Lynn Beachová

Stopy hrůzy 33

Kletba drápu

Prolog

Tomu muži ve vchodu se jeskyně zdála tmavá a prázdná. V ruce držel plápolající pochodeň. Byl oblečený do zvířecích kůží a kolem krku měl náhrdelník z medvědích drápů. Medvědí drápy měl namalované na tvářích a na pažích.

Za ním stálo několik mužů, oblečených jako on, ale žádný z nich neměl náhrdelník. Jen medvědí drápy namalované na tvářích.

Dva z nich nesli malou sochu medvěda, vytesanou z černého kamene. Z každé tlapy trčel dlouhý a ostrý dráp. Medvěd měl zlý a nebezpečný výraz.

Muž s náhrdelníkem vstoupil do jeskyně a v zadní stěně začal hloubit díru. Zatímco pracoval, ostatní muži prozpěvovali v jejich rodném jazyce. Když vůdce skončil, přidal se k nim.

Pak opatrně vsunuli medvědí sochu do výklenku.

V tom okamžiku ozářilo jeskyni rudé světlo a zaplnil ji hlasitý řev. Podobal se zařvání medvěda, ale byl mnohem hlasitější než hrom.

Socha na okamžik zazářila a dlouhé drápy se v rudém světle zablýskaly. Muž s náhrdelníkem začal mluvit k ostatním mužům.

Promlouval k nim v jejich prastaré řeči. Muži se roztřásli hrůzou, když uslyšeli, co jim jejich vůdce vyprávěl.

Když skončil, další záblesk světla projel jeskyní a znovu se ozval řev.

Muži vyděšeně opustili jeskyni.

V tmavém výklenku zůstala jen socha medvěda. Stála a čekala dlouhé věky ve sněhu, ve slunečním světle, v dešti a divokých větrech. Klima se začalo měnit a s ním také země. Chrabří 4

cestovatelé přišli do údolí a usadili se tu. Medvěd zůstával ukryt v jeskyni. Stovky zim se proměňovaly ve stovky jar, než první člověk vstoupil do jeskyně.

5

I.

„To přece nemyslíš vážně, odjet z Chilleenu?“ Jennifer Mayová zastavila ponyho a překvapeně se zadívala na svého kamaráda Michaela Cullena.

„No, ještě to není definitivní,“ řekl Michael a pokusil se usmát.

Rozpačitě poplácal svého koníka Dukea. „Mám stipendium jen do konce jarního semestru.“

Bylo teplé odpoledne a oba přátelé jeli po lesní cestě nedaleko Chilleenské akademie, kde oba studovali. Jennifer chtěla Michaela přemluvit, aby si na podzim zapsal stejné předměty jako ona.

Zatřásla hlavou a pod helmou se jí rozhoupaly husté, světlehnědé vlasy. „Ale vždyť máš dobrej prospěch, copak ti nemůžou dát další stipendium?“

„Já na to myslel, ale všechny stípka na příští rok jsou pryč. Pan Elisas říká, že už nemá žádný peníze. Přišel jsem pozdě.“ Smutně si prohlížel hustý les, který je obklopoval. Nedovedl si představit, že bude muset opustit Chilleen a Jihozápad a vrátit se do své staré školy v Indianapolisu. Strašně si přál zůstat se svými kamarády v Údolí přízraků. Dlouze se zadíval na hlavní budovu školy, která prosvítala mezi stromy.

„To je tedy blbý,“ řekla Jennifer. „Proto jsi byl v poslední době tak tichej a divnej?“

„Já jsem vždycky divnej,“ pokusil se o vtip. Sundal si helmu, prohrábl si krátké černé vlasy a zašilhal na Jennifer. Bylo mu trapně vyprávět jí o svých peněžních problémech. Trápilo ho to už několik týdnů, ale nezdálo se mu to tak vážné a reálné, dokud jí o tom neřekl.

Jennifer chvíli mlčela, zřejmě o něčem přemýšlela. „Co tomu 6

říkají tvoji rodiče? Už ti nemůžou pomoct?“ zeptala se nakonec.

Michael hned neodpověděl. Jeho rodiče byli rádi, že je v Chilleenu, ale soukromá škola byla drahá a kromě toho měl ještě tři starší bratry na univerzitě. Věděl, že mu nemohou pomoci víc než dosud. „Ne, nemůžou,“ nakonec řekl.

„Fajn, tak musíme něco vymyslet,“ rozhodla Jennifer. „Aby bylo jasno, nenechám tě odjet do Indianapolisu… teď, když jsem tě naučila jezdit na koni.“

Michael se uculil. Jennifer se vždycky snažila vidět věci z té sluneční strany. „Tak dobrý,“ řekl.

„Pojeď… až se dostaneme z lesa, dám si s tebou závod až ke stájím.“

Nasadil si helmu, přitáhl řemínek, naklonil se dopředu a zabořil kolena do Dukeových slabin. Duke se dal do klusu a nakonec do cvalu. Oba přátelé se dostali ke stájím ve stejném čase.

„Dneska začneme s americkými spisovateli,“ řekl pan Carver, Michaelův učitel angličtiny. „Najedeme na jinou učebnici. Marie a Diano, rozdělte je. Nezapomeňte podepsat kartičku a napsat své jméno na začátek knihy.“

Michael dostal knížku v tmavě oranžových deskách a otevřel ji na první stránce. Spatřil dvě jména studentů, kteří měli knížku před ním

– Billy Merina a Linda Anne Rodgersová. Nikdy o nich neslyšel a řekl si, že už asi absolvovali. Podepsal se pod ně a zalistoval v knize.

Zatímco pan Carver mluvil, Michael v knize listoval. Asi ve dvou třetinách našel list papíru.

To je divný,

řekl si. Ten zažloutlý list byl jen trochu menší než

stránka knihy. Byl zkrabatělý a zřejmě velmi starý. Michaela nejdříve napadlo, že ten kousek papíru někdo použil jako záložku.

Ale když se snažil ten papír vytáhnout, zjistil, že je všitý do knihy, jako všechny stránky.

To je podivný, přemýšlel. Ten knihař se musel splést. Prohlížel si tu zažloutlou stránku. Titulek měl starobylá, zakroucená písmena: Kniha Duchů. Text začínal v polovině věty: „… kletba, která přináší velké nebezpečí.“ Pak bylo několik prázdných řádků bez textu a někde v polovině stránky pokračoval text, tištěný těmi starobylými 7

písmeny: „ Teglet halaluk adiras nanidoglu mya teglet.“

Michael se málem rozesmál. Prokristapána, co tohle znamená? To byl jazyk, který nikdy neslyšel. Podíval se na tabuli, kde pan Carver pilně psal.

Michael hlasitě zašeptal ta podivná slova.

„ Teglet. Halaluk.

Adiras. Nanidoglu. Mya. Teglet.“

Hned jak skončil, učebna se propadla do šera, jako kdyby vrak zastínil slunce. Michael přivřel oči. Šero se stalo tmou. Něco neviditelného do něj narazilo, něco jako vítr. A najednou se mu začala točit hlava. Dokonce i místnost se začala protáčet kolem něj.

Srdce mu bušilo a nemohl dýchat. Vítr ho začal dusit. Setmělo se úplně. Zaslechl temný řev, tak hlasitý, že mu začalo zvonit v uších.

Poslední závan větru, absolutní temnota a řev, zmizely… najednou.

Michael se zhluboka nadýchl a rozhlédl se kolem. Všechno a všichni vypadali normálně. Pan Carver psal na tabuli a studenti si to opisovali. Podíval se z okna, čekal bouřku, ale nebe bylo modré a bez jediného mráčku. Zmateně se podíval zpátky do třídy. Nikdo si nevšiml toho, co se s ním právě dělo.

Michael se zeptal Kim Harrisové, která seděla před ním, jestli zaslechla ten řev. Než domluvil, uslyšel hlasité bzučení. Přímo na hlavu mu začal nalétávat velký sršeň.

„Aúú…!“ vykřikla Kim najednou. Vyskočila a zařvala: „Tady je sršeň!“

„Dej mu facku!“ poradil Randy Moser, který seděl před ní.

Michael se ohnal sešitem, ale netrefil se. Vyběhl z lavice a sršeň ho následoval.

„Jede po Michaelovi,“ zasmál se někdo.

Michael začal znovu sršně pronásledovat, ale ten pokračovat v útocích. Najednou pocítil bodnutí na krku. „Přestaň, potvoro!“ a plácnul se do krku.

„Cullene…!“ vykřikl pan Carver vyděšeně. „Jste v pořádku?“

„Jo,“ řekl Michael, „až na to, že mě ten pacholek sršeň píchnul.“

Profesor Carver došel až k němu a prohlížel si jeho krk. „To je podivné… měl bys zajít na pohotovost.“

„To bude oukej, pane profesore,“ odpověděl Michal.

„Já bych na to nepřísahal,“ oponoval pan Carver. „Mnoho lidí 8

může mít na bodnutí alergickou reakci, tak radši běž. Některý z tvých kamarádů ti poví o úkolu na zítřek.“

Michael trochu zahanbeně posbíral knížky, opustil třídu a namířil si to přes trávník k hlavní budově, kde byla pohotovost. Sakra, proč se něco takovýho musí stát zrovna mně? Osmnáct lidí ve třídě a ten pitomej sršeň si musí vybrat můj krk.

Byl skoro u hlavní budovy, když ho zarazil šramot v křoví před verandou. Michael se tam podíval. Něco malého, hnědého vypálilo z křoví a přímo na něj.

„Jedeš…!“ instinktivně zvedl ruku, aby si chránil hlavu, a klopýtl o schod. Zobák malého, hnědého vrabce se mu zabodl do masa mezi ukazováčkem a palcem levé ruky.

„Au…!“ vykřikl bolestí. Rozzlobeně vrabce setřásl. Ten vztekle cvrlikal a vznesl se k jeho hlavě. Najednou se prudce obrátil a zmizel v křoví. Tam, kde ho pták klovnul, Michael uviděl kapku krve.

To je neuvěřitelný, pomyslel si. Během pěti minut mě napadly dvě bestie. Proč zrovna mě? Než se vydal po schodech nahoru, ujistil se, vrabčák je opravdu pryč. No, aspoň budu mít srandovní historku pro Jennifer, utěšoval se. Krk ho začal pálit a v ruce mu začalo škubat.

Tak velká sranda to asi nebude, prolétlo mu hlavou.

9

II.

Do oběda Michal na sršně i na vrabce skoro zapomněl.

Ošetřovatelka, paní Albertova, přelepila klovnutí náplastí a natřela vpich po žihadle hojivou mastí. „Nechápu, jak se to mohlo stát, ale měl bys být opatrnější, Michaele.“

„Ty mrchy mě napadly pro nic za nic,“ bránil se Michael.

Zatím co stál ve frontě na oběd, mimoděk se poškrábal na krku.

Pak si vzpomněl, že mu paní Albertová říkala, aby se sršního bodnutí nedotýkal. Objednal si specialitu dne – makaróny se sýrem a odnesl si podnos s jídlem ke stolu. Přisedl si ke svému spolubydlícímu Lukeovi Tremontovi. Za chvilinku se přihnala s podnosem Jennifer a posadila se naproti nim vedle jejich kamaráda Chubbera Dunbara.

„Teda, páni, jak se můžete takhle ládovat a bejt pořád hubený,“

povzdechl si Chubber, když uviděl vrchovaté talíře svých přátel.

„Nevykládej, kam se hrabem na tebe… ty jsi první člověk, kterýho jsem viděl na vlastní oči zblajznout celou pizzu,“ usadil ho Luke.

„Copak jsem jí moh odolat, když to byla moje milovaná feferonová,“ bránil se Chubber.

„Proč se v tom tedy dneska tak nimráš?“ zeptala se Jennifer.

„Držíš dietu?“

„Ále… tohle záhadný maso chutná příšerně.“

„To je přesný,“ zabručel Luke. „To by mě zajímalo, co to je za blivajs.“

Jennifer opatrně polkla jedno sousto a zašklebila se. „Podle jídelního lístku by to měla bejt sekaná, ale podle chuti… brrr!“

„Čet jsem, že někde v Asii dělaj sekanou z brouků,“ řekl Luke.

10

„Fujtajbl!“ Jennifer znechuceně odstrčila podnos.

„Moučník už nebudeš?“ zeptal se Chubber.

„Ne, klidně si ho vem, mě už přešla chuť!“

Luke si postěžoval: „Teda vážně, poslední dobou se to nedá žrát.

Když už to nejí ani Chubber…!?“

„A já, pitomá, jsem si toho všimla až dneska,“ řekla Jennifer.

„To nevíte, že máme novýho kuchaře?“ zeptal se Chubber.

„Vážně?“ podivila se Jennifer. „A co se stalo s paní Whiteovou?“

„Měla nějaký rodinný problémy,“ řekl Chubber důležitě. Michael se ušklíbl. Chubber znal vždycky nejnovější drby na škole. V tom byl spolehlivý.

„A co ten novej kuchař?“ zeptal se Luke.

„Vím jen, že se jmenuje Grady. Odkud je, to jsem ještě nevypátral, ale můžu vám říct, že v týhle profesi není dlouho. Tuhle ráno se díval do kuchařský knihy, jak se dělá ovesná kaše.“

„Tys ho špehoval, abych upřesnila…?“

„To zrovna néé…“ bránil se Chubber. „Jen jsem si řek, že si ho prověřím. Kuchař je pro mě nejdůležitější osoba v Chilleenu.“

Jennifer se rozesmála: „To teda musí bejt číslo, když vaří podle receptu i ovesnou kaši.“

„Asi to je jeho první místo po vyučení,“ řekl Chubber. „Třeba právě dokončil kuchařskou školu nebo co…“

Luke ho přerušil: „Mám pocit, že by se měl dát na něco jinýho.“

„Jak ti chutnaj ty makaróny?“ obrátila se Jennifer na Michaela.

„Ale jde to,“ utrousil a dál nepřítomně přežvykoval.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Proč bych neměl bejt?“

„No, že jsi zatím neřek ani slovo,“ nedala mu pokoj. „A hele, co to máš s rukou?“

Michael mrknul na náplast. Myslel na to, že poví kamarádům o tom, co se mu stalo, ale pak si uvědomil, že by to znělo hloupě.

„Ale nic, říznul jsem se o papír.“

Druhý den ráno, v sobotu, bodnutí přestalo svědit a klovnutí taky nebolelo. Michael si řekl, že to prostě byla nějaká náhoda.

Právě se rozhodoval, kterou košili si vezme, když vešel Luke.

11

Krátké zrzavé vlasy měl po sprchování ještě mokré, ale už byl oblečený. „Nezapomněls, že jdem do bijáku?“ zeptal se.

„To víš, že ne,“ odpověděl Michael, „ale musím nejdřív dodělat úkol z dějáku.“

„Tak pohni, už mám pro nás dovolenky. Stavím se pro tebe kolem poledne.“

Jako obyčejně bylo v sobotu odpoledne v Silverbellu živo. Nejen místní obyvatelé, ale i farmářské rodiny, dělníci z rančů a Indiáni z rezervace zaplnili ulice městečka. U pokladny biografu byla fronta, ale Michaelovi to nevadilo. Bavilo ho pozorovat lidi, jak korzují po náměstí, nakupují ve stáncích a okukují pouliční artisty.

Fronta se sunula pomalu vpřed a chlapci se konečně dostali k pokladně. Michael dal Lukeovi peníze a vystoupil z řady. Zatímco čekal, zaslechl za sebou šramot. Zvědavě se otočil a zjistil, že zvuk přichází ze skoro plné popelnice. To je divný, pomyslel si. Podíval se do korun stromů. Nepohnul se ani lístek. Bylo bezvětří. Zvuk uvnitř popelnice zesílil. Jako by se něco uvnitř zoufale snažilo dostat ven.

Trochu znervózněl a poodstoupil. Papíry na vrchu popelnice se pohnuly a objevila se šedá myška. Vyskočila na okraj popelnice, seběhla dolů a než Michael stačil uskočit, šplhala se mu po nohavici.

„Jedeš!“ vykřikl s odporem. Sehnul se a chtěl ji rukou smést. Myš vycenila zuby a zahryzla se mu do palce. Zatřepal rukou, myš spadla na chodník a zmizela.

Michalovi se rozbušilo srdce. Mlčky zíral na rudý flíček na palci.

Přesně jako ten sršeň a vrabec, pomyslel si. Taky mě napadla bez důvodu.

Myší hryznutí pobolívalo celý den, ale v neděli ráno po něm už nebylo ani stopy.

Chubber stál ve dveřích netrpělivě. „Tak dělej,“ pobízel ho.

„Nemáme čas.“

Michael ospale přikývl. Měli jít s prvňáky a profesorem biologie na horskou túru. Bylo jaro, sezóna právě začínala.

„Hoď sebou,“ řekl Chubber, „nebo půjdou bez nás.“

Michael mrknul na hodinky. Chubber to s tou dochvilností trochu přeháněl. „Ještě moment.“ Sáhl do zásuvky a vyndal sprej proti 12

hmyzu. Tohle by mě mělo chránit, řekl si. Teda před hmyzem určitě.

Školní mikrobus už stál na příjezdové cestě. Všichni studenti už tady byli, povalovali se na trávě a vychutnávali jarní slunce.

Za chvilku vyšel z hlavní budovy profesor Rothrock s vysokým šedovlasým tlusťochem. „To je pan Grady,“ představil ho studentům.

„Někteří už víte, že pan Grady je náš nový kuchař. Má dnes volno, a tak mě požádal, abychom ho vzali sebou. Chtěl by poznat Údolí přízraků zblízka.“

Grady se posadil s profesorem Rothrockem na přední sedadlo, zatímco studenti se nahrnuli dozadu. Michael s Chubberem seděli v poslední řadě, která byla obrácená po směru jízdy. Před sebou měli zadní okno.

