Christopher Pike

Stopy hrůzy 35

Příšera

I.

Krví to začalo.

Skončit to mělo stejně.

Když Mary Blancová vstoupila s nabitou brokovnicí do domu Jima Klinea, seděla Angela Warnerová na pohovce a dopíjela třetí pivo. Bylo skoro deset. Jimův večírek měl trvat ještě dvě hodiny.

Angela se bavila skvěle. Byl to první večírek, na který byla pozvaná od té doby, co se loni v červnu přistěhovala do malého města Point.

Teď byl konec září. Škola začala před několika týdny a Angela pozvání pokládala za symbol svého definitivního přijetí do zdejší společnosti. Zvláště proto, že ji pozval sám Jim Kline. Jim – mužný fotbalový atlet – zřejmě nejpohlednější kluk ve škole. Ale Angela se tím neopájela. Věděla lépe než kdokoliv jiný, že Jim patří Mary.

Krásné, sebejisté Mary – nejlepší kamarádce Angely z celého města.

Mary, Mary. Té s nabitou puškou.

„Ahoj, Mary,“ řekla Angela, když se její kamarádka vřítila dovnitř hlavními dveřmi. Bylo to takové úplně normální ahoj. Ale to jenom proto, že ústa Angely byla rychlejší než její oči. Když uviděla brokovnici, už ji nenapadlo nic, co by k pozdravu dodala. Očima sledovala zbraň. Napjatě se dívala, jak Mary pušku zvedá a míří na střed těla Todda Greena. S Toddem se Angela seznámila vlastně až dneska večer. Byl to zadák fotbalového týmu gymnázia v Pointu a vypadal docela normálně. Těsně předtím než Mary zmáčkla kohoutek, napadla Angelu absurdní myšlenka: S Mary se na večírku opravdu nudit nebudou.

Mary zasáhla Todda do břicha.

Rána šla přímo do vnitřností a zeď za ním zbarvila na

4

chuchvalcovitě červeno. Todd zasténal a složil se na podlahu.

Hlouček asi třiceti lidí dusilo šokované ticho. Kromě Mary se nikdo nepohnul. Natáhla brokovnici a otočila se směrem ke kuchyni. Nešla daleko – zjevně nemusela. Mezi Mary a kuchyní stála Kathy Bakerová – vedoucí fanoušků pointského gymplu. Kathy byla holka jako obrázek. Pokud se Angele podařilo zjistit, milovali ji všichni kluci a Kathy jich za sebou taky měla pěknou řádku. Byla mladá, svěží a měla tvář modelky.

Mary namířila Kathy brokovnicí do tváře a zmáčkla kohoutek.

Výstřel zasáhl Kathy do čela a urval jí vršek lebky; velký kus mozku ohodil zábradlí nedalekého schodiště. Kathy – její mrtvé tělo, letělo nazpátek a s tlumeným žuchnutím přistálo na koberci.

Šokované ticho narůstalo.

Mary ještě jednou natáhla brokovnici a její oči jako zdvojený laser zkoumaly vršek schodiště. Angela fascinovaně, jako ve snu, sledovala výraz Maryiných očí. Ještě pořád seděla s plechovkou piva v ruce na pohovce v obývacím pokoji, nedaleko od rozházených pozůstatků Todda. Mary byla nalevo, pět metrů od ní. Přesto Angela viděla Maryinu hlavu jako pod mikroskopem – do úplného detailu.

Panenky měla rozšířené, ale ne šílené. S upřenou vypočítavostí pročesávaly viditelnou část druhého patra. Ústa měla zavřená; dýchala pravidelně a hluboce nosem. Právě odstřelila dva lidi, ale zdálo se, že je v úplné pohodě.

Ještě totiž neskončila.

Někdo přistoupil k zábradlí v druhém patře a podíval se dolů.

Angele chvíli trvalo, než si všimla, že je to Jim Kline. Angeliny oči těkaly z Jima na Mary, pak zpátky, a ještě jednou na Mary. Jimova fešácká čelist poklesla o několik čísel. Mary se uprostřed čela objevila ostrá vráska. Když Mary znovu zvedla brokovnici k rameni, Angela se trochu vzpřímila. Všichni ostatní na večírku dál stáli, dívali se, a nic nedělali. Bylo to způsobeno nečekaností útoku. Od té doby, co Mary vešla hlavními dveřmi, nemohlo uplynout ani šest vteřin. Angela ani nestačila vstát a přistoupit k Mary, když Mary zmáčkla kohoutek potřetí. „Nestřílej!“ zakřičela Angela.

Rána šla vedle. V okamžiku, když na něj Mary zamířila, Jim uskočil dozadu. Po brocích ve stěně zbyl malý kráter. Začouzená bílá 5

omítka poletovala vzduchem. Jim už byl mimo dohled – asi utíkal k nejbližšímu východu. Angela pochybovala, že to stačí. Dívala se, jak Mary tiše zaklela, znovu natáhla brokovnici, a vrhla se na schodiště.

Schody brala po třech.

Teď ji musím zastavit, pomyslela si Angela.

Schodiště, tvořené řadami třech pravoúhlých schodů pokrytých kobercem, opisovalo cestou do druhého patra zhruba tvar spirály.

Když se Mary vřítila na první prostranství mezi schody, podařilo se Angele skrz bíle natřené tyče zábradlí chytit Mary nad kotníkem pravé nohy. Mary zakopla, upadla na kolena, a na chvíli ztratila vládu nad zbraní. Angela byla mazaná. Okamžitě Mary pustila, popadla hlaveň zbraně a začala jí protahovat mezi tyčemi. Mary si může pronásledovat Jima, jak chce, myslela si Angela, ale bez zbraně, kterou by ho mohla zastřelit jí to stejně bude houby platné.

Byla to správná strategie.

Do té doby, než Mary kopla Angelu pravou nohou do obličeje.

„Pusť,“ zavrčela na ni.

„Áaa,“ zasténala Angela a ustoupila o krok dozadu; puška jí vypadla z ruky. V ústech cítila chuť krve a pokoj se s ní točil jako v závrati. Viděla však natolik ostře, že zaregistrovala, jak se Mary znovu zmocňuje pušky a běží nahoru po schodech. Angela si mocí mermo přála, aby ji závrať přešla. Věděla, že nemá čas vyběhnout schodištěm a pustit se správným směrem. Nebyla ani silná, ani zvlášť vysoká dívka, ale v atletice vždycky byla na jedničku. Natáhla ruce, odrazila se nohama, chytila se tyče, a jedním plynulým pohybem se vyhoupla přes zábradlí nahoru. Mary už byla za schodištěm a utíkala horní halou vedoucí k ložnicím. Bylo jasné, že jde po Jimovi. Beze slova se prodrala mezi dvojicí zkamenělých dívek. Angela Jima neviděla, ale předpokládala, že se zabarikádoval v jednom z pokojů.

„Zastavte ji někdo!“ křičela. Ochromení způsobené strašlivou smrtí začalo konečně opadávat. Sochy se začaly pohybovat – dva kluci z obývacího pokoje utíkali ke schodišti, aby jí pomohli. Většina ostatních ale utíkala předními i zadními dveřmi ven z domu.

Vydávali různé zvuky – hlavně vzlykavě plakali. Dvě dívky, co stály v hale nahoře, byly ještě ve stadiu tichého fňukání. Neměly se k tomu, aby Angele nějak pomohly, a Angela viděla, že ani kluci, co 6

běželi nahoru po schodech, se k ní nedostanou dřív, než Mary zase vystřelí.

Musím ji zastavit, pomyslela si opět Angela a utíkala dál.

Mary už stála u zavřených dveří na konci haly a cloumala klikou.

Bylo zamčeno. Neztrácela čas bušením na dveře a ani se nesnažila přesvědčit Jima, aby jí otevřel. Ustoupila o několik kroků, namířila hlaveň na zámek a ustřelila ho. To jí ale chvíli trvalo a právě když vykopávala dveře, vrazila do ní zezadu Angela.

„Pusť mě,“ ječela Mary, když padaly na podlahu rodičovské ložnice. Angele se zdálo, že drží divoké zvíře. Obě dvě byly zhruba stejně veliké, ale Mary jí lehce setřásla. Angela se převalila na koberec a hlavou se uhodila o spodek otevřených dveří. Před očima se jí roztančily hvězdičky. Letmo zahlédla lima u okna a pak Mary, jak se zvedá na nohy a znovu natahuje brokovnici. Angela se musela na chvíli otočit a opřít se rukama, aby mohla vstát. V tom okamžiku prořízla vzduch exploze tříštícího se skla způsobená dalším výstřelem.

Tomu se musí udělat konec!

Při předchozích výstřelech nestála Angela Mary tak blízko, ale teď od ní Mary byla jenom necelé dva metry – rachot zbraně byl ohlušující. Angeliny ruce vystřelily k uším. Na to, aby odstínila výbuch, bylo příliš pozdě. Možná, že se snažila zastavit blížící se šílenství.

Mary spěchala ke zničenému oknu, roztrhla záclony a zírala do noci. Přes tvář jí krátce přeletěl výraz zklamání a Angela si uvědomila, že okno bylo rozbité, protože jím vyskočil Jim a ne proto, že Mary vystřelila. Mary zvedla pušku k rameni, začala jí natahovat, ale pak si to zřejmě rozmyslela. Jim už byl stejně mimo dostřel.

Otočila se a pádila ke dveřím ložnice. Když běžela okolo ní, Angela se ji pokusila zachytit. Mary zvedla pažbu brokovnice. Angela ji radši pustila a schoulila se před očekávaným úderem. Mary však neudeřila. Jen vyběhla ze dveří a pustila se za Jimem – za svým klukem.

„Bože,“ zašeptala Angela. Nevěděla, jak dlouho vlastně už na podlaze sedí. Po dvou vteřinách – ale mohly to být také minuty, přiběhli dva kluci z přízemí do pokoje a pomohli jí na nohy. Oba dva 7

byli bílí jako křída a třásli se zrovna tak, jako Angela. „Už ji chytli?“

zachraptěla.

Ten větší z nich zavrtěl hlavou. Později ho Angele představili, ale v rozrušení večera nějak zapomněla jeho jméno. „Utekla.“

„Jim taky?“ zeptala se.

Kluk potřásl hlavou.

„Nevím. Oba běželi k poli, směrem k

jezeru.“ Ani neotočil hlavu. V dáli se blížila siréna. „Vypadá to na policii,“ řekl.

Angela se nadechla a spěchala dolů. Todd a Katy byli tam, kde se skáceli. Angela se marně snažila nedívat se. Hlava Kathy vypadala jako neforemná rudá koule. Výstřel, který zasáhl Todda, ho rozřízl skoro vejpůl. Krev obětí se mísila v narůstající řece – byla všude.

Angeliny boty jí byly úplně promočené. Vyběhla z domu na přední dvorek.

Většina společnosti teď stála na příjezdové cestě nebo na trávníku.

Kluci zvraceli a holky omdlévaly. Vzduch prořezávaly vzlyky.

Přijela dvě policejní auta s probleskujícími, vířícími červenými světly a zastavila na konci příjezdové cesty. Vyskočili čtyři policisté.

Ta z děcek, která byla při smyslech, ukazovala směrem k poli.

„Tamtudy utíkali!“ křičeli. Policisté nevěděli, o čem mluví.

Angela musela nejdřív popadnout dech a pak běžela k prvnímu z nich. Byl to Asiat – v civilu. Ačkoli byl malý a slabě stavěný, na první pohled bylo jasné, že má velení. Když to vypadalo, že se mu zhroutí do náruče, vzal ji za ramena.

„Co se stalo?“

„Zastřelila dva lidi,“ vzlykala Angela.

„Kdo je zastřelil?“

„Moje kamarádka Mary.“

„Čím je ozbrojená?“

„Brokovnicí.“

„Je teď vevnitř?“

„Ne,“ řekla Angela.

Muž pohlédl směrem k poli vedoucímu k lesu, který obklopoval skoro celé Pointské jezero. Angela znala tuto oblast dobře; bydlela s dědečkem na protější straně jezera. Jestli se Jimovi povede doběhnout ke stromům dříve, než ho Mary skolí, tak má ještě šanci.

8

Muž pokynul jednomu z uniformovaných policistů, aby šel do domu.

Chvíli poslouchal řečem okolo a zdálo se, že rámcově celou situaci chápe. Několik kluků a holek mezitím popisovalo Mary.

„Koho pronásleduje?“

„Jima. Svýho kluka.“

„Proč?“

„Proč, to nevím. Aby ho zabila. Už po něm dvakrát vystřelila.“

„Je zraněný?“

„Nevím.“

„Kolikrát Mary celkem vystřelila?“

Angela se musela zamyslet. „Pětkrát.“

„Bude muset znovu nabít,“ mumlal si. Zavolal si k sobě dva kolegy. „Víš, proč zabila ty dva?“

„Ne,“ řekla Angela. „Prostě se přiřítila na večírek a začala střílet.“

„Bydlíš tady poblíž?“

„Ano.“

„Kterým směrem podle tebe ten kluk poběží?“ Angela neváhala.

„K jižnímu cípu jezera. Tam jsou stromy nejhustší.“

„Mary to ví?“

„Určitě.“

„Můžeme jet přes pole autem?“ zeptal se a ukázal tím směrem.

„Ne. Hned byste narazil do několika dřevěných plotů.“

Muž pokynul svým partnerům. Vytáhli pistole. „Tak půjdeme pěšky,“ řekl. „Až se dostaneme ke stromům, roztáhneme se a uděláme rojnici.“

Otočil se. „Dostaneme ji.“

Angela ho chytla za paži. „Co chcete dělat?“ Muž hovořil pevně.

„Zastavíme ji.“

„Nesmíte ji zabít!“

„Budeme dělat, co je v našich silách, aby se nám vzdala po dobrém.“

„Ale ona se nevzdá. Něco se jí stalo. Neví, co dělá.“

Muž se z jejího sevření jemně vymanil. „Už zabila dva lidi. Snaží se zabít třetího. Musíme ji zastavit – za každou cenu.“

Angela se nevzdávala. „Tak mě vemte s sebou. Je to moje kamarádka. Poslechne mě!“

9

Muž a jeho kolegové už byli netrpěliví a chtěli vyrazit. „Poslechla tě uvnitř domu? – Ne, neposlechla. Nemůžeš jít. Jsem zodpovědný za tvoji bezpečnost.“ Odvrátil se. „Zůstaň tady. Zůstaňte s kamarády pohromadě. Vrátíme se.“

„Ale –“ začala Angela.

„Zůstaň tady!“ zavolal zpátky muž. On a jeho kolegové už utíkali k poli. Měsíc nesvítil. Netrvalo dlouho a zmizeli ve tmě. Toho chlápka znala sotva pár vteřin, ale byla si jistá, že je schopný. Pak si vzpomněla na odhodlání v Maryiných očích. Policisté ji asi budou muset zabít.

„Ne,“ řekla si Angela. „Stokrát ne.“

Bylo jasné, že něco neklape. Mary šílená nebyla. Angela ji znala teprve tři měsíce, ale během té doby spolu strávily spoustu času.

Několikrát u ní i přespala a při té příležitosti si povídali dlouho do noci. Mary byla silná dívka; měla vlastní názory. Ale byla taky inteligentní – s očima otevřenýma a velkými plány do budoucnosti.

Nebyla z těch, které zahodí svůj život v záchvatu nečekané emoce.

Přesto zastřelila dva lidi.

Zmařila život Todda a Kathy. Hlavně těch dvou.

A teď chtěla Jimův.

Angela věděla, že Jim a Mary spolu v poslední době nevycházeli, ale z pár útržků, co slyšela od Mary, to nevypadalo tak vážně. Angela neměla tušení, že se s ním chce rozejít, nemluvě o tom, že mu chce ustřelit palici.

Angela se rychle rozhodla. Autem se přes pole nedostane, ale kdyby objela celé jezero, mohlo by se jí podařit dostat do míst, kam Mary utekla před policií. Na večírek přijela pozdě. Auto zaparkovala o půl bloku níže, a tak nebylo zaklíněno mezi ostatními.

Ale jak ji zastavíš? Už jsi to zkoušela dvakrát. Mohla by tě náhodou zabít, až půjde po Jimovi.

Angela se rozhodla riskovat – nemohla nechat Mary umřít. Pádila podle bloku ke svému úplně novému autu, tmavě zelené toyotě, dárku jejího otce, který jí měl pomoci zapomenout na bolest, kterou jí způsobil, když se rozvedl s matkou. Ani jednoho z rodičů neviděla od minulého června.

Auto hned nastartovalo a Angela vypálila od

chodníku, až

10

zakvílely gumy. Nejdřív zamířila od pole a Pointského jezera směrem k View Street – byla to jediná cesta, která okolo jezera vedla.

Když na ni za pár minut přijela, zvýšila rychlost na sto dvacet. Po její pravici se rozkládala ohromná masa vody. Pointské jezero mělo napříč okolo devíti set metrů – tvořilo skoro dokonalý kruh hluboké modré vody. Na jeho břehu stál i dům jejího dědečka. Ale Angela v něm nikdy neplavala. Voda zůstávala neobvykle studená i za horkých michiganských dnů.

K zalesněné ploše na jih od jezera dorazila za několika minut.

Auto zaparkovala blízko u vody, za skupinkou stromů. Když Angela vystupovala z vozu, blesklo jí hlavou, že od policie jí hrozí stejné nebezpečí, jako od Mary. Obě dvě měly hnědé, krátké vlasy a byly stejně vysoké; policie by si ji mohla splést s Mary a omylem ji zastřelit. Angela takové myšlenky rychle vypudila z mysli. Muž v civilu, s kterým mluvila, by nestřílel jen tak. Určitě by jí dal šanci vzdát se.

Rychlými kroky směřovala ke stromům. Tohle místo bylo jedno z jejích oblíbených. Jen kousek cesty od dědečkova domu. Často sem chodila na výlety. Vlastně to byl jen týden, co tu byla s Mary. Mary byla neobvykle tichá, jako by toho měla hodně na srdci. Kdyby Angela tichem pronikla, možná by se předešlo dnešnímu večeru.

Angela musela potlačit náhlou vlnu žaludeční nevolnosti.

Toddovy vnitřnosti stékající po zdech.

Zábradlí a podlaha potřísněná kousky Kathyina mozku.

To už bylo moc.

„Mary,“ šeptala Angela. „Proč?“ Pak zvedla ruku k puse a zavolala: „Mary! Mary! To jsem já, Angela!“

Hlas se slabě odrazil od borovic a směřoval dál nad vodní hladinu.

Noc byla teplá – vzduch podivně nehybný. Pustila se hlouběji mezi stromy, dál od vody. Střídavě běžela a šla. To je šílenství, pomyslela si. Možná, že tudy Jim ani nešel. Možná mu už Mary ustřelila hlavu.

Angela Warnerová mohla být další na seznamu. Ale Angela tomu ve skutečnosti nevěřila. Mary šla po Jimovi Klineovi – moc ho chtěla dostat.

Jim, Todd a Kathy. Co měli ti tři společného?

11

Jim a Todd byli fotbalisti. Kathy vedoucí fanoušků; opravdu jenom byli. To nedávalo žádný smysl. Při pomyšlení na to, co řeknou rodiče Kathy a Todda, až se dozví o smrti svých dětí, se Angele udělalo špatně. Byla to ironie osudu; Angela byla původně z Chicaga. Jedním z důvodů, proč se rozhodla strávit poslední rok střední školy u svého dědečka v Pointu, byla touha po klidném prostředí. Potyčky rodičů doprovázející rozpad manželství jí hluboko v s r dci zakódovaly nenávist k boji. V tomhle malém, krásném městečku byla teprve tři měsíce a přímo před očima jí zabili už dva lidi.

„Mary!“ zavolala znovu.

Zpoza stromu se vynořila ruka a zakryla jí pusu.

Angela vykřikla.

„Neupozorňuj ji, kde jsme!“ zasyčel jí do ucha hlas.

Byl to Jim. Jak jí pomalu sundával ruku z pusy, Angela se uklidňovala. Dal si prst ke rtům. Byla v obraze.

„Je blízko?“ šeptala.

„Myslím, že jo,“ odpověděl. Těžce dýchal; cítila, jak se z něho lije pot. Nervózně se rozhlédl kolem. „Proboha,“ mumlal.

„Policie tu musí být za pár minut,“ řekla Angela tiše.

Mocně přikyvoval. „To je dobře.“

„Co se ksakru děje?“

„To bych taky rád věděl. Koho dostala dole?“

„Todda a Kathy.“

„Jsou mrtví?“

Angela se otřásla. „Jsou opravdu mrtví.“

„Bože můj.“

„Musela k tomu mít nějaký důvod.“ Jim tiše zafrkal. „Prošvihla to. Tak to jednoduše je.“

„Všim sis, jak to na ni jde?“

„Ne.“

Angele se zdálo, že něco zaslechla, ale ve tmě nic neviděla. „Víš, možná, že bychom neměli čekat na policii. Kousek odtud mám auto.“

„Proč jsi to neřekla hned? Vypadneme odsud!“

Plížili se zpátky cestou, kterou přišla. Doufala, že jdou správně.

Les vypadal v noci úplně jinak.

12

Dorazili na mýtinu, na kterou si nepamatovala, že by jí procházela a na jejím kraji zaváhala.

„Asi bychom se raději měli držet stromů.“

„Kde máš auto?“ zeptal se Jim.

„To bych taky ráda věděla,“ mumlala si Angela.

Kousek od nich zapraskala suchá tráva. Angela ztuhla. Jim se nervózně otočil. Nic ale neviděli. Zvedl prst ke rtům a Angela letmo přikývla. Mohl to být vítr.

Ale ten většinou ručně nenatahuje brokovnici.

Jasně zaslechli cvaknutí.

„Nehýbat se,“ přikázala Mary.

Angela byla překvapená, že Mary nevypálila bez upozornění. Ale když se Mary hned neobjevila, Angela si uvědomila, že její kamarádka byla zřejmě příliš daleko na to, aby mohla s jistotou vystřelit. Asi si spočítala, že by se jí nepodařilo připlížit blíž, aniž by ji zaslechli. Angela si vzpomněla na poznámku muže v civilu o znovunabíjení. Třeba už Mary má poslední náboj.

Angela se koukla po Jimovi. Čekala, že se zachová odvážně, ale chápala jeho dilema – nevěděl, kterým směrem utíkat. Mary moc nemluvila a stromy tropily se zvukem prazvláštní věci; nebylo možné přesně říct, odkud se blíží.

Přesto, myslela si Angela, na Mary nemá cenu čekat – na večírku své úmysly vyjevila jasně. Angele došlo, že Jim je prostě tuhý strachem.

„Utíkej,“ sykla na něj Angela.

„Ne,“ řekla jim za zády Mary.

Angela se otočila a ještě viděla, jak Mary zvedá brokovnici k rameni. Byla od nich zhruba jedenáct metrů; v cestě měla několik nízko visících větví. Přistoupila o krok blíž.

„Zůstaň, kde jsi!“

„Počkej,“ vykřikla Angela a skokem byla před Jimem, který rychle a krátce oddychoval jako člověk na pokraji kolapsu. Mary se přiblížila o další krok.

„Uhni z cesty, Angie,“ řekla Mary chladně.

„Nenechám tě, abys ho zabila!“ ječela Angela. Křičela co nejhlasitěji v naději, že na ně upozorní policii. Mary se dál 13

přibližovala.

„Musím ho zabít.“

„Proč?“ zapřísahala ji Angela.

„Protože to není člověk.“

„Neblbni. Zamysli se nad tím, co děláš.“

„C o d ě l á m, to vím docela přesně,“ odsekla Mary. Hlavní brokovnice pokynula své kamarádce, aby uhnula stranou. „Jdi mi z cesty, Angie. Myslím to opravdu vážně.“

„Nepudu,“ řekla Angela.

Mary se rozzlobila. „Nic nechápeš. Musím to udělat. Je to tvoje poslední šance. Zabiju tě, abych ho dostala, když budu muset!“

Angela se podívala přes rameno. Nedržel se jí, ale krčil se za ní jako za lidským štítem. Neměla mu to ani trochu za zlé. V zádech měl louku, ale na útěk bylo pozdě. Mary by ho měla dřív, než by se dostal na nohy.

Angelu překvapilo, že neprosí Mary o slitování.

Angela se obrátila zpátky na Mary a zadívala se jí přímo do očí.

Mary nemohla být dál, než tři metry. Větve už mezi nimi nebyly.

„Jsi moje kamarádka,“ řekla Angela. „Nevěřím, že bys mě zabila!“

Mary se na chvíli zamyslela. Vypadalo to, že se přiblížila k bodu, kdy bude přístupná argumentům. Angela se dokonce začala trochu uklidňovat, ale pak Mary znovu pevně uchopila zbraň.

„Je mi líto, Angie,“ řekla nakonec s opravdovou lítostí v hlase.

„Na tomhle světě jsou důležitější věci než přátelství.“

Teď vystřelí! Umřu.

Angela nemohla uvěřit, že se jí všechno jen nezdá.

Zavřela oči.

A řekla sbohem světu, o kterém Mary prohlásila, že mu nerozumí.

Ale osudná rána nikdy nevyšla.

„Nehýbat se!“ přikázal mužský hlas. „Ani krok.“

Angela otevřela oči. Mary ještě stála na tom samém místě, hlavou ani nepohnula, ale oči jí těkaly do obou stran. Angela podle hlasu rozpoznala policistu v civilu, s kterým mluvila v Jimově domě. Ale les mohl být docela dobře očarovaný, protože ani teď nemohla určit, z kterého směru hlas přichází. Zdálo se, že muž to ví taky, a proto 14

nejeví nejmenší úmysl se ukázat.

