobě a položil si na ně hlavu. Zůstal tak, dokud do pokoje nevstoupil Red. Pak se zvedl s ustrašeným výrazem ve tváři.

Red k němu přistoupil a položil mu ruku na rameno. „Poslouchej.

Nejsi v tom sám, abys věděl.“

81

Doug neodpověděl. Red se posadil na konec postele, kousek od mých nohou.

„Je to všechno moje chyba,“ pokračoval.

„Ale, ale, copak Rede…“ začala jsem.

„Ne, opravdu,“ trval na svém. „Já jsem dal Dougovi revolver. A tak to řeknu policii. Vinu neseme společně. Doug by nikdy nezmáčkl spoušť, kdybych já…“ Selhal mu hlas. Rozechvěl se mu spodní ret.

Přestal se ovládat.

„Co dělal ten chlap, Jake, ve stodole?“ zeptala se Shannon tak hlasitě, až nás to všechny vylekalo. Byla ze všeho úplně roztřesená.

Přehodila jsem přes ni pokrývku.

„Dobrá otázka,“ podotkl Red zamyšleně.

„Jestli to byl ten chlap v modré lyžařské kukle, proč nevešel do domu? Proč se potuloval venku a pak se schovával takovou dobu ve stodole? A jak se sem dostal, když jsou všechny cesty uzavřené?“

Spousta zajímavých otázek. Na žádnou z nich jsme neznali odpověď.

„A proč měl pistoli?“ zeptal se Doug a nervózně si přitom rukou projížděl v černých kudrnatých vlasech.

„Možná, abychom se ho polekali,“ odpověděl Red po chvilkovém zamyšlení. „Možná si myslel, že chceme krást nebo něco podobného.“

„Což jsme téměř udělali,“ ozval se Doug zachmuřeně.

„Jediný zloděj tady je Lou,“ pokračoval Red. „Zítra půjdu na policii a všechno tam oznámím.

Řeknu jim, že jsem ho zaslechl, jak se domlouvá s Evou.“

„Kde je Eva?“ zeptala jsem se.

„Ve svém pokoji,“ odpověděl Red. „Lou jí šel povědět o bratrovi.

Když jsem přecházel kolem jejich pokoje, slyšel jsem její pláč.“

Doug pronesl mohutným hlasem, plným vzteku a pocitu křivdy.

„To byla nehoda. Opravdu! Neměl jsem v úmyslu zmáčknout spoušť.“ Shannon se pokoušela Douga utěšit. Já jsem se otočila k Redovi. „To jsou zajímavé otázky, které nám Shannon položila,“

řekla jsem. „Myslím tu, proč se Jake schovával v tmavé, studené stodole? A jak se sem dostal?“

Red pokrčil rameny.

82

V duchu mě začaly napadat další otázky. Celá scéna ve stodole proběhla velice rychle. Byla tam tma, pak třeskl výstřel, my jsme byli vyděšení tím co se stalo, pak bylo odneseno tělo a nikdo z nás neměl čas na to, aby si vše podrobně promyslel.

„Na co myslíš, Ariel?“ zeptal se mě Red něžně.

„Chci se jít podívat na Jakea,“ odpověděla jsem.

„Co?“ Výraz jeho tváře se změnil v překvapený. „Ty chceš jít dolů a dívat se na mrtvé tělo? Proč?“

„Ariel chce být lékařkou,“ sdělila mu Shannon. „Mrtvá těla jí nepřipadají tak odporná jako ostatním lidem.“

„Všechno to proběhlo příliš rychle,“ vyslovila jsem částečně svou myšlenku. „Jak rychle?“

„Chci se na něj podívat, Rede. Ráda bych věděla, proč tam bylo tak málo krve?“

„Krev? Byla tam malá skvrna od krve,“ poznamenal Doug smutně.

„Krev přece z rány crčí, ne?“ upozornila jsem je.

„No jo, máš pravdu,“ souhlasila Shannon.

„Možná to bylo proto, že byla taková zima,“ ozval se Red. „Asi mu krev zmrzla.“

„Nevím. Možná,“ řekla jsem vážně. „V každém případě bych si ráda prohlédla tělo. Kam jste ho položili?“

„Nechoď tam,“ požádal mě Red a popadl mě za ruku. „Prosím tě.

Jenom tě to zbytečně rozruší. Musíme se pokusit vydržet tu společně, než přijde policie.“

Začala jsem se s ním dohadovat, ale do dveří strčil hlavu Lou. „Je tu na vás všechny příjemný pohled,“ řekl hořce. „Nikdo se do rána ani nepohne. Budu dole v hale a všechno uslyším.“ S prásknutím zavřel dveře.

Chvíli poté jsme se pokusili usnout. Ležela jsem na posteli naprosto bdělá a přemýšlela jsem. Přemýšlela jsem o mrtvole. O

výstřelu. O krvi.

Přišla jsem na spoustu otázek. Snažila jsem se na chvíli usnout, ale nešlo to. Bylo mi jasné, co musím udělat. Musím se jít podívat na tělo.

Mrkla jsem na hodinky. Bylo něco po šesté. Potichu jsem se 83

zvedla a došla ke dveřím ložnice. Tam jsem se zastavila, abych se ujistila, že ostatní spí.

V hale svítily dvě lampy, ale když jsem se podívala přes zábradlí, nikdo v místnosti nebyl. Slyšela jsem Loua a Evu, jak spolu hovoří v pokoji. Venku skučel vítr a podle dalšího zvuku jsem poznala, že si pohrává s vraty od stodoly. Zřejmě jsem je špatně zavřela.

Vzduch byl čistý.

Zhluboka jsem se nadechla.

Pak jsem se plížila dolů po schodech a mířila do sklepa.

84

XVIII.

Při chůzi po schodech jsem se snažila lehce přenášet váhu. Přesto se schody pod mýma nohama ozývaly pravidelným vrzáním.

Zastavila jsem se, rozhlédla jsem se a poslouchala. Ticho. Nikdo mě neslyšel.

Venku zaburácel vítr. Ozval se hlasitý zvuk. Nejspíš někde u domu spadla větev. Připomnělo mi to výstřel z pušky. Znovu jsem slyšela hlasitou explozi, tak blízko, tak strašně blízko, a viděla jsem muže padajícího na zem.

Potřásla jsem hlavou, abych zahnala nepříjemnou vzpomínku, otevřela jsem dveře do sklepa a zapátrala po vypínači. Nemohla jsem ho najít.

Možná, že bude dole, pomyslela jsem si. Počkala jsem, až si oči přivyknou ve tmě. Příkré schodiště mě donutilo se stoprocentně soustředit. Nebylo tam žádné zábradlí, kterého bych se mohla přidržet. Neměla jsem na výběr, a tak jsem musela opatrně sestupovat po schodech utápějících se ve tmě.