„Tak tohle je teda ten Grady,“ poznamenal Michael, když se rozjeli. „Není divu, že je kuchař – vypadá, že mu chutná.“

Chubber se zachechtal. „Co je na tom zlýho? Tuhle večer jsme se spolu bavili, je to fajn chlap. Prej si můžu přijít pro sváču, kdykoliv mám chuť.“

„A nepřešla tě, když jsi viděl, jak vaří?“

„Ále… svěřil se mi, že to je jeho první místo. Uvidíš, že se časem vylepší.“

„Škoda, že to neudělal dřív, než přišel k nám.“

Kaňon Divokého Koně ležel v půli cesty mezi školou s

Silverbellem. Michael znal sice dobře krajinu kolem školy, ale v kaňonu Divokého Koně byl dnes poprvé.

„To je ale paráda,“ řekl Chubber pochvalně, když se vyhrnuli z mikrobusu.

„To ti bůh řek,“ souhlasil Michael. „A den je pro túru jak dělanej.“ Poodstoupil, zaklonil hlavu a zadíval se na vrcholy útesů.

Obklopovaly je rudé skály, sem tam porostlé křovinami a borovicemi. Prostě pravá divočina.

„Toto je jedna z méně prozkoumaných částí Údolí přízraků,“

vysvětloval pan Rothrock, když začali stoupat po strmé stezce.

„Nikdo tu nikdy nežil. Říká se, že dokonce i Indiáni se tomuto místu vyhýbali.“

„A proč?“ zeptal se Chubber.

13

„To se přesně neví,“ pokrčil rameny pan Rothrock. „Většinu roku tu není skoro žádná voda. A kromě toho… podle starých legend tady straší.“

Michael se teď zadíval kolem sebe pozorněji. Nebylo těžké si představit, že se tu mohlo dít něco tajemného – kolem se povalovaly balvany bizarních tvarů a tyčily rozeklané útesy. Kdysi dávno, když sem přišli první Indiáni, vypadalo to pravděpodobně stejně.

Začali stoupat a v Michaelovi rostl nepříjemný pocit, že ho něco pozoruje. Párkrát se prudce ohlédl, ale nic zvláštního neviděl. Všiml si jen černého jestřába, jak líně plachtí jasnou oblohou. Kroužil přímo nad jeho hlavou a začal se spouštět níž a níž. Michael se nervózně rozhlédl, ale nezdálo se, že by si ostatní jestřába povšimli.

Rozhodl se mlčet a stoupal dál.

„Hele,“ ukázal Chubber najednou na útes nad nimi. „Že to vypadá jako nějaká jeskyně?“

Michael přimhouřil oči před prudkým slunečním světlem. Kousek nad nimi byl okraj skály, porostlý hustým křovím. Za ním byla temná prohlubeň. „Myslím, že máš pravdu. Pojď, mrknem se tam.“

„Jseš cvok nebo co? To bys musel bejt moucha, člověče!“

„Ale né… to nemůže bejt těžký. Vidíš ty výstupky? Čouhaj ze skály odtud až nahoru.“

Chubber zahlédl ostatní studenty, jak mizí s panem Rothrockem a Gradym v zákrutu stezky. Učitel si nevšiml, že Chubber s Michaelem zůstali vzadu.

„Neboj,“ uklidňoval Michael Chubbera. „Dohoníme je dřív, než si někdo všimne, že jsme zmizeli. Rothrock říkal, že si na vrcholku dáme pauzu. Tam je doženeme.“

„Nerad bych přišel o sváču,“ řekl Chubber.

„Uklidni se, vždyť jde jen o pár minut.“

„Proč já se vždycky nechám ukecat,“ zabručel Chubber a s povzdechem se vydal za Michaelem.

Výstup nebyl tak obtížný, jak se jim na začátku zdálo. Okraj skály byl široký a nedrobil se. Několik vystouplých kamenů jim pomohlo dostat se nahoru. Za pár minut stáli před otvorem ve skále.

„Měls pravdu, je to jeskyně… a pěkně velká,“ otočil se Michael na Chubbera. Pak opatrně vstoupil dovnitř. Vzduch tam byl příjemně 14

chladný jako v hale luxusního hotelu.

„Ohromný…“ pochvaloval si Chubber. „Už jsem se bál, že tu bude tma a že nás něco chňapne.“

„Jeskyně je obrácená k východu a slunce teď ráno svítí přímo dovnitř. Kdybychom přišli odpoledne, určitě by tu byla větší tma.

Tak a jdem…“

Michael začal obcházet stěny jeskyně. Hledal nějaké známky života. Kromě netopýřího trusu nenašel vůbec nic.

„Je to ohromný,“ řekl Chubber, „ale neměli bychom se vrátit? Pan Rothrock nás bude hledat.“

„Počkej ještě,“ zdržoval ho Michael. „Chce se podívat, co je vzadu.“ Opatrně přešel k zadní stěně, kde bylo skoro tma. Když ji ohmatával, něco se mu na ní nezdálo. Nebyla úplně hladká jako ostatní stěny. Dlaň mu najednou vklouzla do malého výklenku. Byl velký asi jako krabice od bot a měl její tvar. Zřejmě ho musel vydlabat člověk. Čelo se mu zkrabatilo přemýšlením. Když přejížděl prsty vnitřek výklenku, ten začal slabě světélkovat.

„Hej, Chubbe,“ zvolal. „Mám dojem, že jsem našel…“

Další slova zanikla v hlubokém zařvání, hlasitém jako zaburácení hromu. Michael ztuhnul. Vzpomněl si, že tenhle zvuk už jednou slyšel.

Bylo to ve třídě těsně předtím, než ho bodl sršeň.

„Chubbere!“ vykřikl. „Slyšels to…“

„Co jsem měl slyšet?“ zeptal se kamarád otráveně. „Tak půjdem, ne?“

Michaelovi pořád dozníval v uších ten strašidelný řev. V příštím okamžiku nastala v jeskyni úplná tma.

15

III.

„Chubbere!“ Michaelovi se nepodařilo potlačit v hlase paniku. „Jsi v pořádku?“

„Co se stalo?“ vykřikl Chubber. „Světlo je v čudu…“

„Jo, pardon!“ ozval se hluboký hlas a světlo zase vniklo do jeskyně. Vedle vchodu stál baňatý kuchař Grady.

„Pane Grady!“ vykřikl Chubber. „Fuj, vy jste nás ale vyděsil!“

Michael vybuchl: „Co tu děláte?“

„To samý se můžu zeptat já,“ odpověděl Grady. „Nemáte teď bejt s ostatníma, náhodou?“

„No, my jsme to tu chtěli jen trochu prozkoumat,“ řekl Michael.

„Teda, mě to mrzí, jestli jsem vás vystrašil,“ odpověděl tlusťoch,

„ale myslím, že bude líp, když se vrátíte.“

„Tak fajn,“ řekl Chubber a rozešel se ke vchodu.

Michael ho následoval, ale všiml si, že Grady zůstává v jeskyni.

„Pane Grady, vy nepůjdete?“ zeptal se.

„Jděte sami, mládenci,“ odpověděl Grady. „Já se tu chci po něčem ještě povohlídnout.“

„To je divný,“ řekl Michael, když se dostali na lesní stezku.

„Co je divný?“

„Co řekl Grady,“ odpověděl Michael. „Po čem se tam tak asi chtěl dívat…“

„Tak nashle u večeře,“ řekl Chubber, když všichni vylezli u školy z mikrobusu. „Musím ještě zapracovat na matice.“

Michael měl taky domácí úkoly, ale nechtělo se mu do nich.

Nebylo ještě tak pozdě, proto se rozhodl, že sedne na kolo a zajede k 16

Jennifer. Žila u rodičů nedaleko školy a chodila spát domů. Šlápl do pedálů a rozjel se k severu.

Obloha byla zářivě modrá. Michael se dostal na silverbelskou silnici a zrychlil. Asi půl kilometru od školy zahnul na východ na polní cestu, která vedla k ranči otce Jennifer.

Cesta byla plná prachu, ale jelo se po ní dobře. Vedla trochu s kopce a Michael se rozhodl, že na to šlápne, aby viděl, jak rychle může jet.

Když už měl ranč na dohled, jel tak rychle, že se zdálo, že letí.

Najednou se objevilo něco rozmazaného vedle cesty. Rychle se podíval a rozeznal velkého stepního králíka s obrovskýma ušima.

To je divný, řekl si.

Králík pádil jeho směrem, ale pomalu se k němu začal přibližovat.

Najednou se Michaelovi strachy sevřel žaludek. Proboha ne, říkal si, ten pitomej králík, ne…

Sešlápl pedály, ale králík ho sledoval a blížil se k němu. Ve chvilce byl jen pár centimetrů od zadního kola.

Michael začal prudce uhýbat doleva a doprava, ale najednou se objevil další stepní králík, dokonce větší než ten první, těsně před jeho kolem.

„No nazdar!“ vykřikl a stočil řidítka, aby ho nepřejel. Ale jel příliš rychle, nezvládl řízení a přes řidítka proletěl vzduchem.

Natáhl paže, tvrdě přistál na rukou a kolenou a skutálel se do strany. Chvilku ležel a snažil se popadnout dech. Pak uviděl ty dva králíky, jak se k němu blíží.

„Neee…“ začal křičet. „Zmizte, prevíti!“ Vzal kámen a hodil ho po nich. Jeden králík odběhl, ale druhý se blížil s vyceněnými zuby.

„Zmizni, potvoro!“ znovu vykřikl. Hodil po něm další kámen, popadl kolo a posadil se na něj. Ujížděl, jak nejrychleji mohl, a když se podíval zpátky, oba králíci zmizeli.

Jel a jel a zastavil se až u domu Jennifer.

„Ahóój, Michaele!“ volala, když vyběhla ze dveří „… jsem tě viděla. To bych nikdy nevěřila, že můžeš jezdit tak rychle.“

„Já taky ne,“ řekl Michael a popadal dech. Srdce mu bušilo.

„Můžeš mi dát trochu vody?“ požádal ji, když se trochu uklidnil.

„… se ví, pojď dál.“

17

Michael za ní šel do kuchyně a vyzunkl dvě sklenice studené vody.

„Prosím tě, co se děje?“ zeptala se. „Proč jsi jel tak rychle? Něco se stalo?“

„Já ti nevím, holka. Vlastně jo. Něco se děje a já nevím, co.“

Jennifer se na něj mlčky podívala.

„Všechno to začalo v pátek,“ řekl a pak jí vyprávěl o tom, jak ho bodl v hodině angličtiny sršeň… až po ty dva stepní králíky.

„Všichni mě napadli bez důvodu. Sršeň a ten pták v pátek, myš v sobotu a teď ty králíci.“

Jennifer na něho zírala a pak se rozesmála. „To je ohromný, já jsem tomu chvilku i věřila, Michaele.“ A znovu se rozesmála.

„To není žádnej fór, Jennifer,“ rozčilil se Michael. „To se opravdu stalo. Mně!! Je to pravda.“

„Tak fajn,“ řekla. „Ale brabci a zajochové jsou přece úplně neškodný?“

„Ale…“ Michael se najednou zarazil. „Ale co, vybodni se na to!“

„Víš co?“ řekla Jennifer. „Pojď, dostala jsem novou hru –

Nintendo. Přestaneš na to myslet, ať už je to, co chce.“ A vedla Michaela do malé haly v suterénu.

Otevřela dveře a Michaelovi se ulevilo, když vstoupil do malé místnosti obložené dřevem s černými, pohodlnými křesílky.

„Je to zajímavá hra,“ řekla Jennifer. „Dostala jsem se jenom k…“

Přerušilo ji strašlivé zaskučení. Oba se otočili.

Michael s hrůzou pozoroval skvrnitou kočku, „Melouna“, jak se na gauči chystala ke skoku. Zasyčela, zamňoukala a pak proletěla vzduchem s vytaženými drápy. Přímo do Michaelova obličeje.

18

IV.

„JAUURR!“ zaječela kočka.

Michael se sehnul v posledním okamžiku a unikl tak

nebezpečným, ostrým drápům.

„Rouurr!“ skučela kočka. Měla prohnutý hřbet a upřené pozorovala Michaela, jako kdyby byl pes nebo jiný nepřítel.

„Melounku!“ vykřikla Jennifer. „Přestaň! Co je to s tebou?“

Kočka se přikrčila a chystala se znovu skočit.

„Jedeš pryč, potvoro!“ zařval Michael.

Ale kočka znovu skočila a zaťala drápy do jeho bundy.

„Hej, tak už přestaň! To jsem přece já, Meloune! Michael! Tvůj kamarád!“

Ale kočka nepřestávala zatínat do něj drápy, prskala a syčela.

Vyděšená Jennifer strhla kočku z Michaela. Ta se zmítala, vyskočila jí z náruče a jako blesk zmizela pod stolem.

„No tak, Melounku!“ vykřikla Jennifer. Spustila se na kolena.

„Pojď sem, číčo!“ Začala se zlobit. Rychle sáhla pod stůl a chytla ji.

Kočka mňoukala a syčela, když ji vynášela z místnosti.

„To snad není možný!“ řekla Jennifer a zabouchla dveře.

„To je přesně to, co jsem ti povídal,“ začal Michael. „Z nějakého neznámýho důvodu mě pronásledujou všechny zvířata v Údolí přízraků.“

„Ale proč, prosím tě?“ zeptala se. „Vždyť to nemá smysl?

Nemydlíš se nějakým divným mejdlem nebo co…?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Michael, „pořád používám ty samý věci.

Já ti nevím, co si mám o tom myslet.“

„Dobrý, ale něco se muselo změnit,“ řekla rozhodně. „Zvířata 19

můžou cítit takový věci, o kterých nemáme ani páru. Určitě to je v nějaký souvislosti s tebou… něco jsi udělal, co je teď děsí…“

„Nic jsem neudělal,“ bránil se Michael a ponořil se hlouběji do křesla. Byl nejistý a měl strach.

„Přemejšlej, Michaele,“ požádala ho a přisedla si k němu. „Něco tu je… něco podivnýho se stalo.“

„Nic… vážně,“ odpověděl Michael. Ale pak si vzpomněl – zdálo se to jako bezvýznamná maličkost… „… ale nedávno ve třídě angliny jsme dostali nový učebnice. V tý mý jsem našel stránku z jiný knihy, kterou tam dali omylem při vázání. Byly tam podivný slova, kterým jsem nerozuměl. Když jsem si je polohlasně čet, ve třídě se zatmělo a ozvalo se něco jako temný bručení.“

„Cože?“

„Já vím, že to zní pitomě, ale to se opravdu stalo. A hned potom mě bodnul ten sršeň.“

Jennifer se odmlčela. Soustředěně o něčem přemýšlela. „Jsi si jistej, že ten sršeň tě bodnul, až když jsi vyslovil ty cizí slova?“

„Absolutně jistej.“

„A neudělals ještě něco navíc? Něco divnýho?“

„Ne,“ odpověděl Michael. „Jen to, co jsem ti řek.“

„Dobrý,“ řekla Jennifer s jistotou. „Tak je to jasný.“

„Co je jasný?“

„Ty slova,“ pokračovala. „Určitě to udělaly ty slova.“

„No maucta,“ Michael strnul a přemýšlel o tom, co Jennifer řekla.

„Jestli to je pravda… jestli ty slova způsobily ty útoky, co s tím teď můžu dělat?“

„Já, fakt, nevím. Nejdřív se musíme podívat na ten list. Pojď, sjedem do školy a mrknem se do tý knihy.“

Michael čekal na verandě, než se Jennifer domluví s otcem, aby je odvezl do školy. Stála tam stará houpací židle. Chtěl se posadit, když koutkem oka zahlédl něco na sedadle.

Podíval se zblízka a dech se mu zastavil. Seděl tam malý, slámově žlutý škorpión. Věděl, že ti malí jsou nejnebezpečnější. Přešel na druhou stranu verandy a rozhlížel se po něčem, čím by ho mohl zamáčknout.

Škorpión seskočil ze židle a začal pochodovat směrem k němu.

20

Michael rychle seběhl z verandy na trávník před domem.

Škorpión sklouzl z verandy a jako blesk si to namířil travou k Michaelovi.

Jede po mně, řekl si Michael a zpanikařil. Ta potvora byla tak malá, že se mu v trávě ztratila. Oběhl dům, zastavil se a těžce oddechoval. Rozhlédl se opatrně, ale tu bestii neviděl. Když se vrátil před vchod, s ulehčením spatřil pana Maye a Jennifer, jak mu nakládají kolo na pick-up.

„Ahoj, Michaele, tady jsme,“ přivítal ho pan May.

„Dobrý den, pane Mayi,“ pozdravil Michael.

„Kdes byl?“ zeptala se Jennifer. „Myslela jsem, že počkáš na verandě?“

„Řeknu ti to pozdějc,“ řekl Michael udýchaně. Opatrně se díval na zem, když lezl do kabiny pick-upu. Teprve, když se náklaďáček rozjel, oddechl si.

Zatím co jeli, pan May hovořil o několik dobytčatech, která se mu zaběhla, ale Michael skoro neposlouchal. Jediné, na co myslel, byly ty nečekané útoky. Až do teď to bylo skoro k smíchu, dokonce i ten útok kočky. Ale škorpióni, to byla jiná věc. Byli nebezpeční – jejich bodnutí mohlo i zabít. Michael si začal uvědomovat, že cokoliv se zatím stalo, nebyl špatný vtip. Byla to vážná záležitost. Smrtelně vážná.

Michael byl rád, že Luke nebyl v pokoji. Neměl chuť vyprávět někomu jinému o celé věci. Vytáhl knihu z přihrádky nad psacím stolem. „Tady je,“ řekl a podal ji Jennifer.

„Vypadá jako úplně normální učebnice angliny,“ řekla Jennifer.

„Taky je,“ souhlasil Michael, „kromě tý stránky, která t a m nepatří.“ Otevřel knihu a ukázal jí tu stránku.

„Kniha Duchů,“ četla si titul. „To je divnej název…“ Pak přejela prsty po papíru. „To ti je zvláštní… ten papír je úplně jinej než ten normální.“

Teď Michael položil na papír svou dlaň. Párkrát přejel odshora dolů. Byl to starý a zvrásněný kus papíru.