„Odhoď brokovnici na zem,“ přikázal. „Pomalu.“

Mary dál pečlivé sledovala okolí a nehýbala s e.

„Dělej,“ vyzval jí policista odhodlaně.

Mary se zhluboka nadýchla. Měla odvahu, i když měla o kolečko víc. „Nevidím vás,“ řekla. „Nevím, jestli vy vidíte mě.“

„Vidím tě perfektně,“ řekl policista suše.

Mary pohnula hlavou trochu doprava. Angela konečně našla místo, kde musel stát – za skupinou křoví, na konci louky.

„Mám důvod, proč toho kluka musím zabít,“ řekla Mary.

„Dobrá,“ řekl policista trpělivě. „O tom si můžeme vyprávět, až odhodíš brokovnici.“

„A když to neudělám?“ zeptala se Mary. Zcela jasně zaostřovala na křoví. Angela se bála, že se to do nich pokusí napálit. Svádělo jí to, aby vykřikla a toho policajta varovala. Ale i on si musel být nebezpečí vědom.

„Střelím tě do hlavy,“ odpověděl policista. „Jsem vynikající střelec a neminu. Teď odhoď zbraň.“

„Nevěřím vám.“

„Dám ti pět vteřin,“ řekl muž klidně. „Jeden. Dva. Tři. Čtyři.“

„Počkejte,“ vykřikla Mary. „Zahodím to.“

„Dobře,“ řekl. „Žádný ukvapený pohyby.“

Mary se pomalu shýbla; brokovnici držela od těla. Z Angely byla hromádka nervů. Čekala, že se Mary každou chvíli pokusí na policistu vystřelit. Ale Mary najednou brokovnici odhodila a ta přistála v měkké trávě.

„Teď se postav. Dej ruce za hlavu a nech je tam.“

Mary udělala, co jí nařídil.

Policista vstoupil do zorného pole s revolverem v pravé ruce.

Opravdu stál za křovím.

„Díky Bohu,“ zašeptal Jim. Postavil se vedle Angely.

„Nikdo se nehýbejte!“ vykřikl policista. Pozdě. Mary skočila za strom. Po brokovnici ale nešla. Nepotřebovala ji, protože na večírek přišla dobře vybavená. Pravou rukou hmátla za záda a než se kdo nadál, měla v ruce

pistoli. Angela si druhé zbraně na večírku

nevšimla. Mary ji musela mít zastrčenou za páskem pod košilí.

15

I když se k němu neotočila, policista sebou hned hodil na zem.

Chtěla zabít Jima – jenom Jima. Chtěla ho dostat, i kdyby jí to mělo stát kulku do hlavy. V Jimově směru se rozprskla jiskra oranžového plamene. Když Jim vykřikl a spadl na zem, každým svalem Angelina těla proběhla křeč.

Pak zazněl druhý výstřel – druhý výkřik. Maryina pravá ruka sebou švihla a opsala půlkruh okolo jejího těla. Bylo to neuvěřitelné, ale ten policista vystřelil Mary pistoli z ruky. Podle zvuku jí do ruky i zasáhl. Mary pocítila bolest. A nebyla sama. Jim úpěl na zemi u Angeliných nohou a držel si levou ruku u kolena. Alespoň on zůstal naživu. Koutkem oka Angela viděla, jak se policista pomalu hrabe na nohy.

Mary se pořád nechtěla vzdát. Jakmile znovu nabyla rovnováhy, vrhla se po pistoli. Její odhodlání bylo skoro nadpřirozené. Prodírala se trávou jako vzteklé zvíře. Místo toho, aby znovu vystřelil, což by mu žádný soud neměl za zlé, policista běžel k ní.

„Musím,“ vzlykala Mary a nahmatala Ve tmě revolver. Zvedla ‚ho pravou rukou, která ji zjevně neposlouchala tak, jak by měla, a přehodila si ho do levičky. Ačkoli byl policista blízko, a představoval lehký cíl, klekla si na kolena a zamířila zbraní na Jima.

Ale dál se nedostala. Policista se pohyboval jako kočka. Udeřil Mary revolverem do temene hlavy. Silně. Angela zaslechla praskavý zvuk. Mary upustila revolver a chvilku civěla překvapeně na policistu. Ale to už pravděpodobně omdlela, protože v dalším okamžiku se složila na zem. Policista se podíval na Angelu a Jima.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se ho.

„Něco mám s nohou,“ stěžoval si Jim.

Muž zastrčil pistoli do pouzdra v kabátu, poklekl k Mary a prohlížel jí hlavu.

„Dostaneš se z toho,“ řekl. Snad to platilo všem.

„Je po všem.“

Slova však zněla Angele falešně. Kdesi hluboko se skrýval pocit strachu. Zdálo se jí, že uvnitř mysli promlouvá krutým hlasem:

„ Teprve to začalo, drahoušku. “

16

II.

Když Angela druhý den dorazila na policejní stanici, hodiny ukazovaly skoro deset. Poručík Nguyen, ten policista v civilu, co jí včera zachránil život, před hodinou zavolal a požádal ji, aby za ním přišla. Policejní stanice byla ve vedlejším městě – v Baltonu, který byl pětkrát větší než Point, ale jen z desetiny tak krásný. Cestou si Angela všimla hloučku novinářů shromážděných před schody stanice. Dva teenageři zmasakrovaní na středoškolském večírku –

pomalu se z toho stávala celonárodní aféra. Na Nguyenovo varování stanici objela a přišla zadem. Také jí přikázal, aby zatím za žádných okolností nemluvila s nikým od tisku ani televize, což jí úplně vyhovovalo. Neměla totiž chuť se o včerejší noci bavit s nikým.

A o tom, že by svoji story chtěla prodat časopisu People, nemohlo být ani řeči.

Uniformovaný policista ji uvedl zadními dveřmi a zanedlouho seděla v Nguyenově kanceláři. Chvíli čekání strávila prohlížením fotografií na zdi. Skoro hned si všimla, že Nguyen byl kapitán jihovietnamské armády. Na fotkách měl plno metálů. To sedělo.

Znala ho jen krátce, ale připadal jí odvážný. Stála tam a prohlížela si je podrobněji, když se jí najednou objevil za zády.

„To chtěla žena, abych si je sem pověsil.“

Angela se otočila. Nguyen byl malý, šlachovitý muž, měl husté, černé vlasy, velké vlídné hnědé oči a viditelně napadal na pravou nohu. Včera v noci vystartoval do pole docela rychle, ale teď viděla, že na ní musel být kdysi dávno zraněn. Možná, že byla dokonce kratší než levá. Jejího pohledu si všiml, ale neřekl nic.

Angela se začervenala a rychle začala mluvit.

17

„Musí na vás být strašně hrdá,“ řekla.

„Je to hrdá žena,“ souhlasil Nguyen. Popošel dál do kanceláře a podal jí ruku.

„Jsem rád, že jsi přišla, Angelo.“ Krátce si jimi potřásli. Měl ji teplou.

„Posaď se, prosím.“

„Já jsem zase ráda, že jsem ještě na světě,“ prohodila, když se usazovala na židli před jeho stolem. Seděl napříč od ní. Vypadal uvolněně, ale bylo v tom asi hodně ovládání. Znovu si vzpomněla, jak vystřelil Mary pistoli z ruky. Tenhle chlápek nebyl žádný ořezávátko. „Musím vám poděkovat,“ dodala.

„Proč jsi za nimi jela, když jsem ti řekl, abys čekala?“ zeptal se –

nebyla to přísná otázka, spíš z ní zaznívala zvědavost.

„Mary je moje kámoška.“ Pokrčila rameny. „Nevěděla jsem, co se stane.“

„Bála ses, že ji zabiju?“

„Ano.“

Nguyen přikývl. „Málem jsem to udělal.“ Na chvíli se zamyslel.

„Chovala ses statečně. Máte k sobě hodně blízko?“

„Seznámila jsem se s ní teprve v červnu, když jsem se sem přistěhovala. Pak jsem se s ní ale vídala i několikrát týdně. Řekla bych, že jsme si docela blízké. Jak se jí vede? Chci říct, jak to vypadá s její hlavou a rukou?“

„Noc strávila v nemocnici. Teď je v cele. Doktoři říkají, že utrpěla lehký otřes mozku. Ruku jí obvázali.“ Nguyen udělal pauzu a vzdychl.

„Vím, že s ní něco nehraje. Můžeš mi nějak pomoct objasnit, proč to všechno udělala?“

„Ne.“

„Vůbec nic?“

Angela udělala bezmocné gesto. Stahovalo se jí hrdlo, jako by v něm měla knedlík. Žádné polykání nepomáhalo. Včera v noci spala špatně – pochybovala o tom, zda vlastně vůbec spala. Zbraně, krev a vnitřnosti – tyhle vzpomínky se jí do duše úplně vpálily.

Nezapomene na to ani v osmdesáti.

„Nevím, co říct,“ odpověděla Angela. „Mary byla v posledních 18

několika dnech tichá, ale nesvěřila se mi, že by se něco stalo.“

„Ten kluk, kterýho honila – Jim Kline, to je její přítel?“

„Ano. Mluvil jste s ním ráno?“

„Jistě.“ Dál o něm nehovořil. Možná, že si chtěl srovnat jejich výpovědi, jestli do sebe zapadají.

„A co jeho noha?“

„Už je jako rybička. Bude v pořádku. Jak spolu Jim a Mary do včerejší noci vycházeli?“

„Normálně, řekla bych. Totiž, všimla jsem si, že se od něho Mary začíná trochu odtahovat. Ale nikdy přímo neřekla, že to mezi nima neklape.“

„Jaký měla vztah k těm dvěma, co zabila: ke Kathy Bakerové a k Toddovi Greenovi?“

„Pokud vím, tak neznala ani jednoho z nich.“

„Ale šla po nich. Mám pravdu?“

„Ano. Určitě. Pak přišel na řadu Jim.“

„Mělas dojem, že chce zabít ještě někoho jiného?“

„Ne.“

„Co mají Jim, Kathy a Todd společného?“

„Tu samou otázku jsem si položila včera v noci,“ řekla Angela.

„Jim a Todd hrajou ve fotbalovém týmu. Kathy je vedoucí fanoušků.

Všichni tři jsou oblíbení.“ Angela se zarazila. Mluvila o nich, jako kdyby byli mezi živými. Sklonila hlavu a zhluboka se nadechla.

Nguyen to chápal.

„Není jednoduché vidět lidi umírat,“ řekl.

Zvedla oči – byly vlhké. „Takové věci se vám stávaly ve válce?“

Chvilku trvalo, než odpověděl. „Ve válce se s tím nějak počítá.“

Pokrčil rameny. „Ale proto to není o nic lehčí.“ Na chvíli se podíval z okna, za kterým stálo skladiště.

„Chceš s ní mluvit?“

„S Mary?“

„Ano.“

Pocítila slabost v žaludku. „S vámi mluvit nechce?“

„Ne. Říká, že má právo nevypovídat. Nechce mluvit ani s rodiči.

Obrnila se mlčením.“

„Dostane se ven na kauci?“

19

„Pochybuju o tom, ale to je věc jejich právníků. Dozvěděl jsem se, že její rodina má peníze.“

„Plno peněz,“ přitakala Angela.

Nguyen potřásl hlavou. „Rodiny obětí jsou zdrceny. Myslím, že by Mary byla bezpečnější ve vězení, než venku. Možná, že jí to budeš chtít říct.“

„Domníváte se, že by po ní mohli jít?“

„Člověk nikdy neví.“

„O čem ještě chcete, abych se s ní bavila?“ zeptala se Angela.

„Proč to udělala. Kdyby ti to řekla, pomohlo by nám to.“

Angela se podívala na boty. Nebyly to ty, co měla včera večer na večírku. Nadobro je vyhodila. Věděla, že se jí krvavé skvrny už smýt nepodaří.

„Komu to pomůže?“ zeptala se mírně. „To se nikdy neví.“

Zavedl ji do malého šedého pokoje plného bodavých neónových zářivek u stropu, který vypadal jako krabice. Řekl, že přivede Mary, a nechal ji několik minut o samotě. Angela si čekání krátila vzpomínkami na jejich první setkání. Byly to šťastné dny.

Angela byla v městě teprve týden. Nebo spíš za městem, abychom byli přesnější. Dědečkův dům stál u jezera, naproti vlastnímu městu, a od zbytku světa ho dělila masa vody. Dědeček ale samotář nebyl.

Ačkoli mu bylo sedmdesát dva, vedl čilý společenský život. Miloval ženy, a protože bylo jen málo mužů jeho věku, kteří kromě řečí měli i na víc, ženy si ho hýčkaly. Byl zdravý jako řípa. Hned od začátku nechal Angelu dělat, co chce, a to jí úplně vyhovovalo. Když narazila na Mary, právě se sama procházela lesem na jižní straně jezera.

Mary tancovala. Na sobě měla zelený, ke kůži přiléhající trikot s punčocháčovými kalhotami; magneťák řval na plný pecky. Než o sobě Angela dala vědět, uplynulo několik minut – stála tam a zírala na ni. Ale v tom zpoždění nebyla žádná nevychovanost. Byla oslněná

– Mary tancovala jako profík. Ale nebyl to žádný klon MTV. Ten způsob, jakým se pohybovala mezi stromy – vypadala jako řecká nymfa, která sestoupila na zem na odpolední mejdánek. Při tanci byla dokonale ohebná, nabitá energií.

Tanec pro ni byl uměním a zajímavé na tom bylo to, že tancovala na normální rockové dunění z magneťáku.

20

Když Angela konečně promluvila, Mary se zastavila a ohlédla se.

Ihned hudbu vypnula, ale nebyla ani v rozpacích, ani rozzlobená.

Řekla jenom: „Ty seš tu nová, co? Já se jmenuju Mary.“

Chceš se kamarádit?

Tu poslední větu Mary neřekla, ale docela dobře ji mohla vyslovit.

Toho samého dne si vzala Angelu pod svá křídla. Angela se ještě nikdy nesetkala s nikým, kdo by měl takovou neuvěřitelnou sebedůvěru – byla příliš skvělá na to, aby se o nějakou výjimečnost jen i snažila. Kromě toho, že byla neuvěřitelná tanečnice, Mary uměla malovat, zpívat, hrát na flétnu a – jak říkala – perfektně se milovat. O Jimovi prohlásila, že je nejlepší.

Před třemi měsíci. Nejlepší.

A včera v noci udělala všechno, co bylo v jejích silách, aby ho zabila.

„ Zabiju tě, abych ho dostala, když budu muset. “

Najednou byla Mary u dveří. Přivedl ji uniformovaný policista.

Sedla si na židli naproti Angele. Židle byla ocelová, přišroubovaná k podlaze a Mary k ní za zdravou ruku přivázali. Už se převlékla do vězeňských šatů – do šedých kalhot a košile, které vypadaly jako nevyprané pyžamo. Pytlovitě a nelichotivě. Angela byla šokovaná změnou vzezření své kamarádky.

Normálně byla Mary kráska. Nosila nakrátko ostříhané hnědé vlasy jako Angela, ale nebylo to stejné, protože vlasy Mary měly zvláštní lesk, který odlišuje požehnané od nepožehnaných. Alespoň tak to Angela řekla Mary krátce poté, co se seznámily. Mary okamžitě nesouhlasila. Maryiny oči byly velké a jasně zelené. Mary byla smyslná – když se procházela v plavkách, otáčely se za ní hlavy i sto metrů od ní. Angela byla hubená a měla problém přibrat.

Pravděpodobně proto, že jedla jako vrabec.

Dneska ale nebude jídlo to nejdůležitější. Stačilo se podívat na Mary a přešla ji chuť. Hlavu měla zabalenou do ohromného obvazu a doktoři neušetřili při ošetřování rány ani vlasy. Na šešulce jí ufikli celou hrst. Tak se asi normálně zachází s vražedkyněmi, pomyslela si Angela. Pravou ruku měla obvázanou až k zápěstí. Nguyen nestřílel přesně.

Mary zírala krvavýma očima na stůl před sebou.

21

„Tak,“ řekla Angela.

„Tak,“ zamumlala Mary.

„Jak to vypadá s hlavou?“

„Nevím.“

„Bolí to?“

„Nevím.“

„Spala jsi včera noci?“

„Trochu. A ty?“

„Jen chvilku.“

„To je dobře. Co tu děláš?“

„Přišla jsem se podívat, jak se ti vede.“

„Dobře. Ještě něco?“

„Jo.“

„Co?“

„Ty víš, co. Co se ksakru stalo?“ Mary pokrčila rameny. „Byla jsi tam. Všechno jsi viděla.“

„To nemyslím a ty to dobře víš. Proč jsi to udělala?“

Mary si hrála na znuděnou. „Kdybych ti to řekla, stejně mi neuvěříš.“

„Zkus to.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nebudeš mi věřit.“

„Mary, zabila jsi dva lidi. Skoro jsi zabila i třetího – Jima. Jaký z toho všeho máš pocit?“

Mary zírala na podlahu. „Necítím nic.“

„Nic? Ani lítost ne? Bože, víš co jsi způsobila jejich rodinám?“

Mary se nadýchla.

„S jejich rodinami mám opravdový soucit.

Cítím i lítost.“

Angela vzdychla: „Věděla jsem, že to tak musí být.“

„Mrzí mě, že mě ten policajt zastavil dřív, než jsem dostala Jima.“

Angela byla zoufalá. „Proč? Co ti Jim udělal?“

Mary se podívala Angele do očí. „Mně neudělal nic.“

Angela se zeptala: „Ublížil někomu jinému?“

„Věř mi, Angie. Nemá cenu se o tom bavit.“

„Co udělal Jim?“ naléhala Angela. Mary se hořce zasmála. „Páni, 22

to kdybys věděla.“

Angela si okamžitě vybavila předešlou noc.

„ Protože není člověk. “

„Není člověk,“ zašeptala Angela.

Mary ožila. „Cože?“

„Včera v noci jsi říkala, že Jim není člověk.“

„Ne. Neříkala.“

„Slyšela jsem tě, Mary. Pamatuju si to. Nezapírej. Proč jsi to řekla?“

Mary se změnila. Už nebyla znuděná, lhostejná ani plná vzdoru.

Byla bledá a škubala jí tvář. Měla strach. To, samo o sobě, vyděsilo Angelu víc, než cokoli z včerejší noci. Mary se odvrátila a přitiskla si ruce k tváři.

„Protože to je pravda,“ řekla.

Angela se natáhla přes stůl a dotkla se Maryiny paže: „Co je pravda? Co provedl?“

Mary zápasila s dechem. „Strašné věci.“

„Řekneš mi to?“

Mary pomalu zvedla hlavu. „Nebudeš mi věřit,“ řekla už potřetí.

„Zkus to. Prosím? Já ti věřit budu.“

Mary si olizovala dolní ret. Přemýšlela, ale normální myšlenky to nebyly. V očích měla vzdálený pohled a místo, na které se dívaly, určitě nebylo šťastné.

„Todd a Kathy už,“ řekla konečně, „nebyly lidské bytosti. Proto jsem je zabila.“

„Chceš říct, že udělali něco nelidského? Ublížili někomu?“

„Chci říct, že už nebyli jako ty a já.“ Angela neměla ponětí, o čem mluví. „A co tedy byli?“

Mary se roztřásl dolní ret. „Zrůdy.“

„Mary?“

Mary se usmála, tvář se jí groteskně zkřivila. „Jak jsem řekla.“

„Ne. Řekni mi víc. Nerozumím tomu.“

Mary se na židli opřela dozadu a zírala na Angelu.

„Chceš, abych začala od Adama?“

„Ano.“

„Bude to ztráta času.“

23

„Já mám času dost!“

Mary na chvíli zavřela oči. Když je otevřela a začala mluvit, mluvila jiným tónem. Mluvila tiše a jednoduše, jako by vyprávěla o velké tragédii.

„Víš, že vedoucí fanoušků a fotbalisti vždycky předtím, než na začátku září začne škola, trénují,“ začala Mary. „Scházejí se, posilují a provádějí rutinní cviky. Dělají to každý rok. No, a tenhle rok, jak si určitě vzpomeneš, jsem chodila s Jimem. Někdy jsem se nudila a jezdila jsem se ráno do školy dívat, jak do sebe perou hlavama. Taky jsem se chodila dívat, jak cvičí holky z družstva.“ Mary pokrčila rameny. „Právě tehdy jsem se tomu začínala dostávat na stopu.“

„Na stopu čemu?“ zeptala se Angela.

Mary se zamračila, jako by si vzpomínala na svoji tehdejší nejistotu. „Pozorovala jsem kluky a všimla jsem si, jak Jim a Todd vynikali. Nemám na mysli normálně. Vždycky byli skvělí. Zaujalo mě, že najednou byli příliš dobří. Todd byl čárový obránce a Jim zadák. Když Jim hodil míč Toddovi, nikdo ho nemohl zastavit. Ani se jim nesnažil vyhýbat. Prostě je po cestě skosil. Kluci se hroutili, jako by byl z oceli. Když mu Jim nahrál, házel sevřenými, čistými spirálami, které bylo sotva vidět. Jedna z jeho nahrávek zasáhla spojku. Prohnul se, jako kdyby dostal pěstí. Ty přihrávky bolely, opravdu bolely. Trenéři si mysleli, že to je báječný, ale viděla jsem, jak se kluci potácejí z pole ven, kroutí hlavami, drží se za žaludky a odmítají se vrátit zpět.“

„To je při fotbalovém tréninku na denním pořádku,“ řekla Angela.

Mary její poznámku ignorovala. „Pak tu byly holky. Kathy byla vedoucí fanoušků. Pozorovala jsem trénink družstva. Nacvičovaly nějaký druh pyramidy. Kathy přiběhla z levé strany a obloukem se dostala na vršek ostatních dívek. Skočila bez problémů skoro čtyři metry. Přímo ze země.“

„To není možné.“

Mary pokračovala dál. „Začala jsem pozorovat ty tři: Jima, Todda a Kathy. Můžeš si myslet, že to je divné – koneckonců. Jim byl můj kluk. Samozřejmě, že jsem ho nemusela pozorovat – měla jsem ho na očích pořád. Ale je pravda, že jsem s ním vlastně tolik nechodila. Už mi nevolal jako dřív a když jsem byla poblíž, byl úplně mimo. Ale 24

nebylo to jenom tohle. Nějak se změnil a já jsem si to nedovedla vysvětlit. Říkal ty samé věci, ale znáš ten pocit, když někdo o něčem mluví a vlastně tomu sám nevěří?“

„Znám.“

„Cítila jsem, že Jim mluvil jenom proto, že se to od něho čekalo.

Objímal mě, líbal mě – dál jsme se milovali, když moji rodiče nebyli doma. Ale byl někde jinde. Nebyl se mnou.“

„N o a ? “ řekla Angela. „Začal o tebe ztrácet zájem. Je mi líto, Mary, ale to je normální. To ještě neznamená, že je zrůda.“

Mary na sobě nechala znát netrpělivost. „Říkám ti, že byl jinej, a vím, o čem mluvím, protože jsem ho znala. Když jsem s ním byla, tak jeho srdce i mysl byly jinde.“

„A kde byly?“

„Pryč.“

Angela zavrtěla hlavou. „Stejně nevím, o čem mluvíš. Kdyby se k tobě choval opravdu tak lhostejně, proč sis dala tu práci a chodila se dívat na jeho trénink?“

„Dobrá otázka. Myslím, že jsem tam chodila proto, abych získala důkaz o tom, že se změnil.“

„Mary.“

„Nech mě to dopovědět. Jednou – myslím, že to bylo před dvěma týdny, jsem na trénink přišla jen na pár minut. Náhodou jsem tam zapomněla kabelku a musela jsem se vrátit. Když jsem přišla, všichni kluci byli na hřišti a vypadalo to, že vedoucí fanoušků taky odešli.

Všimla jsem si, že posilovna je ještě otevřená a šla jsem ke dveřím.

Tou dobou už jsem ztratila i poslední naději, pokud šlo o mě a Jima.

Nešla jsem rovnou dovnitř – jenom jsem tam mazaně nakoukla. Jo, zcela určitě jsem byla svědkem něčeho neobvyklého a pochopila jsem.“

„Co jsi viděla?“ zeptala se Angela.

„Vevnitř byla Kathy, Todd a Jim. Byli sami, zvedali závaží. Už jsi někdy viděla, jak vedoucí fanoušků zvedá činky? Já ne, ale myslím si, že to není nic tak divného. Ale naše milá kamarádka Kathy nezvedala jen několik kil navíc, aby si v pažích udržela tonus. Viděla jsem, jak nad hlavu trhem zdvihla alespoň pět set kilo.“

„To je nemožné.“

25

„To vím taky. Ale viděla jsem to!“

„Musela jsi špatně odhadnout závaží na tyči.“

„Ne. Tyč se pod tou váhou úplně prohýbala. Kolik myslíš, že je potřeba, abys ohnula jednu z těch železných tyčí? Byla to silná holka, ta Kathy!“

„Zdvihali Todd a Jim taky tolik?“

„To nevím. Cvičili na mašinách. Vypadalo to, že jedou na strojích až na doraz, ale vůbec se n epotili. Je tu ještě jedna věc. Celou tu dobu, co jsem tam stála, neřekl nikdo ani slovo. Atmosféra byla chladná jak v márnici.“

Angela uvažovala. „Ještě něco?“

„Jo.“ Mary se opřela o stůl. Svoje vyprávění začala bez nejmenší naděje, že Angelu přesvědčí, ale teď se do toho opravdu dostala.