V rohu sklepa jsem slyšela hučet kotel a pravidelně kapat vodu, pravděpodobně z nějakého děravého potrubí.

Jak jsem sestupovala po schodech, začínal být vzduch těžký a teplý. Sklep se zřejmě nevětral.

Konečně jsem stála na betonové podlaze. Odkudsi nad mou hlavou ke mně doléhal zvuk kapající vody. Střídání teplého a studeného vzduchu mne nutila ke kýchnutí. Zadržela jsem dech, dokud pokušení nepřešlo. Roztřásla jsem se.

Přistoupila jsem naslepo k jedné zdi a pokoušela se najít vypínač.

„Ááách!“

85

Nemohla jsem se ubránit hlasitému výkřiku, protože jsem sáhla do silné pavučiny. Rychle jsem vytáhla ruku zpět a snažila se očistit si ruce od lepkavých, neviditelných vláken.

„Óóoch.“

Teď se mi pavučiny přilepily na obličej. Zavřela jsem oči a horečně jsem se snažila jich zbavit. Nenávidím pavouky!

Nakonec jsem se očistila. Ale cítila jsem, jak mě všechno svědí.

Hledání vypínače jsem vzdala. Pohledu ve tmě jsem přivykla, a tak jsem postupovala kupředu. Kam položili Jakea?

Pořád jsem cítila na tváři ty odporné pavučiny. Na chvilku jsem se zastavila a poslouchala drobné škrábavé krůčky, ozývající se kdesi přede mnou.

Pravděpodobně další myš.

Pravidelné kapání vody mě začlo rozčilovat. Zakašlala jsem. Zvuk se hlasitě odrážel, jako bych stála v obrovské jeskyni.

Ve tmě jsem u zdi rozeznala hromadu kartónových krabic, staré kolo, volant, staré noviny a časopisy a pohovku bez matrací.

Bylo mi jasné, že tam někde musí být tělo. Přidala jsem do kroku.

A pak jsem si pomyslela – c o t ady vlastně dělám? Proč se plahočím v tom zatuchlém, špinavém sklepě potmě a ještě ke všemu za mrtvolou?

Jenže na takové úvahy je už příliš pozdě, řekla jsem si. Teď jsi tady, tak hledej Jakea a možná najdeš i odpovědi na své otázky.

Otočila jsem se tedy do rohu a zahlédla velkou plachtu, rozprostřenou na podlaze. Všimla jsem si, že je uprostřed vyboulená.

Sehnula jsem se, abych ji nadzvedla. Překvapilo mě, že je těžší, než jsem očekávala. Vespod ležel na zádech Jake.

Stáhla jsem z něj plachtu. Jake na mě civěl, jako by se chtěl zeptat: „Co ty tady děláš?“

Sotva jsem ho viděla. Na to, abych mohla prohlédnout tělo, tam byla příliš velká tma. Porozhlédla jsem se kolem a konečně objevila u stropu žárovku. Přešla jsem pod ni a snažila se nahmatat šňůru.

Když se mi to povedlo, zatáhla jsem.

Žárovka se rozsvítila žlutým matným světlem. Nebylo moc silné, ale snad to bude stačit.

Vrátila jsem se k tělu. A znovu ty malinké škrabavé krůčky.

86

Přinutila jsem se na ně nemyslet, nemyslet na zimu, ani na to, jak jsem vyděšená.

Mysli jako lékař, Ariel. Prohlédni tělo. Odborně, vědecky.

Pak utíkej zpět do pokoje, jak to půjde nejrychleji!

S bušícím srdcem jsem se sklonila k Jakeovu tělu.

Čím začnu?

Ranou? Ano. Smrtelnou ranou.

Rozepnula jsem mu bundu a prohlédla košili. Střela ho zasáhla do žaludku uprostřed žeberního koše. Flanel okolo byl roztřepený a ohořelý. Díra byla veliká jak po dělové kouli.

V tom špatném světle jsem si přesto všimla, že rána je mnohem menší než díra v košili.

A pak jsem si vzpomněla, že tam nebyla téměř žádná krev. Kolem rány byla malá zaschlá část. A košile nebyla vůbec zmáčená krví.

Zajímavé, pomyslela jsem si.

Opravdu zajímavé.

Měla jsem podezření, jak se to asi odehrálo. Ale musela jsem se o tom ještě přesvědčit. Zvedla jsem mrtvole ruku. Byla ztuhlá a studená.

Ledově chladná.

Nechala jsem ji klesnout zpět na podlahu. Paže byla naprosto ztuhlá.

Prohmatala jsem plece. Studené.

Podívala jsem se na hodinky. Bylo půl sedmé. To znamená, že Doug zastřelil Jakea už před šesti hodinami.

Odhadla jsem, že tělo

nemohlo v tak krátkém čase natolik

ztuhnout. V žádném případě.

Tak proč bylo Jakeovo tělo tak chladné?

Ve sklepě rozhodně nebyla taková zima, aby zmrzlo. To znamená, že…

Kroky.

Vyskočila jsem.

Po betonové podlaze zadupaly boty. Někdo byl ve sklepení se mnou.

87

XIX.

„Kdo – kdo je to?“ zavolala jsem opatrně.

Betonové zdi mi poslaly ozvěnu.

Slyšela jsem pravidelné kapání z děravého potrubí. A slyšela jsem blížící se kroky.

Zadržela jsem dech a otočila se.

Ve světle se objevil Red.

Hmouřil na mě oči, jako by se je pokoušel zaostřit, aby mě poznal.

Zrzavé vlasy měl rozcuchané a tenisky rozvázané.

„Ariel?“

„Rede, jsem tak ráda, že to jsi ty!“ vykřikla jsem. Tolik se mi ulevilo, že jsem za ním chtěla běžet a obejmout ho.

„Myslel jsem si, že tě tu najdu,“ řekl. „Páni, to je zima.“

„Já – já jsem si chtěla prohlédnout pár věcí,“ zadrmolila jsem.

Podíval se dolů na tělo. „Pomůžeš mi ho přikrýt?“

Začal přes něj přetahovat plachtu.

„Ne. Musíme se vrátit nahoru,“ vydechla jsem a pospíchala po schodech. „Jsou Doug se Shannon nahoře?“

„Jo. Předpokládám,“ odpověděl a zažíval.

„Vlastně nevím. Nemohu se nějak probrat. Nespal jsem moc dobře.“

„Já také ne,“ podotkla jsem. „Ale teď pojď. Rychle. Musíme si všechno ujasnit.“

„Proč? Co jsi tam dole našla?“

„Řeknu ti to až v pokoji,“ odbyla jsem ho.

Doug s Shannon vypadali velice unaveně a zmateně, když jsme se s Redem vplížili do mého pokoje.