Jennifer stránku rychle prolétla. Pak začala nahlas číst: „Prokletí, které přinese velké nebezpečí.“ Pak ukázala prstem někam do 21

poloviny stránky. „Jsou tohle ty slova, který jsi čet?“

„Mlč… ani slovo!“ vykřikl Michael a knihu jí sebral. „To samý se může stát tobě!“

„Neboj,“ řekla Jennifer. „A co je na druhý straně?“

„Já nevím,“ odpověděl Michael. Uvědomil si, že ho nenapadlo podívat se na druhou stranu. Teď ji otočil. Na druhé straně byl obrázek medvěda a jeho tlapy s jediným dlouhým zahnutým drápem.

Pod obrázkem bylo něco napsáno.

Jennifer četla: „Jediná možnost, jak zastavit prokletí, je vyslovit pradávné zaříkávadlo. Následující slova musí být řečena nahlas.“ Za tímto textem byla jen šipka, ukazující k příští stránce.

„Ale kde je pokračování?“ zeptal se Michael.

„Žádný pokračování, žádná další stránka…“ odpověděla Jennifer.

„Myslíš, že by to mohlo bejt ještě někde jinde… v tý knize?“ Začala obracet stránky a hledat tu, která tam nepatřila. Nenašla nic, co by nemělo co dělat s americkými autory.

„Musím to najít!“ vykřikl Michael. „Musím najít tu druhou stránku, abych moh zastavit to prokletí.“

„Ale jak? Vždyť může bejt v nějaký jiný knize?“

„Třeba ne,“ a ukázal na zmuchlaný kousek papíru hned za první stránkou. „Tenhle kousek je stejnej typ papíru jako tamten. Ta stránka byla tady! Jsem si úplně jistej, ale někdo ji vytrhnul!“

22

V.

„Máš pravdu,“ řekla Jennifer. „Ta další stránka musela určitě bejt v týhle knize. Jo, ale kde ji najdem?“

„Tak to nevím,“ odpověděl Michael. Je to možný, že by se mi tyhle strašný věci děly pro to blbý prokletí? A jestli ano, kde najdu zaříkadlo, který to může zastavit? Podíval se znovu na medvědí tlapu a pak se pozorně zadíval na ten dráp. „Co myslíš, co to znamená?“ a ukázal na dráp.

„Jo, to nevím,“ přiznala se Jennifer.

„Vypadá to jako dráp

nějakýho zvířete. Možná toho medvěda na druhý straně.“ Obrátila stránku a oba si pečlivě prohlíželi obrázek medvěda.

„Co by tak asi moh mít tenhle méďa společnýho s prokletím?“

zeptal se Michael. „Jediný, co na mě zaútočilo, byl hmyz, ptáci nebo malý zvířata.“

„Jediná možnost, jak to zjistit, je najít tu ztracenou stránku.“

„Ale jak?“ zeptal se Michael.

„Především ty stránky vůbec

nepatřily do týhle knížky. A ta, která chybí, může bejt kdekoliv…“

„Možná, že ten, kdo měl tu knížku před tebou, stránku vytrh a nechal si ji,“ uvažovala Jennifer.

„Možný to je,“ souhlasil Michael. „Ale, jak bych našel…“ Pak si vzpomněl, že už dva studenti před ním měli tuhle knihu. Jejich jména by měla být na vnitřní straně obálky. Vzrušeně se vrátil ke druhé straně obálky. „Tady jsou jejich jména, možná, že aspoň jeden z nich bude vědět, co se stalo s tou ztracenou stránkou.“

„Ukaž…“ řekla Jennifer. „Linda Anne Rogersová a Billy Merina.

Nikdy jsem neslyšela o Billym, ale rodina Lindy žije v Silverbellu.

Můj bratranec s ní dělal zkoušky na řidičák.“

23

„Ohromný,“ řekl Michael. „Tak ji zavoláme.“

Našli Lindino číslo v telefonním seznamu a rozeběhli se k telefonní budce na konci chodby.

„Haló?“ ozval se chraplavý mužský hlas.

„Haló?“ řekl Michael. „To jsou Rogersovi?“

„Kdo?“ zeptal se muž.

„Je to 555-1612?“ znovu se zeptal Michael.

„Číslo je správný,“ řekl muž. „Ale Rogersovic rodina tu už nebydlí. Odstěhovali se asi před rokem.“

„To je teda blbý,“ vyjelo z Michaela.

„A nevíte, kam se

odstěhovali?“

„To teda ne, nenechali žádnou adresu.“

Michael chvilku přemýšlel o tom, co říct. „Prosím vás, a neměl byste nějakej nápad… kde bych je moh najít? Je to strašně důležitý.“

„Je mi líto,“ odpověděl muž. „Myslím, že to je nemožný.

Všechno, co vím, je jen, že se celá rodina odstěhovala po tom, když se jejich dcera dostala do nějakýho hroznýho průšvihu…, nějaký neštěstí nebo co.“

Michaela zalil studený pot. „To musela bejt Linda. Nevíte, co se jí stalo?“

„Bohužel, podrobnosti neznám. Byl to nějakej malér nahoře v lesích. Skoro umřela. Rodina se pak chtěla dostat co nejdál z Údolí přízraků.“

Michaelovi se rozbušilo srdce. Poděkoval a zavěsil. Pak pověděl Jennifer o tom, co se dozvěděl.

„No nazdar,“ řekla. „Vzpomínám si, že se minulej rok o tom mluvilo, ale už si nepamatuju detaily.“

„Víš, co se jí stalo?“ zeptal se Michael.

„Ne, nevím,“ odpověděla.

„Fajn, jenom doufám, že to není ona, kdo má tu stránku. Jestli je, tak jsme v pytli.“

„Zkusme to druhý jméno,“ navrhla Jennifer. „Billy Merina.“ A vyhledala jeho jméno v seznamu. „Dobrý,“ řekla. „Merinovic rodina taky žije v Silverbellu.“

Michael s nadějí vytočil nové číslo. Telefon vyzváněl, a když už chtěl sluchátko položit, ozval se ženský hlas: „Haló?“ Podle hlasu se 24

zdálo, že žena je stará nebo nemocná. Zapochyboval, jestli by mohla mít mladého syna.

„Promiňte,“ omlouval se. „Moh bych mluvit s Billym, prosím vás?“

Na druhé straně se ozval ostrý povzdech.

„Haló, haló,“ volal Michael. Napadlo ho, že ta žena je možná trochu nahluchlá. „Prosím vás, mohl bych mluvit s Billym?“

opakoval hlasitěji.

Dlouho bylo ticho. Žádná odpověď. A pak se znovu ozval ženský hlas, tentokrát roztřesený. „Ne, nemůžete. Nemůžete s ním mluvit.

Nikdo s ním nemůže mluvit. Billy je mrtvej!“

25

VI.

„Cože je?“ vykřikl Michael. Uslyšel jen duté cvaknutí. Žena zavěsila.

„Co ti řekla?“ naléhala Jennifer. „Co se stalo?“

Michael jen mlčky stál se sluchátkem v ruce. Nemohl tomu věřit.

„Billy umřel,“ řekl tiše.

„Umřel?! Co se mu stalo?“

„Nevím… zavěsila.“

„No nazdar…“ Posadila se na lavici pod telefonem. „Začíná to bejt pěkně zlý.“

„T o j o …“ řekl a těžce vedle ní dosedl. „Vypadá to, že něco hroznýho se stane každýmu, komu se ta kniha dostane do ruky.“

„Třeba ne, může to bejt náhoda. Možná, že to, co se stalo, nemá s knihou nic společnýho?“

„Snad ne,“ řekl Michael, ale nevěřil tomu. Jak se zdálo, ani Jennifer na náhodu nevěřila. Opřel se o zeď, ale hned se zase narovnal. Něco ho zašimralo na čele.

Jennifer se na něj podívala a zakřičela: „Máš na hlavě velikýho pavouka!!“

Michael vyskočil a sjel rukou po temeni hlavy. Ucítil něco velkého a chlupatého. S hrůzou spatřil na zemi obrovského pavouka, kterého smetl z hlavy.

„Proboha… co je to?!“

„Myslím, že to je tarantule!“ vykřikla Jennifer a vyskočila na lavici.

Tarantule! Michael se roztřásl. „Neboj se,“ uklidňoval ji, ale hlas se mu chvěl. „Bojí se nás víc než my…“

26

„Michaele, pozor!“ vyjekla Jennifer.

Vyskočil k Jennifer. Tarantule se vztekle rozběhla a jejích osm chlupatých nohou se jen míhalo.

„Zmiz, potvoro!“ vykřikl na pavouka. Ten se zastavil přímo pod nimi. Vypadal jako chlupatá ruka ďábla. Podíval se na Michaela a pak začal šplhat po dřevěné noze lavice nahoru.

„Musíme ho zabít!“ vykřikla Jennifer.

Michael nenáviděl zabíjení, dokonce i zabíjení hmyzu. Ale teď věděl, že jinou šanci nemá. Stiskl zuby a tarantuli nakopl. Zkroutila se a spadla na zem. Ale ve vteřině se vzpamatovala a dolezla zpátky k lavici. Znovu začala šplhat – přímo k Michaelovi.

Jennifer se zoufale rozhlížela po něčem, čím by mohla pavouka zabít, ale marně. Kopla tedy do něho a pavouk zase spadl. Oba potom seskočili z lavice a Jennifer na tarantuli dupla. Ta ležela chvíli bez hnutí. Pak se pomalu začala hýbat. Michael viděl, že je zraněná.

Jen pár nohou se pohybovalo. S hrůzou pozoroval, jak se pavouk dal znovu na pochod. A zase směrem k němu. Chvilku kulhal, ale pak se rozběhl. Rychleji a rychleji.

„Nech toho, prevíte!“ rozkřičel se Michael. Dupl na něj a znovu a znovu.

„To snad není možný…“ Jennifer se rozplakala a s odporem se dívala na mrtvou tarantuli.

„Ale je, děvče…“ Udělalo se mu špatně. V košíku na odpadky našel zmuchlaný pytlík, sebral pavouka a hodil ho do koše.

„Pojď odsud,“ řekl.

Když se vrátili do jeho pokoje, Michael unaveně dosedl do křesla.

„Musím najít tu stránku. Musím!“

„Máš pravdu,“ souhlasila Jennifer.

„No jo, ale průšvih je, že nevím, jak,“ řekl smutně. Takhle ztraceně se ještě nikdy necítil. Měl strach a přitom nevěděl, co dělat.

Proč se něco takového muselo stát právě jemu?

„Něco mě napadlo,“ řekla najednou Jennifer. „Měla jsem takovou paní, co mě hlídala, když naši nebyli doma. Jmenovala se Merinaová.

Anita Merinaová. Je to neobvyklý jméno a Silverbell je malý město.

Možná, že to je nějaký příbuzná Billyho. A jestli je, tak by nám mohla pomoct.“

27

„To určitě… zkusme to.“

„Máma zná její adresu. Podíváme se za ní zejtra po škole.“

Po večeři si někteří studenti udělali na trávníku mejdan, aby oslavili úplněk. Michael se obyčejně s radostí zúčastnil takových věcí, ale dnes si jen představoval všechny ty zvířecí a hmyzí potvory, které se mohou ve tmě objevit.

Kdyby jen mohl najít kompletní výtisk té knihy. Bylo to tak staré a podivné, že začal pochybovat o možnosti najít to v Silverbellu.

Strávil hodiny ve Školní knihovně, ale jak očekával, žádná ‚Kniha Duchů‘ nebyla v katalogu registrovaná. Po bezúspěšném hledání se rozhodl, že v knihovně zůstane a bude chvilku studovat. Ale nemohl se zbavit myšlenek na to, co se mu stalo a pořád ještě děje. Pokaždé, když zaslechl nějaký šramot, ohlížel se, jestli neuvidí nějaké zvíře nebo hmyz.

Krátce před tím, než knihovna zavírala, vzdal to a vrátil se do svého pokoje… Na druhé straně místnosti viděl spícího Lukea.

Potichu se svlékl.

Než vlezl do postele, pečlivě prohlédl celý pokoj. Podíval se pod postele a do obou skříní. Znovu zkontroloval dveře, jestli jsou zamčené a okna úplně zavřená. Nakonec se podíval pod deku a pod prostěradlo, jestli se tam něco neschovává.

Není tu nic nebezpečnýho, říkal si, vůbec nic.

Zhasl světlo a vlezl do postele. Byl strašně unavený a byl si jistý, že hned usne. Položil se na břicho, pak na bok, nakonec na záda, ale nic nepomáhalo. Převaloval se dál. Řekl si, že to bude asi horkem.

Vstal, přešel k oknu a malinko je pootevřel. Nic se sem nemůže dostat, přemýšlel, nic většího než můra.

Vklouzl zpátky do postele a užíval si chladný vzduch vanoucí od okna. Začal usínat. Najednou se zvenku ozval podivný, slabý zvuk.

Nejdřív se mu zdálo, že to je siréna někde v dálce, ale po chvíli si uvědomil, že to je vytí. Jsou to jenom kojoti, řekl si s ulehčením. Už je slyšel mockrát od té doby, kdy přišel do Chilleenu.

Začal zase dřímat, ale vytí začalo být hlasitější a hlasitější. Zdálo se, že kojoti jsou přímo u školy.

Michael se prudce posadil. Luke se vyděšeně probral.

28

„Co je? Co se děje?“ zabreptal ospale.

„Jenom kojoti,“ odpověděl Michael, aby ho uklidnil. „A je mi fuk, že je vedro. Zavřu okna!“

Vstal a šel k oknu. Slyšel Lukea, jak vstává: „Ještě nikdy předtím jsem je neslyšel tak vyvádět.“

Michael odhrnul záclonu. Jasné měsíční světlo ozařovalo trávníky kolem školy. Viděl až dozadu, tam, kde začínaly lesy. A pak uviděl něco jiného. Něco tmavého, něco co se přibližovalo.

„Páni, co to je?!“ vykřikl Luke. Tmavý stín se přibližoval, za chvíli rozeznali skupinu kojotů. Nebylo jich moc, snad tři. Blížili se ke škole čím dál rychleji. Občas se zastavili, zvedli hlavy a zavyli.

Zastavili se až pod jejich okny. Oba chlapci mohli vidět rudé tlamy s vyceněnými zuby, když zavyli.

„Páni…!“ vykřikl Luke. „Vidíš to?“

Michael neodpověděl. Celý se třásl a okno zabouchl.

„Neblbni,“ vyjel Luke. „Pročs to udělal?“

„Buděj mě…“ odpověděl Michael.

„Neblbni, Michaele,“ protestoval Luke. „To je oukej… ještě nikdy jsem se na ně nemoh podívat takhle zblízka,“ a začal otvírat okno.

„Nech toho, Luke,“ vykřikl Michael. „Nedělej voloviny… chci jen říct, že se musím vyspat. Zejtra mám velkej test z matiky.“

„Tak dobře…“ řekl Luke a zklamaně si povzdychl. Chvíli zůstal u okna a pozoroval kojoty. Pak si šel lehnout.

Michael ho následoval. Asi si o mně myslí, že jsem srab, říkal si.

Ale bylo vyloučené říct mu pravdu. Luke by se mu vysmál. Nemělo to smysl. Dlouhé hodiny byl vzhůru a poslouchal vyjící kojoty, kteří se ho snažili dostat. Došlo mu, že je ve strašlivém průšvihu. Ta zvířata, která po něm jela, byla čím dál nebezpečnější – a větší.

29

VII.

Příští den po vyučování se Jennifer potkala v hale s Michaelem.

Měla pláštěnku a její světlehnědé vlasy byly mokré. „To snad není možný, jak leje. Musela jsem běžet celou cestu z tělocvičny. Dostals dovolenku do Silverbellu?“

Michael přikývl a natáhl si pršák.

Během jízdy autobusem jenom civěl z okna. Představoval si, jak za ním z temných lesů táhnou všechna zvířata. Nejen to, každý pták na obloze se mu zdál podezřelý.

„A co když Anita vůbec Billyho neznala?“ zeptal se Michael.

„Hele, neboj,“ odpověděla Jennifer. „Minulou noc jsem ji volala.

Máma pořád má její číslo. Anita je Billyho sestřenice. Když jsem jí řekla, že potřebujeme pomoc, slíbila, že udělá, co může. Máme se s ní setkat v domě Billyho.“

Merinovic dům byl jen dva bloky od autobusové zastávky. Byl to bílý dům v koloniálním stylu s velkou verandou. Na trávníku před domem byla spousta plevelu, květinové záhony byly pusté, jako kdyby se o ně nikdo nestaral. Jennifer zazvonila a Michael zaslechl tichounké cinkání někde v domě. Za chvilku se objevila u dveří vysoká mladá žena. Měla krátké hnědé vlasy a tvářila se radostně.

„Anito!“ vykřikla Jennifer. „Jakpak se máš? Tohle je můj kamarád, jmenuje se Michael.“

„Jenny, Jenny, ahoj,“ zvolala Anita a objala ji. „Čau, Michaele, pojďte dál.“

Následovali Anitu do temného a přecpaného domu. Anita jim odebrala mokré kabáty a zmizela. Za chvilku přinesla na podnosu několik lahviček coly. „Říkali jste, že potřebujete nějakou pomoc?

30

Co pro vás můžu udělat?“

„No… týká se to Billyho,“ řekla Jennifer. Anita se zarazila.

Zesmutněla.

„Co je s ním?“ zeptala se tiše.

„Slyšeli jsme… slyšeli jsme, že umřel,“ pokračovala Jenny. „Je nám to moc líto, Anito, i když jsme ho neznali. Ten důvod, proč jsme tu, je jednoduchej… chceme jen o něm vědět víc.“

„No, mně to nevadí o něm mluvit,“ řekla Anita po chvíli. „Ale je dobrý, že jeho máma je v práci. Odmítá mluvit s každým, kdo se na něj zeptá.“

„To je blbý… a smutný,“ řekla Jennifer.

„To je,“ souhlasila Anita. „Chodím sem často, abych jí pomohla.

Proč se ptáte na Billyho?“

„Má to nějakou souvislost s tím, co se stalo v Chilleenu,“ řekl Michael. Podíval se na Jennifer a nenápadně mrkl, aby jela s jeho interpretací příběhu. „Píšeme článek do školních novin o

– o

nějakých podivnostech, který se tam dějou. Napadlo nás, že Billy s tím měl něco společnýho… možná.“

„No… udělám, co můžu,“ řekla Anita. „Ale nevím toho moc o životě Billyho v tý škole. Co byste chtěli vědět?“

„Jak to je dlouho, co umřel?“ zeptala se Jennifer.