Bylo zřejmé, že chce, aby jí Angela věřila. „Po té příhodě v posilovně jsem je začala špehovat. Všimla jsem si, že spolu hodně chodí ven. Scházeli se na kraji kampusu a povídali si. Taky jsem si všimla, že když nikdo jiný nebyl nablízku, ani jeden z nich se neusmíval. Úplně jsem přestala s Jimem chodit, ale často jsem jezdila v noci k jeho domu. Stála jsem s autem na ulici a čekala.“

„Na co?“ zeptala se Angela.

„Až vyjde ven a začne si hrát se svými podivnými kumpány.“

„Mluvíš o nich, jako by to byli upíři.“

Maryiny oči potemněly. „Jsou horší než upíři. Jednou večer jsem čekala před Jimovým domem – bylo po půlnoci. Vyšel ven a odjel autem. Sledovala jsem, jak cestou vyzvedl Todda a Kathy. Šli do jednoho baru tady v Baltonu. Myslela jsem, že je vyhodí, protože nejsou plnoletí, ale zůstali tam až do dvou hodin, do zavíračky. Když vyšli, byli s nimi dvě dvojice. Těm čtyřem mohlo být něco přes dvacet. Všichni se smáli a blbnuli. Bylo jasný, že jsou opilí. Seděla jsem v noční kavárně přes ulici. Neslyšela jsem všechno, co říkají, ale zachytila jsem slova večírek, orgie a skladiště. Jim, Todd a Kathy se je snažili přesvědčit, aby s nimi šli, a zřejmě odvedli dobrou práci, protože nakonec nasedli do auta a když Jim vyjel, jeli za ním. Musila jsem si pospíšit, aby mi neujeli. Jim směřoval ke kraji města.

Zaparkoval na opuštěném pozemku před zabedněným skladem.

Pořád se smáli a povídali si; šli za Jimem do skladiště.“

26

„Jak se tam dostali, když bylo zabedněný?“

„Jim vypáčil prkna na dveřích sochorem.“

„Proč je neodtrh rukama, když měl takovou sílu?“

„Myslím, že se jí nechtěl chlubit – zatím.“

„Ty čtyři museli být totálně blbý, že šli do skladiště, který bylo úplně opuštěný. Zvlášť když jim řekli, že jdou na večírek.“

„Říkala sem ti, že byli namol,“ řekla Mary. „A ty dobře víš, jak sladce a nevinně se ti tři umějí tvářit. Mohli by klidně vystupovat v pořadu některé křesťanské televizní stanice pojednávajícím o

amerických ctnostech. To je ale jedno. Hlavní je, že vešli dovnitř.

Auto jsem ukryla o blok níž a za hromadou beden před skladištěm jsem čekala, až vyjdou. Objevili se asi za hodinu. Vyšel jenom Jim, Todd a Kathy – ostatní ne.“

„Co se s nima stalo?“

Mary se k ní naklonila blíž.

„Zabili je. Naši nevinní super

Američani je zavraždili.“

„Tys to viděla?“

Mary se opřela a mávla znechuceně zafačovanou rukou.

„Samozřejmě, že jsem to neviděla na vlastní oči. Vždyť jsem říkala, že jsem čekala venku. Ale když Jim, Todd a Kathy vylezli, tak nesli ty velký zelený igelitový pytle, co se do nich dávaj odpadky. Každý z nich měl přes rameno přehozený jeden. Hodili je do kufru Jimova auta a odfrčeli. To mě zmátlo. Šla jsem zpátky k autu a vzala si baterku. Vrátila sem se ke skladišti a vplížila se dovnitř. Zprvu jsem nic neviděla. Nikdo tam nebyl a všude byl prach. Zavolala jsem, ale nikdo neodpověděl. Pak jsem na podlaze uviděla to místo. Nebyl na něm prach.“ Mary se zastavila a zavřela oči. Angela se dvakrát hluboce nadýchla, ale zdálo se, že snad nikdy nevydechne. Angela se mimovolně nakláněla dopředu.

„Cos viděla?“ zeptala se Angela.

Mary otevřela oči. Potřásla hlavou. „Krev!“

„Krev?“

„Krev.“ Mary sklopila hlavu a civěla na zavázanou ruku – možná myslela na krev, která lpí na jejích rukou. „Většinu jí z betonové podlahy utřeli. Byli opatrní, ale ne dost. Trochu krve tam zbylo.“

„Těla tam nebyla?“

27

„Ne,“ řekla Mary.

„A co šaty? Šaty od krve?“

„Ne.“ Mary unaveně vzhlédla. „Myslím, že si naši milí spolužáci šaty odnesli s sebou v těch zelených odpadkových pytlích.“

„Myslela jsem, že v pytlích byla těla těch dvou dvojic,“ řekla Angela.

„To sotva. Pytle nebyly tak veliký.“

„Pak ale ta těla… Co mi to chceš namluvit, Mary?!“

Mary se jí podívala přímo do očí. „Jsou to zrůdy. Co si tak asi dávaj zrůdy k večeři?“

Angela byla šokovaná. „Snad je proboha nesnědli?“

„Myslím, že s tím, co těm čtyřem provedli, Bůh nic společného nemá.“

„Mary!“

„Angie, do skladiště šlo sedm lidí. A vyšli jenom tři.“

Teď byla řada na Angele, aby zavřela oči a potřásala hlavou. Přála si z ní všechno vytřást. Všechny ty hrozné představy, které Mary s takovou lehkostí vyvolávala. Supersíla, divné chutě. A to všechno od holky, která teprve před dvanácti hodinami zabila dva lidi. Dá se takovému člověku vůbec věřit? Nedá. Bez toho aby sama zešílela, nemohla uvěřit ani jedné z těch věcí.

Mary blouzní. Není si schopná připustit to, co udělala, a tak si vymyslela tuhle fantasmagorii. Žádné zrůdy neexistují.

Angela otevřela oči. „Proč jsi nešla rovnou na policii a neřekla jim, cos viděla?“

„Nemohla jsem dokázat, že Jim, Todd a Kathy ty čtyři zabili.“

„Ale lidi v baru by ti potvrdili, že odešli spolu. A na podlaze skladiště přece byly krvavé skvrny.“

„Vrátila jsem se zpátky do baru – ale pro majitele to byla jen jedna z dalších nocí lidí bez podoby. Nevzpomínal si na nikoho. Po pár dnech jsem se vrátila i do skladiště. Krvavá skvrna byla umytá.“

„Kdo to udělal?“

Mary pokrčila rameny. „Asi oni. Myslím, že začali mít podezření, že je někdo sleduje.“

„Proč myslíš?“

„Měla jsem jen takovej dojem. Když jsem se zas viděla s Jimem, 28

díval se na mě divně.“

„Jak se to skladiště jmenovalo? Znáš adresu?“

„Ne. Ale mohla bych ti ho ukázat.“

„Můžeš mi nakreslit plánek?“ zeptala se Angela. „To sotva.“

Angela přikývla. Mary se vyhýbala všemu, co by její verzi mohlo dokázat. Byly to jen představy.

„Mělas jít na policii, když jsi věřila tomu, co vidíš,“ řekla Angela.

Mary vybuchla. „A pak jim říct, co asi? Že sem viděla, jak jedna hezká vedoucí fanoušků zvedá nad hlavu půl tuny? A že můj exmiláček žere lidi? Ukázali by mi, kde tesař nechal díru dřív, než bych se vzpamatovala.“

„Mary,“ řekla Angela trpělivě. „Teď už ti dveře neukážou.“

Mary se uklidnila.

„Musela jsem to udělat. Musela jsem je

zastavit, dokud byl ještě čas.“

„Co tím chceš říct?“

Mary se nebránila. „Nic.“

„Přesně tos mi řekla. Můžeš mi klidně říct i zbytek.“

„Proč? Vidím na tobě, co si myslíš. Mary se zcvokla a splácala dohromady tuhle bláznivinu, aby měla záminku.“

„To není pravda,“ lhala Angela.

„Je to pravda. Říkala jsem ti, že mi nebudeš věřit. No? A věříš?

Vidíš.“ Mary byla rozzlobená sama na sebe. „Musela jsem být blázen, když jsem si myslela, že mi uvěříš.“

„Jak to, že ani jednoho z těch čtyř nepohřešují? To by v těchle končinách bylo na prvních stránkách.“

Mary se zamračila. „To nevím. Ale myslím si, že Jim, Todd a Kathy si vybrali lidi, kteří jen projížděli.“

„Myslíš, že zabíjejí lidi každou noc?“

„Myslím, že mají velkej apetit.“

„Podívej, Mary, co ode mě vlastně chceš? Dobře, nevěřím ti. Je to příliš absurdní. Kdybych byla na tvým místě a říkala ti to samý, tak bys mi taky nevěřila.“

„To je fakt.“

„Tak co mám dělat?“ zeptala se Angela. „Nevím, zda se dá vůbec něco dělat.“

„Protože Jim ještě žije? Protože je ještě na svobodě?“

29

Mary vážně přikývla. „Ano. Když si našel dva partnery, tak nevím, proč by si nenašel další dva. Nebo tisíc, pro mě za mě.“

„Teď světu hrozí, že ho ovládnou, je to tak?“

Mary zase přikývla. „To, co jsem chtěla říct před chvílí a neřekla, je to, že den před večírkem jsem viděla naši šťastnou trojku mluvit s Carol McFarlandovou a Larrym Zurerem.“

„Carol a Larry jsou teď taky zrůdy?“

„Možná.“

„Proč jsi je taky nezabila? Byli přece na večírku.“

„Nebyla jsem si jistá, jestli se už proměnili. Ať to zní sebedivnějc, Angie, já opravdu nestřílím lidi pro zábavu.“

„Tak dobře, představme si na chvilku, že všechno, co říkáš, je pravda. Nevěřím ti, ale dejme tomu. Co by pak způsobilo jejich proměnu?“

„Nevím.“

„Ale musíš mít alespoň nějakou představu.“

„Nemám,“ opověděla Mary. „Ale jestliže jsou Carol a Larry jako ostatní, tak je to zajímavá souhra náhod. Carol je vedoucí fanoušků a Larry je člen fotbalového mužstva.“

„Proč svůj příběh neřekneš poručíku Nguyenovi?“

„Proč? Ty mě znáš, a nevěříš mi. Jakou bych měla šanci u něho?“

„Nguyen si myslí, že to není od tvého advokáta dobrej nápad, když tě chce dostat ven na kauci.

Má strach, že by po tobě rodiny Todda a Kathy mohly jít.“

Mary to odbyla mávnutím ruky. „Nic mi neudělají. To Jim mě bude chtít dostat.“

„Pokusíš se odtud zmizet?“ zeptala se Angela.

„Nevím, jestli bych ti měla na tuhle otázku odpovědět.“

„Odpověď zní: ano. Ale myslím, že to Nguyen už ví taky, a tak si s tím nemusím dělat starosti.“

„Osobně si myslím, že bys měla mít starostí plno,“ opáčila Mary.

„Protože svět chtějí ovládnou mimozemšťané?“

„Nevím, jestli to jsou mimozemšťané. Nevím, jestli jsou dost silní na to, aby svět ovládli. Ale nepochybuju o tom, že zanedlouho ovládnou Point.“

Angela se podívala na hodinky. „Chceš ještě něco k svému 30

příběhu dodat jako důkaz?“

„Ještě dvě věci. Minulou noc jsi tam byla. Vzpomínáš si, že když jsem zastřelila Todda a Kathy, Jim byl v druhém patře. Taky si určitě vzpomeneš, jak rychle si uvědomil, že bude další na řadě.“

„Co to dokazuje?“

„Samo o sobě nic. Ale je zajímavé, že věděl, že to bude on.

Chápeš, jak je to důležitý? A pak ten způsob, jak se vrhnul z ložnice

– skočil z osmi metrů na zem, vystřelil k lesu a ani nezakop.“

„Taky bych skočila, kdyby po mně někdo šel s brokovnicí.“

„Ale krvácela bys,“ řekla Mary. „Zranila by ses.“

„Zranilas Jima, kdyžs ho střelila do nohy. Jsem si jistá, že krvácel.“

„Ráda bych věděla, jak těžce.“

„Zeptám se ho.“ Angela se zvedla. „Je tady na stanici.“

Mary se naklonila a chytla ji za ruku. V doširoka otevřených očích jí seděl strach. „Vyhýbej se mu,“ řekla a v hlase jí zazněl náznak prosby. „Je nebezpečný. Slib mi to.“

„Vídávám Jima zřídka. To nebude problém.“

„Ale on se dozví, žes se mnou mluvila. Moh by po tobě jít.“

Angela se natáhla a setřásla Maryinu ruku. „Umím se o sebe postarat sama.“

Mary se opřela a smutně se usmála. „To jsem si taky myslela.“

Angela nevěděla, co říct. Ujistila ji, že si s ní zase brzy promluví, a odešla z pokoje. Mary tam nechala připoutanou k židli. Taková škoda, myslela si. Mary byla tak nadaná. Takhle si zničit život.

Angela doufala, že ji soud předá do rukou schopných psychiatrů a nenechá ji za mřížemi.

Angela potkala Nguyena v hale a společně se vrátili do kanceláře.

Nabídl jí místo, ale odmítla. Začal se vyptávat, co říkala Mary.

„Nic,“ odpověděla Angela.

„Byla jsi tam dýl než dvacet minut,“ řekl Nguyen. „O něčem jste se bavit musely.“

„O ničem důležitém. O včerejší noci mluvit nechce. Je mi líto.“

Nguyen se na ni dlouze zadíval. Měl teplé oči. Cítila se provinile, že mu lže, ale neviděla důvod, proč mu Maryin příběh vyprávět.

Kdyby mu to Mary chtěla říct, tak by to byla jiná. Ale Angela by se 31

cítila jako zrádkyně, kdyby prozradila to, co jí její kamarádka o zrůdách pověděla.

Nguyen nakonec přikývl. „Tak dobře, Angelo.“

Doprovodil ji ke dveřím kanceláře. „Tvoje číslo máme, ne?

Zůstaneme ve spojení. Kdyby se něco stalo, určitě mi zavolej.“

„Slibuju,“ odpověděla Angela. „Je tady Jim Kline?“

„Odešel před pár minutami.“

„Jak na tom je?“

Nguyen se usmál. „Ptala ses na to už když jsi přišla.“

Angela přikývla. „Máte pravdu.“ Přes tvář jí přeletěl úsměv.

„Říkala jsem si, že se zeptám ještě jednou. Na shledanou, poručíku.

A ještě jednou díky, že jste mi zachránil život.“

„Děkuju, žes přišla,“ řekl Nguyen.

Potom, co Angela odešla, přinesl uniformovaný policista magnetofon a postavil ho před Nguyena na stůl. Policista odešel, Nguyen přetočil pásek a pustil se do poslechu rozhovoru mezi Angelou a Mary. Přirozeně, že poslouchal už když Angela a Mary byly v pokoji, ale pokud cítil nějakou vinu, nebyl si toho vědom.

Došlo k hrůznému zločinu a on se mu chtěl dostat na kloub. Byl za to odpovědný. Angela se v poručíkovi Nguyenovi nemýlila – ve svém povolání byl třída.

Když Nguyen znovu poslouchal rozhovor, nezapůsobilo na něj ani tak to, co Mary říkala, jako spíše intenzita jejího hlasu. Nebyl to žádný ztřeštěný teenager. Vzpomněl si, jak se mu postavila v lese.

Měla víc odvahy, než většina vojáků ve válce.

Ale co ten její příběh? Bylo to absurdní, samozřejmě, ale Nguyena to znervózňovalo a nebyl schopen si vysvětlit, proč. Už dávno se naučil důvěřovat intuici – i na úkor rozumu. Ale co má udělat teď?

Ten kluk, co se ho Mary pokusila zabít, Jim Kline, byl možná vrah.

Osobně Jima vyslýchal a nelíbil se mu. Něco tajil. To, jak při výslechu těkal očima ze strany na stranu, mu připomínalo zvíře v kleci. Měl na svědomí zločin; tím si byl Nguyen jist. Ale neměl dost lidí, aby nechal Jima dnem i nocí sledovat. Nebyl si jist ani tím, zda to podle zákona vůbec může udělat.

Na Nguyena udělalo dojem, že Angela neprozradila, co jí řekla 32

Mary. Byly to kamarádky – nic na tom nezměnily ani události uplynulé noci. Možná, že by se jejich přátelství dalo využít.

Když pásek skončil, Nguyen zmáčkl tlačítko na telefonu. Zavolal si jednoho ze svých mužů – policistu Martina. Včera v noci mu pomáhal pronásledovat Mary.

„Něco nového s kaucí Mary Blancové?“ zeptal se Nguyen.

„Slyšení u soudce bude až v pondělí.“

„Dá se to odložit?“

„Její advokát si bude stěžovat.“

„To dělaj vždycky. Zařiď, aby soudce nebyl k zastižení, až bude čas na slyšení. Požádej ho, aby to pro mě udělal jako osobní laskavost. Nechci, aby se ta holka dostala ven. Je nebezpečná.“

„Rozumím. Ještě něco?“

„Chci seznam všech zabedněných skladů v Baltonu. Můžeš to zařídit?“

„Jasně,“ odpověděl Martin. „K čemu to potřebujete?“

„Chci zamést betonovou podlahu. Abych zjistil, co najdu.“

33

III.

Pohřeb Todda Greena a Kathy Bakerové se konal v úterý ráno, ani ne týden po střelbě z páteční noci. Ředitel pointského gymnázia zrušil ten den vyučování a na pohřeb se dostavila asi čtvrtina studentů. Todd a Kathy byli oblíbení. Kněz je vychvaloval až do nebes; bylo slyšet i pláč. Rodiny zabitých oblečené v černém seděly tiše v předních lavicích – ve tvářích měly vrytý smutek smíšený s nenávistí. Angela Warnerová seděla vzadu v kapli a přemítala o tom, zda vědí, že je kamarádkou Mary.

Po obřadu Angela k hrobům nešla. Už měla smutku dost. Přestože si namlouvala, že neví, proč vlastně přišla, hluboko uvnitř důvod tušila – byl to pocit viny. Stále si vyčítala, že si nevšimla Maryina rozrušení dřív, a nezabránila tak blížící se tragédii. Ale Mary nejednala rozrušeně ani potom, co své vražedné poslání završila.

Angela s Mary naposled mluvila v sobotu ráno.

Po obřadu se s ostatními vracela k autu. Cestou ji zastavil Jim Kline. Nebála se ho. Dvakrát nebo třikrát si v duchu přehrála Maryin příběh a pokaždé dospěla ke stejnému závěru – cosi, hluboko skryté v Maryině mysli, selhalo. Případ byl uzavřen.

„Angie,“ řekl Jim. „Můžu s tebou na chvilku mluvit?“

O Jimovi se říkalo, že to je frajer, co jde hned na věc. Bůh ho obdařil skvělým tělem – měřil skoro dva metry a urostlý byl jako jedle. Měl hnědé vlasy (vždy upravené), krásně modelovanou tvář, široká ramena a silné paže zkušeného zadáka. Přesto bylo v jeho očích a úsměvu cosi neobratného a stydlivého. Na atleta se pohyboval dost neohrabaně. Do intelektuála měl hodně daleko a to bylo jediné štěstí. Kdyby měl hlavu vyvinutou tak, jako tělo, 34

neodolala by mu žádná.

Jim přitahoval Angelu odjakživa. Když ji pozval na večírek, byla v sedmém nebi. Teď se na to snažila nemyslet.

„Jasná věc, můžeme si popovídat,“ řekla Angela, která stála vedle otevřených dveří auta. Víc než polovina lidí k hrobům vůbec nešla.

Její auto bylo zaklíněno mezi ostatními na parkovišti u kaple. Teď stejně nikam odjet nemůže. „Noha už je v pořádku?“ zeptala se.

„Je to lepší,“ odpověděl Jim a pohlédl k zemi. „Kulka mě jen škrábla.“ Vzhlédl a střídavě se díval na kapli a na Angelu. Zdálo se, že je v rozpacích. „Chtěl jsem ti jen poděkovat za to, cos pro mě v pátek v noci udělala. Zachránila jsi mi život.“

Angela se pousmála. „Poručík Nguyen ti ho zachránil. Tomu bys měl poděkovat.“

„Kdybys Mary v domě a v lese nepozdržela, byl bych pod kytičkama a Nguyen by přišel s křížkem po funuse,“ řekl Jim. „Jestli pro tebe můžu něco udělat – opravdu cokoli – tak neváhej a řekni mi to. Myslím to opravdu vážně.“

Angela se začervenala. „Možná, že tě jednou, až budu v noci sama, vezmu za slovo. Ne, jen žertuju. Díky. Vážně, je to OK.“ Hlas jí zvážněl. Vzdychla. „Kdyby se mi podařilo udělat víc, tak jsme tu dneska vůbec nemuseli být.“

„Tak to není,“ nesouhlasil Jim. Černé pohřební vozy stály před kaplí jako dvojčata. Za chvíli do nich naloží rakve. Naštěstí během obřadu zůstaly zavřené. Říkalo se, že lidi od pohřební služby nemohli s hlavou Kathy už nic udělat.

„Jak to nesou jejich rodiny?“ zeptala se Angela.

„Hodně těžce.“ Jim udělal bezmocné gesto. „Stalo se to všechno tak najednou. Chtějí se pomstít, ale nemohou.“

„Mary odsoudí. Nemá šanci se z toho dostat.“

„Taky si myslím,“ řekl Jim nešťastně. Narval si ruce do kapes svého o číslo menšího šedého obleku a podíval se na špičky bot.

Angela se dotkla Jimovy paže. Cítila, jak se jí pod prsty třese. „Co se stalo?“ zeptala se. „Víš to?“

Jim se na ni podíval. „Copak jsi s ní v sobotu nemluvila?“

„To jo. Ale nic se mi z ní nepodařilo dostat.“

„Nic neřekla?“

35

„Jen nesmyslně žvanila.“

„O čem?“

Angela pokrčila rameny. „Na většinu z toho si nepamatuju.“

Jim zavrtěl hlavou. „Řekl jsem jí, že se s ní chci rozejít a chodit s jinou. Dost ji to vzalo – úplně mě to překvapilo. Víš přece, jak je Mary vždycky silná. Když mi řekla, že ji nemůžu opustit, že jí patřím, nevěděl jsem, co dělat. Ze začátku jsem se jí vyhýbal, ale ona za mnou pořád lezla; i na trénink. Nechtěla mi dát pokoj. Zavolala Toddovi a požádala ho, aby jí prozradil, s kým chodím. Ve škole chytla Kathy a vyhrožovala, že jestli se po mně bude pořád tak dívat, zabije ji.“

Angela se zamračila. „Nechce se mi věřit, že by Mary udělala něco takovýho.“

„Nevěříš? Byla to moje holka – myslel jsem si, že ji znám mnohem líp než kdokoliv jiný.“

„Proč ses s ní chtěl rozejít?“ zeptala se.

Jim se ještě jednou podíval na pohřební auta a pak na schody kaple. Objevila se první řada lidí s rakvemi. Jim tam asi měl být taky.

„Tohle odporný místo není na rozhovor zrovna nejlepší,“ ozval se po chvíli.

„Můžeme si o tom popovídat jindy,“ řekla rychle Angela.

„Bylo by to možný? Rád bych si s tebou promluvil o spoustě věcí.

Co takhle v pátek večer po zápase?“

„Ty budeš v pátek hrát?“ zeptala se překvapeně.

„Jasně. Nohu už mám v pořádku, vážně. Setkáme se tam?“

Angela chvíli váhala. Byli na pohřbu – a to dokonce dvojitém –

Jim byl kluk Mary a Mary byla její nejlepší kamarádka. Asi má pravdu. Tohle není na diskusi o podobných věcech zrovna vhodná příležitost. Vždyť si s ním přece nedomlouvá rande. Chtěl s ní jen mluvit. Na tom nic špatného není.

„Platí,“ řekla. „To se mi hodí.“

Angela dorazila domů okolo deváté hodiny. Dědeček ještě spal.

Vždycky, když měl spadeno na novou ženu, chodil spát pozdě a za touhle pálil už týden. Týden hledání u něho byla’dlouhá doba. Než se Angela posadila ke stolu v kuchyni, aby si přečetla noviny, zavřela 36

dveře do ložnice. Maryin vražedný útok byl ještě pořád na prvních stránkách. Angela požádala policii, aby se o jejím podílu na událostech nezmiňovala, a tak se jí prozatím podařilo vyhnout slávě na televizních obrazovkách a prvních stránkách novin. V pondělí nešla do školy, protože nevěděla, jak se k ní budou spolužáci chovat.

Angela se ani nestačila pořádně posadit, když někdo zaklepal na dveře. Byl to Kevin Christopher, spolužák ze třídy, který bydlel nahoře u silnice. Kromě Mary to byl nejlepší přítel, jakého v malé společnosti zdejšího města měla. Možná, že by jejich přátelství bylo ještě užší, kdyby se do ní hned potom, co se na začátku léta poznali, nezamiloval až po uši. Ze své oddanosti nedělal žádné tajemství, což jí současně lichotilo i uvádělo do rozpaků. Kevin byl malý – asi metr šedesát, měl rozcuchané černé vlasy a při nejmenší zmínce o jeho oblíbených tématech, což byl samozřejmě sex a jen sex, se mu na tváři rozzářil úsměv. Přesto byla Angela přesvědčená, že Kevin souložil výhradně ve svých představách. Vypadal příliš ministrantsky a nikdy nebyl hrubý – ani když se snažil. Prostě nemá zkušenosti, na kterých by mohl stavět, myslela si Angela.