88

„Co se stalo?“ zeptala se Shannon a snažila se upravit si svou měděnou hřívu.

„Spousta věcí,“ zašeptala jsem.

Zavřela jsem dveře a vypověděla jim vše, co jsem zjistila ve sklepě. „… takže z toho vyplývá, že ty jsi, Dougu, Jakea nezabil,“

dokončila jsem svou řeč.

„Co?“ vykřikl Red.

Doug vypadal zmateně. „Ale já jsem po něm vystřelil, Ariel.“

„Ano, vystřelil jsi po něm,“ souhlasila jsem. „Jenže Jake už byl mrtvý!“

„To je šílené!“ ozval se znovu Red. „Jak to můžeš říct?“

„Jake nebyl vůbec zakrvácený,“ vysvětlovala jsem. „Jenom trochu. Kdyby žil, krev by se z něho řinula. A když jsem ho prohlížela, všimla jsem si, jak je ztuhlý. Příliš ztuhlý na to, že měl být mrtvý tak krátkou dobu.“

„Ale –“ začal Doug.

„A jeho tělo bylo ledově studené. Téměř zmrzlé. V té stodole musel nějakou dobu být. Mrtvý. To je jediné možné vysvětlení toho, že jeho tělo už bylo tak ztuhlé.“

„Ale vždyť stál přímo před námi!“ namítla Shannon. „Všichni jsme ho viděli.“

„Nestál–“ upřesnila jsem. „Byl opřený. Opřený o sloup.“

„Počkej chvilku, Ariel. Jak jsi na to tak rychle přišla?“ zeptal se Red a zavazoval si přitom tkaničky u bot.

„Když na něho Doug vystřelil, nebránil se, nevykřikl, nenaklonil se dopředu, neudělal nic přirozeného. Střela ho poslala k zemi tak, že padl na záda. Vypadal příliš ztuhle. Kdyby nebyla taková tma a my nebyli tak vystrašení, všimli bychom si toho hned.“

„Ariel má pravdu,“ řekl Doug a s díky se mi díval do očí.

„Samozřejmě, má pravdu. Ale proč…“

„Copak to nevidíte? Lou zřejmě zavraždil Jakea, a pak se rozhodl to hodit na nás.“

„Myslíš…“ začal Doug.

„Myslím, že Lou nás chce dostat na policii, aby ses přiznal k Jakeovu zabití. Ty jsi ho střelil. Ale až potom. Místní policie se nebude vyptávat. Možná, že ani neprohlídnou tělo, aby zjistili, jak 89

byl Jake doopravdy zabit. Budou mít naše přiznání. Budou mít revolver. Uvidí otvor po střele. Tak to nějak bude. Lou z toho vyjde bez úhony a my – my –“

„Domnívám se, že jsi vynechala spoustu závěrů,“ řekl Red tiše.

„Nemohu se smířit s myšlenkou, že…“

„Ariel má pravdu!“ opakoval Doug. „Samozřejmě má pravdu.

Celá ta záležitost byla past! Jake byl už mrtvý. A my jsme byli tak hloupí, že jsme…“

„Dougu, ty z toho chceš za každou cenu vyváznout,“ trval Red na svém.

„Přestaňte! Přestaňte se dohadovat!“ vykřikla Shannon.

„Souhlasím se Shannon,“ vmísila jsem se do začínající hádky.

„Nemáme čas. Musíme se odsud dostat.“ Oblékla jsem si bundu a vzala do ruky tašku. „Jestli mám pravdu a Lou opravdu vraždil, jsme jediní, kdo o tom vědí.“

Co zabrání Louovi od další vraždy, vraždy nás čtyř, aby jeho tajemství zůstalo v bezpečí?

Najednou jsem si vzpomněla na Evu. Věděla, že Lou zabil Jakea?

Věděla o jeho úděsném plánu nastrojit vše tak, abychom se vrahy stali my? Účastnila se toho všeho?

Určitě. Musela to vědět.

Oba dva byli nebezpeční. Oba dva byli vrazi.

„Měli bychom tu zůstat a konfrontovat Loua,“ pokračoval Red a postavil se do dveří pokoje. „Čeho dosáhneme útěkem? Kdybychom utekli, bude to vypadat jako naše přiznání.“

„My odsud neutíkáme,“ upozornila jsem ho.

„My poběžíme

rovnou na policii a řekneme jim všechno, co víme dřív, než se Lou připraví na to, aby vypadal jako nevinná oběť a my jako lumpové, kteří se vloudili do jeho domu, přijali jeho pohostinství a zavraždili jeho švagra!“

„Ale jak se odsud dostanem?“ zeptal se Red. Zatvářil se tak, jako by slyšel blížit se Loua nebo Evu.

„Samozřejmě si vezmeme džíp,“ řekla jsem. „Máš klíče, že, Rede?“

Přikývl. „Stále si nemyslím…“

Vypadal opravdu zoufale. Pochopila jsem, že se bojí toho, co by 90

nám Lou mohl udělat, kdyby nás chytil.

„Nemáme jinou možnost, Rede,“ řekla jsem a snažila jsem se ho odstrčit. „Musíme se dostat pryč. Právě teď. Jdeme.“

Neochotně mi ustoupil z cesty. Nevinila jsem ho z toho, že se bojí.

Teď, když jsme věděli, že je Lou skutečný vrah, situace byla mnohem horší, než se zdálo.

Ale věděla jsem, že mám pravdu. Bylo mi jasné, že musíme utéci.

Tentokrát jsme se po zadním schodišti neplížili. Běželi jsme.

Pospíchala jsem jako první, za mnou Doug a Shannon a nakonec Red.

Po Louovi a Evě nebyla ani památka. Doufala jsem, že spí. Náš běh po schodech je jistě probudil. Ale určitě bude nějakou chvíli trvat, než se Lou oblékne a půjde po nás. Horečně jsme se nazuli do bot a vyběhli ze dveří. O okamžik později jsme pádili ke stodole.

Nad našimi hlavami vycházelo velké oranžové slunce. Sníh jiskřil jako zlato. Naše stíny byly dlouhé a zářivě modré. Vítr se utišil. Celý svět vypadal jasně a čistě. Měla jsem příliš velký strach na to, abych se těšila z krásného rána.

Chtěla jsem se rychle dostat do džípu, odjet daleko z tohoto domu a nikdy se sem nevrátit.

Když jsme byli kousek od stodoly, otočila jsem se k Dougovi a Shannon. „Hej, kde je Red?“

Všichni tři jsme se zastavili a rozhlíželi se.

„Byl hned za námi,“ zafuněl těžce oddechující Doug.

„Ještě je v domě?“ zeptala se Shannon.

Zaclonila jsem si rukou oči a podívala jsem se zpět k domu.

Kuchyňské dveře byly otevřené a viděla jsem Reda, jak utíká k nám.