„No, dobrý dva roky,“ odpověděla Anita. „Někdy se to zdá jako včera.“

„A jak umřel?“ naléhala Jennifer. „… jestli nám to můžeš říct?“

„To víš, že jo,“ Anita zavřela oči, zamračila se. Ta vzpomínka zřejmě byla bolestivá. „Byl zabit v jednom z těch kaňonů, jo v kaňonu Divokého Koně. Rád lez na skály a miloval tyhle výzkumy.

Má teta mu pořád říkala, že to je nebezpečný, ale Billy si nedal říct.

Říkal, že chce bejt geolog, až dostuduje.“ Něco se jí v hrdle zadrhlo, jako by se chtěla rozplakat, ale ovládla se a pokračovala. „Nevíme přesně, co se stalo, ale zdá se, že ho napadlo nějaký větší zvíře.“

„Zvíře?“ vykřikl Michael. Nervózně pohlédl na Jennifer. „Jaký zvíře?“ zeptal se Anity.

„To nikdo nezjistil,“ řekla Anita. „Nejdřív jsme mysleli, že to byla puma, ale ty málokdy zaútočí na lidi… Doktor potom řek, že to muselo bejt něco mnohem většího. Něco jako velkej medvěd.“

31

Michael a Jennifer se na sebe znovu podívali. Michael si vzpomněl na obrázek v knize. Obrázek medvěda s dlouhými, zabijáckými drápy.

Anita si jich nevšímala. Byla ponořená ve vzpomínkách. Nakonec se rozhovořila. „Asi to bude znít blbě… ale nejdřív jsem tomu sama nemohla uvěřit… je tu jen málo medvědů a ještě jsem neslyšela, že by jedinej z nich zaútočil na člověka.“

„Ale nikdy to nedokázali, že ne?“ zeptal se Michael.

„To ne,“ odpověděla Anita. „Ale o rok pozdějc, minulej rok tedy, nějaká studentka Chilleenu byla napadená na stejným místě. Přežila to, ale jen tak tak.“

„Nezmínila se, že to byl medvěd?“ zeptala se Jennifer.

„Já opravdu nevím,“ odpověděla Anita. „Doktoři řekli, že to muselo bejt velký zvíře, pravděpodobně medvěd. Ale, ale jak to všechno souvisí s Billym?“

„Možná nijak,“ odpověděla Jennifer. „Ale mohlo by to bejt moc důležitý. Třeba by to zachránilo nějakýho jinýho študenta, aby nedopad jako Billy a to děvče. Nejmenovala se náhodou Linda Anne Rogersová?“

„Jo, ano,“ řekla překvapeně Anita. „Jo, tak se jmenovala.“

„Díky, díky, Anito!“ řekla Jennifer. „Už jen jedno… nemáš něco, co by nám povědělo víc o Billym? Já nevím… třeba jeho koníčky, nějaké papíry nebo knihy?“

„Já se mrknu,“ řekla Anita. „Jeho nejmilovanější koníček bylo sbírat a malovat vojáky z občanský války. Musel jich mít stovky. Pak měl několik knih o občanský válce, a samozřejmě školní knihy.“

„Co se s nima stalo?“ zeptal se Michael.

„Dlouhý měsíce se na ně jeho máma dívala… pak už to nemohla vydržet, protože jí připomínaly jeho smrt. Odvezla je potom k nějakýmu staříkovi ve městě, kterej sbírá starý věci… vetešník, víš?“

„A jak se jmenuje?“ zeptal se Michael.

„Pan Drews,“ odpověděla Anita. „Má krámek na Main Street, kousek od náměstí.“

„Myslíš, že by moh mít taky nějaký věci od Lindy Rogersový?“

pokračoval Michael.

„Možný to je,“ řekla Anita. „Vzpomínám si, že než její rodina 32

odjela, rozprodávali plno věcí. Zbavovali se všeho možnýho.“

„Moc ti děkuju,“ Jennifer se zvedla a objala ji.

„Vůbec nemáš za co, pomohla jsem aspoň trochu?“

Michael přikývl. „Jejej, a jak… ani nevíš.“

„Jeden z nich musel mít tu ztracenou stránku, vsadím na to svou jedinou hlavu.“ Oba mašírovali zaprášenou silnicí k Chilleenu. „Billy nebo Linda.“ řekla rozhodné Jennifer.

Michael mlčel. Rozhlížel se, jestli ho něco nesleduje.

„Mohla by to bejt Linda,“ Jennifer pokračovala. „Měla přece tu knihu po Billym?“

Michael spatřil velký stín, jak se valí podél silnice. Srdce mu začalo bušit. Když se k tomu přiblížili, zjistil, že to je jen křoví, kterým vítr pohybuje sem a tam.

Jennifer se nevšimla Michaelova zneklidnění a pokračovala:

„Hele, teď musíme zajít do krámu pana Drewse a zkusit najít tu zatracenou Knihu Duchů. Třeba v ní bude to zaříkávání, který může zastavit to strašný prokletí. Co myslíš?“

„Vypadá to nadějně,“ řekl Michael. Teprve když dorazili k verandě u hlavní budovy školy, Michael si oddechl. „Ale jak se tam dostaneme? Nedostanu další propustku do města dřív než pozejtří.“

„Vidíš, to mě nenapadlo, budem muset asi počkat až do víkendu.“

Oba přátelé vytřásli vodu z plášťů do deště a pověsili je v hale u dveří. Jennifer zavolala domů, aby pro ni někdo přijel a Michael se šel podívat do své poštovní schránky. Byla tam dlouhá, modrá obálka.

„Kdo ti píše?“ zeptala se Jennifer.

„Táta,“ řekla Michael a obálku otevřel.

„Co říká?“

„Všichni bráchové přijeli domů minulej víkend,“ četl rychle Michael. „Chtěli si udělat táborák a opejkat buřty a tak… ale rozpršelo se. Náš jezevčík měl štěňata a… no to je malér!“

„Copak, Michaele?“ Jennifer se k němu přitiskla.

„Ále nic… nic zvláštního,“ řekl Michael a zmuchlal dopis. „Já jsem to stejně čekal. Táta požádal v bance o půjčku, abych nemusel odsud odjet. Píše, že mu ji nedaj. Takže teď už to je definitivní. Příští rok tu nebudu.“

33

VIII.

Příští den a skoro celý týden pršelo. Kromě několika nevinných komářích kousnutí neměl Michael se zvířaty problémy. V pátek se vrátilo překrásné jarní počasí. Rozhodl se, že se vypráví ven – to pitomé prokletí mi nezabrání, abych dělal to, co chci.

Těšil se, že stráví odpoledne s Dukem, s jeho oblíbeným ponym.

Projet se na koni bude perfektní, říkal si. Když bude sedět v sedle, žádné zvíře ho nebude moci napadnout.

Otevřel dveře a opatrně se rozhlédl. Ujistil se, že vzduch je čistý, ale najednou za sebou zaslechl tiché zabručení. Prudce se otočil. Za ním stál pan Grady s velkým batohem na zádech.

„Dobrý den, pane Grady,“ pozdravil.

„Dobrý odpoledne,“ odpověděl kuchař. „Nejsi ty ten Chubbův kamarád?“

„To jsem,“ odpověděl a vzpomněl si na Chubberovo zvláštní přátelení s kuchařem. „Jmenuju se Michael.“

„Den jako stvořenej pro vejlet, že jo?“ pokračoval Grady.

„Jdete nahoru do kopců?“ zeptal se Michael.

„Jo, někam tam,“ odpověděl Grady. „Je tam pár věcí, který mě zajímaj.“ Zamával a rozešel se k parkovišti učitelů.

To je divnej chlápek, přemýšlel Michael. Jde se courat po horách a nemá na to při jeho váze.

Ale než došel ke stájím, na kuchaře zapomněl. Stařičká budova byla prázdná. Podkoní Vern tam nebyl. Vešel do vedlejší místnosti a vybral si sedlo. Vrátil se do stáje a zamířil k Dukeovi. Když procházel kolem kójí, slyšel koně nervózně ržát, jako by se něčeho polekali. Nespatřil nic podivného, nic, co by sem nepatřilo.

34

Velký, černobílý kůň stál tiše v kóji a pozoroval přicházejícího Michaela. Michael natáhl ruku, aby otevřel dvířka. Duke najednou pohodil divoce hlavou a zahleděl se Michaelovi upřeně do očí. Začal ržát, hrabat v podestýlce a najednou začal kopat do dvířek.

Michael se vyděsil a odskočil zpátky. Co se s ním děje? Nervózně se rozhlédl, ale neviděl nic, co by Dukea mohlo tak vyděsit. Znovu natáhl ruku, aby dvířka otevřel. Ale Duke začal být ještě divočejší.

Vztyčil se na zadních nohách a předními hrabal ve vzduchu.

„Copak je, Duku?“ zeptal se tiše. „Co je, kamaráde?“

Kůň se spustil na všechny čtyři, natáhl krk a chňapnul po jeho ruce. Michael ji včas stáhl, ale upustil sedlo.

Zase já! vyděsil se. Duke se vzteká kvůli mně! A útočí na mě!

„To jsem přece já, Duku,“ snažil se ho uklidnit. Ale kůň se nepřestával vzpínat a dál ržál.

„Oukej, oukej,“ řekl Michael. Zdvihl sedlo a šel je dát zpátky.

Když procházel kolem ostatních koní, ti začali ržát a kopat do prkenných stěn.

Hluk byl čím dál hlasitější. Koně kopali do neohoblovaných prken silněji a rychleji.

Prásk! Prásk!

Dřevo se začalo lámat. Oči koní byly divoké a kolem tlam měli spoustu pěny. Teď už všichni kopali do dřevěných ohrad. Snad už jen minutu a prolomí je. Potom ho jejich kopyta a zuby dostanou.

„Ne, proboha ne!“ vykřikl. Odhodil sedlo, vyběhl ze stáje a zabouchl za sebou vrata. Přeběhl ohrazený výběh, aby se dostal co nejdál od zdivočelých koní. Na druhé straně výběhu se vyčerpaně opřel o plot. Srdce mu zoufale bušilo. Až dodnes to byly neznámý zvířata, říkal si. Mohl jsem se jim vyhnout, ale teď i ty, který znám, mě chtějí zabít. Nebezpečí už číhá všude.

„Duke tě napadnul?“ zeptala se nedůvěřivě Jennifer. Byla sobota odpoledne a Michael dostal propustku do Silverbellu. Zatím co čekali na autobus, vyprávěl jí o tom, co se mu včera stalo.

„Přesně tak jako tvoje kočka,“ řekl Michael. „Teď už nejsem nikde bezpečnej.“

„No nazdar…“

Když autobus přijel, nastoupili a prošli uličkou mezi sedadly až 35

dozadu. Když se usadili, spatřili Gradyho, jak udýchaně pádí k zastávce. Řidič na něj počkal a Grady se vyčerpaně svalil do prvního sedadla za ním.

„Pořád někde pobíhá,“ řekl Michael. „Včera například šel do hor na vejlet. Věřila bys tomu?“

Jennifer jen pokrčila rameny. „Třeba chce shodit nějaký kilo. Ale řekni mi ještě, co se stalo po tom, když tě Duke napadnul?“

„Nic moc,“ odpověděl. „Jak jsem ti už řek. Podařilo se mi utéct.“

Jennifer jen zavrtěla hlavou a chvíli se dívala z okna. „Fajn, doufejme, že najdeme v krámku toho vetešníka, co hledáme a budeš zachráněnej…!“

Michael neopověděl. Myslel na to, co se stalo včera ve stájích.

Kromě toho ani moc nevěřil, že by pan Drews měl tu stránku, která chyběla v učebnici. A jestliže ji nemá, kde jinde by mohl najít ta slova, která by mohla zrušit kletbu? Přece nestráví život tím, že se bude do smrti vyhýbat všem zvířatům. To by nikdo nevydržel.

„Michaele?“ zeptala se Jennifer. „Co je s tebou?“

„Ale nic,“ odpověděl. „Jen jsem o něčem přemýšlel…“

„Jak to tedy uděláme?“ pokračovala. „Řekneme panu Drewsovi rovnou, o co nám jde?“

„Asi ji,“ řekl Michael. „Přece nechceme nic ukrást. Chcem se jen podívat na kus papíru.“

Krámek pana Drewse byl na Main Street hned vedle

zmrzlinářství. Starožitnictví se usadilo ve starém domě, který byl naposled malován snad v době občanské války.

„Drewsovy starožitnosti,“ četla Jennifer na oloupané, hnědé tabuli na vchodem.

Po stranách byla dvě okna, za kterými byly nacpané, zaprášené věci všeho druhu. Staré šaty, nábytek, knihy, nádobí a obrázky.

„Tam může bejt všechno možný,“ řekla Jennifer.

Když otevřeli dveře, někde vzadu se ozval zvonek. Místnost byla zaplněná víc, než se zdála zvenku. Se stropu visely desítky lamp, mobilů a leteckých modelů. Prostě vetešnictví, jak se sluší.

„Teda mě by zajímalo, jak tu někdo může vůbec něco najít,“ řekl Michael nahlas.

36

Vzadu se ozvalo zaštrachání. Objevil se starý, shrbený muž. Měl bílé vlasy a dlouhý knír.

„Co chcete?“ vyštěkl. Tvářil se podezíravě a hrubě.

„Proč… teda… chceme se jenom podívat,“ opověděla Jennifer.

Naklonila se a předstírala, že si prohlíží starou panenku v růžových šatech.

„Co povídáš?“ Pan Drews si dal k uchu dlaň a Michaelovi došlo, že je nedoslýchavý.

„Řekla, že se chce jen podívat!“ vykřikl Michael. Bylo mu jasné, že je zbytečné mu říct, co opravdu hledají.

„Tak sebou hoďte,“ zahulákal stařík a podezíravě se na Michaela zadíval.

Michael se začal nervózně rozhlížet. Doufal, že někde objeví něco z Billyho nebo Lindiných věcí. Ale krámek byl tak přecpaný, že by trvalo hodiny, než by něco našli. Protáhl se úzkou chodbičkou mezi kusy nábytku navršenými na sebe. Drews ho pozorně sledoval.

„Tady není žádný muzeum,“ řekl hrubě. „Víte vůbec, co chcete?“

„Ano,“ rychle řekla. Jennifer. „Pracujeme na školní hře o životě v Chilleenské akademii. Napadlo nás, že byste tu třeba mohl mít nějaký starý věci, který patřily bývalým studentům. Koupili…

potřebovali bychom je jako rekvizity.“

Michael zdvihl oči. To je ale blbina, řekl si.

Stařec civěl na Jennifer stále podezíravěji. „Proč bych měl mít právě já nějaký věci, který patřily bejvalejm študentům?“

„Napadlo nás, že byste je moh někde koupit… od někoho… když se někdo třeba stěhuje,“ odpověděl Michael rychle a dodal: „Vždyť vy jste jedinej v Silverbbelu, kdo prodává použitý věci, že jo?“

„No, tak se teda podívejte,“ ř e k l D r e w s . „Je tu všechno pomíchaný, ale dělejte, nemám na vás celej den,“ a podíval se na hodinky.

Začali hledat každý na jiné straně krámku. Michael se už předem vzdával naděje, že něco najdou. Nikdy předtím neviděl tolik věcí, ležících na poličkách a stolech, nacpaných do krabic a do koutů. Byla tam veliká police s knihami. Pozorně prohlížel jednu po druhé a doufal, že objeví „Knihu Duchů“. Na dolní polici spatřil zaprášenou, starou knihu. Na hřbetu tak tak prosvítalo slovo Duchové. Vzrušeně 37

knihu vytáhl, oprášil… a přečetl si celý titul: Duchové noci.

Otráveně knihu vrátil a začal kýchat.

Už se chystal k vedle stojícímu stolu s knihami, když uslyšel zachrchlání. „Musím teď na chvíli zavřít,“ zavrčel Drews. „Tak vypadněte…“

„Ale…“ začal Michael.

„Už sem řek!“ řekl stařec. „Mám důležitou obchodní schůzku.

Přijďte jindy.“

„Tak pojď, Jennifer,“ vyzval ji Michael. Odcházeli a stařík z nich nespouštěl oči.

Nemá to smysl, říkal si Michael. I kdyby to měl, tak to v tom vetešnictví nenajdem ani za milión roků.

Když vycházeli, spatřil najednou polici, které si především nevšiml. Byla nacpaná knihami, které znal. Podíval se na titulky.

Základní geometrie… Dějiny pro střední gymnasium.

Znal je. Byly to stejné knihy, které on a jeho přátelé používali ve škole. U nich stála spousta malých figurek. Vojáčkové. Každý z nich byl v modré nebo šedé uniformě. Byli to vojáci z občanské války, ti samí, jaké sbíral Billy.

Natáhl ruku, aby se podíval na ty knihy, ale Drews začal zase hulákat. Ale ve stejném okamžiku se ozvalo zavrčení tak hlasité, že přehlušilo i starého Drewse. Bylo tak hlasité a známé, že se Michaelovi zastavilo srdce. Byl to tentýž zvuk, který slyšel, když na začátku četl ta podivná slova… tentýž, který slyšel v jeskyni.

38

IX.

To vrčení se změnilo v řev. Michael měl pocit, že mu chce něco sdělit. Ale najednou, jak začalo… tak skončilo.

Michael chvilku stál a přemýšlel, co dělat. Ale Drews začal znovu křičet: „Už jsem vám, sakra, řek, abyste vypadli!“ Michael se ještě jednou podíval na cínové vojáčky a vypadl za Jennifer.

„Slyšelas něco… tam… když jsme ještě byli uvnitř?“ zeptal se jí na chodníku.

„Jediný, co jsem slyšela, bylo ječení toho dědka,“ zamumlala Jennifer.

„Tys neslyšela to vrčení?“ pokračoval Michael.

„Néé… proč?“

„Ále, nic…“ Oba se vydali směrem k náměstí. Po chvíli řekl Michael: „Viděl jsem polici, plnou cínovejch vojáčků a učebnic.