Ne, že by snad ona nějaké měla. Vlastně spolu tvořili náramný pár, ona panna, on panic, a oba předstírají, že objeli svět na vodní posteli. Na Kevinovi jí hodně záleželo. Užila si s ním plno legrace a teď by jí mohl přes víkend pomoci. Naposled ho viděla před večírkem. Kde se toulal pak, nevěděla.

„Jdu pozdě?“ zeptal se a otevřel dveře.

Nucené se usmála. Pohřby ji stály mnohem víc síly, než si myslela.

„Jdeš akorát. Pojď dál a svleč se. Musíme rychle. Manžel tu bude za pár minut.“

Kevin skočil do dveří. „Kde je?“

„S tvojí ženou.“

„Tulák jeden.“

„Vážně. Jak to dneska chceš?“

„Natvrdo a rychle,“ řekl.

„Jinak by to nešlo?“ zeptala se. Když ji chytil, Angela se rozesmála a odstrčila ho. Dneska neměla chuť šaškovat.

„Zklidni to, kámo. Můj manžel spí ve vedlejším pokoji.“

37

S předstíraným zklamáním řekl: „Možná, že to vyjde příště.“

„Na to je čas vždycky,“ souhlasila. Takhle se chovali vždycky, když se setkali. Už se z toho stal rituál. Někdy ale měla pocit, že zraňuje jeho city, protože to byla ona, která ho musila vždycky vrátit zpátky na zem. Bylo by to fajn, kdyby ho milovala – mohli by si spolu užít plno zábavy. Byl docela pěkný, ale jí prostě nějak neseděl.

Ne tak, jako třeba Jim Kline.

Ale o tom přemýšlet nebudem. Je to přece zrůda, pamatuješ?

Požírá nevinné, nic netušící hosty.

Mary má zvrácenou představivost. Možná, že by ve vězení mohla začít psát horory a vydělat na tom majlant.

„A & W,“ řekl Kevin a rychle ji objal.

„Jak se vede?“ Často ji oslovoval Angelo Warnerová – A & W –

na počest své oblíbené limonády téže značky. Než stačila odpovědět, pustil ji, vešel do domu a svalil se na pohovku v obývacím pokoji.

„Je pěkný bejt zas jednou doma,“ řekl.

Dům jejího dědečka byl dvoupatrový dům s cedrovou konstrukcí, s vyčnívajícími trámy a klenutým stropem. Jako stavební materiál byla použita silně lakovaná borovice a vyhlazený cedr. Po celé délce domu se rozprostíralo obrovské přízemí. Stahovací okna obývacího pokoje měla výhled na Pointské jezero, které bylo i v těchto teplých, slunných dnech studené. Kevin se posadil a podíval se na vodní plochu, na jejímž druhém konci stálo teprve rok pointské gymnázium. Postavili je rovnou na břehu – půlka tříd měla báječný výhled, který sváděl znuděné žáky ke snění. Angela přešla pokoj a posadila se ke Kevinovi na pohovku.

„Pocem, holka,“ zavolal Kevin, ale nemínil tím Angelu. Plastic, kolie jejího dědečka, se vřítila do pokoje a hlavou se zabořila Kevinovi do klína. Angela ji milovala – byla krásná. Ale fenka měla výhrady k ní. Asi se jí nelíbilo, že je v domě další žena. Kevina naopak úplně zbožňovala. Postavila se na zadní a olizovala mu tvář.

Angela je nechala, dokud jí to Kevin nezačal oplácet. Ukázala, aby se vrátila na své oblíbené místo na dřevěném balkónu, kde se obvykle slunila. Balkón se táhl podle dědečkovy i její vlastní ložnice, tři metry nad vodou. Plastic tu vydržel ležet a dívat se na hladinu celé hodiny. Člověk by si myslel, že to je kočka, která číhá na rybu.

38

Přesto se do vody nikdy nevrhla.

„Běž, malá,“ zavolala Angela. „Jdi do vody!“

Kolie se na ni podívala, jako kdyby si myslela: Kdo ti dal právo, abys mi právě ty něco poroučela? Ale pak se přece jen obrátila a vydala se nahoru po schodech. Čumákem otevřela dveře a šla se slunit.

„Chytrej pes,“ poznamenal Kevin.

„To je fakt,“ souhlasila Angela. „Má tě radši než mě.“

„To většina nadrženejch samiček.“

„Kdes byl?“ zeptala se.

„Chvíli tady, chvíli tam. A taky někde mezi.“ Odmlčel se. „Bylas na pohřbu?“

„Jo. Právě jsem se vrátila. Jak to, žes taky nepřišel?“

„Nikdo mě na večírek nepozval.“

„Takových maličkostí by sis měl vážit.“

„Jaký to bylo?“ zeptal se.

„Na pohřbu? Strašný. Nevím, proč lidi vůbec pochovávaj. Nechci, aby mě zakopali.“

„Chceš, aby tě zpopelnili?“ zeptal se Kevin.

„Chci, aby mě zastřelili ve vesmíru a pak hodili na Slunce. Ale vážně, kdes byl? Dvakrát jsem ti volala.“

„Nechávalas vzkaz?“

„Dva.“

„Můžu se vymluvit na to, že mi nešel záznamník?“

„Když to jinak nejde. Ale tenhle víkend tě potřebuj u.“

Zdálo se, že Kevin o ni má opravdu starost. I normálně se ji snažil ochraňovat. Natáhl ruku a položil ji Angele na koleno. „To mě mrzí.

Byl jsem na počítačovém semináři v Chicagu. O střílení jsem se dozvěděl, až když jsem se včera pozdě večer vrátil domů.“

„Jak to, žes mi neřek, že jedeš na seminář?“

„Protože mě na večírek nikdo nepozval.“

„To už jsi říkal.“

„Tak to musí být dvakrát tak pravdivé,“ odpověděl.

Teď zas byla znepokojená Angela. „Naštval ses, že jsem šla na večírek a nepozvala tě? Jistě chápeš, že to nebyl můj večírek. Já jsem hosty zvát nemohla.“

39

Kevin přikývl. „Já vím, pořádal ho Jim Kline. A málem ho tam zabili. Říká se, žes mu zachránila život.“

„Přehánějí. Život mu zachránili poldové.“

„Slyšel jsem, že tě zasáhla kulka, která byla určená pro Jima.“

Angela se zasmála. „To jsou pohádky. Vypadám snad jako někdo, kdo by za někoho chytal kulky?“

Chvíli si ji pozorně prohlížel. „Vypadáš strašně, Angie,“ řekl potichu.

Angela si odfrkla, sklopila oči a hrála si s prsty – její starý zvyk, když byla nervózní. „Samozřejmě, že vypadám strašně a cítím se strašně. Umřeli dva lidé a Mary je ve vězení. Nevím. Mám chuť odjet z Pointu a vrátit se k jednomu z rodičů. Ti po sobě stříleli jen slovy – brokovnice nepoužívali.“

Kevin se k ní přiblížil. Objal ji rukou a Angela se o něj opřela.

„Nesmíš odjet. Jestli to uděláš, tak se ze mě stane šílenec. Vyspím se se všema holkama ve škole a každý z nich udělám dítě. Celou školu budou muset zavřít, aby nevypukl skandál. Byla by to katastrofa pro celý stát.“ Naklonil se a políbil ji na tvář. „Jestli mě opustíš, tak to udělám, Angie. Miláčku.“

Znovu vzlykla a usmála se. Ale úsměv jí dlouho nevydržel. I přes všechno, co s Mary minulé léto prožila, ty dvě se vlastně skoro neznaly. Každá se pohybovala v jiném orbitu.

„Mary zešílela,“ řekla Angela měkce.

„Říkali, že jsi s ní mluvila na stanici.“

Opřela se a utřela si tvář. Zprávy se roznesly docela rychle.

„Neslyšels taky, o čem jsme se bavili?“

„Ne. Nikdo netuší, proč to udělala. Všichni čekají, až jim to řekneš.“

„Když ti prozradím, co mi prozradila, budeš držet tajemství?“

„Jako hrob.“

Ze zkušenosti věděla, že Kevin opravdu slovo dodrží. „Mary tvrdí, že chtěla zabít Jima, Todda a Kathy, protože to jsou zrůdy.“

„To jsem ti mohl říct taky,“ řekl Kevin s vážnou tváří.

„Myslím to vážně, Kevine.“

Kevin zamrkal. „Pověz mi všechno.“

Pověděla mu o tom, co se přihodilo onoho večera na večírku a pak 40

i to, co jí řekla Mary na policejní stanici. Kevin trpělivě poslouchal a nepřerušoval ji. Myslelo mu to; měl samý jedničky. Při vyprávění doufala, že jí snad pomůže objasnit to, co se stalo. Když skončila, trpělivě se posadila a čekala, co k tomu řekne.

„Opravdu to vypadá, že se zcvokla,“ začal.

„To si taky myslím.“

„Ale možná, že za to nemůže.“

„Co tím chceš říct?“

„Nechce se mi o tom mluvit. Asi nám to nepomůže, ale je to jedna z teorií, ke které se dříve či později dopracují i noviny.“

„O co jde?“

„Stalo se to loni, před tím, než jsi přijela. Zrovna otevírali pointské gymnázium. Do té doby jsme jezdili autobusem do gymplu v Baltonu. Byla to pěkná votrava – cesta tam i zpátky trvala čtyřicet pět minut a baltonský gymnázium bylo úplně přeplněný. No, a tak jsme dostali vlastní školu. A všichni byli šťastní – až do minulého podzimu. V té době se zrovna blížil konec ligy. Právě tehdy začala jednu skupinu studentů bolet hlava. Trpěli i bolestmi žaludku. Bylo jich asi okolo třiceti, možná víc. Omdlévali i při hodině a nebylo výjimkou, když se někdo najednou zvedl a utíkal se vyzvracet na toaletu. Všichni se hrozně vyděsili a svolali obrovské shromáždění rodičů a pedagogů, kam pozvali i nás, studenty. Povolali odborníky, aby přezkoumali kvalitu vody, materiál, z kterého jsou postaveny budovy a dokonce i rostliny, které máme na školních pozemcích.

Vůbec nic nenašli. A pak najednou začaly přecházet i zdravotní problémy, ačkoli nikdy nezmizely úplně. Odborníci to připisovali masové hysterii.“

„Co podle nich tu hysterii způsobilo?“ zeptala se Angela. •

„Teorií bylo několik. Podle té nejbláznivější to prý způsobilo dlouhé léto. Minulý rok jsme tu měli podivné počasí. Byl listopad a pořád jsme měli dny s teplotami okolo třiceti stupňů. Ale jak jsem říkal, vypadalo to, že problémy přišly samy od sebe. Zajímavé na tom bylo to, že byla postižena jen určitá část studentů. Napadlo mě to při tvém vyprávění.“

„Fotbalisti a vedoucí fanoušků?“ zeptala se Angela.

„Přesně tak. Mně nic nebylo. Ani nikomu z mejch kamarádů ne.

41

Ale myslím, že všechny holky z družstva fanoušků onemocněly taky.

Kathy Bakerová určitě. Vzpomínám si, že její matka napsala moc ošklivej dopis do místních novin, ve kterém tvrdila, že ve škole chtějí její dceru otrávit.“

„Jim Kline to chytil taky? A Todd Green?“

„To na sto procent nevím. Je to možné.“

„A co Mary?“ dotírala Angela.

„Pochybuju. Myslím, že to byly jenom tyhle dvě skupiny.“

Kevin se usmál.

„Možná, že hysterii způsobil stres. Fotbalové

mužstvo loni prohrálo, s výjimkou dvou, všechny zápasy. Pro školu, která se teprve rozjela, to není nic divného, ale vím, že hráčům se uštěpačné poznámky moc nelíbily.“

„Neměl někdo z nich psychické poruchy?“

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděl Kevin.

„A co to má vůbec společného s Mary? Teorie o kontaminaci –

nebo jak se tomu vlastně říká – nevysvětluje ani v nejmenším to, co udělala.“

„Díváš se na to opačně,“ řekl Kevin. „Kontaminační teorie by mohla vysvětlit to, co Mary říká, že udělali ostatní.“

„Ty opravdu věříš, že to udělali?“ zeptala se Angela.

„Ne. Jak říkám, je to jen bláznivá teorie. Osobně si myslím, že Mary přeskočilo. Takový věci se, jak víš, už staly. Možná, že se s ní chtěl Jim rozejít, a ona se s tím nebyla schopná vyrovnat.“

„Řekl mi, že se s ní rozešel,“ odpověděla Angela.

„Ty jsi s ním mluvila?“

„Dneska ráno, na pohřbu.“ O tom, že si s ní vlastně smluvil schůzku, se raději nezmínila. Kevin by určitě žárlil.

„Jak mu je?“ zeptal se Kevin. •

„Dobře. S nohou to má lepší.“

„Tak brzy? Slyšel jsem, že ten zásah nebyl nejhorší.“

„To jsou jen klepy. Kulka ho sotva škrábla.“ Angela vstala a začala přecházet po pokoji. „Ještě mě zajímá ta věc s nevolností. Jsi si jist, že se nenašlo nic neobvyklého?“

„Tak to stálo v oficiální zprávě. Když brali vzorky, tak školu na několik dní zavřeli. Párkrát jsem tam zašel a pozoroval je. Byli důkladní.“

42

„Objevily se některé příznaky ještě později? Třeba když začala baseballová a atletická sezóna?“

„Loni jsme baseballové a atletické družstvo ještě neměli. Možná, že ho nebudeme mít ani letos. Ještě se dávají dohromady. Můžeme vybírat jen ze šesti set studentů. Ale abych odpověděl na tvoji otázku, opravdu nevím.“

Angela se zastavila. „Nemůžu se smířit s myšlenkou, že Angele přeskočilo.“ Zamračila se. „Možná, že ti tři byli něčím infikování a prováděli divné věci.“

„Jak Jim vypadal, když jsi s ním mluvila?“

„Dobře,“ řekla Angela.

„Vypadal, že by byl schopný někoho zblajznout zaživa?“

Angela mávla rukou, ale připustila, že ho nikdy neviděla ublížit ani kuřeti.

„Pospíšila si je odbouchnout i s těmi málo důkazy, které měla,“

poznamenal Kevin. „Mohli bychom se jít podívat na to skladiště.“

„Nemůžeme. Nemohla si vzpomenout, kde je.“

„No samozřejmě,“ řekl Kevin. >

Angela přikývla. „To samé napadlo i mě. Kevine, nešel bys se mnou do knihovny? Ráda bych se dozvěděla něco víc o těch nemocných studentech.“

Kevin se postavil. „Jasan. Když mi slíbíš, že odtud neodejdeš ze strachu, abys nechytila nějakou neviditelnou nemoc.“

Angela se usmála. „U mě nebezpečí neviditelnosti nehrozí. Na mně je vidět i ta nejbanálnější rýma.“

Angela v pointské knihovně ještě nikdy nebyla. V Chicagu by si ji člověk mohl splést se soukromou čítárnou. Byla strašně maličká.

Taky měli, podle slov knihovnice, k dispozici jen čtyři ročníky Pointského zpravodaje – tak se totiž místní noviny jmenovaly. Byla to postarší žena, zřejmě trochu senilní, ale zcela určitě silně slabozraká. Když vešli, poslouchala knihu namluvenou na pásku.

Klekli si na zem, aby vyndali výtisky, které hledali, a zrovna slyšeli, jak duch vánoc sjíždí Scrooogea za to, že je takový skrblík.

Noviny, které hledali, našli už po několika minutách. Při čtení článků Angela skoro na nic nového nenarazila. Na nevolnost si 43

stěžovalo čtyřicet studentů. Doktoři u nich nic nenašli. Konzultovali i stavební firmu a lékárníky, ale ani tam nebyli o nic úspěšnější. Se školou taky nic v nepořádku nebylo. Pak se studentům najednou udělalo lépe. Specialisté odjeli a všichni žili šťastně a spokojeně, dokud Mary Blancová nepřepadla večírek s brokovnicí a s vážnými osobními problémy.

Přece jen se však Angela dozvěděla jednu věc, o které dosud nevěděla. Vyplynulo to z jednoho rozhovoru s ředitelem stavební firmy, která školu stavěla. Angela zavolala Kevina, aby mu výstřižek ukázala.

Prodělal jsem na tom peníze. Jen vykopat základy nám trvalo třikrát déle, než jsme původně plánovali; půda byla tvrdá jako kámen. Podle našich inženýrů je obsah železa ve zdejší půdě desetkrát vyšší, než se původně předpokládalo. Měli jsme tu postavit ocelárnu, a ne gymnázium. Možná, že geologové mají pravdu, když tvrdí, že jezero vzniklo po dopadu meteoritu.

„Pointské jezero bylo vytvořeno meteoritem?“ zeptala se Angela.

„Slyšel jsem o tom,“ odpověděl Kevin. „Alespoň ta díra v zemi.

Voda se samozřejmě objevila až později.“

„Odkud přitéká do Pointského jezera voda?“

„Z jezera samého. To jsi nevěděla?“

„Ne,“ řekla.

„Angie, s vodou je všechno v pořádku. Piju ji. Ty taky. A nic nám není. Kromě toho vodu zkoumali, když se objevily potíže u studentů.

Je to úplně OK.“

„I můj dědeček odtud bere vodu?“

Kevin se na chvíli zamyslel. „Myslím, že ne. Mám za to, že ji bere ze studny vysoko na kopci, jako naše rodina. Plno lidí na naší straně jezera pije vodu odtamtud.“

„Proč čerpat vodu ze studně, když jezero je hned vedle?“

„Nevím,“ řekl. „To je dobrý postřeh.“

„Říkáš, že podle některých lidí bylo jezero vytvořeno meteoritem.

Jsou i takoví, kteří s tím nesouhlasí?“

„Tak za prvé, není nic zvláštního na tom, že jezero – nebo nějakou 44

jinou vodní plochu, pokud jde o to, – vytvořil meteorit. Říkají, že i Hudson Bay kdysi vznikla pádem meteoritu. Ale pokud jde o Pointské jezero, neprováděly se žádné průzkumy, aby se to dalo říct na sto procent. Osobně si myslím, že to určitě byl meteor.“

„Proč si to náš mladý vědec myslí?“ zeptala se Angela.

„Protože v tomhle městě pořádně nefunguje kompas. Jehla se točí dokola. Železo v zemi je magnetické a meteory jsou taky často magnetické. Ale to by nás zavedlo příliš daleko. Chci zdůraznit, že sám fakt, že studenti onemocněli, a že Mary šplouchá na majáku, nemá nic společného ani s vodou, ani s meteoritem. Kdyby to tak bylo, onemocněli bychom všichni. Během posledních sta let, od doby, kdy bylo město postaveno, by se musely nakazit tisíce lidí. A i předtím – první tu přece byli Indiáni. Pokud vím, voda jim nevadila.“

Ačkoli nevěděla proč, Angela se otřásla. Možná že náhlé mrazení v zádech způsobilo pomyšlení na to, že žije na břehu jezera, které stvořilo cosi ze vzdáleného vesmíru. Znovu si vzpomněla, jak je voda v jezeře i přes léto studená.

„Asi máš pravdu,“ řekla roztržitě.

45

IV.

V pátek večer šla Angela na fotbal. Celý týden se mluvilo o tom, že zápas kvůli Toddovi a Kathy odvolají, ale nakonec bylo rozhodnuto, že sportovní klání raději věnují těm dvěma, než aby je zrušili úplně.

Byl to první zápas nového školního roku. Hrát se mělo proti baltonskému gymnáziu na stadionu v Baltonu, protože v Pointu ještě vlastní neměli.

Ve škole Angela prožila zajímavý týden. Všude, kam přišla, se jí lidé za zády bavili šeptem. Její nárok na slávu měl dva důvody: pomohla chytit Mary a zároveň byla její nejlepší přítelkyní. Říkala si, že jeden je dobrý a druhý špatný, ale nevěděla, zda se vzájemně vyrušují. Za celý týden skoro s nikým nemluvila. Když nikde neviděla Jima Klinea, myslela si, že má s nohou asi větší potíže, než byl ochoten přiznat.

A přece měl v pátek nastoupit jako obránce na křídle.

Na zápas se Angela vydala bez Kevina. Když se jí ptal, jestli s ním nepůjde do kina, řekla mu, že chce zůstat doma; cítila výčitky svědomí. Ale co, stejně by nikam nešel. Fotbal totiž neměl rád o nic víc, než fotbalisty.

Angela si nejdříve koupila dva hotdogy s velkou kolou a pak se sama posadila do horní řady. Nemohla se zbavit myšlenek na Mary.

Zvlášť potom, co ve čtvrtek podstoupila krátký rozhovor s jejími rodiči. Zrovna snadné to nebylo. Bylo to jiné, než kdyby se Mary zotavovala po nemoci. Dobrý den. Jak se daří vaší dceři? Celu má pěknou? Líbí se jí to strakatý pyžamo? Slyšela jsem, že je na cele se sexuálním maniakem. Jasně‘. Je to těžký, když ji strážný ani nenechá, aby si zatelefonovala. Angela nevěděla, co má říct. Ukázalo 46

se, že slyšení před soudcem ve věci kauce má ještě Mary před sebou.

Proč se to tak protahuje, nevěděli ani její rodiče. Vypadali hrozně smutní, a to Angele zlomilo srdce.

Zápas začal. Angela se snažila zahnat chmurné myšlenky a soustředit se na hru. Normálně se jí fotbal líbil. Vlastně se jí líbily všechny sporty a doufala, že se bude moci věnovat basketbalu nebo volejbalu. Byla zklamaná, že v Pointu zatím taková družstva nejsou a než odmaturuje, možná ani nebudou.

Na první pohled bylo zřejmé, že favoritem je baltonské gymnázium. Když se obě mužstva vyrovnala k výkopu, Angela viděla, o kolik jsou baltonští hráči vyšší. Důvod byl jednoduchý.

Baltonský gympl si mohl, na rozdíl od pointského, vybírat z pětinásobku studentů. Pětkrát tolik kluků, z kterých je možné sestavit družstvo. Když Point při výkopu získal balón, Angela vyskočila ze sedadla a začala povzbuzovat. Byla přesvědčená, že to bude dobré utkání. Družstvo Pointu poslalo míč zpátky za střední čáru a obrana vedená Jimem Klinem se zapojila do hry.

Pak přihrál Jim. Házel sevřenými elegantními spirálami, které bylo sotva vidět. Když přihrávka zasáhla spojku, kluk se zhroutil, jako kdyby dostal pěstí do žaludku. Tyhle přihrávky bolely – vážně bolely.

V prvních šesti minutách počáteční fáze hry se Jimovi podařilo šest úspěšných hodů a ten poslední dokonce skončil skoro třicet metrů za brankovým územím. Všechny to byly sevřené spirály, ale ani po jedné se žádný z hráčů nezhroutil bolestí. Nicméně se zdálo, že je hází tvrdě a přesně. Jeho výkon byl přinejmenším ohromující.

Přesto Angela neměla dojem, že se dívá na hru supermanů. O tom, co jí říkala Mary, vlastně ani moc nepřemýšlela – byla úplně pohlcená hrou.

Z pohledu Pointu to byl skvělý zápas. Baltonští sice byli urostlejší, ale nebyli tak rychlí a sehraní. Point se rychle dostal do dvoubodového vedení.

V poločase už byl stav 21:7, ale vypadalo to, že Point se teprve rozcvičuje. Když hráči o přestávce odběhli do šaten, Angela seběhla dolů k bariérám, směrem k plotu, který odděloval diváky od hrací plochy. Jim opouštěl hřiště jako jeden z posledních. Ačkoli procházel 47

celé čtyři řady od ní, podařilo se jí na něj zavolat. Doufala, že tím na sebe zbytečně moc neupozornila.

„Jdeš na ně pěkně tvrdě,“ křičela.

Sundal si přilbu a zvedl hlavu. V tom okamžiku se vůbec nepodobal neohrabanému sportovci. Spíš vypadal jako vítězný gladiátor. Krátce se na ni usmál.

„Dnešek večer ještě platí?“

„Pokud jseš pro, tak jo,“ řekla Angela. „Počkám na tebe před sprchama. Dvacet minut po zápase.“

„Budu čekat.“ Čím dál tím víc to vypadalo, jako když si domlouvá schůzku se svým klukem.

Druhá polovina utkání byla zrcadlovým odrazem té první až na to, že byla ještě víc zničující. Dřív než se Balton stačil vzpamatovat a odpovědět protiakcí, Point získal další dva body. Žádná nadpřirozená síla v tom nebyla. Balton byl jednoduše horší v obraně i v útoku.

Point měl navíc lepšího trenéra. Zranění byli jen dva hráči – oba dva na straně Baltonu. Na fotbal to není moc, pomyslela si Angela. Je to určitě míň než průměr. Ale druhému hráči – zraněnému ve skrumáži v posledních pěti minutách hry – musel z pole pomoci trenér.

Konečné skóre bylo 42:9.

Jim proměnil více než tři čtvrtiny přihrávek.

Po zápase na sebe nechal čekat dobrých třicet minut. To jí ale nevadilo. Rychle se omlouval. S mokrými vlasy a sportovní taškou, nonšalantně přehozenou přes rameno, vypadal tak báječně, že Angela prožívala pocit dokonalého štěstí. Neustále si musila opakovat, že důvodem jejich schůzky – jak jí už v duchu říkala – měla být výhradně rozmluva o tragických událostech nedávné doby. Zdálo se, že Jim, rozradostněný výhrou svého týmu, úplně odhodil chmury způsobené incidentem z minulého týdne.