Klouzal se a smekal po zledovatělém sněhu, aby nás dohnal.

Mával něčím v ruce. Něčím, co se blýskalo a odráželo sluneční světlo.

Jak nás dobíhal, viděla jsem, co to je. Pistole.

„Hej…“ zaječela jsem. „Zahoď to!“

Nevěnoval mi pozornost. Blížil se k nám. Nebyla jsem si jistá, jestli mě slyšel.

„Zahoď to, Rede!“ vykřikla jsem. „Nepotřebujeme to!“

„Já ano!“ řekl Red. Zastavil se několik kroků před námi a 91

zhluboka oddechoval. Zvedl malou stříbrnou pistoli a namířil na mě.

„Omlouvám se,“ řekl. „Jste prima parta. Ale Lou a já jsme pracovali dost tvrdě na tom, aby se celá věc neprozradila. Teď nemůžete odejít.“

92

XX.

Všichni tři jsme byli příliš otřeseni, abychom mohli cokoli říci.

Zírala jsem na Reda, na pistoli v jeho ruce, na pistoli, která na mě mířila.

„To je vtip, že?“ vypravila jsem ze sebe konečně.

Nesouhlasně potřásl hlavou. Pistolí ukázal směrem k domu.

„Ty nám chceš naznačit, že v tom jedeš s Louem?“ zeptal se Doug nevěřícně. „Přivedl jsi nás sem záměrně?“

„Pochopils to, Dougu,“ odpověděl Red energicky. Jeho obličej byl bezvýrazný, ale očima visel na mně. „Už si konečně musíte přiznat, že jsem vás dostal, mládeži. Na lyžařské chatě.“

Lyžařská chata. Měla jsem pocit, jako by to bylo už hrozně dávno.

Red se pohnul směrem k domu a ukázal znovu pistolí. „Tak jdeme, mládeži. Jdeme! Musíme to dohrát do konce.“

Pomalu jsme se trousili zpět k domu. Nikdo nepromluvil. Jenom sníh pod našima botama hlasitě vrzal.

Cítila jsem se jako pořádný idiot.

Jak jsem mohla Redovi věřit?

Jak mě mohl tak upoutat?

Dokonale mě podvedl. Podvedl nás všechny. Uvěřili jsme mu.

Děkovali jsme mu za záchranu našich životů.

Celou dobu se nám vysmíval. Vedl nás do pasti, kterou připravil spolu s Louem.

Cítila jsem se tak bídně, tak raněná a tak oklamaná.

Red nás zastavil venku u kuchyňských dveří. Držel pistoli namířenou na nás a zavolal na Loua.

Lou se objevil téměř okamžitě, jako by čekal u dveří. Měl na sobě 93

vytahané džíny a hnědé sako.

„Dobré ráno, parto,“ řekl a z nějakého důvodu se zašklebil.

„Tak jsme tady,“ ozval se Red a hodil Louovi pistoli.

Lou vyšel na malou verandu, přehodil si pistoli v ruce a namířil na nás. „Vítr se utišil,“ konstatoval. „Hezké ráno, že?“

Neodpověděli jsme. Všichni tři jsme sledovali pistoli.

„Teď byste někam chtěli jít, v takovém pěkném ránu?“ zeptal se s jízlivým úsměvem. „Pokusili jste se znovu zdrhnout, že?“

Ve skutečnosti nečekal odpověď. Ani jsme se s ní nenamáhali.

„Nemohli byste přece utéci po vraždě Evina bratra, že? Chudák starý Jake. Musíme policii povědět o Jakeovi, ne? Přece jsme se tak dohodli.“

Za Louem spadla na verandu velká hromada sněhu. Hluk ho na okamžik překvapil. Rychle se vzpamatoval a seskočil z vrchního schodu do sněhu. Stále na nás přitom mířil pistolí.

„Telefon je opravený, bando. Není to dobrá zpráva? Takže můžeme zavolat policii a vy ulehčíte svému svědomí.“

„Známe pravdu, Lou,“ upozornila jsem ho.

Podíval se na mě. „Pravdu?“

„Víme, že Doug Jakea nezabil. Víme, že Jake byl už mrtvý.“

Lou se otočil k Redovi. „Co jsi mi to sem přitáhl, kamaráde? Ty haranti jsou příliš chytrý!“

Red pokrčil rameny. Stál s rukama v kapsách stranou, jako by sledoval představení.

„Příliš chytrý,“ opakoval Lou s hrozivým výrazem. Zadíval se na mě. „Tak ty jsi na všechno přišla, jo? Přišla jsi na to, že Red byl ten chlap s maskou. Odhalila jsi všechna naše tajemství. Jsi příliš chytrá.

Možná příliš chytrá na to, abys žila.“ Podrbal se ve vousech.

„Co budeme dělat, Lou?“ zeptal se Red.

„Promyslíme to,“ odpověděl Lou. „Musíme tu historku nějak rozumně zakončit. Tyhle děti teď nejsou to hlavní.“

„Co tím chceš říct?“ utrhl se na něj Red.

„Eva,“ vysvětlil Lou. „Dělá mi problémy. Slíbila, že bude spolupracovat, ale najednou se chová jako dítě.“

Několik metrů za námi se snesla do sněhu vrána. Hlasitě krákala a plácala křídly, černá na bílému sněhu. Lou na ni namířil a předstíral, 94

že střílí.

„Je rozrušená z Jakea?“ zeptal se Red.

Lou zamračeně přikývl. „Jo. Představ si. Najednou se rozhodla, že svého bratra milovala.“

„Byl to také můj bratr,“ řekl Red hlasem, v němž byly patrné stopy dojetí.

Tak – Red byl Evin bratr!

„Snad také nechceš měnit svoje rozhodnutí?“ vyjel po něm Lou hněvivě.

„Ne, ne,“ protestoval Red. Oči měl rozšířené strachem. „Chápu, proč jsi ho zabil, Lou. Eva to musí také pochopit.“

„Je mi líto,“ řekl hlas od dveří. Na zápraží se objevila Eva.

Vystrašená, unavená a neupravená.

„Vrať se do domu, Evo,“ řekl Lou potichu, ale rázně.

Nereagovala. Přejela po nás pohledem. Zdálo se, že je překvapená, když nás tady vidí.

„Nemohu to přejít, Lou,“ pronesla třesoucím se hlasem. „Je mi to líto. Myslela jsem, že to zvládnu, ale nejde to.“

„Evo – vrať se do baráku,“ opakoval Lou se skrytou výhrůžkou, ale ve snaze zůstat klidný.