Mohly patřit Billymu.“

„Já jsem zase viděla nějaký panenky. Ty mohly bejt Lindiny.“

„Musíme najít nějakej trik, jak se k tomu dostat a zjistit to,“

prohlásil Michael.

„Dobrý, snad tě něco napadne,“ řekla Jennifer. Autobus jel až za hodinu, a tak bloumali po náměstí a prohlíželi si krámky se zbožím pro turisty.

Michael si prohlížel nějaké broušené kameny, když mu po tváři sklouzl stín. Zdvihl hlavu a spatřil velkého jestřába, kroužícího přímo nad ním. Snášel se níž a níž. Michael se vyděsil, bylo jasné, že terčem byl on.

„Pojď dovnitř,“ rychle řekl Jennifer. „Dáme si zmrzlinu.“

Silverbellské obchodní středisko bylo skoro prázdné. V cukrárně 39

si sedli ke stolku u zdi. Jennifer vybrala ten, co byl nejdál od vchodu.

„Tady nás nikdo neuvidí,“ řekla a skrčila se do staré židle s dřevěným opěradlem.

Servírka jim přinesla zmrzlinové poháry a oba si začali užívat.

Michael se skoro uklidnil. Zdálo se, jako by ta všechna zvířata z Údolí přízraků nikdy neexistovala.

„Moc rád bych věděl, co starej Drews má v tom svým krámku,“

řekla Michael a olizoval si zmrzlinu z palce. „Kdyby tak byla nějaká možnost…“

„Říkám vám, že to neprodám!“ ozvalo se za

tenkou stěnou

sousedního boxu. Michael a Jennifer se na sebe překvapeně podívali, někdo tam musel přijít, zatímco si objednávali.

„To vypadá jako starej Drews,“ zašeptala Jennifer.

„To jo,“ řekl Michael potichu. Přepážka mezi boxy byla vysoká, ale slyšeli perfektně. Nevěděli, kdo tam s Drewsem sedí, mluvil potichu, skoro šeptal. Ale Drews měl hrubý hlas a mluvil hlasitě, takže mu bylo dobře rozumět.

„… protože jsem to tak dlouho hledal!“ vybuchl Drews. „Našel jsem to konečně ve veteši nějakýho studenta. I kdybych se rozhod, že to prodám, byla by cena daleko vyšší, než nabízíte!“

„S kým to mluví?“ zašeptala Jennifer.

Michael přitiskl ucho na přepážku, ale ten hlas nebyl nic jiného než šustivý šepot.

„Myslím, že jde o nějakej kšeft,“ řekl Michael po chvilce. „Snad bychom ani neměli poslouchat.“

„Co můžem dělat?“ zeptala se Jennifer. „Vždyť ten dědek skoro řve.“

Několik minut Drews a ten člověk hovořili potichu. Ale když se Michael dopracoval ke dnu svého poháru, Drews najednou vykřikl.

„Samozřejmě, že jsem si jistej.“ Michael a Jennifer se rozesmáli.

Ale smích je přešel, když uslyšeli další slova. „Je to tak, jak to legenda popisuje.“ To byl Drews. A pokračoval: „Medvěd, drápy, každej detail… Všechny knihy o Údolí přízraků mají stejnej příběh a sedí to perfektně.“

Michael a Jennifer se na sebe podívali.

Ten člověk něco šeptal Drewsovi, který se namích. „Protože to je 40

za léta nejdůležitější objev v Údolí přízraků! Proto…!“ Prudce vstal.

Jennifer s Michaelem se rychle přikrčili, aby je neviděl. Rozhodně nemohli potřebovat, aby si ten dědek myslel, že ho špehují.

Ten druhý člověk také vstal. „Ještě se uvidíme,“ řekl známý hlas.

„Třeba si dáte říct.“

Pak oba muži cukrárnu opustili. Michael nakoukl přes přepážku, aby se podíval na toho druhého člověka, ale ten už byl pryč.

„Slyšels to?“ zeptala se Jennifer.

„To se ví, že jo…“ odpověděl Michael. „Ale jedno ti řeknu bez ohledu na to, co říkali, jestli to má co dělat s těma legendama a medvědama, dozvím se to.“

„Ale jak?“ zeptala se Jennifer. „Přece nemůžem říct Drewsovi, že jsme ho špehovali?“

„My jsme ho přece nešpehovali. Je to snad naše chyba, že mluví tak nahlas?“

Během zpáteční cesty do školy se oba rozhodli, že musí najít víc informací o legendách, o kterých se zmiňoval starý Drews. „Vsadím se, že v knihovně budou stovky knih o legendách Starýho západu,“

řekl Michael: „Třeba nám některá z nich poradí, jak zastavit to prokletí.“

Vystoupili po schodech a zamířili ke knihovně. V katalogu našli půl tuctu knih, které se zabývaly legendami Údolí přízraků. Michael si pečlivě opsal tituly a čísla a šel s Jennifer do oddělení, kde měly být.

„Jsem si jistá, že je najdem tady,“ řekla. „Úplně jistá…“

Našli polici s čísly, ale nebyla tam ani jedna kniha. „To snad není možný!“ vykřikl Michael. „Všechny jsou fuč!“

„Třeba je mají někde pod zámkem,“ uklidňovala ho Jennifer.

„Pojď, zeptáme se knihovnice.“

Paní Martinová se na ně podívala. „Copak?“ zeptala se a usmála se.

„Hledáme tyhle knížky,“ řekla Jennifer a podala jí papírek s čísly a tituly. „Ale není tam ani jedna.“

„Počkejte moment,“ řekla paní Martinová. „Podívám se.“ Chvilku ťukala do kompjůtru a pak omluvně řekla: „Je mi líto, ale všechny jsou vypůjčené.“

41

„A všechny?“ zbytečně se zeptal Michael.

„Ano, mladý muži,“ odpověděla. „Někdo si je vzal minulý týden.

Tentýž den.“

„A kdo?“ vyhrkla Jennifer.

„Bohužel,“ řekla knihovnice. „Tuhle informaci vám nesmím dát.“

„Ale já ty knihy musím vidět!“ řekl Michael. „Je to hrozně důležitý.“

„Já vím, já tě chápu,“ řekla paní Martinová. „Ale bohužel ti nemůžu pomoct. Ten člověk, který je má, je musí vrátit během několika dnů. Zastav se příští týden.“

To jistě, pomyslel si Michael. To určitě udělám, jestli příští tejden budu ještě živej.

42

X.

Pondělí ráno bylo chladné. Michael si přitáhl bundu těsněji k tělu, když přecházel trávník k budově s učebnicemi. Opatrně se rozhlížel, neuvidí-li nějaké zvíře, brouka nebo ptáka. Vyděšeně povyskočil, když něco proletělo kolem něj. Ale byl to jen létající talíř, který si házela Jamesovic dvojčata.

První hodinu měli přírodopis. Rozhlédl se po třídě a byl rád, že všechna okna jsou zavřená. Přišel dřív než ostatní, aby si mohl prohlédnout místnost. Nakoukl pod všechny stoly a do skříní, ale nenašel žádný hmyz ani zvíře, které by se tam ukrývalo. No, aspoň hodinu budu v bezpečí, řekl si.

Za chvilku se třída zaplnila. Nakonec vešel profesor Rothrock.

„Dobré ráno, přátelé,“ pozdravil je. S ním přišla vysoká rudovláska, nesoucí velkou krabici. „Mám pro vás překvapení,“ začal profesor.

„Toto je paní doktorka Teitleová z gymnázia. Je odbornice na plazy.

Byla tak laskavá a přinesla nám ukázat jednoho ze vzácných hadů.“

Třída zajásala, že se vyhne normálnímu vyučování. Doktorka položila krabici na stůl pana Rothrocka a začala jim vyprávět všechno možné o hadech. „I když většina z nich jsou lovci-zabijáci, většina hadů není nebezpečná lidem. Jen někteří z nich zabíjejí svou oběť tím, že použijí zuby. Jiní zase rozmačkají své oběti. Omotají se těsně kolem těl a zadusí je nebo rozdrtí.“

Otevřela krabici a sáhla dovnitř. Vytáhla žlutobíle pruhovaného hada. „To je užovka polní,“ představila ho. „Je to úplně neškodný had – aspoň pro nás. Ale jinak to je ošklivý škrtič, který může zabít jakékoliv malé zvíře.“

„Pomůže někdo paní doktorce s tím hadem?“ zeptal se profesor 43

Rothrock. „Co ty, Michaele?“

Michael měl pocit, že se mu zastavilo srdce.

„Já… raděj ne, pane profesore,“ řekl a díval se do podlahy.

„Ale pojď, Michaele, pomoz paní doktorce,“ nutil ho pan Rothrock.

„Já… já…“ koktal. Co má, prokristapána, říct? Ne, pane profesore, nemůžu. Ten had by mě mohl napadnout.

„Hele, Michael se bojí hadů,“ šklebil se Randy Moser. Několik dalších kluků se rozesmálo. Michael zrudl. Pan Rothrock se pořád na něj upřeně díval.

„Teda… jó… tak já jdu,“ řekl. Neměl jinou šanci.

Říkal si, že to je jenom užovka, když pomalu šel k tabuli.

„Mnoho lidí si myslí, že hadi jsou studení a slizcí,“ informovala je doktorka Teitleová. Podala Michaelovi hada. „Jak ho cítíš ty?“

Michael se hada opatrně dotkl. „Je teplej. Teplej a měkkej.“

Had se mu podíval do očí a začal se mu plazit po paži nahoru.

„Má tě rád, opravdu, Michaele,“ řekla doktorka Teitleová. Ve třídě se všichni rozesmáli.

Had se pomalu začal ovíjet kolem Michaelovy paže. Doktorka Teitleová se otočila k tabuli a nakreslila obrázek hada. „Hadi jsou jiní než druzí živočichové. Například většina hadů má jen jednu plíci a jednu ledvinu.“

Had zesílil svůj stisk kolem Michaelovy paže. Pak se doplazil až na jeho rameno. V několika vteřinách se mu ovinul kolem krku.

Michael se ho snažil zbavit, ale had byl silný. Pokaždé, když se mu podařilo odtáhnout Část dlouhého těla, jiná část se přitiskla ještě silněji. Někteří studenti se začali smát. Zřejmě si mysleli, že si dělá legraci.

„Většina hadů nemusí žrát tak často jako druhá zvířata,“ řekla doktorka Teitleová. „Vlastně někteří větší hadi žerou jednou za měsíc nebo za dva.“

Had teď stiskl Michaelovo hrdlo. Zadusí mě! Zděsil se Michael a snažil se ho oběma rukama odtrhnout. Marně! Had mu svíral krk čím dál silněji a těsněji. Michaelovi se zatmělo před očima. Už přestával slyšet studenty ve třídě, kteří se hlasitě smáli. Zřejmě si mysleli, že to všechno hraje.

44

Snažil se volat o pomoc, ale už se mu nedostával dech. Rychle slábnul. Ne, vyděsil se. Ne… néé… Málem ztratil vědomí, když se doktorka Teitleová otočila, aby zjistila, proč se všichni smějí.

„Panebože!“ vykřikla, rozběhla se k Michaelovi a popadla hada oběma rukama. Musela vyvinout všechnu sílu, aby Michaela osvobodila.

Ten vrávoral ke stolu pana Rothrocka a lapal po dechu. „Jak ti je, proboha?“ zeptala se Michaela. Vyčerpaně, beze slova, kývl hlavou, že už dobře. „Vůbec to nechápu,“ řekla tiše. Měla bledou tvář. „Ještě nikdy užovka polní tohle neudělala.“

Michael se narovnal a pokusil se o úsměv. „Myslím, že to je tak, jak jste řekla,“ zachraptěl. „Asi mě opravdu miluje.“

Všichni se rozchechtali, ale Michael věděl, že to je právě obráceně. Věděl, že ten had, právě tak jako ostatní živočichové v Údolí přízraků, ho nenávidí. Nenávidí ho tak, že ho chtějí zabít.

Po hodině biologie měl Michael povinné studium v knihovně, která byla v hlavní budově. Michael byl pořád vyděšený z toho, co se mu stalo s hadem.

Když přecházel trávník k hlavní budově, uslyšel podivný zvuk.

Přímo nad ním, na větvi dubu, seděl obrovský havran a upřeně se na něj díval.

Michael ho nespustil z očí a přidal do kroku. Havran zachrastil křídly. Michael se rozběhl.

Byl už skoro u dveří, kdy se pták rozletěl a spustil se střemhlav na něj. Srdce se mu rozbušilo a padl na dveře. Prudce je otevřel, vpadl dovnitř a zabouchl je za sebou. Sklouzl po nich na zem, posadil se a snažil se chytit dech.

„Co se stalo, Michaele, je ti něco?“ Michael spatřil pana Eliase, který měl na starosti chlapce. Stál přímo nad ním a tvářil se udiveně.

„Ale nic,“ zalhal Michael. „Já jsem… cvičil jsem tchaj čchi, zakopl jsem a upadl na dveře.“

„To máš štěstí, že sis neublížil,“ řekl děkan a pomohl mu vstát.

„Příště buď opatrnější.“

„To budu, slibuju,“ odpověděl. Ale věděl, že dokud se nezbaví toho prokletí, všechny sliby jsou na nic.

45

Michael stál uprostřed chladné a vlhké jeskyně. Vzduch tady vibroval temným vrčením, které už slyšel předtím. Před zadní stěnou stál velký, černý medvěd. Na každé tlapě měl dlouhý ostrý dráp.

Medvěd zdvihl hlavu a zařval. Pak odněkud zablesklo světlo… a medvěd zmizel.

Po medvědovi zůstalo jen chabé, nažloutlé světlo. Michaela to světlo přitahovalo. Jako hypnotizovaný šel k zadní stěně. Když se dostal blíž, zjistil, že světlo přichází z vydlabané díry ve stěně. Ta díra měla rozměry krabice od bot. Něco mu to připomínalo…

Michael se probudil. Vyděšeně se rozhlédl kolem. Panebože, kam se ukrýt. Pak mu došlo, že měl sen. O jeskyni, o medvědovi a o výklenku…

Najednou ho napadlo… kde jsem ten výklenek už viděl? No jo, tehdy, když jsem sem přišel s Chubberem!

Proč měl ten sen o jeskyni? A proč se mu ve snu zjevil medvěd s jedním drápem na každé tlapě?

Snažil se to ‚poselství‘ dešifrovat, když se najednou rozletěly dveře a dovnitř vpadl Luke.

„Ahoj, sousede, už jsem měl strach, že se nikdy neprobudíš.

Copak jsi zapomněl, že jdeme na vejlet?!“

„Jakej vejlet?“ Michael se posadil. Pak si vzpomněl, že se přihlásil na hodině dějáku na cestu do kaňonu Aramaca. „Myslím, že zůstanu doma, bolí mě v krku.“

„Nebuď srab, Michaele,“ řekl Luke. „Jdeme všichni a čerstvej vzduch ti udělá dobře.“

Michael o tom chvilku uvažoval. Představil si rudé stěny kaňonu v čistém světle ranního slunce a průzračnou modř oblohy nad nimi.

A pak viděl něco jiného: hmyz, ptáky a zvířata – to všechno tam na něho čeká. Ale i kdyby se nemusel bát napadení, jak by se tam dostal, když se ke svému ponymu nemůže ani přiblížit?

„Ne, nepůjdu, Luke… díky. Mně vážně není dobře.“

Luke se trochu zašklebil. „No, jak myslíš… moh bych si tedy půjčit tvou koženou bundu?“

„Samo… visí támhle na židli.“

„Díky. Tak nashle večer,“ řekl a vyletěl z pokoje. Michael si pomalu oblékal džíny a myslel na kaňon Aramaca. Kde jsou ty časy, 46

kdy mohl beze strachu jezdit na koni a šplhat po skálách. Ale co, zaskočím si do tělocvičny, třeba mi bude líp. Pak si vzpomněl, že klíč od skříňky nechal v kapse kožené bundy.

Vyskočil, vyběhl ze dveří a dolů po schodech. Musel chytit Lukea dřív než mu odjede. Vzal to přímo přes trávník, malým lesíkem ke stájím. Mezi lesíkem a stájemi byla velká louka. Luke právě dobíhal k dřevěné ohradě. Koženou bundu měl na sobě.

Najednou se ozvalo nezřetelné zavrčení, tmavý stín vyletěl ze stáje a srazil Lukea na zem. Michael ztuhl. To byl přece Rex, který hlídal konírnu!?

Luke se snažil psa setřást a volal o pomoc. Bil do psa pěstmi a kopal do něj. Pes neustále vrčel, Michael ho slyšel až sem. Bylo to hrozné, Rex chtěl Lukea zřejmě zabít.

Musím Lukeovi pomoct, rozhodl se. Měl strach, ale potlačil ho a rozběhl se přes louku. Z konírny vyběhl muž v šedém tričku. Byl to Vern, který měl na starosti koně. V okamžiku psa od Lukea odtáhl a připnul mu k obojku řemen.

Pomohl Lukeovi vstát.

„Jak jsi na tom, chlapče… dobrý?“ zeptal se trochu vystrašeně.

Rex vztekle vrčel a trhal řemenem.

„Jo, dobrý…“ udýchaně odpověděl Luke. „To je divný, ale z nějakýho důvodu ten čokl kousal jenom do bundy.“

Michael právě přiběhl.

„Ahoj, Michaele,“ přivítal ho Luke. Pihovatou tvář měl úplně bledou.

„Jak jsi na tom? Viděl jsem, jak tě ten čokl napadnul.“

„Já jsem v pořádku, ale tvá bunda dostala zabrat,“ řekl Luke a zdvihl ruku. Kožený rukáv byl na cucky.

„Já nevím, co ho to, pitomce, popadlo,“ pořád trochu vyděšeně řekl Vern. „Normálně je hodnej jak ovečka…“

„Možná si myslel, že Luke je nějakej zloděj, někdo cizí…“ dodal Michael.

„To je možný,“ souhlasil Vern a vedl psa pryč. „V každým případě ho vezmu k veterináři.“

„Teda… ta tvá bunda mě vážně mrzí,“ omlouval se Luke.