„Myslím, že jsme jim v prvních minutách pořádně zatopili,“ začal Jim cestou na parkoviště. Noc byla teplá – možná předzvěst dalšího dlouhého léta. „Pak už se jen klátili a hráli jako náměsíčný.“

„Vypadalo to tak jednoduše, že jsem se málem začla nudit,“ řekla Angela.

Jim se odmlčel a obrátil se k ní. „Doufám, že já jsem tě nenudil.“

Krátce se v rozpacích zasmála. „Ne, hráls neuvěřitelně. Nechápu, 48

jak jste loni mohli prohrát i jen jeden jediný zápas, když tě kluci měli v čele.“

„Od loňska jsem se hodně zlepšil. Všichni jsme se zlepšili,“ dodal klidně. „Vědomí, že hrajeme pro Todda nám dodalo další sílu.“

Přikývla. „Jsem si jistá, že si toho považují, ať už jsou kdekoli.“

Jim pozvedl hlavu ke hvězdám. „Určitě,“ zamumlal.

Pak se otřásl. „Nemáš hlad?“

„Právě jsem měla dva hotdogy.“

„Ale dezert jsi neměla. Pojďme se radši někam najíst.“

„Dobře.“ Rukou ukázala na druhý konec parkoviště, kde předtím zaparkovala auto.

„Jsem tu autem. Setkáme se pak někde?“

Zakřenil se. „Máš strach se mnou jít?“

Byla ráda, že je tma a že nevidí, jak se začervenala. Rýpla ho do prsou a ucítila hladké, pevné svaly.

„Ty mi strach nenaženeš,

frajere.“

Nakonec jeli do Pointu každý vlastním autem. Setkali se v místní restauraci, která se jmenovala Cider Caffe. Vzhledem k tomu, že zápas začal relativně brzy – už v šest třicet – před desátou už seděli u stolu. Byl to luxusní podnik; nikdo ze školy tu nebyl. Angela si vzpomněla, že Jimova rodina, zrovna tak jako Maryina, má plno peněz. Jim si poručil newyorský steak, krevety, zapečené brambory, salát, zeleninu a mléko. Prohlásil, že po zápase má vždycky hlad jako vlk. Angela si objednala bylinkový čaj. Z hotdogů jí nebylo zrovna nejlíp.

„Neodbudem si radši nejdřív ty nepříjemnosti?“ zeptal se Jim, když čekali na jídlo. „Myslíš to střílení a Mary?“

„Jo.“ Jim si založil mohutné ruce a nahnul se přes stůl. Jeho temné oči měly ve světle svíček k chladu daleko – byly teplé, téměř okouzlující. Musela se ovládat, aby se do nich příliš nezakoukala.

„Na hřbitově jsem ti neřek o Mary a mně všechno,“ začal.

„A co jsi vynechal?“

„Říkal jsem ti, že jsem chtěl začít chodit s jinou? A že začala vysilovat?“

„Ano.“

49

Jim si odkašlal. „Je to trapné. Až teď si uvědomuju, že jsem tehdy neměl být tak netaktní a neměl jí říkat, která to je. Ale tenkrát jsem si myslel, že bude lepší říct jí to rovnou, než aby na to přišla sama.“

Angela se hluboce nadýchla. „Vážně?“

„Chtěl jsem chodit s tebou.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„A řekls jí to?“

„Jo.“

„Tos neměl.“

Jim se opřel a povzdechl. „Teď už to vím taky.“

„Bože můj,“ řekla Angela. Zamrkala. Že by se Jim Kline chtěl rozejít s Mary kvůli ní? Možná, že s ním není všechno v pořádku.

Pod vlivem ohromení mu položila další otázku. „Proč jsi chtěl se mnou chodit?“

Zatvářil se překvapeně a pak se zasmál. „Mám tě rád.“

„Proč? Vždyť mě ani pořádně neznáš.“

„Ty jsi ještě nikdy nemilovala někoho, koho sotva znáš?“

„Ale ano.“ Nejlepší důkaz pravdivosti jejích slov seděl rovnou před ní. „Ale Mary je přece tak skvělá.“ Angela zavrtěla hlavou.

Lichotil jí a ona z toho byla úplně vedle. „Musela z toho mít šok.“

Zdálo se, že Jim je znechucený. „Samozřejmě.“

Po téhle poznámce se Angela ihned vzpamatovala. „Nenávidíš ji?“

„Ne. Ano. Nemůžu ji nenávidět, ale chtěl bych. Todd byl můj kamarád.“

„A co Kathy?“ Už myslela na konkurenci.

„Kathy byla taky kamarádka. Všichni jsme si byli blízko.“

„Mary mi říkala.“

To popíchlo Jimovu zvědavost. „Co ti říkala?“

Angela se odmlčela. Už jen to, že byla s Jimem v restauraci, jí připadalo vůči Mary neloajální. Nemělo cenu Mary před Jimem očerňovat. „Říkala, že jsi začal být chladný a ztratil o ni zájem,“

začala Angela opatrně.

Jim byl netrpělivý. „To se stává, když se dva rozcházejí. Myslel jsem, že je dost dospělá na to, aby pochopila, co se děje a zařídila se 50

podle toho. Co ti ještě říkala?“

„Nic.“

„Vidělas ji v sobotu ránu?“

„Vždyť jsem ti to říkala. Nechtěla mi říct, proč to udělala. O tom, že se mnou chceš chodit, nic neříkala.“.

„Nechtěl jsem tě zatěžovat ještě s tímhle.“

„Není to tvoje vina,“ řekla rychle. Srdce jí bušilo v hrudi.

Nechtěla mu říct, co jí Mary řekla pak – cítila se tím Mary zavázaná.

„Je to ještě pořád moje kamarádka.“

Jim přikývl. „Jestli se už se mnou nechceš vidět, tak to pochopím.“

„Nechtěla jsem…“

„Angie?“

„Ano“

„Cos chtěla říct?“ zeptal se. „Nevím.“

„Myslím, že je toho na tebe moc,“ řekl Jim s porozuměním.

Upřeně se dívala na svíčku na stole. Pak se znovu zadívala Jimovi do očí. Okolo duhovek měl červené tečky, kterých si nikdy předtím nevšimla. Takové nezvyklé oči. Zdálo se jí, že za nimi svítí plameny svíček.

Jde na to moc rychle.

„Miluji tě,“ řekla šeptem.

Už ho zase zajímala. „Co se ti na mně líbí?“

Tělo, které skrýváš pod šaty.

„Tvůj pronikavý intelekt a jemný humor,“ řekla místo toho.

Usmál se. „Děláš si ze mě srandu?“

Pokrčila rameny. „Mám tě prostě ráda. Jsi krásný.“

Naklonil se k ní uchopil ji za ruku. „To ty jsi krásná.“

Teď už viděl, jak se červená. „Ve srovnání s Mary vypadám jako stará tapeta.“

„Mary je ve vězení a taky tam zůstane. Už se o ní nebavme!“

Když chtěla protestovat, zdvihl prst. Najednou mu ztvrdl hlas –

„Alespoň ne dneska večer. Platí? Bavme se!“

Sklopila hlavu a cítila se jako Jidáš. „Tak dobře.“

Jimovi přinesli jídlo. Hned se do něj pustil. Jedl jako nezavřený.

Angela usrkávala čaj. Po chvíli se vzdala marných pokusů získat ho 51

na stranu lidí, kteří maso nejdřív rozžvýkají. Když dojedl, objednal si ještě dezert – sýrový koláč a nutil ji, aby si vzala taky. Chutnal mu tak, že si dal ještě jeden. Angele připadal jako podešev.

Nicméně s chutí pozorovala, jak jí.

Za večeři zaplatil otcovou kreditkartou.

„A co chceš dělat teď?“ zeptal se jí, když vyšli ven na noční vzduch. I když už byla skoro půlnoc, ve vzduchu se ještě vznášelo odpolední teplo.

„Jít do postele,“ řekla.

Zasmál se a poplácal ji po zádech. „Vy holky z Chicaga jdete rovnou na věc, co?“

„Myslela jsem spát.“ Předtím ji bouchl víc, než by jí bylo milé.

Ale byl tak skvělý, že jí to nevadilo.

Dál se křenil. „Vím, cos chtěla říct. Nechtěl jsem tě přivést do rozpaků.“

„Nás holek z Chicaga se hned tak něco nedotkne.“

„Páni! Co tím chceš říct?“

Zachichotala se. „Ještě nejsem tak unavená. Jeď za mnou autem k nám domů. Můžeme jít na procházku.“

„K jezeru?“ zeptal se.

„Kam budeš chtít, Jime.“

Když Jim zastavoval u domu, málem je oba zabil. Pokusil se autem napasovat na cestu vedle plotu, ale nebylo tam dost místa.

Ještě předtím vrazil do dědečkova tanku na propan-butan. Hned, jak si to uvědomil, vyskočil z vozu.

„Nepraskl uzávěr?“ zeptal se. Opřel se o auto a trochu ho odtlačil.

Angela pádila k nádrži. Protože byla z města, s propanem moc zkušeností neměla. Pozorně si ho prohlížela ve světle reflektorů. Na jednom místě byl promáčklý, a to jí dělalo starosti. O chvilku později se k ní připojil; mohutnou rukou ohmatával prohnutý tank.

„Myslím, že to je v pořádku,“ řekl nakonec.

„Jseš si jistej? Neměla bych vzbudit dědečka?“

„Teď není třeba. Kdyby unikal, tak bysme si toho všimli. Ale ráno by se to mělo zkontrolovat. Pokud bude nutná oprava, zaplatím to.“

„Nevybuchne?“ Když se sem nastěhovala, měla pocit, že spí vedle atomové bomby.

52

„Takhle velký tank by musel dostat přímý náraz, aby vybuchl.“

Jim se odmlčel a očima přeměřoval délku nahnutého

desetimetrového válce. „Jen mě překvapuje, že tvůj děda má tak velký zásobník. Takhle velké se vidí jen na farmách, kde se musí vytápět velká stodola.“

„Dědeček mi jednou vysvětloval, že ještě před deseti lety sloužil pěti domům tady v okolí. Všichni používali jeden tank.“

„A co se s nima stalo?“

„Myslím, že vyhořely,“ odpověděla Angela. „To ti mohlo být tak osm. Vzpomínáš si na něco takového?“

„Matně.“

„Celý život jsi prožil tady v Pointu, ne?“

„Jasně.“ Hlavou kývl směrem k tanku. „Velkej oheň by tohodle prevíta určitě odpálil.“

„A co by taková exploze způsobila?“

„Kdyby byl tank plný, tak by to vyhodilo do povětří celý dům.“

Luskl prsty. „Zrovna takhle.“

„Myslí, že dědeček ho nedávno nechal doplnit.“

Zasmála se. „V tom případě se mu budu snažit příště vyhnout.“

Angele se v hlavě zhmotnila vize mohutných výbuchů. Z

neznámého důvodů ji exploze vzrušovaly. „Kdyby vyletěl, udělal by kráter v zemi?“

„Cože?“

„Víš, jako kdyby sem dopadl malý meteor.“

„Asi ne. Proč se ptáš?“

„Jen mě to napadlo,“ odpověděla.

Angela vběhla do koupelny, aby se ještě předtím, než vyrazí na procházku, vykoupala. Jim šel za ní. Pes spal na pohovce v obýváku.

Ani sebou nezavrtěl. Bylo to logické – dědeček nebyl doma. Jim si z něho dělal legraci a říkal, že má v městě docela slušnou reputaci.

Skoro se zdálo, že mu závidí.

O několik minut později se drželi za ruce a procházeli se po břehu jezera. Angela si nebyla jistá, kdo z nich ruku natáhl první, ale cítila se báječně. Špatného svědomí vůči Mary se nezbavila, ale prozatím to nechala plavat. To teď může počkat. Její prsty se v Jimově dlani skoro ztrácely. Procházeli se a mlčeli. Bylo to skvělé. Daleko na 53

západě svítil půlměsíc; stříbrné paprsky se odrážely od hladiny a obnažené kůže jejich paží. Slyšet bylo pouze svištění těžních věží v kopcích vysoko nad jezerem. Byly sice částečně zakryty stromy, ale Angela cítila, že zbytečně hyzdí okolní krásu. Taky to Jimovi hned řekla.

„Je v nich skrytý celý poklad,“ odpověděl. „V posledních pěti letech produkují přes tisíc barelů denně. A s tím hlukem to taky není tak hrozný. Teď je slyšíš jen proto, že je už pozdě a všude je ticho.

Jsou to moderní vrty – většinou je pohánějí kompresory a benzínové motory.“

„Vypadá to, jako kdyby se ti líbily.“

Usmál se. „Můj otec vlastní dvacetiprocentní podíl na dvanácti z nich. Vydělaly mi i na auto, které mám.“

Pustila Jimovu ruku a hravě ho odstrčila.

„Ještě ani nemáš

maturitu a už ses zaprodal těm hrabivým ničitelům životního prostředí.“

Uchopil ji a přitáhl si ji blíž k tělu. „Komu záleží na tomhle světě?

Je tady jen pro náš požitek.“

„A co naše děti? A děti našich dětí?“

„Na těch mi nezáleží.“

„Ale mělo by,“ řekla a ucítila na tváři jeho teplý dech.

„Proč? Třeba se nikdy nenarodí.“

Políbil ji. Jeho styl líbaní se v ničem nelišil od toho, jak jedl.

Vůbec to nebylo špatné

– líbal hluboko a tvrdě, ale přesto s

požitkem. Cítila, jak se do něj ponořuje. Přitáhl si ji těsně k tělu. Byl jako jedle – pevný silný. Obtáčel ji pažemi a dlaněmi ji hladil po zádech a zadečku. Byl agresivní – přesně tak, jak říkala Mary. Ale ona nebyla Mary, i když si to minulé léto mnohokrát přála. Od pasu dolů se jí zatím žádný kluk nedotkl. Jim zajel rukou za blůzku a začal ji rozpínat. Bože! Bylo to skvělé, jak se jeho prsty pomalu blížily.

Přesto ucukla.

„To mě nenecháš ani nadechnout?“ pokusila se zažertovat.

Uchopil ji. „Dám ti umělé dýchání.“

Zvedla ruku. „Počkej vteřinku. Je to na mě trošku rychle.“

Usmál se, spustil obě ruce a upřeně se zadíval na hladinu.

„Nechceš si zaplavat?“

54

„Voda je moc studená.“

Začal si sundávat košili. „No a? Oba jsme rozpálení. A kromě toho je teplá noc. Pojď.“

„Nemám s sebou plavky.“

Přetáhl si košili přes hlavu a usmál se.

„To je na tom to nejlepší.“

Angela byla zmatená. Koneckonců to byla teprve jejich první schůzka. S ničím takovým se v Chicagu nesetkala. Jim si rozepnul kalhoty a začal si je svlékat.

„Počkej,“ vykřikla.

„Cože?“

„Neumím plavat,“ lhala.

„Nemusíme přece jít rovnou na hloubku.“

„Mám rýmu.“

„Angie!“

„Právě se z ní dostávám, vážně. Neměla bych se koupat.“

Pohodil hlavou a zasmál se na měsíc. „Já jdu plavat. Jestli chceš, tak pojď taky

– nebo se můžeš dívat. Ale dej si pozor, abych

najednou nevyskočil a nestáhnul tě dolů; párkrát jsem to už udělal.“

Nervózně se zachichotala. „To jsem nevěděla.“

Když si stahoval slipy, Angela se snažila neotevírat oči, ale nakonec viděla úplně všechno. Měl hezkýho… Prostě, byl to pěknej kluk, ve všech ohledech. Báječný pozadí.

Kromě toho, že šel na věc rychle, Angela o něm nic nevěděla a z téhle stránky ho neznala vůbec.

Je legrační, jak málo se lidé znají, dokud nedojde na intimnosti.

To není intimita. To je sexuální úchylka.

Jim vběhl nahý do vody a cákal okolo sebe jako dítě. Když mu voda dosáhla k pasu, ponořil se a objevil se o padesát metrů dál, až v okamžiku, kdy už Angela začínala být nervózní. Plaval skvěle.

Okolo něj se vznášelo měsíční světlo a vlnky, které se odvíjely od jeho těla, se podobaly malým stříbrným záchvěvům.

„Tak pojď!“ volal.

„Až někdy jindy!“

Doplaval do středu jezera, asi tři sta metrů vzdáleného, a Angela trnula strachy, že dostane křeč a utopí se. Ale pak se obrátil na záda a 55

v pohodě začal rukama pádlovat nazpátek. Sundala si botu a špičkou palce se dotkla vody. Zavrtěla hlavou. Určitě do něj proudí podzemní vody, pomyslela si. V posledních měsících se denní teploty pohybovaly přes třicet stupňů, ale voda v jezeře určitě neměla víc než osm.

Jim není žádná padavka.

Všimla si toho už před pár minutami, když doplaval ke břehu a vyběhl z vody. Ani se tomu nechtělo věřit. Ještě před pár dny byl její život fádní a teď ji tady uprostřed noci honí po lese takový kanec, který je ještě navíc nahý. Podívala se na něho a uvědomila si, že jí chce se vší pravděpodobností stáhnout do vody; asi i v šatech.

Rozběhla se podle travnatého břehu k View Street a pak do lesa.

Byla si jistá, že má Jima v patách.

„Mám rýmu,“ volala na něj přes rameno.

„Nevěřím ti!“

Angela se vrhla za skupinku keřů a v naději, že se mu ztratí nebo že se za ně na chvíli ukryje. Byla smířená s tím, že ji každou chvíli chytí a donutí ji vlézt do studené vody, když najednou zaslechla, jak vykřikl bolestí. Opatrně se postavila – myslela si, že to bude jen taktický manévr, ale pak spatřila Jima, jak klečí vedle stromu asi třicet metrů od ní a drží si pravou ruku. Vypadala to, jako by zakopl a pořezal se. Překvapilo ji, že už má zase kalhoty.

Ve svlékání a oblékání by ho nikdo z mých známých neporazil.

Běžela k němu a pomohla mu na nohy.

„Myslím, že jsem to trošku přepísk,“ řekl poněkud bojácně.

„Bože můj,“ zašeptala. Celou ruku měl zakrvavenou. Ani neviděla, kde je rána. „Co se stalo?“

„Narazil jsem do stromu.“ Dotkl se stromu, vedle kterého stál.

„Tady do toho.“

„Bolelo to?“

„Ten strom? Když do mě vrazil, tak určitě.“

Zachichotala se. „Hlupáčku, to máš za to, že jsi mě chtěl dostat do jezera. Pojď, vrátíme se ke mně domů. Zavážu ti to.“

Zpočátku se mu to docela zamlouvalo, ale když se dostali k místu, kde nechal košili, chtěl si ránu mermomocí umýt v jezeře a zavázat si ji košilí – vlastně pruhy plátna, které by získal, kdyby ji roztrhal.

56

Rána ještě pořád krvácela. Angele se to ani v nejmenším nezamlouvalo.

„Proč si to jen něčím nestáhneš?“ zeptala se. „Krvácení se zastaví.“

„Protože to bolí. Nechci se jí dotýkat.“

Angela ukázala na jezero. „Je voda vůbec dost čistá?“

„Každý den ji pijeme ve škole.“

„To jsem už taky slyšela.“

„Co jsi slyšela?“

„To je jedno. Tak dobře. Ránu tedy vymyjeme.“ Shýbla se dolů pro košili. „Alespoň uvidíme, jak zlé to je.“

„Hrozně to štípe,“ řekl Jim. Asi to bude pěkně ošklivý, pomyslela si Angela. Než hodil košili do vody, trochu zaváhal. Klekla si vedle něj.

„Chceš, abych ti pomohla?“

„Copak sem malý dítě?“

„Ne, to vůbec ne.“

„Fajn. Můžu ti dát pusu?“

„Ano. Ale nejdřív –“

Nahnul se k ní a přitiskl své rty k jejím. Zřejmě to zas tak velká bolest nebyla. Znovu ji dlouze a nekompromisně líbal. Znovu ucítila na svém těle jeho ruce; pohrával si s knoflíčky na halence. Pokusila se ho zastavit, ale bránil se. Angela vlastně ani doopravdy nechtěla, aby toho nechal. Toužila po tom, aby ji svlékl do naha a rovnou na místě se s ní vášnivě pomiloval. Když ulehli do trávy, zvrátil jí hlavu dozadu a začal z ní strhávat blůzku. Měla ještě podprsenku. Ale to pro něj překážka nebude – pro tohohle kluka určitě ne, pomyslela si Angela.

Opravdu skvělý způsob, jak se blíže poznat.

Když se k ní přitiskl, ucítila, jak se jí na břiše rozmazává teplá, lepkavá tekutina. Bylo to hloupé, ale na okamžik úplně zapomněla, že Jim krvácí. Překvapeně se posadila a odstrčila ho.

„Celou mě zakrvácíš!“ vykřikla.

„To je dobrý.“

„Ne. To vůbec není dobrý.“ Blůzku měla úplně rozepnutou – jak se probojovával k jejím ňadrům, ve spěchu utrhl několik knoflíčků.

57

Byla celá od krve, jako ostatně i její břicho a prsa. Jen těžko se dalo uvěřit, že jí mohl tak zakrvácet během jediného polibku. Marně se snažila uvědomit, jak dlouho vlastně trval. „Oba dva jsi nás pěkně zašpinil,“ postěžovala si.

Zasmál se. „To se smyje.“

„To jsem teda zvědavá.“ Odmlčela se. „A co tvoje ruka?“

Zdánlivě bezstarostně ji pozvedl k měsíci a Angela viděla, že je celá krvavá – ještě víc než před pár minutami. „Nevypadá jako ruka, která za okamžik upadne,“ řekl.

„Jime! Opravdu krvácíš. Možná, že sis přeřízl žílu.“

„Právě proto jsem chtěl roztrhat košili.“

„To spíš moje šaty, ne?“

Znovu se po ní vrhl. „Přesně tak.“

Odstrčila ho. „Musíme zastavit krvácení.“

Zle se pousmál. „Proč mě na ni nepolíbíš? Hned by to bylo lepší.“

Držel jí ruku před tváří a čekal. „Jen mě zobni!“

Odvrátila hlavu. „Je mi z tebe nanic, Jime. Kde máš košili?

Zavážu ti s ní ruku. Ve vodě ji raději umývat nebudeme – to by jen podpořilo další krvácení.“

„Tak dobře, Angie.“

Zaškrtila mu ruku rovnou nad místem, kde si myslela, že rána je.

Jim zaúpěl, ale neřekl nic. Asi minutu seděli a dívali se, jestli krvácení ustává. Zdálo se, že ano. Krev měla úplně všude – na rukách i na šatech.

„Už je to lepší,“ řekl Jim a chystal se vstát.

„Pojďme domů.“

„Hned.“

„Jime!“

Objal ji a znovu začal zuřivě líbat. Někdo mu asi ráno snědl snídani. Ale protože oba dva byli pokryti slizkou krví, pro Angelu to už nemělo žádný půvab. Tedy, skoro žádný. Dotyk jeho úst byl skvělý i tak. Jeho rty chutnaly báječně. Jako steak, který si dala k večeři – jako syrový steak.

Proboha, Angie, to bude asi chuť krve.

Při tomhle pomyšlení se začala mírnit. Nakonec se jí povedlo Jima odstrčit a vyskočit na nohy dřív, než ji mohl znovu políbit.

58

„Jdeme zpátky,“ prohlásila.

Podíval se na ni a usmál se jako malý chlapeček. „Už?“

„Jo.“ Podala mu ruku. „Za chvíli vyjde slunce.“

Když se s ním loučila u auta, ještě jednou ji políbil. Nedovolil jí, aby ho dovezla k doktorovi. Tvrdil, že ruka je už úplně v pořádku.

Při posledním polibku se rovnou pod podprsenkou dotkl jejího pravého ňadra. Ani se jí nechtělo uvěřit, že mu to dovolila. Mary říkala, že to je zrůda. A taky že jo.

Jimovo hlazení v ní vyvolávalo krásné snové vidiny.

Možná, že to je spřízněná zrůda.

Nakonec šla Angela spát sama. Samota však byla jen zdánlivá –

ocitla se v podivné společnosti; v cizím světě.

Svět žil. Žil už miliardy let – tak hluboko sahala jeho paměť.

Samozřejmě, že nic, bez ohledu na to, jak je cizí, si nemůže pamatovat vlastní smrt. Proto Svět věřil, že je nesmrtelný. Život se dostane na jeho povrch; on ho zabije, pozře a když se stane jeho částí, propůjčí mu nekonečný život. Svět věřil, že se tak dá postupovat na věky věků. Byl přesvědčen, že je neporazitelný.

Svět měl hlad odjakživa.

Zvláště měl spadeno na ty, kteří ho navštívili.

Představovaly jednoduchou kořist.

Když se Angela procházela loukou pokrytou květy, cítila se jako host v cizím domě. Slunce jasně zářilo, ale bylo nějak menší – jiné než si je pamatovala. Na tom teď však nezáleželo. Vstoupila do ráje a byla šťastná. Po dlouhé cestě si konečně mohla odpočinout –

nepozorovaně a svobodně.

Vzduch byl plný sladkých vůní. Poklekla k potůčku a osvěžila se douškem vody. Ale dřív než ji mohla ochutnat, překvapeně se posadila. Slunce totiž najednou zašlo za temný mrak, který tu ještě před minutou nebyl. Jakmile zmizelo, louka potemněla. Ale ne tak, jak jsme zvyklí. Paprsky procházející podivným mrakem, který se vznášel na obloze jako těžce zkoušené srdce, světlu propůjčoval tmavě rudou barvu.

„Bože můj,“ zašeptala Angela, když se podívala vzhůru na 59

oblohu.