„Nenáviděla jsem Jakea za to, co nám udělal,“ pokračovala Eva a zapínala si přitom kabát. „Jake byl odporný. Léta nás okrádal o naše dědictví, bral nám to, co nám zákonitě patřilo.“

„Evo,“ zavrčel Lou, kterému docházela trpělivost. „Nemůžeme se teď zaobírat starou historií. Prosím tě…“

„Ale ty jsi ho neměl zabíjet, Lou,“ přerušila ho Eva. Stála a tupě hleděla na zamrzlé jezero za stodolou. „Já – já se s tím nemohu smířit. Je mi líto.“

„Na to je příliš pozdě, aby ti to bylo líto,“ řekl Lou zamračeně.

„Zavolala jsem policii,“ pokračovala Eva. „Jsou na cestě. Budou tu asi za dvacet minut, možná dřív.“

Srdce mi poskočilo.

To byla nejhezčí slova, jaká jsem v posledních chvílích slyšela.

Letmo jsem pohlédla na Shannon a ta se podívala na mne. Viděla jsem, že je stejně šťastná jako já.

Lou na to samozřejmě reagoval opačně.

95

Zbrunátněl v obličeji a zařval na Evu: „Zbláznila ses?“ Zaklel a rozzlobeně na nás napřáhl pistoli. „Víš, že k nim nepatříš, Evo. Nejsi jenom nevinný divák. Jsi v tom taky, holčičko. Jsi v tom až po ten svůj pěkný krk!“

Dvacet minut, pomyslela jsem si.

Budou tu za dvacet minut.

To je příliš dlouhá doba. Ještě nejsme z nebezpečí venku.

Za dvacet minut se toho může stát mnoho.

„Nevěřím, že jsi zavolala policii, Evo,“ ozval se vystrašený Red.

Rukávem kabátu si otřel čelo. Navzdory zimě se potil.

Lou a Eva se začali hlasitě dohadovat. Mne, Shannon a Douga si ani nevšimli.

Podívala jsem se na zem a cosi mě uhodilo do očí. Byla to zásoba sněhových koulí, které jsme si připravili minulý den ráno při naší bitce.

Musí být tvrdé jako led, pomyslela jsem si.

Lou k nám byl otočen zády a nadával a vyhrožoval Evě. Red se k němu připojil se svými argumenty.

Zdálo se, že se naskytla perfektní příležitost. Teď je ta pravá chvíle.

Musím to zkusit.

Rychle jsem se sehnula, vzala dvě tvrdé ledové koule a hodila jednu z nich na Louovu hlavu.

96

XXI.

První sněhová koule minula cíl asi o půl metru.

Hlasitě se zazvonila o stěnu domu.

Lou sebou vylekaně trhnul a odvrátil se od Evy. Pak se nasupeně podíval na Douga. Na tváři se mu mísil strach se vztekem.

Poslala jsem druhou sněhovou kouli.

Znovu jsem ji hodila bez zamíření. Nebyl čas a já jsem byla ze všeho vyděšená. Srdce mi v hrudi bušilo, pod nohama se mi roztančila jiskřivě bílá zem.

Hodila jsem za všech svých sil, se vším vztekem a s veškerým pocitem marnosti a křivdy.

Trefa do černého!

Druhá sněhová koule přistála Louovi přímo na čele. Tvrdá rána jím otřásla.

Vykřikl. Zavřel oči bolestí a překvapením. Síla úderu způsobila, že zavrávoral.

Z ruky mu do sněhu vypadla stříbrná pistole.

Všechno vypadalo jak ve zpomaleném filmu.

Vrávorající Lou klel a držel se za čelo. Po tvářích mu padaly drobné úlomky ledu a kousky sněhu.

Eva ztuhla, stála a tupě zírala na Loua, vůbec nechápala, co se děje. Nikdo se nepohnul.

Jako by se zastavil čas. Jako bychom všichni zmrzli.

A pak se najednou všichni dali do pohybu. Red se prudce sehnul pro pistoli, která zůstala na sněhu.

Doug po ní skočil o sekundu později.

Red už se jí téměř dotýkal rukou.

97

Ale Doug ho pevně chytil a odstrčil. Red zoufale hrábnul po zbrani – nezachytil ji.

Doug na něho skočil s hlasitým řevem připomínajícím divoké zvíře. Chytil Reda za hlavu a přidržel mu obličej ve sněhu. Pak sebral pistoli a odhodil ji přes dvůr.

Nečekala jsem, až dopadne.

Bez jediného slova jsme se se Shannon rozběhly ke stodole.

Nevím, na co jsem v té chvíli myslela. Určitě to bylo jen to jediné –

útěk. Dostat se konečně z tohoto domu.

Otočila jsem se a zahlédla Douga, jak běží těsně za námi. „Džíp!

Džíp!“ vykřikoval.

Před verandou ječeli jeden přes druhého Red, Lou a Eva.

Kde je ta pistole? vzpomněla jsem si. Nenašel ji někdo?

„Džíp! Džíp!“ křičel Doug a poháněl nás dopředu.

Ani nemusel. Se Shannon jsme běžely, jak nejrychleji jsme mohly.

Běžela jsem s tělem nakloněným dopředu a hlavou co nejblíže k zemi. Předpokládala jsem, že uslyším výstřel z pistole.

Budu zastřelená, pomyslela jsem si. Zastřelená do zad.

Shannon uklouzla a krátce vykřikla. Přistála na kolenou. Rychle se opřela o ruce a zvedla. Pádili jsme dál ke stodole.

„Džíp! Džíp!“ křičel Doug.

Kde jsou Red a Lou? Proč po nás nejdou? Našli pistoli?

Ještě se dohadují s Evou?

Nechají nás odejít?

Nedívala jsem se za sebe.

O několik sekund později jsme byli ve stodole. Rychle jsem se rozkoukala ve tmě a doběhla k džípu jako první. Otevřela jsem dveře a nastoupila.

Těžce oddechující, s obličejem plným hrůzy se na druhé sedadlo vysoukala Shannon.

Doug otevřel dveře u řidiče. Chtěl také nastoupit.

Pak se ale zarazil. Jeho tvář několikrát změnila barvu.

„Dougu – co se stalo? Nastup!“ zařvala jsem.

„Čím myslíme?“ vyjel. „Jak jsme mohli být tak hloupí?“ Vylezl zpět z auta. „Klíče má Red!“

98

XXII.

Chyceni do pasti.

Zahnáni do úzkých.

Jak jsme mohli být tak hloupí!

Stodola se neočekávaně proměnila ve vězení.

V panice při útěku jsme se dostali do ještě horší pasti.

Vylezly jsme se Shannon z auta. Viděla jsem, jak se k nám od domu přibližují Red s Louem.

„Copak tu není nějaký druhý východ?“ vykřikla Shannon.

„Žádné zadní dveře tady nejsou,“ řekl Doug. „Není tu ani okno.“

Tedy žádná možnost úniku. Nebo ano?