„To je oukej,“ řekl Michael. „Ale kvůli ní jsem běžel za tebou.

47

Vzpomněl jsem si, že ji budu dneska potřebovat.“

„Proč?“ zeptal se udiveně Luke. „Vždyť jsi říkal, že s námi nepůjdeš?“

„Stejně jí potřebuju,“ nezmohl se na lepší odpověď Michael.

Nemohl přece říct Lukeovi, že je smrtelně nebezpečné chodit venku v jeho bundě. „Promiň, Luku, ale já si ji musím vzít.“

Luke bundu vztekle svlékl a hodil mu ji.

„Stejně je celá

roztrhaná… tady ji máš!“ Pak se rozběhl ke konírně.

Michaela mrzelo, že se takhle rozešli. Bylo mu jasné, že si ho Rex spletl s ním. Samozřejmě, že si pes nemyslel, že Luke je lupič.

Kdepak, jen ucítil na bundě Michaelův pach. Ty strašlivé Rexovy tesáky byly určené jemu – Michaelovi.

48

XI.

„Jak ti jdou praktika?“ zeptal se Chubber. Oba skončili studie v knihovně a šinuli si to po schodech dolů do haly.

„Mohlo by to bejt horší,“ odpověděl Michael. Pracoval dvě dopoledne týdně ve školní kanceláři.

„Pracuju zatím v jídelně, ale dělám všechno možný, abych se dostal do kuchyně.“

„Máš recht,“ odpověděl Michael. „Tam se budeš moct nacpat, kdykoliv budeš mít chuť, že jo?“

Chubber se zatvářil uraženě.

„Ale ne, vypadá to, že Grady

potřebuje pomoc. Jsem si jistej, že nikdy předtím nevařil.“

„To se vážně nedá jíst,“ řekl Michael. „Proč to, sakra bral, když kuchař není… ani z dálky?“

„Já ti nevím,“ odpověděl Chubber. „Ale došlo mi, že bych moh pomoct. Hele, když o něm mluvíme…“ Ukázal prstem do okna haly.

Venku seděl v houpacím křesle Grady. Vedle křesla stál vysoký sloupec knih.

„To by mě zajímalo, co to ten chlap študuje,“ nadhodil Michael.

„Doufám, že vaření,“ odpověděl Chubber a přešel k oknu. „Může skoro vidět, co čte.“ Začal šeptat. „Ty, Michaele, to je divný…

Prohlíží si obrázek nějakýho velkýho medvěda.“

„Vážně?“ Michael povyskočil.

„Jo… ten medvěd vypadá divně… má jenom jeden dráp na každý tlapě.“

Zdálo se, že to je stejný obrázek medvěda jako ten na stránce s tím prokletím. „Rád bych se podíval na jiný věci v tý knize. Nebo bys nějak odlákat jeho pozornost. Jen na chvilinku…?“

49

„Ale jak…?“

„Jen ho odlákej na pár minut… jen co se podívám do tý knihy.“

„Proč mu neřekneš rovnou, že se chceš taky podívat?“

Michael o tom chvilku uvažoval, ale něco u Gradyho ho znervózňovalo. Ale rozhodl se, že čím méně lidí bude vědět o jeho problémech, tím lépe. „Hele, zkus to, oukej?“

„Tak dobře,“ řekl Chubber nerozhodně. Pak se usmál. „Kamaráde, dostal jsem nápad!“ Oba vyšli ven. A Chubber, nevinně jak andílek, se zeptal Gradyho: „Promiňte, pane, měl byste něco proti tomu, kdybych si zaskočil do kuchyně něco zakousnout? Myslím, že to do večeře nevydržím.“

„Počkej minutku,“ řekl Grady. Chvilku něco dočítal, pak zastrčil nějakou pohlednicí tam, kde přestal, zavřel knihu a vstal. „Já vím, jak ti je, chlapče,“ a mrkl na něj. „Myslím, že si sám dám kousek dortu.

A co tvůj kamarád, dá si taky?“

„Ne, děkuju,“ odpověděl Michael. „Já tu na vás počkám.“

Chubber zmizel s Gradym uvnitř. Michael si opatrně prohlédl verandu, jestli tam není nějaký hmyz nebo zvířata. Pak se posadil do houpacího křesla. Začal pečlivě zkoumat sloupec knih a srdce mu začalo bušit. Byly to ty knihy, které hledali s Jennifer v sobotu večer!

Grady byl ten chlap, který si je vypůjčil. Všechno to bylo o legendách v Údolí přízraků.

Rychle otevřel tu, kterou měl Grady naposled v ruce. Byla to tlustá kniha v červené kůži. Jmenovala se ‚Duchové – Zvířata v Údolí přízraků.‘

Listy mu proběhly pod prsty a zastavily se až tam, kde Grady založil pohlednici. Byla to kapitola s titulem ‚Velký Medvěd‘.

Michael začal číst.

Jedna z nejstarších pověstí vypráví o tlupě lidí, kteří před staletími přišli do údolí. Přinesli s sebou sošky posvátných zvířat a tu nejdůležitější – modlu medvěda – dali do výklenku v tajné jeskyni!

Bylo řečeno, že ta socha bude chráněna kouzlem. To kouzlo, prokletí, začne působit, když medvěda někdo odnese z jeskyně.

Každý, kdo pronese jistá kouzelná slova, propadne prokletí. A to přinese neštěstí a smrt. Jenom dvě věci tomu mohou zabránit. Za 50

prvé: socha medvěda musí být vrácena tam, kam patří. A za druhé: ten člověk, který je proklet, musí pronést zaříkávací formuli. Modla medvěda nebyla nikdy nalezena, ale vypráví se o ní mnoho příběhů.

Modla medvěda! Michael nemohl věřit svým očím. Znovu se podíval na obrázek, který viděl s Chubberem. Nedalo se pochybovat

– byl to tentýž medvěd, který byl na dodatečně všité stránce v jeho učebnici. Každý detail, od ostrých tesáků, až po zabijácký dráp na každé tlapě.

Pozoroval upřeně obraz a srdce mu bušilo. Teď pochopil, proč ta kletba ožila. A co bylo nejdůležitější – musel udělat dvě věci, aby ta hrůza skončila. Musí najít ztracenou stránku se zaříkávadlem a sošku medvěda. Tu musí vrátit do jeskyně.

Panebože, kde začít? Vždyť ani nevěděl, kde ta modla může být?

Najednou zaslechl temné bručení a vrátil se mu sen o jeskyni.

Jeskyně! Jeskyně, kterou našli s Chubberem, když byli v horách.

Vypadaly úplně stejně. Michael se otřásl.

Došlo mu, že objevil jeskyni z legendy o medvědovi. Jeskyni, ve které byla po staletí ukryta modla medvěda.

Teď už věděl, co musí udělat. Vrátí se do jeskyně a pokusí se najít medvědí sošku. Třeba jen vypadla z výklenku a jediné, co by měl udělat je, postavit ji tam, kam patří. Anebo, jestli ji nenajde v jeskyni, najde tam aspoň klíč k tomu, kde ji hledat.

Byl tak soustředěný, že úplně zapomněl na Gradyho. Obrovský stín mu zakryl stránku. Otočil se a spatřil kuchaře, který na něho civěl s podivným výrazem na tváři.

„Jen jsem si prohlížel vaši knihu,“ řekl Michael trochu nervózně.

„Je vážně zajímavá.“

Grady se na něj upřeně díval. „To teda je… zajímavější, než si myslíš.“

Večer Michael zavolal Jennifer a řekl jí o tom, co objevil.

„Ty si děláš srandu!“ vyhrkla. „… ta kletba má co dělat s tou soškou?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl Michael a pak jí vyprávěl o snu, který měl. „Už jsem dostal propustku na zejtřek. Můžu do hor na vejlet.

51

Takže zejtra po škole vylezu k jeskyni. Po tom snu jsem si jistej, že to je ta samá jeskyně.“

„Ale, Michaele,“ zaprotestovala Jennifer, „říkal jsi, že musíš udělat dvě věci, aby se kletba zrušila?! I když modlu najdeš a vrátíš ji zpátky, neznáš ty tajný slova!“

„Třeba jsou napsaný na tý sošce… já vážně nevím. Jediný, co vím, je, že to musím zkusit.“

Jennifer chvilku mlčela. Pak řekla rozhodně: „Půjdu s tebou.

Když půjdeš sám, je to moc nebezpečný… hele, všechna ta havěť v lesích.“

„Tak to ne,“ řekl Michael, „to by mohlo bejt pro tebe noc nebezpečný.“

„Michaele, chápej, že po mně nepojedou… udělám jednoduše kšáá, a jaký budou? Máš to marný, čekám tě zejtra na plácku, kam si dáváme kola… deset minut po škole!“

Bylo zamračeno a Michael se obával, že bude pršet. Ale odpoledne vylezlo slunce a Michael nasedl na kolo. Jennifer se objevila za pár minut. Na zádech měla ruksak, u pasu polní láhev a baseballovou pálku, přivázanou ke kolu. Michael se rozesmál. „Na co to máš, prosím tě?“

„Na sebeobranu,“ suše řekla Jennifer. „Kdyby po tobě něco vyjelo… bum, a bude pryč.“

Oba jeli, jak nejrychleji se dalo, a brzy se dostali ke kaňonu Divokého Koně. Položili kola dole u skály a začali stoupat strmou, kamenitou stezkou. Jennifer samozřejmě vzala baseballovou pálku s sebou.

Ale kromě pár much a mravenců nepotkali živáčka. Jen jednu veverku, kterou Michael zahnal, když po ní hodil kamenem. Možná, že ta kletba mizí, říkal si.

V jeskyni byla mnohem větší tma, než když tu byli s Chubberem tehdy ráno. Michael rozsvítil baterku.

„Fuj,“ řekla Jennifer potichu. „To je ale strašidelný místo!“

Kousek po kousku začali jeskyni prozkoumávat, ale kromě několika kamenů a suchého listí, které sem navál vítr, nenašli vůbec nic. Jeskyně byla úplně prázdná.

52

Když se zase setkali u zadní stěny, Michael ztuhl. Neozvalo se to tiché zamručení, které už znal?

Ukázal na výklenek ve zdi, který objevil. Wraúú!

„Slyšelas to?“ zeptal se.

„Co jsem měla slyšet?“

Znovu se ozvalo temné zařvání. A zmizelo. Michael potřásl hlavou.

Jennifer strčila do výklenku ruku. „Je to hlaďounký… to musel vydlabat člověk.“

„Tady si myslím… asi to byla nějaká svatyně. Třeba ta soška nějak vypadla a je zasypaná hlínou?“

Shýbli se a opatrně prohledávali podlahu. Nic, žádná hlína, jen hladká, tvrdá skála. Michael vytáhl kapesní nůž, rýpal do prasklin, ale jediný výsledek byl, že se mu ohnulo ostří.

„Tady nemůže bejt nic zahrabaný… skála je tvrdá. Někdo musel toho medvěda odnést pryč,“ prohlásila Jennifer.

„Taky si myslím,“ souhlasil Michael a opřel se zády o stěnu jeskyně. I když moc nevěřil, že medvěda najdou, přece jen mu bylo mizerně. „Jestli to je tak, že ho někdo šlohnul před pár stoletíma, tak moc naděje nemáme. Ta modla může bejt kdekoliv.“

„Já vím, Michaele, ale třeba je pořád někde tady, v Údolí přízraků,“ utěšovala ho Jennifer. „Musíme se o to aspoň pokusit…

teda najít ji, ne?“

„Možný to je…“ odpověděl sklesle. Najednou dostal nápad.

„Poslyš, třeba to je blbina… ale co když ji má starej Drews v tom svým vetešnictví?“

„Víš, že jo…? Vzpomínáš, jak tuhle mluvil s tím člověkem v cukrárně? Říkal mu o něčem, co má mít obrovskou cenu!“ vzrušila se.

„Máš pravdu, Jenny,“ souhlasil Michael. Vzpomněl si, jak stařík prohlásil, že má ve svém vlastnictví nejvzácnější věc, jaká kdy byla nalezená v Údolí přízraků. „Ale jestli ji má starej Drews, kde by mohla bejt? Přece ji nenechá na nějaký poličce, aby ji mohl každej vidět?“

„To asi ne,“ řekla. „Ale jestli má medvěda, tak asi taky bude mít tu stránku se slovy, který můžou zrušit kletbu. Musíme jít zpátky do 53

jeho krámku a podívat se.“

„No, určitě to musíme zkusit,“ souhlasil Michael. „Je to moje jediná šance… jen by mě zajímalo…“ jeho slova přerušilo vzteklé zavrčení.

„Co to je?“ zeptala se Jennifer překvapeně.

„Taky jsi to slyšela?“ Uvědomil si, že vrčení přicházelo zvenku. A blížilo se.

Jakýsi stín proklouzl kolem vchodu do jeskyně.

„Podívej se…“ začala Jennifer.

„Psst!“ zasyčel Michael. „Ticho. Třeba to zase zmizí.“

Seděli bez hnutí a skoro nedýchali. „Michaele!“ Jennifer vyjekla.

„To je přece… panebože… ne!“

Michael pohlédl ke vchodu. Tiše našlapujíc, vcházela do jeskyně velká, světlehnědá puma.

54

XII.

Jennifer znovu vykřikla.

Michael, ztuhlý strachem, jen upřeně zíral na tu velkou kočku.

Puma tiše stála. Jen chřípí se jí rozechvělo, když zachytila jejich pach. Zavrčela a Michael spatřil ostré bílé tesáky v pootevřené tlamě.

Jedno z nejnebezpečnějších zvířat se teď chystalo na něj.

Pomalu vzal baseballovou pálku a natáhl ji před sebe. Moc nedoufal, že by kočce ublížil, ale třeba ji zastraší a ona uteče.

Puma postoupila blíž, otevřela tlamu a zase zavrčela. Pak se zastavila a zadívala se upřeně na Michaela.

Michaelovi se třásly ruce, ale přesto švihl pálkou proti šelmě.

Puma znovu zavrčela a přikrčila se. Ohon se jí chvěl a Michael si uvědomil, že je připravena skočit.

S hrůzou zavřel oči.

Práásk!

Zvenku se ozval výstřel a stěny jeskyně si jeho zvuk několikrát předávaly. Puma vztekle zařvala. Michael otevřel oči a viděl, jak vyběhla z jeskyně.

„Co se stalo?“ vykřikla Jennifer.

„Já nevím,“ řekl Michael, „Asi…“

„Děcka, jste v pořádku?“ Michael se překvapeně podíval ke vchodu. Tam stál pan Grady s puškou v ruce.

„Pane Grady! Co tu děláte?“ zeptala se Jennifer.

Na to neodpověděl, jen vyhýbavě řekl: „To tedy byla klika, že jsem kousek odtud lez po skalách.“

„Trefil jste ji?“ zeptal se Michael. Překvapeně si uvědomil, že by mu to bylo líto.

55

„Ale né… jen jsem ji vystrašil,“ řekl klidně obr.

Michael se postavil na nejisté nohy. Bylo do už podruhé, kdy se tu setkali. Nevěřil, že to je pouhá náhoda. „Vy jste nás stopoval, viďte?“ zeptal se ho napůl z legrace.

„Teda… proč tě napadlo zrovna tohle?“ odpověděl Grady.

Protože to je pravda, pomyslel si Michael. Znovu si připomněl několik věcí o panu Gradym – jak předstíral, že je kuchař, jak studoval knihy o Údolí přízraků, a dnes se znovu objevil u jeskyně.

A pak se ho zeptal přímo: „Ale vy nejste opravdovej kuchař, že ne?“

„Michaele!“ okřikla ho Jennifer.

„To je oukej,“ řekl nevzrušeně Grady. „Na to docela rád odpovím.

Ne, nejsem kuchař… jak jsi to poznal?“

„Z jednoho důvodu… jed jsem vaše jídlo,“ odpověděl Michael.

Místo, aby se urazil, Grady se rozesmál. „No, dělal jsem, co jsem moh‘.“

„Jestli teda nejste kuchař,“ řekla Jennifer, „co děláte tady v Chilleenský akademii?“

„Škola je kousek od kaňonu Divokýho Koně,“ odpověděl pan Grady. „Jsem archeolog a sbírám různý věci pro muzea.“

„Vážně?“ a ptala se dál. „Něco jako Indiana Jones?“

„Tak trochu,“ odpověděl a znovu se rozesmál.

„A pro který muzeum?“ vyzvídal Michael.

„Pracuju pro víc muzeí,“ odpověděl neurčitě. „Některý z nich patří k těm známějším.“

„To je důvod, proč jste tady, pane Grady?“ ptala se dál Jennifer.

„Abyste našel něco pro vaše muzeum?“

„Přesně tak. Jeden z mých klientů slyšel o prastaré zvířecí sošce, kterou našel nějaký chlapec před dvěma roky. Poslali mě sem, abych ji našel.“

Michael na něj začal civět. Po chvíli se zeptal: „Nebyla to náhodou soška medvěda?“

„Proč… ano… to byla,“ řekl Grady. „Jak víš o tom medvědovi?“

„Četl jsem o něm,“ rychle odpověděl Michael. „V několika starých knihách o Údolí přízraků.“

„Pak musíte vědět, jak je cenná,“ řekl Grady. „Jak vzácná bude pro kterýkoliv muzeum.“

56

Nemluvě o mým životě, pomyslel si Michael, ale neřekl nic. Za prvé si nebyl jistý, jestli by mu pan Grady uvěřil. Proč taky? Pan Grady lhal, když tvrdil, že je kuchař, a je pravděpodobné, že lže i teď o tom, že je archeolog. Proč by měl nějaký archeolog předstírat, že je kuchař?

„Doufám, že toho medvěda najdete,“ řekla Jennifer.

„Copak o to, já už jsem ho našel. Bohužel ten člověk, který ho má, ho chce prodat bohatému sběrateli v Evropě.“

„Takže soška skončí až v Evropě?“ vyděšeně vyhrkl Michael.