Ale Bůh tam nebyl. Tady určitě ne.

Angele začalo být vedro. Do nosních dírek se jí valil neznámý zápach. Nebyl ani sladký, ani příjemný, ale povědomý byl. Ano, věděla, co to je.

„Ne,“ zašeptala. „Bože, ne!“

Oblohu prořízl blesk. Vypadalo to, jako kdyby roztrhl břicho obrovské létající stvůře. Vlastně projel jen mrakem, ačkoli zas tak úplně normální mrak to nebyl. K zemi začaly jako déšť padat kapky krve.

Není to všechno jen špatný vtip? Na Zemi určitě nebyla, tím si byla jistá. Měla za sebou dalekou cestu k ráji. Zatím to však spíš vypadalo, že náhodou zabloudila do pekla.

Byla promočená krví. Za chvíli už nic jiného neviděla, ani necítila. Potok u jejích nohou se zbarvil do ruda. Ale krev se na Svět nesnášela jen z oblohy – byla vysávána i z půdy neznámé planety.

Něco u jejích nohou se mísilo s všudypřítomnou krví. To něco byly mozkové buňky Světa. Buňky, které Světu propůjčovaly myšlenky, touhy a vášně. Svět měl ohromnou chuť k jídlu, kterou se mu nikdy nepodařilo ukojit. Hlad má hořko-sladkou chuť – zvláště když ve vzpomínkách proplouvá krví předchozích kořistí a krouží okolo syrového masa další nic netušící oběti.

Angela ucítila v nohou strašlivou bolest. Křičela, skákala z nohy na nohu a snažila se dostat z dosahu miliónů neviditelných zoubků, které se jí snažily pohltit. Ale bolest byla přece jen příliš veliká.

Rovnováhu se jí udržet nepodařilo. Zapotácela se a v příštím okamžiku se zrůda, vzešlá z krve lidí, začala postupně zmocňovat celého jejího těla, tváře a dokonce i úst, kde se začala živit masem ze všech nejjemnějších…

Angela se posadila rovně na postel. Srdce jí bušilo a noční košili měla úplně propocenou. Ještě než se jí podařilo popadnout dech, ucítila v žaludku napětí, které ji donutilo k ústupu do koupelny. Jen tak tak, že se jí podařilo vyprázdnit obsah žaludku do toalety. Asi minutu seděla ochrnutá na podlaze a hluboce dýchala. Byly to žhavé výdechy, které však jen málo zmírňovaly strašlivý chlad, který 60

svazoval její údy.

Leze na mě chřipka. A pořádně silná.

Nakonec se zvedla a vrátila se do postele. Usnout se jí ale dlouho nedařilo. Nechtěla, aby se sen znovu vrátil. Už nikdy.

61

V.

Kevin ji vzbudil druhý den ráno bušením na dveře ložnice.

Zavzdychala a převalila se v posteli. Měla sucho v ústech a slyšela, jak jí bije srdce. Věděla, že to musí být Kevin, protože dědeček ji po ránu nikdy nevyrušoval. Byl nadšeným zastáncem dlouhého spánku

– zvláště po romanticky stráveném večeru.

„Jdi pryč,“ zavolala na něj.

Kevin pootevřel dveře. „Jsi slušně oblečená?“

„Jsem úplně nahá.“

„To je skvělý.“ Otevřel dveře dokořán a díval se na ni, „Jsi v pořádku?“

Zavřela oči. „Nevím. Asi mám chřipku.“ Kevin začenichal.

„Páchne to tu po zvracení.“

„V noci mi bylo špatně.“

„Tak jsi měla zvracet na záchodě!“

„Byla tma. Možná, že to šlo vedle.“ Znovu otevřela oči. „Kolik je hodin?“

„Jedenáct.“

„Není možná.“

„Ale je.“

„Bože.“

Posadil se vedle ní na postel. „Kdes byla včera v noci?“

„Chvíli tady a chvíli tam.“ Posadila se. Přikrývku si vytáhla až k bradě. Župan, který měla na sobě, byl průhledný a ona neměla podprsenku. Všiml si jejích včerejších šatů, které se válely na hromadě v rohu. Kevin možná ucítil i zaschlou krev. „To už je opravdu jedenáct?“ zeptala se Angela.

62

„Jo.“ Položil jí ruku na čelo. „Horečku nemáš.“

„To je dobře.“ Nebolela ji ani hlava. Ale to nebyla zas tak docela pravda, protože ji měla nezvykle plnou – jako by se jí mozek v hlavě začal v noci bez jejího povolení rozrůstat. Vzpomněla si na noční můru a otřásla se. Odkud se k sakru vzala?

„Nemáš mrazení?“ zeptal se Kevin.

„Ne. Asi jsem něco špatnýho snědla.“

„Cos měla?“

„Dva hotdogy.“ Zaváhala. „Včera jsem šla na fotbal.“

„Sama?“

„Jasně.“

„Proč jsi mi nic neřekla?“

„Vždyť fotbal nesnášíš.“

„Ale mám rád vedoucí fanoušků.“

„Stejně bys tam nešel. Vyhráli jsme.“

To ho překvapilo. „Proti Baltonu?“

„Úplně jsme je rozdrtili. 42:9.“

„To je neuvěřitelné. Jak hrál Jim Kline?“

„Cože?“

„Jim, přece. Ten zadák, o kterém si Mary myslí, že je zrůda.“

„Byl skvělej.“

Kevin hvízdl. „Ještě loni to byl úplnej lazar. Možná, že se od té doby zlepšil.“

Angela vyhlédla ven na jezero. Plastik jako obvykla ležel na balkóně a díval se ven. Slunce se odráželo od vodní hladiny a pálilo ji do očí. „Měla bych se radši osprchovat,“ řekla. „A něco na sebe hodit.“

„Můžu se dívat?“ zeptal se Kevin s nadějí v hlase.

Unaveně se usmála. „Až budeš starší.“

Kevin odešel z pokoje a Angela do sprchy. Zanedlouho oba seděli u stolu a snídali. Už se cítila trochu lépe. Rozhodně se jí vrátila chuť k jídlu; skoro padala hlady. Dveře do dědečkova pokoje byly zavřené, ale on sám byl pravděpodobně pryč. Na kuchyňském stole ležel na stroji psaný vzkaz:

Angelo,

63

odjel jsem do Chicaga, abych se podíval, jak mi koně prohrávaj peníze. Buď hodná a nezlob. Nezapomeň udělat něco, s čím by tvoji rodiče určitě nesouhlasili.

Tvůj Starouš

„Taky bych chtěl mít tolik ženských, až mi bude sedmdesát,“ řekl Kevin, když odkládal vzkaz. Přinesl si noviny, rozestřel je na stole a dal se do chleba namazaného oříškovým máslem.

„Doufám, že tě ještě budu zajímat, až mi bude sedmdesát,“

odpověděla Angela.

„Tím starší jsi předtím myslela tohle?“

Angela se zasmála. „To ukáže čas.“ Podívala se na noviny. „Co je ve světě nového?“

Z Kevinovy tváře zmizel bezstarostný výraz. „To bys už taky měla vědět. Říkala jsi, žes tam včera byla taky.“

„O čem to mluvíš?“

Posunul k ní noviny. Na první stránce byla fotka hráče baltonského fotbalového klubu. Byl to docela pěknej kluk. Jmenoval se Fred Keith. Pak si přečetla titulek: HRÁČ MATADORŮ

OCHRNUT OD KRKU DOLŮ.

Angele se sevřelo srdce. „Cože? Toho kluka, když odcházel z hřiště, sice podpírali, ale zas tak špatně na tom nebyl. Nemůžu tomu uvěřit.“

„Teď má v krku trubku, která dýchá za něj.“ Kevin smutně zavrtěl hlavou. „Musela to být rána jako hrom.“

Angela se pustila do článku.

Fred Keith, studující třetího ročníku baltonského gymnázia, byl pro zranění na krku, které utrpěl v závěrečné čtvrtině fotbalového zápasu mezi baltonským a pointským gymnáziem, včera večer urychleně převezen na oddělení intenzívní péče nemocnice v Baltonu.

Fred v zápase nastoupil jako obránce na pravém křídle a ke zranění došlo v okamžiku, kdy Point získal sedmý touchdown. Zpočátku se zdálo, že nejde o nic vážného. Z pole Fred odešel podpírán trenérem týmu a jeho pomocníkem – ani ho z hřiště neodnesli na nosítkách, což je normální postup v případě podezření na zranění krčních 64

obratlů. Trenér týmu Steve Sperber později řekl, že úder, který Fredovi způsobil zranění, na vlastní oči viděl a nezdálo se mu, že by byl zvlášť tvrdý. „ Ten kluk se o něj jen otřel, “ prohlásil pan Sperber.

‚Onen kluk‘ byl identifikován jako Larry Zurer. „ Doufám, že se Fred brzy uzdraví, “ řekl novinářům. V nemocnici se ukázalo, že Fred utrpěl těžkou frakturu třetího a čtvrtého krčního obratle. Poškození této části krku má často za následek úplnou paralýzu a Fredovi se podle posledních zpráv dosud nevrátil cit do žádné z končetin.

Operaci krku sice přestál dobře, ale stále ještě má potíže s dýcháním a je odkázaný na respirátor. Podle lékařů je naděje na úplné uzdravení mizivá.

Fredovi rodiče se k celé záležitosti odmítli vyjádřit, ačkoliv se objevily zprávy o tom, že mají v úmyslu podat žalobu pro zanedbání lékařské péče, která byla Fredovi poskytnuta ihned po zranění. Podle názoru jednoho z lékařů, který viděl rentgenové snímky chlapce a který si nepřeje být jmenován, by Fred byl stejně od krku dolů ochrnul, bez ohledu na to, jakým způsobem byl z hracího pole transponován. „ Krk toho hocha vypadal, jako kdyby ho vzali kladivem, “ prohlásil.

„Bože můj,“ mumlala si Angela, když odložila noviny.

„Škoda, že Bůh není po ruce, aby ho vyléčil,“ řekl Kevin.

„Přečetla sis, co říkal ten doktor?“

„Jo.“

Kevin zvedl obočí. „Říkám si, co by tomu asi řekla Mary.“

Angela se dál dívala na fotku Freda Keithe.

„Zapomněla jsem ti říct, že Larry Zurer byl jeden z dalších lidí, které Mary podezřívala z toho, že jsou zrůdy.“

„To je zvláštní shoda náhod.“

„Co jsi říkal?“ zeptala se Angela.

„Nic. Co říkáš ty?“

„Chci si ještě jednou promluvit s Mary.“

„Tak dobře,“ řekl Kevin. „Proč?“

„Prostě chci.“ Pohledem přelétla kuchyni. „Ale nejdřív si musím někam zajít a dát si něco k jídlu.“

„Proč se nenajíš tady?“

65

Angela se s odporem podívala na chleba s máslem a mísu se zeleninou. „Potřebuju něco pořádnýho,“ řekla.

Na cestě do Baltonu se zastavili v McDonaldovi. Angela si poručila velkýho Maca s hranolky. Kevin se nemohl vynadivit její chuti k jídlu. Normálně totiž jedla jako vrabec. Kdyby věděl, že by si s největší chutí dala ještě jednoho, byl by nepochybně ještě zmatenější. To je ale zvláštní chřipka, pomyslela si. Příznaky byly úplně opačné.

Nguyen ji uvítal v kanceláři. Už předtím mu zatelefonovala a ohlásila svůj příchod. Poručík požádal Kevina, aby během rozhovoru zůstal venku. Když se dveře zavřely, pokynul jí, aby si sedla.

„Proč jsi přišla?“ zeptal se.

„Chci ještě jednou mluvit s Mary.“

„O čem?“

Angela pokrčila rameny. „O čem jsme mluvili minule. Proč to udělala.“

„Myslel jsem, že Mary se s tebou o věcech, které souvisejí s tou střelbou, bavit odmítla.“

Angela cítila, jak si ji pozorně prohlíží. Byl chytrý a její lži na něj pravděpodobně žádný dojem neudělaly.

„Chci to zkusit ještě jednou,“ řekla jednoduše.

„Víš o tom, že se Mary možná už brzy dostane ven na kauci?“

„Ne. Slyšela jsem pravý opak.“

„Její rodiče si vzali nejlepšího právníka ve státě,“ pokračoval Nguyen. „Neustále naléhá. Je pravděpodobné, že se mu ji nějakou právnickou kličkou podaří dostat ven – jinak by to nešlo.“

„Půjde domů?“

„Nevím. Já bych jí to pro její vlastní bezpečí neradil. Ocenil bych, kdyby se ti podařilo přesvědčit ji, aby zůstala tady.“

„Pochybuju, že se mi to podaří.“

„Můžeš to alespoň zkusit.“

„Tak dobře, slibuju,“ řekla Angela.

Opět ji zavedli do stejné krabicovité místnosti jako posledně. Nic se tu nezměnilo – jen jedna ze zářivek, která minule svítila, byla prasklá, což celý prostor činilo ještě bezútěšnějším. Angela si sedla a hlavou jí procházely chmurné myšlenky: má Mary říct o své schůzce 66

s Jimem a o Fredu Keithovi? K obědu si dá steak, jestli to tak dlouho vydrží.

Tentokrát přivedl Mary Nguyen. Jako minule měla i teď na rukou pouta. Když ji poručík chtěl připoutat k židli na druhé straně šedého stolu, Angela na něj zavrtěla hlavou. Nguyen byl přátelský. Přikývl a beze slova odešel.

Mary vězení na kráse zrovna nepřidalo. Zhubla. Obvazy na hlavě a ruce vypadaly úplně stejně jako ty, co měla minulý týden. Ve tváři měla nepřístupný výraz a zdálo, se, že je ještě podrážděnější než posledně.

„Co jsi zjistila?“ zeptala se.

„O čem?“

Mary si odfrkla. „Kdyby tě něco neobvyklého netrápilo, tak bys tu nebyla.“

„Moc důvěry v naše přátelství zrovna nemáš, co?“

Mary její poznámku přešla bez komentáře. „Viděla jsi Jima?“

„Jo.“

Mary okamžitě zpozorněla. Měla výborný odhad. „Kdy a kde ses s ním setkala?!“

„Ve městě. A taky ve škole.“

„Chtěl s tebou mluvit?“

„Ano.“

„Říkal mi, že ti přeskočilo, když se s tebou rozešel.“

Mary se neznatelně usmála. „To je všechno?“

„Ne.“

„No tak!“

Angele ztvrdl hlas. „Jaký no tak? Ty mi něco řekni. Když jsem tu byla posledně, tak jsi jen blábolila nesmysly o tom, že jsi je zabila, protože to byli mimozemšťané.“

„To jsem nikdy neřekla. Tos řekla ty.“

„Tak zrůdy, to je jedno. Už toho mám po krk. Teď mi řekni pravdu. Proč jsi přišla na večírek s brokovnicí?“

Mary se na ni upřeně zadívala. „Co se to s tebou stalo, Angie? Co tě tak vylekalo?“

Angela váhala. „Včera si jeden kluk na fotbale skoro zlomil vaz.“

To Mary zajímalo. „Pověz mi o tom.“

67

„Jmenuje se Fred Keith. Hraje za Balton – teda hrával. Larry Zurer ho zastavil ve čtvrté čtvrtině a teď je Fred na celý život od krku dolů ochrnutý.“

Mary se nadechla. „Věděla jsem, že Larry je jeden z těch grázlů.“

Prsty bubnovala na stole.

„A dál?“

„Kdy tě odtud pustí?“ zeptala se Angela.

„Nevím. A dál?“

„Říkají, že možná už zítra. Měla bys tady zůstat. Byla jsem na pohřbu. Rodiče Kathy a Todda k tvejm obdivovatelům zrovna nepatří!“

„Koho to zajímá?“

Mary vstala a začala se procházet po místnosti. „Když je u nich i Larry, tak to s Carol nebude o nic lepší.“ Mluvila do stěny. „Kolik jich asi už je?“

„Počítáš, kolik nábojů budeš ještě potřebovat?“

„Mlč!“ utrhla se na ni Mary.

Angela vyskočila ze židle. „Já ti na to neskočím – hned jak se odtud dostaneš, tak se vydáš po jejich stopě.“

Mary se na ni divoce podívala. „Jakmile se odtud dostanu, tak půjdou oni po mně. Jen se na sebe podívej, Angie, a řekni mi, kdo chce koho oklamat. Není do tebe Jim najednou zamilovaný až po uši? Neříkal ti, že se na mě vykašlal, protože tě miluje?“ Angela ztuhla. „Říkal.“

Mary se plácla zdravou rukou do kolena. „Věděla jsem to! Co ještě říkal? Chodíš s ním?“

Pod Angelou se začala podlamovat kolena. Musela se posadit.

„Včera večer jsem s ním měla schůzku.“

Mary se na ni upřeně dívala. „To ses ksakru úplně zbláznila?“

Angela na ni zamžourala. „To si ostatní myslí spíš o tobě, Mary.“

Mary obešla stůl a žuchla zpátky do své židle. Hořce se zasmála.

„M á p řítelkyně! Angela Warnerová. Muži ji tak zanedbávají, že se nakonec zamiluje do jednoho z mála lidských zvířat, které na Zemi máme.“

„On si vybral mě,“ bránila se Angela.

„Vybral si tě, protože je znepokojen tím, co jsem ti o něm 68

pověděla. Tak si to konečně uvědom! Ptal se tě na to, ne? Možná i několikrát?“

„ Copak jsi s ní v sobotu nemluvila? Nic ti neřekla? “

„ A co jako.“

„ O čem jste se bavily? “

„Byly to úplně normální otázky,“ odpověděla nevýrazně Angela.

„A co dělal šťastný páreček na své první schůzce?“

„Večeřeli jsme. V restauraci. Lidi tam na jídelním lístku neměli.“

„A co jste dělali pak?“ dotírala Mary.

„Šli jsme k nám a pomilovali jsme se.“

„Tomu docela věřím. Teď už jsi pravděpodobně jednou z nich.“

Angela udeřila do stolu. „A teď poslouchej ty mě! Co mám asi dělat? Říkáš mi, že Jim je smrt utržená z provazu a já mám snad jen sedět a dívat se, jak dál zabíjí? Měla bys být ráda, že jsem s ním šla.

Pokračuji v tvých výzkumech.“

Mary to chvilku zvažovala. „Spala jsi s ním?“

„Ne.“

„Líbali jste se?“

„Ano.“

„Děvko!“ vykřikla Mary.

„Minulý týden ses Jima pokusila zabít. Nechce se mi věřit, že bys na mě žárlila.“

Mary otevřela pusu, aby přítelkyni něco odsekla, ale pak si to rozmyslela. Na chvilku přivřela oči a několikrát se zhluboka nadechla. Když je znovu otevřela, natáhla se přes stůl a uchopila Angelinu ruku. Angele se už minule zdálo, že má oči podlité krví.

Teď byly ještě červenější.

„Jim tě nemiluje,“ prohlásila tiše Mary. „Nemá zájem na tom, aby se mezi vámi vytvořilo pouto. Chce tě využít, aby se dostal ke mně.

Znepokojuje ho to, co o něm vím. Nakonec tě asi stejně zabije. Mohl by udělat i něco horšího.“

„Mohl by mě přeměnit na to, čím je sám?“ zeptala se Angela.

„Ano.“

„A co to je, Mary?“

„Říkala jsem, že nevím.“

„Věděla jsi, že Pointské jezero vzniklo před několika milióny let 69

dopadem meteoritu?“

Mary se zamračila. „A co to s tím má mít společného?“

„Nevím.“

„Tak proč jsi o tom začala mluvit?“

„Záleží mi na tom, abych pila čistou a zdravou vodu.“

„Myslím to vážně!“

„Je těžký brát tě vážně, Mary. Vyprávíš mi o skladišti, ale nemůžeš si vzpomenout, kde je. Mluvíš o tom, že v něm zmizeli lidé, které nikdo nehledá. Říkáš mi, abych si dávala pozor na Jima – že je zlý – ačkoli mně se zdá, že to je fajn kluk se smyslem pro humor.

Každej psychiatr v tyhle zemi tě má, potom, co jsi provedla minulý týden, za prvotřídního cvoka. Myslím, že je nejvyšší čas, abys mi řekla něco konkrétního, čeho bych se mohla chytit. Jinak si budu muset opravdu myslet, že jsi taková, jako vypadáš: mladá žena, která spáchala zločin v záchvatu žárlivosti.“

Mary se opřela. Celou minutu zírala na podlahu a pak povzdechla:

„Bedny s kuřaty.“

„Cože?“

„Když jsem je sledovala, jak jdou do skladiště, byla jsem schovaná za bednami od kuřat.“

„A ten sklad je v Baltonu?“ zeptala se Angela. „Myslím, že jo.“

„Tak ty si to jen myslíš!? Minulý týden sis ještě byla jistá.“

„Bylo to v místech, kde Balton přechází v Kally,“ vysvětlovala trpělivě Mary. „Jen těžko se dá odhadnout, kde jedno město končí a druhé začíná. Možná, že to skladiště bylo v Kally. Každopádně bylo na konci města – na to si vzpomínám přesně.“

„Jak víš, že v těch bednách byla kuřata?“

„Cítila jsem je.“

Angela vstala. „Tak dobře.“

„Co teď uděláš?“

„Najdu si všechna místa, kde v Baltonu a Kally prodávají kuřata.

Pak je obejdu a v jejich blízkosti budu hledat opuštěný skladiště.

Jestli ho najdu, tak se vloupu dovnitř a podívám se, jestli na podlaze náhodou nejsou skvrny od krve.“

„Říkala jsem ti přece, že jsem se do skladiště ještě jednou vrátila.

Byli tam přede mnou a zbylou krev smyli.“

70

„Všechnu ji odstranit nemohli. Jestli tam byla, tak po ní určitě najdu stopy.“ Angela se zarazila. „Nebo bys byla radši, kdybych nic nehledala?“

S Mary to ani nehnulo. „Moc by mě zajímalo, proč ten sklad vůbec chceš hledat. Co jste dělali po večeři v restauraci, Angie?“

„Procházeli jsme se podél jezera. Líbali jsme se.“

„To mi nenamluvíš! To určité není všechno.“

„Když mě honil, řízl se do ruky,“ řekla Angela. „Krvácel?“

„Strašně moc. Jako každý normální člověk.“

Mary se zamračila. „Krev,“ šeptala si.

„Nebyla zelená, jak si asi myslíš.“

Mary si odfrkla.

„Ještě jsi mi neodpověděla na moji původní

otázku. Proč jsi přišla? Proč jsi mě prostě neodepsala jako nějakýho mrzáka?“

„Říkala jsem ti přece, co se stalo Fredu Keithovi.“

„Kvůli tomu tady nejsi. Máš strach. Co tě vyděsilo? Jim?“

„Ne.“

„Co tedy?“

Angela si dala ruku na čelo. Motala se jí hlava – pokoj se s ní točil

– znovu se jí v hlavě ozvalo ono podivné bušení. Zrovna jako když se ráno probudila. Po jídle zmizelo. Bože, už má zase má hlad. Zdálo se jí, že by na posezení mohla spořádat celý tele.

„Měla jsem sen,“ řekla nakonec. „Ten mě vyděsil.“

„O čem byl ten sen?“

Angela se otočila ke dveřím. „Byla jsem snědená zaživa. Víc si toho nepamatuju. Promluvíme si o tom jindy, Mary. Měj se dobře.“

„Ať tě nezabijou, Angie,“ řekla Mary.

Když se Angela cestou zpátky zastavila v Nguyenově kanceláři, skoro na nic se neptal. Napovídala mu stejné lži jako minule, ale pochybovala, že jí, byť i jen na okamžik, uvěřil. Napadlo ji, jestli neposlouchal za dveřmi, ale pak došla k závěru, že by to bylo protiprávní.

Kevin se k ní připojil v čekárně a doprovodil ji k autu.

„Jaký to bylo?“ zeptal se.

„To se těžko říká. Musíme najít sklad, vedle kterého jsou bedny od kuřat.“

71

„Přesně tak si představuju sobotní odpoledne,“ poznamenal Kevin.

Poručík Nguyen Angele samozřejmě nevěřil a opět poslouchal za dveřmi. Navíc si celý rozhovor nahrával. Do Nguyenovy kanceláře vešel Martin – byl to jeden z mužů, kteří mu tehdy v noci pomáhali Mary pronásledovat – a přinesl magnetofonový pásek. Oba muži si předtím, než promluvili, celý rozhovor ještě dvakrát poslechli.

„Udělali jsme chybu, když jsme skladiště hledali jenom v Baltonu,“ konstatoval Nguyen. „Proto jsme je asi taky nenašli.“

„Byla to moje chyba,“ řekl Martin. Měl malou podsaditou postavu a život bral do důsledků vážně. Jeho žena tvrdila, že spí společně se svým hlídacím psem. Pokud kdy Martin měl nějaké křestní jméno, tak je zapomněl. Nguyen ho měl rád. „Odkud pochází ta druhá dívka?“ zeptal se Martin.

„Angela Warnerová? Nevím. Je jasné, že těm Maryiným

pohádkám nevěří – a kdo by taky věřil? Ale jsou tu určité znepokojující okolnosti.“ Nguyen vyjmul pásek z přístroje a nervózně si s ním pohrával. Na Angelině chování a vyjadřování se od minulého týdne něco změnilo. Kdyby předtím Nguyenovi někdo řekl, že Angela začne chodit s přítelem Mary, nevěřil by mu – vždyť by to byl hanebný akt zrady. Ale třeba Jim na dívky působí nějakou zvláštní silou. Hezký na to je dost.

A možná, že nejen to.