Se zoufalstvím jsem propátrala stodolu a objevila u zadní stěny motorové sáně. Doběhla jsem k nim. Byly to právě takové sáně, jaké jsem řídila o loňských zimních prázdninách.

Budou schopné jízdy?

Lou říkal, že roky nejezdily.

Ale Lou s Redem lhali, když tvrdili, že je džíp rozbitý. Možná, že Lou lhal i v tomto případě.

Určitě pojedou, určitě pojedou, říkala jsem si. Přitom jsem neustále sledovala dveře.

Přibližovali se velice rychle a zuřivě nadávali.

Za zkoušku to stojí, rozhodla jsem se.

Nemáme co ztratit.

Nebyl čas říkat něco Dougovi a Shannon, kteří se rozhlíželi po nějakém vhodném úkrytu. Kromě kupy krabic v rohu byla stodola téměř prázdná a otevřená.

Nikde žádný úkryt.

99

Rozjedou se, rozjedou se, opakovala jsem si.

Sněžné sáně se startovaly pomocí šňůry jako motorová sekačka na trávu nebo některé motorové čluny.

Vzala jsem ji oběma rukama a zatáhla.

K mému překvapení se stroj okamžitě probudil k životu.

„Pracuje!“ vykřikla jsem.

Odtáhla jsem sáně od stěny, nasedla a zavolala na Douga a Shannon: „Možná, že se mi podaří je odlákat!“ snažila jsem se překřičet zvuk motoru. „Pak můžete běžet dolů na cestu pro pomoc!“

Vypadali zmateně. „Utíkejte na cestu!“ zařvala jsem. „Na cestu!

Jděte pro pomoc! Jděte pro policii! Běžte!“

Nebyla jsem si jistá, jestli mě slyší, a neměla jsem moc času to zjišťovat.

Ve dveřích stodoly se objevili Lou a Red.

Mají pistoli?

Každý si stoupl na jednu stranu dveří a blokovali východ.

Sešlápla jsem plyn, zamířila sáněmi rovnou na ně a vyrazila kupředu.

100

XXIII.

Zvuk motoru byl ohlušující.

Namířila jsem sáně rovnou na Loua.

Neslyšela jsem, co on a Red křičí. Ale viděla jsem, jak se jim oči rozšířily strachem, když pochopili, že na ně mířím. A pak už jen zděšeně uskakovali stranou, když jsem projížděla vraty.

Byla jsem venku.

Oslepilo mě zářivě bílé světlo. Otevřela jsem oči a zamžourala proti té záři.

Lehce jsem klouzala po hladkém sněhu a vzdalovala se od stodoly a domu směrem k zamrzlému jezeru.

Utekli Doug a Shannon ze stodoly? Ještě ne.

Lou a Red se vydali za mnou!

Jaké štěstí! Můj plán začíná vycházet!

Teď! Teď utíkejte! V duchu jsem poháněla Douga a Shannon.

Snad se mi podaří Loua a Reda zdržet mým pronásledováním, dokud se neobjeví policie.

Jestli ovšem přijede.

Jestli je policie už na cestě.

Hlavou mi bleskla nepříjemná myšlenka: Co když Eva na policii vůbec netelefonovala? Možná se pokoušela Louovi jenom vyhrožovat, nebo chtěla jen vědět, jak na to bude reagovat.

Možná, že policie vůbec nepřijde.

Byla jsem kousek od jezera. Podívala jsem se dozadu.

Lou a Red pokračovali v pronásledování. Navzdory tomu, že jsem jela a oni běželi po svých, nezdálo se, že bych se jim nějak příliš vzdalovala!

101

Kolem sání se rozlétla vysoká sprška sněhu a já jsem vjela na led.

Když dopadla sněhová tříšť na zem, viděla jsem, že u břehu je led jasně bílý a tvrdý. Ale jak jsem si to mířila rovnou za nosem, všimla jsem si míst, kde byl led dost tmavý. To byl varovný signál, který mě upozorňoval, kde není dostatečně silný.

Věděla jsem ale, že se musím pohybovat jen po dostatečně pevném ledu.

Sáně byly těžké. Kdybych na takové místo najela, led by zcela jistě popraskal a já bych skončila pod hladinou.

Byla jsem zvědavá, jestli se Doug se Shannon dostali k silnici.

Doufala jsem, že se jim podaří najít někoho, kdo nám pomůže.

Lou s Redem doběhli k jezeru a vběhli na led. Chvíli běželi a chvíli se klouzali po povrchu.

Právě v tom okamžiku jsem před sebou spatřila velkou tmavou skvrnu. Změnila jsem směr, abych se jí vyhnula…

Sáně se začaly nahýbat.

Cítila jsem, že nad nimi ztrácím kontrolu. Zachvátil mě pocit bezmocnosti, absolutně nejsem schopná zabránit tomu, co se může stát.

Buď jsem jela příliš rychle, nebo jsem na kluzkém povrchu vzala příliš prudce zatáčku.

S ohlušujícím řevem se sáně převrátily na stranu. Vylétla jsem z nich a těžce dopadla na led.

Zjistila jsem, že se nemohu nadechnout. Měla jsem vyražený dech. V panickém strachu, neschopná se pohnout, neschopná vstát, jsem bojovala s vlastním dechem. Vstávej, Ariel! Vstávej! Dýchej!

Musíš se nadechnout!

Bílý sníh vypadal tak modře. Všechno kolem bylo modré.

Zírala jsem na oblohu.

Otočil se celý svět vzhůru nohama?

Dýchej, Ariel! Zkus to, děvče – dýchej!

Zaslechla jsem Louův klející hlas. Asi mi to pomohlo z mého omráčení. Trochu jsem se nadechla. Pak víc.

Postavila jsem se na nohy.

Sáně se zastavily na začátku tmavé skvrny. To se mi samozřejmě moc nehodilo.

102

Red a Lou už byli ode mne jen pár metrů.

Pokusila jsem se také běžet, ale povrch jezera byl příliš kluzký a neměla jsem vhodnou obuv. Mohla jsem sotva jít.

Otočila jsem se k domu a zahlédla Douga a Shannon, jak běží k jezeru.

Sami.

Proč běží zpět?

Mně na pomoc, napadlo mě. Všimli si, že jsem v nesnázích, a běží k jezeru, aby se pokusili mě z toho dostat.

„Okamžitě stůj!“ zařval Lou.

„Zastav se, Ariel! Neutíkej!“ křičel Red hned za ním.

Nejspíš měli pravdu. Byli těsně za mnou a doháněli mě.

Bylo to příliš namáhavé běžet ve sněhu, pod kterým je led.

Ne, ne, ne, říkala jsem si.

Běžela jsem takovou dobu, byla jsem dlouho vystrašená, snažila jsem se jim tak dlouho uniknout, že jsem sotva popadala dech a v prsou mi hlasitě hvízdalo s každým nadechnutím.