„Vypadá to tak,“ trochu vyhýbavě odpověděl Grady. „Vypadá to, že už zítra…“

„Zítra?“ zeptal se Michael překvapeně. „Co zítra…?“

Gradymu nějak nebylo do řeči. Chvilku váhal a pak začal: „No, ten člověk, co má tu sošku… ji chce už zítra poslat.“ Zítra! Michael pocítil mrazení. Jestliže starý Drews pošle sošku do Evropy, nikdy se mu nepodaří zlomit kletbu. „Ten člověk, který má sošku… není to náhodou starej vetešník Drews?“ zeptal se Gradyho.

„Jak se zdá, vy dva toho víte nějak moc,“ řekl Grady podezíravě.

„Řekl vám, že ji má?“

„To ne, ale má ve svým krámku spoustu starejch věcí, a tak nás napadlo, že by se mohlo jednat o něj,“ vysvětloval Michael.

Pan Grady se odmlčel a hluboce se zamyslel. „Jo, máte pravdu,“

řekl nakonec, „sošku má Drews. Ale dlouho ji mít nebude. A vy dva, jestli se nechcete dostat do hroznýho maléru, zapomeňte na všechno, co se medvěda týče. Zapomeňte, že jste o něm vůbec někdy slyšeli.

Rozumíte?!“

Hlas měl studený a byla v něm skrytá hrozba. Michael se trochu vylekal. „Ano, pane… pojď, Jennifer.“

„Ale, Michaele…“ začala. Michael ji popadl za ruku a táhl ven z jeskyně.

„Pojď… jdeme!“

„Tak starej Drews má medvěda,“ řekla Jennifer, když ujížděli k Silverbellu. „Zajímalo by mě, jestli taky zná ty slova.“

„To nevím, ale tu sošku od něj musíme dostat. Jedinej problém je, jak.“

57

„Proč jsi mi tam nahoře ucpal pusu… hele?“

„Protože Gradymu nevěřím,“ odpověděl.

„Jen jsem se chtěla dozvědět víc o tom medvědovi,“ řekla uraženě.

„Řek nám všechno, co jsme potřebovali,“ bránil se Michael.

„Drews má medvěda a zejtra ho posílá do Evropy.“

„No fajn, tak mu v tom musíme zabránit!“ rozhodla Jennifer.

„To jo… až přijedem do města, zavoláme tvou matku a zeptáme se jí, jestli bych moh‘ u vás přespat. Pak zatelefonujeme do školy a já se půjdu zeptat Drewse na medvěda.“

„Ale, Michaele, on ho přece Gradymu neprodá, proč by ho měl dát tobě a zadarmo!“

„To asi ne… to máš pravdu, ale zkusím to.“

„A co když řekne ne?“

„No, pak musím najít nějakej jinej způsob, jak medvěda dostat.“

„Ty myslíš jako… šlohnout?“ Jennifer byla šokovaná.

„Když to jinak nepůjde,“ řekl Michael. „Ale neboj se, nechám tě úplně mimo.“

„Ty jsi snad spadnul za jahody?!“ protestovala. „Na tu loupež jdu s tebou!“

„Díky,“ řekl Michael a podíval se jí do očí. „Ale Jennifer, tohle nebude žádná sranda… nemůžem si vybírat. Musíme udělat všechno pro to, abychom medvěda získali. Když ho nedostanem, bude nadobro ztracenej. A pak… pak budu zabitej… jako Billy Merina!“

58

XIII.

Dorazili do Silverbellu před večerem. Chodníky byly plné lidí, kteří se vraceli z práce a dělali poslední nákupy.

Připoutali svá kola ke stojanu na náměstí, zavolali matce Jennifer a zamířili ke Drewsovu vetešnictví.

Vypadalo stejně jako předtím – temné, zaprášené a přecpané.

Drewse nebylo vidět. „Halóó…“ zvolal Michael, když překročil práh a zvonek se rozcinkal.

Chvilku čekali než stařec vyklopýtal ze zadní místnosti. „Vy dva… zase?“ zeptal se zamračeně. „Co byste chtěli dneska?“

„Teda… my bychom s váma rádi mluvili,“ řekla Jennifer.

„Ale?“ odpověděl Drews. „A o čem? Zavírám.“

„Víte… my jsme z Chilleenský akademie,“ vysvětlovala Jennifer.

„Študujeme teď ve škole dějiny Západu…“

„Dějiny Západu… ale, ale…“ odpověděl stařík a bylo jasné, že jí nevěří ani slovo. „Když ste tu byli naposled, říkali jste, že děláte nějakou hru!“

„No právě, tu připravujeme pro děják,“ rychle odpověděl Michael.

„Hlavní, co nás zajímá, jsou nejstarší dějiny Západu. Studujem teď pravěké lidi z Údolí přízraků. Říká se, že s sebou přinesli sošku medvěda s jediným drápem na každé noze.“

Drews se najednou zaškaredil, ale nic neřekl.

„Hrozně rádi bychom našli toho medvěda,“ pokračoval Michael.

„Je to vážně důležitý. Je docela možný, že by ta soška mohla někomu zachránit život.“

Stařík pořád mlčel. Pak mu zrudla tvář a vykřikl: „A co to má co dělat se mnou?!“

59

„Napadlo nás, jestli ji třeba nemáte někde v krámku,“ řekla Jennifer.

„Ne!“ vyštěkl Drews. „A i kdybych ji měl, proč bych vám to měl povídat?“

Bylo jasné, že Drews nepřizná, že socha je u něj. Michael zašeptal Jennifer: „Plán B…“ a znovu se obrátil ke starci. „Tak tedy děkujem.

Můžem se ještě chvilku rozhlídnout kolem?“

„Jen se rozhlížejte,“ odpověděl jízlivě, „stejně žádnýho medvěda nenajdete.“

Bylo skoro šest hodin. Za chvilku zavře. Rozdělili se a deset minut horečně prohlíželi krámek. Michael se bál, že někdo přijde a pokazí jejich plán. Naštěstí se nikdo neobjevil.

„Tak už vypadněte,“ zavrčel dědek. „Zavírám…“

„Oukej,“ řekl Michael. Stál u dveří a předstíral, že chce odejít. Jen trochu stranou byl velký černý a zlatý čínský paraván.

„Tak vám moc děkujeme, pane Drews,“ řekla Jennifer. Rozešla se ke dveřím, ale po pár krocích jako zakopla a padla na stůl plný starých časopisů. „No maucta!“

Stůl se převrátil a všechno se sesypalo na podlahu.

„Krucifix, co to udělala!“ zařval Drews a běžel ke stolu.

Shýbnul se, aby časopisy posbíral. Michael otevřel a zavřel dveře.

Skočil za paraván a přikrčil se.

Jennifer mrkla ke dveřím, aby se ujistila, že Michael je ukrytý.

Pak se obrátila k Drewsovi: „To mě hrozně mrzí… ukažte, já vám pomůžu.“

„Už ať jsi venku!“ ječel Drews. „Koukej, cos provedla, vypadni…

a tvůj kamarád taky!“

S dalšími omluvami krámek opustila.

Michael slyšel staříka nadávat. Po několika minutách Drews odešel do zadní místnosti. Pak se vrátil, zhasl všechna světla až na jedno, vyšel z krámku a zamkl dveře.

Michael počkal, až zapadne slunce, a pak si to namířil rovnou do zadní místnosti. Byla to malá kancelářička, a jak Michael doufal, měla okno do dvorku. Otevřel je a vystrčil hlavu. „Psst, Jennifer,“

zašeptal hlasitě.

Jennifer hned přiběhla. „Tak se nám to podařilo!“ Culila se, když 60

jí Michael pomáhal dovnitř.

Zavřel okno a pak rozsvítil baterku. „Bude to fuška… má tady spoustu krámů.“

„Tak se rozdělíme,“ navrhla Jennifer. „Ty hledej, medvěda a já budu hledat Billyho věci. Třeba tam bude ta vytržená stránka z tvý učebnice.“

Zatímco Jennifer odběhla pátrat do krámku, Michael prohlížel kancelář. Nahlédl do zásuvek psacího stolu a malé skříně, ale našel jen nějaké papíry a tužky, tranzistorové rádio a pršák.

Zklamaně přešel do krámku za Jennifer. Prohlížela nějaké věci na polici vedle vchodu. „To všechno patřilo Billymu Merinovi,“ řekla.

„Našla jsem jeho jméno na krabici s cínovejma vojáčkama. Jediný knihy tady jsou učebnice. Žádný papíry.“

„Možná, že Linda Anne měla tu ztracenou stránku,“ napadlo Michaela.

„Drž mi palce, pokusím se najít v tomhle zmatku její věci,“ řekla Jennifer.

A Michael se zatím vydal na pouť od police k polici, od stolu ke stolu, ale po sošce medvěda ani stopy. V krámku byly spousty figurek koček, psů a tučňáků. Na policích stály staré vázy, nádobí a svícny, hrnce, knihy, pánve… na zemi stál nejrůznější nábytek, ale medvěd nikde.

Mohl bejt kdekoliv, říkal si Michael. Jak ho, sakra, v týhle veteši najdu?

„Michaele, pojď sem,“ hlasitě šeptala Jennifer. „Myslím, že jsem našla Lindiny věci.“

„Ohromný,“ řekl Michael a přešel k velkému stolu u postranní zdi. Jennifer měla baterku pod bradou a prohlížela obsah velké krabice. „Je to její… na beton,“ vzrušeně prohlásila. „Podívej se, tohle je její památník.“

Na obalu bylo jméno – Linda Anne Rogersová. V krabici byla spousta papírů a knih.

„Ach jo, to bude trvat, než to projdu,“ řekla Jennifer a začala vyndávat jeden kus po druhém. „Páni, ta toho teda měla.“

„Tak já zas půjdu hledat toho medvěda,“ povzdychl si Michael a přešel do části, kde ještě nebyl. A najednou to zase uslyšel – zvuk 61

jako když zahřmí. Bylo to tak hlasité, že to přehlušilo i zvuky zvenku.

Raůůrrr! Raůůrrr!

„Jennifer,“ zašeptal, když to utichlo. „Slyšelas něco?“

„Ne, nic… jen tvý kroky.“

Pak se ten zvuk ozval znovu. A hlasitěji.

Ten řev patří mně, uvědomil si Michael. Jenom já ho můžu slyšet.

Zvuk se mu zdál hlasitější, když se přiblížil k zadní zdi. Řev byl čím dál hlasitější. Jako kdyby mě chtěl vést, říkal si.

Sledoval zesilující se řev do kouta, který byl přecpán psacími stoly, židlemi, křesly a jiným starým nábytkem.

Řev zesílil. Každá kost v těle se mu rozechvěla.

Raůůrrr. Raůůrrr!

Zdálo se, že ten hrozný zvuk přichází od stolku v rohu místnosti: Od stolku pokrytého růžovým ubrusem. Michael se k němu pomalu blížil. Řev začal být k nevydržení.

Stáhl ubrus. Pod ním nebyl žádný stolek, ale skříňka s dřevěnými dvířky.

A řev najednou zmizel. Pomalu natáhl ruku, aby dvířka otevřel.

Ozvalo se duté cvaknutí a dvířka se otevřela. Michael si posvítil dovnitř. Úplně vzadu ležela zelená krabice na boty.

Opatrně, aniž ji vytáhl, nadzvedl víko. Uvnitř bylo něco zabaleného v hnědém papíru. Opatrně to rozbalil a pak si na to posvítil.

Byla to soška medvěda. Byla vytesaná z tmavého, vyhlazeného kamene a vypadala přesně, jako ten obrázek v knize. Medvěd stál na zadních tlamu otevřenou. Na předních tlapách měl jeden dlouhý dráp.

Michael se natáhl, aby sochu vyndal. Jakmile se dotkl tvrdého kamene, dostal elektrickou ránu. Už chtěl zavolat Jennifer a říct jí, že má medvěda, když uslyšel její jásavý hlas:

„Michaele…! Našla jsem to… mám tu stránku!“ Přiběhla k němu.

V ruce držela žlutý papír. „Linda Anne to měla, přesně, jak jsme si mysleli! Bylo to v krabičce na bižutérii.“ Podala mu papír a pak spatřila to, co držel v rukách. „Je to snad…?“ zeptala se nevěřícné.

„Jo… ten medvěd,“ odpověděl.

62

„To je skvělý,“ vykřikla. „Našels ho! Teď máš obě věci! Teď můžeš ukončit tu kletbu! To je ohromný!“

„To je tedy ohromný… už mi zbejvá jen dostat se zpátky do jeskyně!“

„To je úplný mňámo,“ jásala Jennifer. „Pojď… vypadnem.“

Michael zase medvěda zabalil a strčil ho s nalezeným listem do ruksaku. „Bude lepší, když vylezem vzadu oknem… aspoň nás nikdo neuvidí… a pak to střihnem rovnou…“ zarazil se.

Z kanceláře se ozval hlasitý praskot, slabá rána a pak jen cinkot skla, který dopadalo na podlahu.

Někdo se tam proboural.

63

XIV.

Michael a Jennifer ztuhli. Za chvilku se ozval další praskot a něco těžkého se pohnulo.

Jennifer chytila Michaela za ruku. „Chytnou nás… co budem dělat?“

„Dolů…“ šeptal Michael. Oba se schovali za skříňku.

„Kdo to může bejt?“ vystrašeně zašeptala Jennifer. „Myslíš, že to jsou poldíci?“

„Policajti neprorážej okna,“ řekl Michael. „To musí bejt zloděj.“

Tap… tap… teď bylo slyšet někoho, kdo se dostal dovnitř. Za okamžik zaslechli těžké kroky v místnosti, kde se ukrývali.

Michael hrábl po její ruce a přestal dýchat. Prosím tě, zmizni, modlil se. Ať jsi kdokoliv, zmizni, zmizni…!

Ale kroky postupovaly dovnitř. Michael nadzdvihl hlavu, ale všechno, co spatřil, byl stín velkého člověka.

Ten člověk rozsvítil baterku a začal si prohlížet krámek. Michael a Jennifer se přikrčili, jak jen mohli.

Najednou se ten člověk zastavil. Jen světlo baterky kroužilo kolem. Světlo baterky se zastavilo na Michaelově tváři.

„Tak tos ty,“ řekl hluboký a vzteklý hlas. „Pojď ven… vylez!“

Michael vstal a srdce mu bušilo. Muž sklopil světlo baterky a Michael ho poznal…

„Pane Grady!“ vykřikla Jennifer. „Co vy tady děláte?“

„Já to tady… no… hlídám pro pana Drewse. A zdá se, že jsem chytil zloděje.“

„Vy to tu nehlídáte pro pana Drewse!“ řekl Michael vztekle.

„Slyšeli jsme vás, když jste se vloupal dovnitř!“

64

Grady pokrčil rameny. „No co? Teď jsme tu všichni…“

„Vlastně… my už jdem,“ řekl Michael a jako by se nechumelilo, rozešel se k zadní místnosti.

„Tak pomalu!“ vykřikl Grady. Teď byl jeho hlas hrubší a výhrůžnější. Michaelovi se zase srdce rozbušilo. „Co je tohle?“ řekl obr a ukázal na krabici.

„Tohle?“ řekla Jennifer a shrábla krabici. „To je krabice na boty.“

„Ale kdepak,“ vykřikl Grady. „Co je v ní?“ A sáhl po ní. Jennifer se rychle stáhla zpátky. „Nic, je prázdná…!“

„Už jsem ji viděl!“ vykřikl Grady. „Je tam medvěd! Dej mi ji!“

Michaelovi došlo, že Grady si myslí, že medvěd je pořád v té krabici na boty. Prázdné. Pokud mu nedojde, že medvěd je v jeho ruksaku, soška je v bezpečí. „Nedej mu tu krabici, Jennifer!“ křičel Michael. Věděl, že Jennifer pochopí, co zamýšlí.

„Nikam nechoď,“ křičel Grady. „Je to moje! Nemáte představu, jak to je cenný!“

„Myslela jsem si, že to chcete pro muzeum?“ řekla Jennifer.

„Přesně to jsem chtěl,“ odpověděl Grady. „Neblbněte, dejte mi to!“ Grady se snažil dostat k Jennifer, ale krámek byl tak narvaný a on byl tak vypasený, že mu dělalo potíž dostat se úzkými uličkami k nim.

Michael začal utíkat. Narazil na vysokou knihovnu, která byla plná knížek od podlahy až ke stropu. Chvilinku se zdálo, že spadne a Michael dostal nápad. „Hoď mi to!“ vyzval Jennifer.

Jennifer mu hodila krabici. Michael ji chytil a zůstal stát před policemi s knihami. „Tady, pane Grady…“ a ukázal mu krabici.

„Proč, ty…?“ řekl Grady a rozběhl se. Michael zůstal stát, kde byl.

„Vám na tom tolik záleží…?“ zeptal se Michael. „Tak tady to je!“

Hodil krabici na zem a rozběhl se k policím s knihami. Jak je naboural, knihy se vysypaly a úplně pohřbily krabici od bot.

„Né… né…“ křičel pan Grady a ponořil se do nich.

Michael nečekal, až Grady najde prázdnou krabici.

„Poběž

Jennifer,“ vykřikl. „Utíkej!“

65

XV.

Michael a Jennifer proběhli do zadní místnosti – a prolezli rozbitým oknem ven. Horečně běželi až na náměstí, kde měli kola.

Jennifer se podívala zpátky ke krámku starého Drewse. „Vypadá to, že Grady je pořád vevnitř,“ řekla.

„Hele, neboj,“ řekl Michael, „než zjistí, že ta krabice je prázdná, budem už daleko.“

Nasedli a rozjeli se. Když opustili Silverbell, Michael zpomalil a zastavil na úzké cestě, která vedla k jeskyni. „Jennifer, vrať se domů.

Já ho odvezu do jeskyně.“

„Ale, Michaele, vždyť už je noc!“ protestovala Jennifer. „To může bejt nebezpečný!“

„To může bejt horší, kdybych počkal!“

„Tak já pojedu s tebou…“ řekla nepřesvědčivě.

„Ne, díky, myslím, že bude lepší, když to podniknu sám.

Vážně…“

Jennifer chtěla nejdřív zaprotestovat, ale pak přikývla. Rozjela se po silverbellské silnici k jejich ranči.

Michael se zhluboka nadýchl a rozjel se k jeskyni.