Jim Nguyenovi připomínal jednoho mladého vojáka, kterému velel ve Vietnamu. Jmenoval se Tran Quan. Byl to nejlepší zabiják, jakého kdy Nguyen viděl. Při výpadech do džungle vždycky zabil víc vojáků Vietkongu, než celá jeho jednotka dohromady. Lovil jako had a ne jako člověk. Klidně střílel i bodal zezadu. Nguyen ho nenáviděl, ale současně ho potřeboval.

Kalich Nguyenovy trpělivosti přetekl jedné noci, když ho našel, jak znásilňuje vesnickou dívku, kterou chvilku předtím zabil ranou do týla. Ve světle baterky viděl, jak se usmívá. Na místě ho zabil a nikdy toho nelitoval.

Co měl ale krásný a dokonalý Jim Kline společného s Tran Quanem? To opravdu nevěděl. Přesto měl strach z toho, co se stane, 72

až na to jednoho dne přijde.

„Chci je dát všechny sledovat,“ řekl Nguyen nakonec. „Angelu, Jima a hlavně Mary. Píchneš mi s tím?“

„Ano,“ řekl Martin. „Chtěl bych si vzít Mary. Zdá se mi, že s těmihle názory nezůstane na svobodě moc dlouho.“

„Je jí sedmnáct, ale je hodně nebezpečná. To víš sám nejlíp.“

„Důkaz jsem viděl minulý týden na večírku.“

„Tak nezapomeň, co jsi viděl.“ Nguyen vstal.

„Projedeme ještě jednou seznam všech skladišť a soustředíme se na Kally. Jsem přesvědčen, že Angela udělá to samý. Pokud takové skladiště, jaké Mary popsala, existuje, zřejmě tam narazím na stopu.“

73

VI.

Angela a Kevin našli sklad potravinářského velkoobchodu v místních zlatých stránkách. Podle adresy nebyl v Baltonu, ale v Kally. Kevin dokonce zhruba věděl, kde je. Našli ho během dvaceti minut. Mnohem víc je ale samozřejmě zajímalo, co je naproti v ulici.

Náhodou to byl právě opuštěný sklad.

Byl přesně v místech, která jim popsala Mary – nedaleko od hromady zavánějících beden od kuřat. Angela vedle nich zaparkovala a vystoupili. Vzhledem k tomu, že byla sobota, průmyslové čtvrti města byly jako po vymření. Ačkoli byl zápach beden odporný, v Angele jen zvyšoval chuť k jídlu. Uvědomila si, že se bude muset Kevina brzy zbavit a někde v soukromí spořádat alespoň jeden supermarket. Přes ulici ukázala na zabedněné dveře, které patřily skladu s pěnovou gumou.

„Myslíš, že krev těch čtyř mrtvých by mohla být tam vevnitř?“

zeptala se zkusmo.

„Mary říkala, že zrůdy všechnu krev vytřely.“

Angela pokrčila rameny. „Dobře víš, jak jsou nepořádný. Pojďme se podívat, jestli přece jenom něco nenajdeme. Ale radši si vem z kufru hever. Možná se nám bude hodit na vylamování prken místo páčidla.“

„Souhlasím,“ řekl Kevin. „Vezmu i baterku.“

Angele se nelíbil vzhled budovy – celá ta atmosféra, která ji obklopovala. Třeba v ní straší duchové těch, kteří tento svět opustili nešťastní. Nebo se jí to zase jen zdá.

„To je dobrej nápad. Brokovnice by taky nebyla marná.“

Do budovy se dostali až neuvěřitelně hladce; dveře za sebou 74

nechali otevřené. Baterka jim přišla vhod hned vzápětí. Skladiště bylo ohromné. Vchod za nimi se pomalu proměňoval v malý obdélník světla – bylo to jejich jediné spojení s reálně existujícím světem. Jestliže zvenku na ni celé místo působilo strašidelně, zevnitř to vypadalo, že by potřebovalo alespoň třikrát za sebou vysvětit.

Ozvěna odrážela jejich kroky, které se k nim vracely jako plíživé dunění chodidel nějakého obrovitého přízraku. Vzduch byl zatuchlý.

Všude bylo cítit lehký zápach pěnové gumy a závan něčeho, co Angela nemohla s přesností určit. Že by to byl smrdutý puch, který obvykle doprovází rozklad?

„Tady snad straší,“ zašeptala.

„Po setmění bych se sem taky zrovna nehnal,“ souhlasil Kevin.

„Zajímalo by mě, jestli tu je někde vypínač.“

Hledali ho marně. Angela si myslela, že elektřinu už stejně dávno vypnuli. Majitelům bylo evidentně jedno, jak to tu vypadá, a ani se nesnažili udržet zdání pořádku a

zachovalosti, které by mohlo

přilákat případné kupce nebo nájemce. Všude ležela silná vrstva prachu – na tvrdé šedé podlaze i na tmavohnědých zdech. Ale nebýt prachu, bylo by jejich hledání úplně beznadějné. V jednom rohu prach nebyl, a to přitáhlo jejich baterku jako magnet. Rozběhli se k němu. Místo mělo podezřele kruhový tvar – jako kdyby to byl obětní oltář. Angela si klekla a Kevin jí držel světlo nad hlavou.

Ohmatávala betonovou podlahu a pozorně hledala.

„Vidíš něco?“ zeptal se Kevin.

Plazila se kupředu a napínala zrak. Pak v jedné klikaté prasklině, která pravděpodobně vznikla sedáním budovy, zahlédla vysušenou, tmavě červenou hmotu. Mávla na Kevina, aby se k ní posadil.

Baterku zblízka zamířili na štěrbinu. Kevin se natáhl a nehtem jí trochu seškrabal.

„Co to je?“ zeptala se Angela. Srdce jí silně bušilo.

„Vypadá to jako zaschlá krev.“

„Bože.“

„Jeho krev to asi sotva bude.“

„Kevine!“

„Já vím, že to je hrozné. Pro Mary možná ne, ale pro zbytek naší planety ano.“

75

Upřeně se na něj podívala. „Teď už Maryinu příběhu věříš?“

„Žertoval jsem,“ řekl Kevin. „Spíš bych věřil tomu, že Todd, Kathy a Jim tu zabili čtyři lidi. Přízvisko zrůd jim tedy nepochybně přísluší. Ale s něčím nadpřirozeným to nic společného nemá.“

„Asi ne.“ Angela si vzala baterku a šla dál podle praskliny. Táhla se skoro osm metrů přes kruh, z kterého byl vymeten prach. Na konci byla zaplněná zaschlou krví. Kolik jí museli prolít, že zašpinila tak velký kus podlahy?

„Mary ji asi přehlídla, když se sem vrátila podruhy,“ řekl Kevin.

„Zřejmě nelezla po kolenou a neohmatávala zem rukama jako my.

Doufám, že víš, co je teď naší povinností.“

„Jak to myslíš?“

„Je to úplně jasný. Musíme informovat policii o tom, co jsme našli. Posílí to věrohodnost Maryiny výpovědi.“

„Ale Mary svoji verzi polici neřekla.“

„Možná, že to teď udělá,“ řekl Kevin. „Ale nejdřív ji bude muset trochu upravit.“

„Říkám ti, že ne.“

„Jaký – ne?“

„Zatím se mi s tím jít na policii nechce.“

„Proč ne?“

Angela se ohlédla zpátky k osvětleným dveřím, necelých padesát metru od nich. Těžce se jí dýchalo. Vzduch tu v sobě neměl žádný život.

Křičeli snad ti lidé, když umírali a vysáli přitom ze vzduchu všechen život?

„Včera večer jsem měla schůzku s Jimem Klínem,“ řekla.

Kevin si přisedl na zem vedle ní.

„Proč?“.

„Požádal mě o to. A já jsem neřekla ne.“ Pokrčila rameny. „Sešli jsme se po zápase. Autem jsme odjeli na večeři a pak jsme se procházeli podél jezera.“

To ho ranilo. „Proč jsi mi o tom neřekla?“

„Věděla jsem, že by ses zlobil.“

Kevinovi se zkřivila tvář. V ostrých stínech, které vrhala baterka, vypadala ještě mnohem patetičtěji.

„To, žes mi lhala, mi vadí

76

mnohem víc než kdybys, mi řekla pravdu rovnou.“

„Mrzí mě to,“ řekla. Chtěla se ho dotknout, obejmout ho, ale na tomhle proklatým místě to prostě nešlo. Musí jít na vzduch. Neměla tušení, co to do ní vjelo, že začala o Jimovi mluvit zrovna teď.

„Miluješ ho?“ zeptal se přísně Kevin.

„Nevím. Možná.“

Kevin si odfrkl. „A to, co o něm říkala Mary, ti nevadí? A co zaschlá krev? Copak tady hodnotíme charaktery lidí? Pokud jo, tak bych si troufal říct, že Jim by moc bodů nedostal.“

„Kevine!“

„Co ti na mně vadí?“ zeptal se.

To zabolelo – pro Angelu to byla ta nejhorší otázka, kterou mohl položit. „Miluju tě. Proč nemiluješ ty mě?“ Na takové věci se špatně odpovídá.

„Vůbec nic, jsi normální,“ řekla tak mile, jak jen byla schopná.

„Je to něco ve mně.“

„Aha. Že mě to nenapadlo hned. Tělo kypící hormony!“

Angela se dala do pláče. Sama tím byla překvapená. Slzy jí prostě najednou začaly stékat po tváři. „Myslím to vážně,“ řekla. „Cítím, že se mnou není něco v pořádku.“

Kevin se uklidnil. Objal jí.

„Co ti je?“ zeptal se.

Mám hlad. Potřebuju si dát další dva BigMacy. Ani mi nebude vadit, když do nich dají syrový maso. Dokonce bych to uvítala.

Popotáhla. „Včera v noci jsem měla sen.“

„Byl jsem v něm taky?“

Musela se zasmát, i když jí slzy tekly dál. „Ne. Byla jsem sama.

Daleko od domova, v krutém cizím světě. Ale teď o tom nemůžu mluvit. A o tom, proč jsem šla s Jimem, taky ne. Jen ti chci říct, že mi na tobě záleží. Jsi můj přítel. Víc ti říct nemůžu. Alespoň ne hned teď.“

Kevinovi chvíli trvalo, než odpověděl.

„Ještě se s ním uvidíš?“

„Ne,“ lhala.

„Slíbíš mi to?“

Prohlížela si jeho milou, nevinnou tvář a hnědé oči, které jiskřily i 77

v přítmí skladiště. Natáhla ruku a odhrnula mu vlasy z čela. Políbila ho na tvář.

Ano. Slibuju ti to. Že jsi báječný, to vím určité. „Ano,“ řekla nahlas.

Pořád se jí ostře díval do očí. Možná, že jí věřil. Možná ne. Ale každopádně se uklidnil. „Proč nechceš jít na policii?“ dotíral.

„Nejdřív musím ještě zjistit pár věcí.“

„O kom?“

„O Indiánech,“ odpověděla.

„Cože?“

Pustila ho. Postavila se a ruce si otřela do kalhot; baterku mezitím držela pod bradou.

„Říkal jsi přece, že to byli původní obyvatelé, ne? Ráda bych slyšela jejich verzi.“

78

VII.

Angela odvezla Kevina domů. Cestou skoro nemluvili. Kevin se ještě pořád nevyrovnal s tím, že měla schůzku s Jimem, a Angela se nemohla zbavit myšlenek na jídlo. V peněžence měla devět dolarů a přemýšlela, jestli se nemá zastavit v bankomatu a nějaké si vyzvednout. Z čeho asi má takový hlad? Těhotná nebyla, tím si byla jistá.

Zastavila mu před domem, ale Kevin se jí držel jako klíště. „Kam jedeš?“ zeptal se. „Do knihovny.“

„Proč nechceš, abych jel s tebou?“

„Protože mám divnou náladu.“

„Tu máš pořád. Mohl bych ti pomoct.“ Zakručelo jí v břiše. Měla pocit, jako kdyby se z jejího žaludku stal kanibal a začal požírat sám sebe. „Musím jít. No tak, Kevine! Pak ti zavolám.“

Kevin pomalu vystoupil. „A co budeš dělat večer?“

„Nevím. Asi odpočívat. Myslím, že mám chřipku. Zavolám ti zítra.“

„Tak jo.“ Zabouchl dveře. „Vyhýbej se lumpům, C & W.“

„Slibuju.“

Jela rovnou k McDonaldovi a celou cestu vysoce překračovala limit povolené rychlosti. Poručila si BigMaca s kolou; hranolky vynechala. Byla to úleva, mít zase jídlo v ústech a moci je žvýkat.

Ale jeden hamburger ji neuspokojil – hlavně proto, že byl moc propečený. Přesto si, ještě předtím, než ho dojedla, objednala další.

Tentokrát málo propečený. Chuť byla mnohem lepší. Angelu začal hlad pomalu přecházet, ačkoli úplně nezmizel ani teď. Zvažovala, jestli si nemá dát ještě jeden na cestu – co kdyby zase dostala chuť?

79

Ale přece nemůže sníst tři BigMacy! Nikdy předtím se jí nepodařilo sníst víc než jeden.

Další zastávkou byla knihovna. Za pultem opět stála stará paní, která poslouchala knihy namluvené na pásku. Tentokrát to byla nějaká hra od Shakespeara. Angele se zdálo, • že to je Hamlet. Bylo to na vatu do uší. Přemýšlela, jestli by knihovnici neměla prozradit, že už vynalezli sluchátka. Když se přiblížila k pultu, babizna se na ni mile usmála.

„Přejete si?“

„Ano. Chtěla bych všechen materiál, co tu máte o Indiánech, kteří v téhle oblasti žili předtím, než přišli běloši a o meteoru, který vytvořil Pointské jezero.“–

Staré paní zajiskřilo v očích. Vypadala jako babička, která se poprvé zkouřila marihuanou. „Vy máte ráda Indiány?“ zeptala se a vypnula pásek. „Já je zbožňuji.“ Začala vstávat. „Vím o všech zmínkách a knihách o Indiánech, které ve zdejší knihovně máme. Jen se posaďte. Všechny vám je přinesu. Co byla ta druhá věc, která vás zajímá? Parkovací hodiny?“

Angela se musela usmát. „Meteor, který vytvořil zdejší jezero.“

„Podívám se, co tu máme,“ slíbila.

Na chvíli zmizela. Angela už začínala mít obavy, že se někde posadila a zdřímla si, ale nakonec se znovu vynořila. Ruce měla plné.

Většinou to byly novinové výstřižky a volně ložené listy papíru.

Kniha mezi nimi byla jen jedna – malá a špatně vázaná. Vypadalo to, jako kdyby ji někdo vytiskl doma na počítači. Angela poděkovala a odnesla si věci k prostudování do rohu. Stařena si zase pustila magnetofon – Hamlet rozmlouval s duchem svého otce.

O meteoritu a Pointském jezeru tam byl článek jen jeden. Angela si ho přečetla jako první. Začínal úvahou o tom, kdy meteor – v článku nebyla ani zmínka o tom, že by to mohlo být něco jiného –

zasáhl Zemi. Angela se s překvapením dozvěděla, že autor článku, pomocí radiokarbonové metody stanovil, že meteor Zemi zasáhl teprve před sto tisíci lety. Angela přece jen o astronomii něco věděla a sto tisíc let bylo na meteor proklatě málo. Autor dál popisoval nezvykle vysoký magnetismus horniny v jezeře samém a okolo něho.

Na závěr ho srovnával s dalším meteoritem, který dopadl v jižní 80

Americe a také vytvořil jezero. Tvrdil, že oba dva krátery vznikly ve stejné době a obsahují stejnou vysoce magnetickou horninu vesmírného původu.

O t o m, že by voda v jezeře byla nezdravá, nebylo v článku ani slovo.

Angela si poznamenala jméno autora

– Alan Spark. Byl

profesorem geologie na Michiganské univerzitě, které byla od Pointu vzdálená devadesát minut jízdy. Asi se za ním někdy podívám, řekla si v duchu.

Materiály o prvních Američanech se probírala mnohem déle.

Zjistila, že největším z kmenů, které tuto oblast obývaly dříve, než sem před pár stovkami let přišli běloši a zničili jejich civilizaci, byli Mantonové. Našla plno zmínek o bitvách, podepsaných mírových smlouvách a dalších bitvách. Angela byla úplně šokovaná tím, kolik slibů americká vláda Mantonům dala a kolik jich současně porušila.

Tihle domorodí Američané museli být buď hodně důvěřiví, nebo měli krátkou paměť. Stejně jim asi nezbývalo nic jiného, než se smlouvami, které jim předkládala vláda, souhlasit. Dějiny plynuly proti nim a zastavit se nedaly.

V historii Indiánů bylo pohřbeno i několik zajímavých zmínek o Pointském jezeru. Začínalo to tím, že mu Indiáni říkali Sethia, což v jejich jazyce znamenalo krvavou lázeň. Angela se na chvilku zastavila a přemýšlela, proč asi dali zdejšímu malebnému jezeru tak strašné jméno. Nic ji nenapadlo, a tak četla dál v naději, že na vysvětlení narazí někde v textu. Předpokládala, že na březích jezera zřejmě kdysi dávno došlo k velké bitvě. Mýlila se. Jméno Sethia podle všeho vzniklo už před tisíci let a nepřímo souviselo s dalším podivným slovem Katuu. Jedna z indiánských pověstí líčila, jak Katuové vystoupili z hlubin jezera. Další naopak tvrdila, že Katuové přišli z nebe nad jezerem. Ať se Angela snažila sebevíc, nepodařilo se jí zjistit, kdo vlastně tajemní Katuové byli. Na jednom místě byli popisováni jako malý hmyz, který je pro lidské oko neviditelný, na dalším je pověst líčila jako netopýrovité bytosti, které rychle překonávaly velké vzdálenosti. Všechny mýty se však shodovaly v jednom: Katuové byli smrtelně nebezpeční a lidé by se jim měli vyhýbat. A hlavně – ukázalo se, že pro Mantony bylo Pointské jezero 81

tabu a celé, i s jeho okolím, je na desítky let odřízli od okolního světa. A ještě něco – Indiáni vodu z jezera nikdy nepili.

„Hrome,“ zamumlala si pro sebe Angela. „Tyhle věci by měl někdo ukázat zdejší školní radě.“

„Říkalas něco, drahoušku?“ zeptala se stará knihovnice a vypnula pásek. Angela byla tak ponořená do svých bádání, že ani nepostřehla, co stařena zrovna poslouchá.

„Jen jsem si říkala, jak jsou dějiny zdejších Indiánů fascinující,“

odpověděla.

Žena jí zatleskala

– byla potěšená, že našla spřízněnou duši.

„Taky si myslím. Ale jestli opravdu chcete slyšet skvělé pověsti o Indiánech, kteří zde žili, tak si musíte promluvit s Jasným Perem. Má je všechny z první ruky. Už tu žije dlouho.“

„Prosím?“

„Je to starej Indián. Bydlí na sedmnácté ulici, blízko větrolamu. Je tam takový malý obchod – jmenuje se ‚U skrblíka‘. Vede ho praprapravnučka Jasného Pera. Musíte na ni opatrně. Bude se vám asi snažit prodat jednu ze svých pokrývek, které sama vyrábí. Já už mám doma ve skříni tři.“

„Kolik je Jasnému Peru?“ zeptala se Angela.

„Nevím. Měl bílé vlasy už když jsem ho byla navštívit poprvé.“

Stará žena se odmlčela a poškrábala se na bílé hlavě s prořídlými vlasy. Zamračila se. „To bylo ještě za krize, když jsem byla malá holka.“

Angela se z knihovny vypravila rovnou do obchodu, který jí knihovnice doporučila, a cestou se zastavila v samoobsluze. Možná, že je přece jen těhotná; třeba počala v erotickém snu. K jídlu si koupila prazvláštní věci: skoro půlmetrový párek a bochník chleba.

Toho se ale ani nedotkla a párek spořádala cestou. Teprve když ho dojedla, uvědomila si, že nebyl ani dost ohřátý. Přesto chutnal skvěle.

Krámek ‚U skrblíka‘ vypadal nenáročně už zvenčí. Byla to dřevěná kolna opřená o rozpadávající se cihlovou stěnu přilehlého domu. Stál kousek od cesty a před ním se na trávníku plném pilin válel rozpadávající se dřevěný poník. Angela zaparkovala a vešla dovnitř. Přivítala ji rodilá Indiánka – praprapravnučka pamětníka.

82

Žena to byla určitě. V ruce držela přikrývku, kterou nepochybně chtěla Angele vnutit.

„Opravdu jsem přišla navštívit Jasné Pero,“ řekla Angela, když ji konečně pustila ke slovu. Rozhlížela se kolem. Obchod byl zaplněn keramikou, pletenými koši a ručně vyřezávanými figurkami – nic, co b y ž e n u vychovanou nákupními středisky, mohlo doopravdy zaujmout.

„Pero si zrovna dává šlofíka,“ řekla. Mohlo jí být okolo třiceti a byla pěkně při těle. Měla dlouhé černé vlasy, spletené do dlouhého, tlustého copu, který jí sahal až pod pás. Přikrývku vrazila Angele do ruky.

„Tohle tady vám dám za šedesát dolarů. Je to pravá mantonská přikrývka.“

Hnědá přikrývka vypadala, jako kdyby ji koupila ve Wal-Martu a pak na ni vyšila několik malých znaků. „Šedesát dolarů nemám,“

řekla Angela, „ale píšu kompozici o Mantonech, kterou musím mít hotovou na pondělí. Opravdu mi záleží na tom, abych si s vaším praprapradědečkem mohla popovídat. Jestli se vám to nehodí teď, přijdu později.“

To ji zaujalo. „A budete o nás psát dobré věci?“

„Ty nejlepší.“

„Kolik máte peněz?“

„Dva dolary.“

Sáhla po malé hliněné figurce, která ležela na nedaleké polici –

původně to asi měla být indiánská dívka. „Až vám tohle prodám, tak můžete jít za Perem.“

„Nechci, abyste ho budila. Třeba by se mu to nelíbilo.“

Žena pokrčila rameny a dala figurku do papírového sáčku. „Pořád jen spí. Musím ho stejně dřív nebo pozdějc vzbudit, aby se šel vykoupat.“

Podala jí dva dolary a žena zmizela vzadu v obchodě. Angela se rozhodla, že se cestou domů musí bezpodmínečně stavit u bankomatu. Do dědečkova domu se bez nákupu nevrátí. Podívala se na hodinky – půl šesté a dvě minuty. V sedm má schůzku s Jimem.

Praprapravnučka se znovu vynořila a pokynula Angele, aby za ní šla do obytné části domu, která byla jen pochybným vylepšením 83

předního traktu, v němž byl umístěn obchod. Špinavou kuchyní a uboze vypadajícím obývacím pokojem prošli do malé ložnice. Tam bylo o trochu útulněji – postel byla ustlaná a za otevřeným oknem zapadalo slunce. V pokoji vládla příjemná vůně; v rohu doutnalo kadidlo. Jasné Pero seděl, celý zabalený v pokrývkách, před blikající televizí. Vůbec to nevypadalo, že spí. Když Angela vešla, otočil se a řekl něco, čemu nerozuměla.

„Prosím?“ zamumlala.

„Říká dobrý den, jak se máte,“ ozvala se žena.

„On nemluví anglicky?“

„Dřív mluvil, ale už skoro všechno zapomněl. Radši mluví mantonsky. Budu vám překládat.“ Pokynula jí rukou. „Sedněte si před něj na přikrývku. Líbí se vám? Koupila jsem ji se slevou ve Wal-Martu.“

„Opravdu je moc pěkná,“ řekla Angela a posadila se na zem u Indiánových nohou. Byl malý, shrbený a na hlavě měl jen pár vlasů. I přes vysoký věk neměl skoro žádné vrásky. Jeho černé oči ji se zájmem sledovaly. Byl to ještě chlapík. Angela měla pocit, že o ní ví věci, které by sama raději nikde nevyprávěla.

Co vlastně musím skrývat? Plno věcí. Podivný příběh se zrůdami.

Kradmé polibky. Skladiště pokryté krví. Obrovskou chuť k jídlu. V

poslední době měla dost tajemství.

„Dobrý den,“ oslovila starocha.

Pokývl hlavou. Možná, že trochu anglicky rozuměl, i když sám už nemluvil. Řekl něco mantonsky.

„Pero chce, abyste ve své práci neopomněla napsat, že Mantonové byli největší bojovníci, které tato zem kdy nosila,“ překládala žena.

Angela se usmála. „Řekněte mu, že jsem to už udělala.“ Žena překládala a Angela pokračovala. „Řekněte mu, že bych mu chtěla položit několik otázek týkající se Pointského jezera.“

Angelu překvapilo, že Jasné pero silně zavrtěl hlavou. „O jezeře nechce mluvit,“ vysvětlovala. „Říká, že to je neblahé místo.“

„Právě proto o tom chci mluvit.“

Jasné pero hovořil dál. „Říká, že to byl právě on, který přesvědčil bílé osadníky, respektive jen některé z nich, aby nepili vodu z jezera.

Zpočátku ho neposlouchali, ale brzy toho litovali. Voda, kterou pijí 84

lidé v této oblasti, podle něho nepochází z jezera, ale ze studní. A právě to je jeho zásluha.“

Angela zavrtěla hlavou. „Povězte mu, že vodu pro novou školu, postavenou na jeho břehu, berou právě z něho. Několik studentek už onemocnělo a my nevíme, co jim vlastně je.“

Když to žena přeložila, Jasného pera se zmocnilo vzrušení.