Měla jsem pocit, že mi prasknou plíce. Klepaly se mi nohy. Žebra mě bolela z pádu ze sání. Ne, ne, ne.

Stále jsem běžela. K tmavé skvrně na ledě. A pak jsem uklouzla, padala dopředu a rozplácla se jak široká, tak dlouhá.

„Mám tě,“ řekl Lou hlubokým hlasem.

103

XXIV.

Lou se po mně natáhl oběma rukama a chytil mě za nohy. Zuřivě jsem kopala a povalila ho na záda.

Než jsem se stačila zvednout, chytil mě Red za ramena a přitlačil mě k zemi.

„Au! Přestaň! Pusť mě!“

Zavraždí mě tady, přímo uprostřed jezera?

Lou se rychle zvedl, postavil se přede mne, tvářil se vztekle a těžce dýchal.

„Jdi ode mne!“ Snažila jsem se vyprostit z Redova pevného sevření, ale nebylo to nic platné.

„Co teď?“ zeptal se Red Loua. Než mu Lou stačil odpovědět, ozvaly se v dálce sirény.

„Ne?!“ V Redově výrazu tváře se mísil strach s překvapením.

„Eva to opravdu udělala,“ zamumlal Lou ponuře.

„Zavolala

policii.“ Zaklel pod vousy.

Red vyskočil na nohy, na mě zapomněl. Sirény se ozývaly hlasitěji. „Co teď?“ opakoval Red. „Co teď, Lou? Co teď, ty chytráku? Mistře velkých plánů? Jaký plán použijeme teď?!“ Říkal ta slova s naprostým odporem, téměř hystericky ječel.

„Zavři hubu!“ zavrčel Lou. Rozháněl se pěstí, jako když chce Reda praštit.

Plazila jsem se od nich pryč, protože jsem se bála vstát. Doufala jsem, že si toho během několika příštích minut nevšimnou.

Pomalu, potichu jsem mířila od Reda a Loua.

Sirény teď byly slyšet docela jasně.

„Co teď? Co teď?“ opakoval Red ustrašeným, chraplavým 104

hlasem.

„Drž hubu! Nech mě přemýšlet,“ odsekl Lou a drbal se přitom ve vousech.

„Jsme v pasti!“ zařval Red. „V pasti! A to všechno kvůli tobě a tvému stupidnímu plánu, Lou.“

„Zavři hubu, Rede. Přemýšlím.“

Sunula jsem se dál na jezero a modlila se, aby se nepřestali dohadovat a nevšimli si mě, než budu od nich co nejdále.

„Věděl jsem, že jsme to neměli dělat!“ vykřikl Red a tvrdě do Loua vrazil. „Tvoje plány byly vždycky příliš složité. Když jsme zabili Jakea, měli jsme utéci. To by bylo mnohem jednodušší.“

„Ty jsi jednoduchý,“ zahřměl Lou. „Každý v tomhle malém městě věděl, že jsme u Jakea na návštěvě. Policie by tak šla rovnou po nás a nikdy bychom nedostali zpět peníze, které nám Jake ukradl. Zůstat tady a svést to na ty puberťáky – to bylo chytřejší,“ řekl Lou.

„Mohli jsme ho někam zahrabat a zmizet,“ trval Red na svém.

Když jsem byla dostatečně daleko, stoupla jsem si na nohy a začla se pohybovat. Napůl jsem běžela, napůl se klouzala po ledu.

„Zahrabat ho? Kde? Kde jsme ho měli zahrabat? Do sněhu?“

vykřikl Lou. „Jsi stejný hlupák jako tvoje sestra!“

„Jo, tak se podívej, kam nás dovedl tvůj brilantní plán!“ zaječel Red hystericky. „Jsme tu v pasti. Nikam se nedostanem.“

„Pojď, Rede –“ Louův výraz se změnil. Čišel z něj smutek.

Sirény hlasitě troubily. Policie už musí být před domem. Doug a Shannon doběhli k jezeru.

„Dobře, nebudu tady sedět a čekat, až mě chytnou!“ vykřikl Red.

„Můžeš tady počkat a vzdát se, Lou. Já vezmu s sebou tu holku.“

Jeho divoké, vyděšené oči se obrátily směrem k e m n ě . „Nic mi neudělají, když ji nebudou chtít vidět umírat!“

105

XXV.

Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce.

Nemohla jsem se nadechnout.

Co ta policie tak dlouho dělá?

Podívala jsem se k domu a zahlédla Evu, jak běží k jezeru.

Ale žádná policejní auta.

Red se ke mně začal přibližovat. V jeho tváři se zračilo pevné rozhodnutí.

Dala jsem se znovu do běhu. Klouzala mi to. Smekala jsem se a snažila se udržet rovnováhu.

„Hej!“ zaječel. „Stůj!“

Všechno bylo tak bílé a lesklé. Dokonce jsem v té hrůze znovu viděla bílý kus papíru, se kterým můj otec vždy tak vtipkoval.

„Co tam vidíš, Ariel?“

„Vystrašenou dívku, která v tom sněhu možná umře.“ Vtipné.

Běžela jsem do bílé záře, klouzala a padala dopředu jako ve snu, ve strašlivé, studené noční můře. Všechny barvy zmizely. Řítila jsem se bílým světem, tak třpytivě jasným, tak… nebezpečně jasným.

Když po mně Red skočil, vrátila jsem se ze svého bílého přízraku.

Uhnula jsem na stranu a sklonila hlavu.

Minul mě, ale pronásledoval dál.

Byl tak odhodlaný, že jsem nevěřila, že ho něco dokáže zastavit.

A pak jsem zaslechla praskání, záhadné praskání.

Jako lámání kostí.

Podívala jsem se pod sebe, ale přes sníh jsem nic neviděla.

A pak Red zakřičel. Otočila jsem se, a to jsem už slyšela praskání ledu, který se pod ním tříštil.

106

Ten zvuk byl velmi hlasitý a připomínal mi řev sbíječky, která se zavrtává do země.

Red zvedl ruce. Nikdy nezapomenu na výraz hrůzy v jeho obličeji. Ústa měl doširoka otevřená a vyděšené oči.

„Ariel…“

Zdálo se mi, že slyším, jak volá mé jméno.

A pak se propadl pod led a sníh. Mizel dolů tak rychle, že to vypadalo, jako by ho bylo něco pod ledový příkrov stáhlo.

Stála jsem tam, dívala se, neschopná pohybu, neschopná cokoli udělat. Viděla jsem stále jeho vyděšený obličej. Ruce držel vysoko nad hlavou.

„Rede! Rede! Rede!“

Slyšela jsem Evu, která křičela jeho jméno přes celé jezero.

Red zmizel pod ledem, jen jeho ruce sebou šíleně mlátily.