Byl úplněk a cesta ke kaňonu Divokého Koně byla jasně osvětlená. Borovice a křoviny hustě lemovaly úzkou silnici. Socha ho tížila, ale říkal si… ještě chvilku, kamaráde, a dám tě, kam patříš.

Ujel asi tři kilometry a měsíc zakryl mrak. Vítr začal foukat. A Michael zaslechl podivný zvuk – něco jako vytí, které přicházelo ze všech stran. Panebože, že by zase ta kletba? Nastala tma. Úplná tma.

Po obou stranách silničky spatřil stovky svítících očí. Všechny ho 66

sledovaly.

Šlapal do pedálů a snažil se nebrat je na vědomí.

Ale za chvíli se před ním objevil stín a další a další. Napravo se objevil kojot, vlevo párek králíků a jelen. Najednou nad sebou uslyšel šustivý zvuk. Zdvihl hlavu a spatřil spoustu netopýrů, jestřábů a sov – všechno to nad ním kroužilo.

Vítr zesílil a jeho nárazy mu bičovaly tvář. Jízda proti němu byla čím dál těžší.

Ta zvířata ho teď úplně obklíčila, udržovala stejnou rychlost s ním, ale neútočila.

Michael zrychlil.

Kruh kolem něj se začal zmenšovat. Cítil jejich pach a slyšel jejich supění. Kojoti začali výt, jestřábi a sovy nad ním pískali a houkali.

Huušš… jeden jestřáb se spustil jako kámen přímo před něj.

Proletěl tak těsně, že se křídlem dotkl jeho vlasů.

Aí-aí-aí-aí! Jeden kojot po něm skočil. Michael se dostal do smyku a málem ztratil kontrolu nad kolem. Srdce mu bušilo až v krku a sípavě lapal po dechu. Jel, jak nejrychleji mohl, a snažil se rychlost ještě zvýšit. Mysli na jízdu, říkal si. Soustřeď se jen na to.

Před sebou už zahlédl útesy kaňonu Divokého Koně. Ale zvířata svírala čím dál těsnější kruh. Další obrovský dravec se spustil střemhlav a zaťal dlouhé drápy do Michaelovy bundy. Michael se vyděsil. Zdálo se mu, že ho stáhne z kola.

Zkroutil se a zatřásl paží, aby se jestřába zbavil. Ten uletěl, ale před Michaelem se objevilo něco jako vzdušný vír. Nejdřív ho napadlo, že to je prach, vyzdvižený a roztočený větrem, ale byl to roj divokých včel.

Co teď? Zahnul prudce doprava, dostal se do smyku, ale podařilo se mu projet kolem roje. Hlavu sklopil co nejníž, aby si uchránil obličej. Ucítil jen dvě bodnutí. Na tváři a na krku.

Jen šlapej… šlapej, říkal si. Jeď, jeď! Už je to jen kousek.

Bodnutí ho pálila. Pak ucítil, jak ho něco kouslo do levé nohy.

Kopl, ale hned nato se mu něco zakouslo do pravého kotníku.

Odkopl to a zakličkoval, aby se toho zbavil. Najednou se těsně před kolem vynořil ze tmy veliký jelen.

67

„Néoo…!“ vykřikl, ale už bylo pozdě. Kolo narazilo a Michael těžce dopadl na tvrdou cestu. Chvilku mu trvalo, než chytil dech, a pak se rozhlédl. Všechna zvířata uzavřela kolem něj těsný kruh a pomalu se přibližovala. Jelen, kojoti, zajíci, veverky, puma. Pod světélkujícíma žlutýma očima byly vidět v otevřených tlamách ostré tesáky. Nad ním kroužili netopýři a draví ptáci. Snášeli se níž a níž.

Michael se postavil na nejisté nohy. Nikdy v životě nezažil takovou hrůzu. Zvířata se neustále blížila. Vytí a řev se zesilovaly.

Srdce se mu rozbušilo. Kruh byl čím dál menší. Ještě pár vteřin a zvířata zaútočí. Zavřel oči. Byl v pasti!

RAAAAAAÚÚÚÚÚÚR!

Teď už jen čekal, kdy se mu jejich tesáky a drápy zaryjí do těla.

Nic… jen nenadálé ticho. Pomalu otevřel oči. Kojoti ustupovali s ocasy staženými mezi nohami. Puma a ostatní zvířata právě tak.

Kruh se zvětšoval, rozpadal se a zvířata se rozcházela ráznými směry. Ptáci a netopýři odletěli. Překvapeně se rozhlížel kolem sebe.

Všechna zvířata, která ho pronásledovala, běžela pryč, jako by se vyděsila něčeho, co bylo mocnější a silnější než všechna dohromady.

Pak uslyšel známý temný řev. Byl to řev, který slyšel už předtím, jenže tentokrát daleko hlasitější. Byl to řev medvěda z jeskyně.

Najednou na něj padl obrovský stín. Michael se prudce ohlédl a ztuhl. Kaňonem se k němu valilo neuvěřitelně velké zvíře. Když se přiblížilo, Michael je poznal. Byl to medvěd z jeskyně. Měl žluté oči a v rozevřené tlamě svítily ostré tesáky. Z každé tlapy trčel dlouhý dráp.

Michaelovi bylo jasné, že musí za každou cenu vrátit medvědí modlu do jeskyně. Zhluboka se nadýchl, popadl ruksak a rozběhl se ke stezce, která vedla nahoru. Věděl, že jde o život. Podle zvuku poznal, že obrovitý medvěd běží za ním. Panebože, prosil, ať se mi to podaří…

Šplhal po příkré stezce. Temný řev neustával. Půda pod nohama se mu začala chvět. Medvěd se blížil. Zastavil se na chvilku, postavil se na zadní, zaklonil hlavu a dlouze zařval. Pak se spustil na všechny čtyři, zadíval se upřeně na Michaela a zase se rozběhl.

Ta bestie byla už tak blízko, že slyšel, jak supí. Znovu se objevili draví ptáci. Jeden jestřáb se spustil střemhlav a Michael se stačil jen 68

tak tak překulit ze stezky, aby mu dravec nevykloval oči.

Pokusil se dostat zpátky na stezku, ale bylo pozdě. V příští vteřině ho medvěd dostane.

69

XVI.

„Ne!“ vykřikl. Už byl skoro nahoře, kousek od převisu, který vedl k jeskyni.

Půda se otřásala pod běžícím medvědem. Kameny a hlína létaly na všechny strany. Michael opatrně ohmatával převis. Kousek se odlomil a padal dolů do kaňonu.

Medvěd byl za ním už jen pár metrů.

Neměl jinou šanci. Zhluboka se nadýchl, přitáhl si ruksak a vyšplhal se na převis. Medvěd pod ním zuřil a převis se pod Michaelovýma nohama chvěl. Michael uklouzl, ale zachránil ho vyčnívající kořen borovice.

Medvěd se teď pokoušel dostat na převis. Ten se rozechvěl tak, že se Michael bál, že se ulomí.

Srdce mu bušilo. Ohlédl se a viděl, že to medvěd nevzdává.

Naštěstí byl tak obrovský a převis tak úzký, že musel zpomalit.

Přímo před sebou spatřil Michael temný prostor. Jeskyně! Sundal z opasku baterku a vtáhl se do tmavého vchodu. Zvenku slyšel čenichat medvěda.

Nemá moc času. Musí vrátit modlu do výklenku a říct ta slova, než se sem ta potvora dostane.

Rozběhl se k zadní stěně jeskyně, k výklenku, do kterého modla patřila. Ruce se mu třásly, když ji vytahoval z ruksaku. Už ji skoro vybalil z hnědého papíru, když medvěd zase zařval. Lekl se tak, že nadskočil. Soška mu vyklouzla z rukou a kutálela se po zemi.

„Neee…!“ zanaříkal Michael. Vrhl se po ní a zdvihl ji. Naštěstí nepraskla, ani se neodřela. Zadržel dech a pokusil se usadit sošku do výklenku. Ale nešlo to… byla příliš velká!

70

Třeba jsem v jiný jeskyni?! Michael se vyplašil. Ale ne, musí to být ta správná… Zkusil to znovu, velmi opatrně. Soška pomalu vklouzla do výklenku. Zaplnila celý prostor, nezůstal volný ani centimetr.

V tom okamžiku medvěd zase zařval. Michael se tak soustředil na modlu, že na něj skoro zapomněl.

„Už jsem ji vrátil!“ vykřikl. Ale odpověděl mu jen další řev.

Bestie se blížila a Michael cítil, jak se podlaha jeskyně rozechvěla.

Ty slova, připomněl si, teď musíš říct ty slova. Vrácení sochy je jen první část zrušení té kletby.

Sáhl do ruksaku a vytáhl zažloutlý list, který mu Jennifer dala ve vetešnictví. Zamířil na něj světlo baterky. Ano, tady byla ta slova, která mu zachrání život. Zhluboka se nadýchl a chystal se je pronést.

Než řekl první, jeskyně se zachvěla. Michael zdvihl oči a ztuhl.

Před vchodem stál na zadních nohách medvěd.

Zdvihl hlavu, zařval, spustil se na všechny čtyři a lezl do jeskyně.

„ Teglet! “ vykřikl Michael.

„ Roouurrr! “ mručel medvěd a blížil se k němu.

„ Noaj! “ Michael četl dál ta podivná slova. Ruce se mu tak roztřásly, že málem upustil baterku. „ Enaj! “ přece jen pokračoval.

„ Trebor, mellepyr! “ Vykřikoval ta slova, jak nejhlasitěji mohl.

Jeskyně se chvěla ozvěnou jeho výkřiků a řvaním medvěda.

Pak vykřikl poslední slovo: „ Teglet! “ Najednou nastalo ticho.

Absolutní, úplné ticho.

A medvěd zmizel. Michael byl zcela sám.

Podíval se ke vchodu a spatřil jen zářící hvězdy. Venku byla noc.

Tichá a přátelská.

Konečně, řekl si. Prokletí je pryč. Byl strašně unavený, ale klid a pohoda ho začaly naplňovat. Pomalu se otočil a podíval se k zadní stěně. Modla trůnila ve výklenku tak mírumilovně, jako by se jí nikdo nikdy nedotkl.

Zatímco ji pozoroval, soška začala světélkovat, jako by se v jejím nitru rozhoříval zlatavý oheň. Za chvilku se ozvalo jemné, přátelské bzučení.

Michael nevěděl, co dělat, a tak se jen díval dál. Bzučení zesílilo.

Za chvilku se bzučení začalo proměňovat a formulovat v jakási 71

slova. Neprocházela ušima, ale formovala se mu přímo v hlavě.

„Děkuju ti, děkuju ti za to, že jsi mě vrátil.“

Medvěd zazářil ještě jasněji. Tak jasně, že Michaela málem rozbolely oči.

„Co by sis přál?“ zeptal se bzučivý hlas. „Po čem v životě nejvíc toužíš?“

Michaela ta otázka tak překvapila, že ze sebe vyrazil to první, co ho napadlo. „Chtěl bych zůstat v Chilleenu!“

Bzučení okamžitě přestalo a za okamžik se začalo ztrácet i nazlátlé světlo, které sošku obklopovalo. Michael stál a stál, dokud světlo úplně nezmizelo. Pak ho obklopila tma.

Musel jsem mít halucinace, říkal si. To není možný… to se mi jen zdálo… to světlo a slova. Ale tušil, že to žádné halucinace nebyly.

Něco mu říkalo, že to byl duch medvěda a slova byla určena jemu, Michaelovi.

Najednou si uvědomil, jak je hrozně vyčerpaný. Ale musel udělat ještě jednu věc. Zmuchlal zažloutlý list se slovy, která ukončila prokletí. Pak vytáhl ze zadní kapsy druhý list se slovy, který vytrhl z knihy a vzal s sebou. Ani nevěděl, proč. Teď byl rád, že to udělal.

Jen tak ho napadlo, aby si je přečetl ještě jednou, ale věděl, že by to byla nebezpečná hloupost. Bylo jasné, že oba listy musí zničit hned tady a důkladně.

Sesbíral suché listí a větvičky z podlahy jeskyně a položil je do malého důlku uprostřed.

Zapálil sirku a přiložil ji k listí. Když se ohýnek rozhořel, vložil oba listy do plamenů. Za chvilku se proměnily v popel.

Když nezbylo nic jiného než černý prach, uslyšel zase ten hrozivý medvědí řev. Jeskyně se začala třást. Michaelovi se zastavilo srdce.

Že by se ta bestie vrátila? Řev zesílil, ze stropu se začala drolit hlína a padat malé kameny.

Jeskyně se propadá!

Zachvátila ho panika. Začal se dusit.

Vyskočil. Podlaha se třásla tak, že málem upadl. Řev se proměnil v hluboký rachot. Hlína a kameny teď padaly ze všech stran. Všude bylo plno prachu. Rozběhl se ke vchodu.

Jeskyně se roztřásla a Michael proskočil v poslední vteřině ven.

Hned na to se jeskyně zřítila, propadla, zmizela… Vyvalil se mrak 72

prachu. Michael ležel na břiše tak, jak přistál, a zaťal prsty do země.

Měl strach, že ho to setřese dolů do kaňonu nebo že se úzký převis rozlomí. Skončil by stejně.

Řev pomalu utichal a převis se taky přestal chvět. Michael se posadil a podíval se na jeskyni. Vchod zmizel a nebylo tam nic než kameny a balvany. Jako by ta jeskyně nikdy neexistovala.

Už bylo velmi pozdě, když Michael dorazil ke škole. Už nechtěl budit Jennifer a její rodinu. Rozhodl se, že pojede rovnou do školy a svalí se do postele. Během jízdy se opatrně rozhlížel, ale spatřil jen králíka, který ho ignoroval, a sovu, která neměla na práci nic jiného, než sedět na větvi borovice a houkat.

Tak ta hrůza je za mnou, říkal si.

Ale opravdu je?

Mohl by to zkusit. Kousek před ním začaly vystupovat ze tmy obrysy stájí…

Věděl, že to, co chce udělat, může být nebezpečné, ale musel mít jistotu. Seskočil z kola, opřel je o vrata a opatrně vstoupil. Přivítaly ho známé, přátelské vůně teplého sena a koní. Zadržel dech a rozešel se ke kóji, ve které byl Duke.

Natáhl ruku a pohladil koníkovu hlavu. Duke potichu zaržál a přitiskl mu čenich na tvář.

Pak ucítil, jak se něco otřelo o jeho nohu. Podíval se dolů a uviděl Rexe, který vrtěl ocasem.

Tak je to pravda,

pomyslel si. Je to za mnou. Ta kletba je

definitivně pryč.

73

XVII.

„Slyšels ty novinky?“ zeptal se vzrušeně Luke a přisunul si tác se snídaní k Michaelovi.

„Jaký?“ zeptal se zívl.

„Náš novej kuchař byl zatčenej… Gradyho zašili!“

„Ty si děláš srandu!“ překvapeně řekl Chubber.

Michael zdvihl obočí. „Co se stalo?“

„Co se stalo, prosím tě… Ukázalo se, že to není žádnej kuchař, ale profesionální zloděj uměleckejch předmětů. Policie ho chytla, když vykrádal v Silverbellu krám.“

„Říkal jsem si, že se něco změnilo,“ řekl Chubber a čučel na svá míchaná vajíčka. „Konečně moje míchaný vajíčka maj chuť míchanejch vajíček. Zajímalo by mě, kdo je dělal.“

„Někdo říkal, pan Elias bude vařit, dokud nenajde novýho kuchaře,“ řekl Luke. „To je hrůza, pracoval tu nějakej zločinec a my jsme to nevěděli!“

Michael neřekl ani slovo. Věděl, že musí mlčet a všechno držet pod pokličkou. Nikdo jiný než Jennifer nesmí znát celou pravdu.

Nemýlili se. Grady nebyl kuchař, ani archeolog!

„Zajímalo by mě, co se s Gradym stane,“ zeptal se Luke.

„Třeba ho ve vězení pošlou do kuchařskýho kursu,“ zavtipkoval si Chubber.

„No, to by teda byla sranda,“ řekl Michael. A pak se rozchechtal.

Všichni začali řvát smíchy.

Michael vstal, vzal tác a chystal se ho vrátit ke kuchyni. Pan Elias vstrčil hlavu do jídelny: „Michaele,“ zavolal. „Paní Danita by tě ráda viděla ve své kanceláři.“

74

Ajajaj… snad se paní ředitelka nedozvěděla o vloupání, našem vloupání, do vetešnictví starýho Drewse, ach jo…

„Pojď dál, Michaele,“ řekla přátelsky ředitelka.

„Dobré jitro, paní Danito,“ odpověděl Michael. Z jakéhosi důvodu se vždycky cítil nejistý, když se s ní setkal. Nebylo divu, přece jen to byla ředitelka školy, i když ostatní studenti ji bezvýhradně milovali.

„Prosím, posaď se,“ vyzvala ho. „Pan Elias mi řekl, že tvé stipendium skončí tento semestr.“

„Ano, to je pravda,“ odpověděl Michael a najednou si začal uvědomovat, že s Chilleen končí.

Paní Danita vzala tlustou obálku, která ležela na stole před ní.

„Myslím, že mám něco, co tě potěší.“

Michael začal na ni civět. Něco, co mě potěší? Co by to jenom mohlo bejt?

„Přišlo to úplně neočekávaně,“ řekla paní Danita a ukázala na obálku. „Jeden z našich absolventů poslal slušnou částku peněz na nová stipendia. Záleží to jen na mně, komu budou přiděleny,“

Michael naslouchal a neodvážil se dýchat.

„A protože jsi tu pracoval tak dobře, rozhodla jsem se, že to stipendium dostaneš… samozřejmě, pokud ho přijmeš.“

„Jestli ho přijmu…“ Michael byl tak šťastný a vyjevený, že nevěděl, co na to říct. „Paní Danito… já to beru… a jak to beru.

Kdybyste věděla, jak moc tady chci zůstat!“

„Prima,“ řekla. „Tak je to na beton. Michaele, jsem moc ráda, opravdu. Máme kliku!“

„Ano, to máme,“ odpověděl. Ale věděl, že to nebylo štěstí ani klika. To stipendium byl dar. Dar medvěda. A jeho poděkování.