Vypadal jako malá myš v pasti.

„Rede! Rede! Rede!“

Natahoval ke mně ruce.

Zaslechla jsem nové praskání ledu. Víc. A ještě o trochu víc.

Naklonila jsem se dopředu a natáhla ruku, jak nejdál jsem mohla.

Dostanu ho z toho praskajícího ledu? Dřív než se znovu potopí?

Už jsem byla od něho jenom několik kroků.

A pak už jenom jeden krok.

Ležela jsem na zemi a natahovala jsem se pro něj – natahovala…

Led hlasitě zapraskal a odlomil se obrovský kus.

Rychle jsem se odtáhla zpět. V pravou chvíli. Red se svalil do vody a obrovský, těžký kus ledu mu uzavřel cestu k návratu. „Rede!

Rede! Rede!“

Zmizel pod ledem.

Už se znovu neobjevil. Ležela jsem tam a civěla na otvor v ledovém krunýři, na tmavou vodu, která se přelila přes jeho okraje.

Nevím, jak dlouho jsem tam ležela a čekala, že snad Red vyplave zpět.

I když jsem věděla.

I když jsem věděla, že Red už není mezi živými.

Najednou jsem si uvědomila, že se oběma rukama rvu za vlasy.

107

Postavila jsem se a udělala krok zpět.

Pak další.

Eva ze břehu stále křičela Redovo jméno. Vyplašilo mě nové, hlasité praskání. Přímo pod mýma nohama zapraskal led. „Ááách!“

Vždyť se pod led mohu dostat stejně rychle jako Red.

108

XXVI.

Udělala jsem další opatrný krok ke břehu.

Nedokázala jsem se rozhodnout, jestli mám couvat opatrně krok za krokem, nebo se mám otočit a běžet, jak nejrychleji umím, a doufat, že pukajícímu ledu uniknu.

Kolem sebe jsem slyšela další praskání.

Zpod ledu vytryskla voda a přelila se mi přes boty.

Snažila jsem se z paměti vymazat Redův vyděšený obličej. Ale stále se mi zjevoval před očima.

Viděla jsem jeho tvář, jeho ruce vztahující se po mně, slyšela jsem Eviny srdcervoucí výkřiky.

Přestaň na to myslet, Ariel, říkala jsem si. Dostala jsem se na pevný povrch.

Podívala jsem se ke břehu, pořád byl tak vzdálený.

Lou stál na kraji jezera a utěšoval Evu.

Za nimi dojížděla dvě černobílá policejní auta s blikajícími červenými světly na střeše.

Konečně, pomyslela jsem si.

Udělala jsem další krok a zamávala na ně.

Měla jsem strach zavolat, bála jsem se, že i hlasitý zvuk by mohl led ještě víc narušit. Věděla jsem, že k takovému uvažování nejsou žádné reálné, vědecky doložené důvody. Ale je těžké racionálně uvažovat ve chvíli, kdy jste sami ohroženi. Doug a Shannon mávali a volali na policisty, kteří vyskočili z aut s připravenými pistolemi.

Lou se rychle vzdal. Nepokusil se ani o útěk. Všichni teď stáli na břehu a sledovali mě. „Utíkej, Ariel! Bude to pokračovat!“ vykřikl Doug.

109

Praskání neočekávaně zaznělo jako hřmění, takové, které začíná tiše v odmlkách a pak se mění v obrovský hukot.

Neotáčela jsem se, abych neviděla, jak mě voda dohání.

Poslechla jsem Dougovu radu. Začala jsem utíkat.

Byla jsem téměř u cíle, několik kroků od Dougovy natažené ruky.

Další praskot, znovu jako by zahřmělo.

Ucítila jsem praskající led.

Nedokážu to. Nedokážu to.

Natáhla jsem ruku po Dougovi.

Dokázala jsem to, dokázala!

Doug mě vytáhl ve chvíli, kdy mi už pod nohama povolil povrch.

Ohlédla jsem se. Led se tříštil na obrovské ledové plotny, které se ve vodě zvolna pohybovaly jako v obrovské sklenici.

Usmála jsem se a poplácala Douga po rameni.

„Dobrá práce,“ řekla jsem.

„Nemohu uvěřit tomu, že budeme na večeři doma,“ řekla Shannon.

„Jo, jsem zvědavý, co bude k jídlu,“ poznamenal Doug. „Doufám, že to nebudou játra.“

„Jsem přesvědčená, že rodiče budou čekat, aby se mě zeptali, co si budu přát,“ zasmála jsem se.

„Máma byla tak šťastná, že mě slyší. Myslím, že mě budou oba příštích pár let nosit na rukou!“

„Jo, mým rodičům se tak ulevilo, že zapomněli, jak se na mě zlobí,“ připojila se Shannon.

Jeli jsme víc než hodinu a ani jednou si nepostěžovala na rozbité topení. Nikdo z nás si na nic nestěžoval. Byli jsme šťastní, že míříme domů.

Policie Evu a Loua zatkla. Vzali nás všechny na policejní stanici, kde nám dovolili zavolat domů rodičům. Mamka s taťkou čekali u telefonu. Celé dva dny prožili v úzkosti a strachu o mne.

Dali mi najevo, jak jsou šťastni, že mě slyší, stejně jako já jsem nikdy nebyla tak šťastná jako ve chvíli, kdy jsem slyšela jejich hlasy.

A pak jsme vyprávěli policejnímu kapitánovi celou historii do nejmenších podrobností.

Policisté se postarali o vytažení Dougova auta z rokle. Trvalo to 110

téměř dvě hodiny. Přední pasažérské sedadlo bylo skoro zničené.

Dveře na této straně se nedaly otevřít.

Ale kupodivu motor hned naskočil! Byl by to už jenom dohad, že to byl. Red, kdo shodil auto ze stráně.

Konečně jsme byli na cestě domů do Shadyside. „Nemohu tomu uvěřit,“ řekl Doug a naklonil se dopředu. „Silnice je protažená!“

„Cestáři čekali, až pojedeme domů,“ ozvala se Shannon a zabořila se do sedadla.

„Přátelé, co budete dělat příští víkend?“ zeptala jsem se a naklonila se mezi přední sedadla.

„Nevím. Proč?“ odpověděla Shannon.

„A co takhle lyžařský výlet?“ navrhla jsem se smíchem.

Moji kamarádi to za vtipné nepovažovali. „Něco pro tebe mám,“

řekl Doug vážně. S levou rukou na volantu se natáhl, otevřel přihrádku pod palubní deskou a vyndal sněhovou kouli. S pohledem upřeným na cestu zaklonil ruku dozadu a kouli mi hodil do obličeje.

Zasloužila jsem si to.

Rozhodla jsem se, že mu to vrátím hned, jak zastavíme.