Pevněji si přitáhl pokrývku a zavrtěl se. Teď mluvil mnohem rychleji než předtím. „Říká, že onu nemoc způsobuje voda z jezera. Nesmí se pít. Dál říká, že jestli ji okamžitě pít přestanou, jejich stav se zlepší.

Pokud ne, začnou se dít hrozné věci. Musíte jít za lidmi, kteří školu vedou a na nebezpečí je upozornit. Totéž se kdysi stalo i bílým osadníkům. Mnoho jich onemocnělo, než uposlechli slov Jasného pera. Když osadníci přestali vodu pít, všichni do jednoho se uzdravili.“

„Zeptejte se, co se stane lidem, kteří vodu pít nepřestanou.“

Hned, jak mu byla otázka přeložena, starý muž rezolutně zavrtěl hlavou. „Nechce o tom mluvit.“

„Proč ne?“

Staroch vrtěl hlavou dál. „Říká, že nechce mluvit o tom, co se stane.“

„Zeptejte se ho, proč se jezero mantonsky jmenuje Sethia.“

„Od něho se to nedovíte.“

„Přeložte mu, že vím, že Sethia znamená krvavá lázeň.“

Jasné pero zmlkl a upřeně se na ni zadíval. Nakonec potichu promluvil na svou praprapravnučku. „Chce vědět, co ještě víte.“

„Přeložte mu, že jsem také četla o Katuech a že –“

Jasné pero ji přerušil výkřikem. Silně potřásal hlavou a znovu začal brebentit po mantonsku. „Říká, že to je zlé slovo ze zlých časů, nesmí se vyslovovat. Ale chce vědět, proč se na ně ptáte.“

Angela se podívala starému muži do očí. „Řekněte mu, že několik lidí ze školy se už možná nějakým způsobem změnilo a já chci vědět, jestli se proměnili na Katuy.“

Jasné pero byl evidentně znechucen tím, že Angela pronesla ono prokleté slovo znovu, protože neodpověděl hned. Když přerušil mlčení, jeho hlas byl opět tichý. „Zajímá ho, jak se ti lidé změnili.

Chce vědět, jestli někdo zemřel a jak.“ Sama dodala: „To je úplně 85

strašidelný.“

„Umřeli dva lidé,“ začala Angela. „Zabila je dívka, která byla přesvědčena, že se změnili na něco zlého. Ale, předtím než umřeli, možná také zabíjeli.“ Odmlčela se. „Možná, že snědli zaživa čtyři lidi.“

Tato odpověď Jasné Pero znepokojila. Dál se na ni díval a jeho oči byly ještě čilejší než předtím; ztratily na laskavosti. Znovu promluvil. „Chce vědět, jestli se té dívce podařilo zabít všechny ty zvláštní děti.“

„Ne,“ odpověděla Angela.

„Kolik je jich ještě naživu?“

„Nevím,“ odpověděla Angela. „Proč Mantonové říkali jezeru krvavá lázeň?“

„Protože tam pití krve vždy začalo.“

„Tomu nerozumím. Jezero bylo naplněno krví?“

„V jezeru je voda,“ tlumočila žena. „Jenom – Pero nechce vyslovit jejich jméno, jsou plní krve.“

„To nechápu,“ prohlásila Angela. „Jsou Katuové normální lidé, kteří se proměnili v důsledku pití jezerní vody?“

Jasné Pero se při vyslovení tohoto slova znovu zamračil. Zřejmě ho opravdu dráždilo, ale Angela nevěděla, jak se mu vyhnout. „Říká, že na proměněných lidech nic není normální,“ pokračovala praprapravnučka. „Tvrdí, že se proměňují okamžitě, ale současně pomalu.“

„Co to znamená?“ zeptala se Angela. „Vždyť si sám protiřečí.“

„Podle něj se nejdříve proměňují zevnitř a teprve později i z vnějšku. Ze začátku se od ostatních lidí jen těžko rozeznají.“

„Jak se dají poznat?“ vyzvídala Angela.

Oči Jasného Pera se do ní dál zavrtávaly. „Pořád mají hlad a touží po krvi,“ přeložila žena.

Ne. Já nechci krev. Chci jen hamburgry a párky. Krev ne!

Jasné pero se najednou předklonil a popadl Angelu za zápěstí.

Snažila se ho setřást, ale byl silný. Zesílil stisk a uchopil ji rovnou pod palcem. Měřil jí puls. Přestala se bránit a nechala ho, aby tuto zvláštní prohlídku dokončil. To, co zjistil, se mu asi nelíbilo. Po několika vteřinách její ruku pustil a rozzlobeně ukázal ke dveřím.

86

Křičel na ni něco, čemu nerozuměla.

„Chce, abyste odešla,“ přeložila žena a rychle se zvedla. Vzala Angelu za ruku a snažila se ji zvednout. „Chce, abyste odešla a už se nikdy nevracela. Rozrušila jste ho.“

„Ale já s ním musím ještě mluvit,“ protestovala. Indiánka ji však nepustila; doslova ji vytáhla ze dveří. Angela se jí nakonec přece jenom vysmekla. Udělala krok zpátky ke starému muži, který se na ni díval, jako kdyby byla postižená malomocenstvím.

„Co se to se mnou děje?!“

Jeho odpovědi se jí ani nechtělo věřit, zvláště když už věděla, jak je na ono slovo alergický.

„Katuu,“ řekl.

„Teď už musíte jít,“ nařizovala jí žena.

„J á n e jsem Katuu!“ křičela Angela. „Jsem sedmnáctiletá holka.

Proč mě obviňujete, když jsem vás přišla požádat o pomoc?“

„Vypadněte odtud,“ sykla na ní praprapravnučka a znovu jí drapla za ruku.

„Nechte mě,“ ječela Angela a setřásla ji. Udělala další krok směrem k Jasnému Peru. Přestože ji považoval za zlého ducha, nebál s e j í . „Proč mi říkáte Katuu?“ dožadovala se odpovědi. „Nikomu jsem neublížila.“

„Co chtít?“ zeptal se staroch. Ačkoli mluvil jen lámanou angličtinou, jeho otázka byla jasná.

„Chci vědět, jestli ta věc opravdu existuje,“ začala Angela. „A jestli ano, chci vědět, jak se dá zastavit, než se rozšíří dál.“

Jasné Pero zvedl ruku a s krku si sundal malý zlatý řetízek. Podal ho Angele. Na jeho konci visel zlatý amulet s netopýrem, kterého si předtím nevšimla, protože byl skrytý za košilí. Vzala si amulet a pozorně si ho prohlížela. Netopýr neměl hlavu.

Jasné pero přikývl: „Katuu.“

Angela se zamračila. „Co se mu stalo s hlavou?“

„Nosit,“ prohlásil.

„Na krku? A k čemu mi bude?“ Byla zoufalá. „Co mám dělat?“

Muž si přejel po krku rukou.

„Zabít je.“

„Koho?“

87

„Ty hladové.“

„To jim mám uřezat hlavy?“ zeptala se Angela.

„Zabít je,“

opakoval.

„A co já?“ zeptala se. „Jsem taky nakažená?“

Podíval se z okna ve směru zapadajícího slunce. Veliká oranžová koule už byla v půli své cesty a Země se pomalu propadávala do noci. V pokoji se začala dělat tma; ochladilo se. Angela cítila, jak jí po celém těle přebíhá mráz. Indián se na ni znovu podíval.

„Hlad?“ zeptal se.

Angela neznatelně přikývla. Byla hlady polomrtvá.

„Mám ho pořád.“

„Voda. Krev.“ Smutně zavrtěl hlavou a mumlal si něco

mantonsky. Angela se obrátila na ženu. „Co to říká?“

„Plavala jste moc hluboko.“

„Ale já jsem v jezeře nikdy neplavala. Je příliš studené.“ Jasné pero sklonil hlavu a dál mluvil mantonsky.

„Co říká?“

„Vaše krev je chladná jako jezero samo,“ překládala žena.

Angela cítila, jak jí buší srdce, ale co jí proudí žilami, nevěděla.

„Myslím, že bych raději měla jít,“ prohlásila.

Indiánka byla úplně vystrašená.

„Taky si myslím.“

88

VIII.

Cestou domů Angela našla obchod, ve kterém brali šeky, a tak bankomat ani hledat nemusela. Do košíku si sice nabrala všechny možné druhy jídla, to se jí musí nechat, ale koho tím chtěla oklamat?

Syrového masa si nakoupila víc, než s dědečkem normálně snědli za celý měsíc. Velké prorostlé steaky. Potom se prodavače zeptala, jestli vzadu ještě nemají nějaké čerstvé maso. Ani se na ni neusmál, protože Angela to myslela vážně. Skoro se rozplakala, když se jí pokladní zeptala, jestli čeká hosty.

„Ano,“ řekla Angela. „Nejsou odtud.“

Když Angela dorazila domů, pes na ni čekal přede dveřmi a kňučel. Ráno ho zapomněla nakrmit. Dala se do hledání psí stravy v plechovce, ale žádnou nemohla najít. Nakonec mu na balkón hodila syrový steak. Pes ho začal šťastně žvýkat.

Právě si připravovala večeři, když se otevřely dveře a vstoupil Jim Kline – proslavený zadák, náruživý příznivec vody, netopýří muž sám. Hlavu měl ještě pořád na ramenou. Zadíval se ke kuchyni.

Všude byla tma. Pouze na stole v obývacím pokoji, kde stál Jim, svítila malá lampička. Zdálo se, že mu to nevadí. Na rozpálené pánvi syčel steak.

„Ahoj, Angie,“ řekl. „Nejdu moc brzy?“

„Ne. Pojď dál. Právě si dělám večeři. Nedáš si taky?“

„Umírám hlady,“ řekl.

Tak co, miláčku. Jsi zrůda? Žereš lidi? Chceš sežrat i mě? Budu tě muset zabít? Přicházíš z jiné planety? Jsi zlý? Co chceš dneska večer podniknout? Líbat mě? Milovat se se mnou? Chceš, abych se ti podobala ještě víc? No tak, miláčku! Nepozval jsi mě kvůli tomu 89

všemu? Proto ses vrátil do našeho světa? Abys sežral všechny mladý holky a udělal z nás ještě zlovolnější stvoření, než jsme? „Budeme jíst tady?“ zeptala se Angela. Na černé pánvi se už smažily steaky dva. Jim seděl tiše u kuchyňského stolu a pozoroval ji.

„U ropných věží,“ řekl.

„Ty chceš jít tam nahoru?“

„Jo.“

„Tak dobře.“ Ani si nešla pro dědečkovu brokovnici. Nemělo by to cenu – za prvé žádnou neměl a za druhé byla jedna část Angeliny bytosti odjakživa zamilovaná do zla. Zřejmě to je u všech lidí stejné.

Jim ji současně odpuzoval i přitahoval. Choval se chladně. Dneska večer nepředstíral, že ji miluje. Pravděpodobně si uvědomil, že je to zbytečné. Křest, nebo co bylo to, čím jí minule provedl, byl dokonán a ona byla ztracena. Alespoň z jeho pohledu. A pak tu bylo to, co jí o Jimovi řekla Mary. Angela nemohla tvrdit, že by jí věřila, ale také nemohla říct, že to je úplný nesmysl, a to svědčilo o mnohém. Pokud Jim nebyl zrůda, měl do normálního atleta stejně hodně daleko.

„Chci se při jídle dívat dolů na jezero,“ ozval se Jim.

„To teda bude romantika,“ řekla. Nebylo to ani míněno sarkasticky, protože se opravdu těšila na to, že s ním opět bude – se vším všudy. Jako by její vědomí fungovalo ve dvou rovinách. Byl zlý, ale byl natolik zlý, že vypadal jako hodný, milý kluk. Umírala touhou po jeho polibcích a laskání. Šílela po tom, aby se jí dotýkal prsty, asi tak, jako předtím po steacích. Ale on na ni neměl chuť. Jen tam seděl a zíral na ni.

„Dneska večer vypadáš skvěle,“ řekl.

„Díky.“ Nechtěla, aby přišel. Chtěla dodržet slib, který dala Kevinovi a koneckonců i sama sobě. Měla v úmyslu mu

zatelefonovat a říct mu, že jí není dobře, ale vrátila se pozdě a musela si udělat něco k jídlu…

„Cos dneska dělala?“ zeptal se Jim.

„Viděla ses s Mary?“

„Ano.“

„Co říkala?“

„Nic,“ odpověděla. Kromě toho měla pocit, že ho potřebuje. Její tělo se proměňovalo. Ani doktor by nepochopil, proč a jak. Ale Jim 90

to věděl. I na něm se projevovaly nenápadné příznaky proměny.

Pravou rukou se opíral o kuchyňský stůl. Nehty měl celé černé – jako by si je někde přiskřípl. Lehce jimi poklepával na dřevěnou desku stolu; domem se rozléhala rytmická ozvěna.

„Už je steak hotový?“ zeptal se.

„Ještě ne. Právě jsem ho tam dala.“

„To nevadí.“

„Taky si myslím,“ řekla. Vypnula plyn. „Tak jdeme. Dám jídlo do tašky.“

Ale všechno, co si myslela o Jimovi a o svých vlastních reakcích na něj, bylo absurdní. Ještě nezapomněla, že je sama lidskou bytostí.

Byla si jistá, že není schopná nikoho zabít. To by radši sama zemřela.

Než odešli z domu, pověsila si v koupelně na krk amulet od Jasného Pera. Schovala si ho pod košili. Neměla tušení, jakou ochranu jí může poskytnout. Možná, že vůbec žádnou. Ale stejně ho radši měla blízko kůže. Připomínal jí příkaz starého muže:

„ Zabít je – ty hladové. “

Cestou k ropným věžím Jim nepronesl ani slovo a Angele to bylo jedno. Stejně jí nic jiného nezbývalo, protože sotva popadala dech, aby stačila jeho tempu. Jim nesl tašku s jídlem a ta ji táhla jako vodítko psa. Do tašky ještě přihodila bochník chleba a láhev vína.

Věže byly vysoké – svou konstrukcí připomínaly hmyz. Viděla jich jenom šest a ne dvacet, jak jí předtím říkal Jim. Stroje se s neúnavnou lhostejností zarývaly do země a vysávaly z ní přírodní bohatství. V měsíčním světle působily až smyslně. Matné paprsky se odrážely od naolejovaných trubek. Nahoru a dolů – sem a tam.

Pumpování neustávalo. Myšlenky se jí točily v bludných kruzích naplněných touhou. Kdyby se ji Jim v tom okamžiku pokusil svléknout, jistě by litovala, že si s sebou nevzal nůžky.

Seděli na betonovém soklu jedné z věží. Pod nimi se do všech stran rozprostíralo údolí s jezerem; byl krásný výhled. Pustili se do jídla. Jim si vzal od všeho kousek, ale Angela toužila jen po svém steaku – po tom zvlášť nedopečeném, pokud se tak vůbec dal nazvat.

Jedla rukama a o to více jí chutnal.

„Jezero je kulaté,“ řekl Jim, když dojedli. Samozřejmě měl pravdu 91

– voda při pohledu shora tvořila dokonalou kružnici. Z vesmíru by ve světle měsíce vypadalo jako bledé oko a kdyby po obloze přelétl mráček, zamrkalo by. Angela se rozmýšlela, zda má Jimovi říct o své noční můře, ale nakonec si to rozmyslela. Nevěděla, co všechno o jejím podezření ví. Lepší bude, když to zůstane takhle.

Pro případ, že ho bude muset zabít, až se s ním pomiluje.

Ale ona nebyla Mary. Ještě pořád si nedovedla představit, že by byla schopná někoho zabít.

„Slyšela jsem, že ho vytvořil meteor,“ řekla.

„Taky že jo. Před sto tisíci lety.“

Otočila se na něho. „Jak to víš?“

Pokrčil rameny. „To ví každý. Dovedeš si to představit? Obrovský kus skály přilétne s oblohy a zřítí se právě tady. Ve zlomku vteřiny se uvolní více energie, než při výbuchu tisíce jaderných hlavic.

Vzniká údolí; po celé dny tone v plamenech. Roztavená železná hornina se zařezává stále hloub do země a stává se její součástí.

Nakonec vychladne a zůstane po ní prohlubeň, v které se začíná shromažďovat voda.“

„Sethia,“ vydechla Angela. Jeho líčení v ní vzbudilo mohutné vize. Připadalo jí, že Jim sám musel být očitým svědkem dopadu meteoru.

Zamračil se. „Tohle slovo neznám.“

„Tak Mantonové říkali Pointskému jezeru.“

„Co to znamená?“

„Nevím,“ odpověděla. „Jak to vypadá s tvojí rukou?“ Jim měl na sobě košili s dlouhými rukávy. Nemohla si vzpomenout, na které ruce se zranil – jestli na pravé, nebo levé. Byla zvědavá, jestli si to vůbec pamatuje.

„Už to je lepší,“ řekl.

„Zavázal sis ji?“

„Jo.“

„Bolí ještě?“

„Ne.“ Najednou vstal. „Pojď,“ řekl.

„Kam?“

„Zaplavat si.“

„Myslíš, že je rozumné s tím zraněním plavat?“

92

„To je mi jedno.“

Zmocnil se jí strach. „Voda je studená.“ Podal jí ruku. „Než dojdeme dolů, bude ti vedro.“

Když došli k domu, Angela byla celá zpocená. Nevěděla, co se bude dít dál. Faktem bylo, že jí potenciální Katuu požádal, aby si s ním šla zaplavat do krvavé lázně. Ale co; lidé plavali v jezeře celá léta a své sousedy nikdo z nich požírat nezačal. Napadlo ji, co si bude myslet o tom, co teď prožívá, až jí bude třicet. Asi si bude marně snažit vzpomenout na to, jestli náhodou nebrala drogy. Logiku každopádně hodila za hlavu. Skoro už na zrůdy taky věřila, ale zároveň se chtěla s Jimem vyspat.

Poprvé ji políbil v okamžiku, když vstoupili do domu.

Líbal ji dál.

Bylo to lepší než minulou noc. On byl lepší. Byl to pořádný kusanec mužského masa, stahujícího se okolo nervu, který byl uložen v jejím těle ze všech nejhlouběji. Je mi zima, pomyslela si. Taky by ji mohl sežrat, až jí to udělá. Zatím ho jen sledovala. Přejížděl jí rukama po blůzce; Angela vzdychala rozkoší smíšenou s bolestí.

Nikdy předtím si nebyla vědoma toho, že si dva lidé mohou být tak blízcí. Chtěla ho tak moc, až to bolelo.

Vedl ji hlouběji do domu; nahoru do ložnice. Ale tam nezůstali.

To je škoda, pomyslela si Angela. Otevřel dveře na balkón. Pes vzhlédl od bílé, ohlodané kosti steaku a vběhl do domu. Jim vyšel na balkón a pozoroval jezero. Vzduch byl ještě teplejší, než včera.

Okolo bylo ticho jako v hrobě.

„Pojďme si zaplavat,“ řekl.

Nechceš to nechat na jindy?

„Jak hluboké je jezero?“ zeptala se nahlas.

„Hlubší, než si myslíš.“ Svlékl si košili – tělo měl jako Herkules.

Na pravé ruce měl obvaz. Když viděl, jak k němu sjela očima, trošku se usmál. Byl to první úsměv dnešního večera. „Ještě je ti zima?“

Zaváhala. „Ne.“

Začal si svlékat kalhoty. „Umíš plavat?“

„Umím,“ odpověděla. Vzpomněla si na amulet na krku. Nechtěla, aby ho viděl.

„Ale nejdřív si musím zajít do koupelny.“

93

„Tak jdi.“ Už byl úplně nahý.

Vběhla do koupelny a strhla si zlatého netopýra s krku. Stejně neměla tušení, co symbolizuje. Katuové určitě netopýři nebyli. Měly to přece být zrůdy z vesmíru. Uložila ho do lékárničky.

Zaslechla hlasité šplouchnutí. Jim se ponořil do vody. To byla její poslední šance. Mohla by skočit do auta a ujet. Mohla by jít za Kevinem, posadit se před televizi, dívat se na vypůjčený horor a přitom jíst praženou kukuřici. Prostě strávit úplně normální sobotní večer. Ale něco ji drželo na místě. Teď už věděla, co to je. Byla nadržená až hanba. A pak – kdo by věřil na zrůdy? Pokud tu přesto pracovaly zlé síly, tak by stejně nemohla jen tak zmizet a předstírat, že neexistují.

„ Co mám dělat? Říkáš mi, že Jim je smrt, která se utrhla z řetězu a já mám sedět a dívat se, jak dál zabíjí? Měla bys být ráda, že jsem s ním šla. Jen pokračuji v tvých výzkumech. “

Přesně tohle křičela na Mary. Muselo to vyjít z hloubi její bytosti.

Musí se dostat do jeho blízkosti, aby zjistila, kdo nebo co vlastně je.

Teprve pak se může rozhodnout, co dál.

Angela si cestou na balkón ani nevzala plavky. Byl to koneckonců přece jen výzkum.

Když se objevila v měsíčním světle, Jim už byl daleko. Mával na ni. „Pojď!“ volal.

Sethia, krvavá lázeň. Katuové. Studená jako jezero.

„Vždyť už jdu,“ křikla na něj. Vyklouzla ze šatů a nechala je dopadnout na dřevěnou podlahu. Noční vzduch se jí dotýkal v místech, která venku odhalovala jen málokdy. Opatrně se vyšplhala na kraj balkónu a podívala se dolů. Voda se třpytila jako obrovský vybroušený diamant. Nevěděla, jak je voda u kraje hluboká. Nechtěla si zlomit vaz a skončit na vozíčku jako chudák Fred Keith.

„Dělej!“ křičel na ni Jim

„No jo,“ řekla spíše sama pro sebe. „Půjde to.“

Skočila do vody.

Šok byl tak veliký, že ho zpočátku vůbec nevnímala. Klesala dolů, ale na dno nenarážela. Aby se dostala na povrch, začala zuřivě kopat nohama. Teprve pak ji zasáhla studená vlna. Bylo to, jako kdyby právě přistála na ledovci.

94

„Áaa,“ vydechla.

V ledové nádrži, daleko od ní, odfukoval Jim. „Plav!“ volal na ni.

„To tě zahřeje.“

Ale v tom se mýlil. Čím dál od břehu plavala, tím větší jí byla zima. Zdálo se jí, že ztrácí tělesnou teplotu mnohem rychleji, než ji může jakýkoli druh pohybu stačit regenerovat. Nedovedla si představit, že by ve vodě mohla zůstat ještě další minutu.

Ale pak se setkala s Jimem, který si ji přitáhl a začal ji znovu líbat. Cítila, jak se o ni vzpírá tělem. Jasné Pero byl úplně vedle, když říkal, že má studenou krev, pomyslela si Angela. Byl příliš horký na to, aby byl necitelný – nic víc ji v okamžiku, kdy se k ní přisál ústy, nenapadlo. Pod promrzající kůži jí proudilo mohutné teplo a nasávalo krev do nervových zakončení hluboko v těle, o kterých ani nevěděla, že je má. Zvrátila hlavu a její tělo v Jimově objetí úplně ochablo. Nechala ho, aby ji držel nad hladinou; jazykem jí sklouzával dolů po krku. Přímo nad sebou viděla měsíc rozdělený stínem vesmíru na dvě poloviny a cítila, že i ona je rozřezávaná na kousky, protože ať se snažila sebevíc, nemohla ho k sobě přimáčknout dost těsně na to, aby naplnila svou touhu. Byl ohromný

– zrovna tak jako ten nedopečený steak. Jako syrové maso, kterému Bůh vdechl život. Angela byla nejšťastnější dívkou na této planetě –

našla toho pravého. „Miláčku,“ zašeptala.

Jim jí najednou znovu zvrátil hlavu a přitiskl k ní svá ústa. Extáze, do které upadla, se ještě prohloubila – skoro nekontrolovatelně. V

ústech ucítila ostrou bodavou bolest. Kousla se do jazyka nebo ji kousl on? Ale i chuť krve v ústech byla zdrojem rozkoše. Bušení v hlavě, které ji trápilo celý den, se tisícinásobně vrátilo. Ale teď je utišovala tekutinou, o které se jí dříve ani nesnilo. Zdálo se jí, že vychází z Jima a proudí přímo do jejích úst, v kterých vířila krev, jako elixír v posvátném kalichu. Bylo jí tolik, že se ani nechtělo věřit, že všechna patří jí – ale právě v tom je podstata svedení. Nikomu nepatří nic. Vystav své tělo i duši napospas svodům – nechť se pak vše vrátí v záchvěvech plných uspokojení. Líbat ho byla taková radost, že pohltila i bušení v mozku – odnesl je vlhký vánek plynoucí mimo čas – ve světě, který z ní smyl poslední vlákna nevinnosti a zanesl ji nahou doprostřed jezera.

95

Nevěděla přesně, jak dlouho se už objímají. Nakonec ji vzal za ruku a vyvedl z vody zpět na balkón. Angele se zdálo, že mezitím uplynuly milióny let. Kůži měla mramorově bílou – kapky vody, které na ní zůstaly, připomínaly jehličky ledu. Přesto se už netřásla.

Ani si nebyla jistá, jestli ještě dýchá.

Vešli do ložnice a lehli si vedle sebe na prostěradlo. Díval se na ni a ona na něj. Oči měl hluboké a doširoka rozevřené. Viděla v nich svět, který jakoby patřil do jiného rozměru. Byly to i její oči – nově zrozená dvojčata, které spatřila v nepřirozeném odrazu. Pozorovala svůj vlastní cizí svět. Jakmile zavřela oči, začala se propadat v temnotu, v které se před ní pomalu začal odvíjet.

Nacházela se ve vědomí nesmrtelného světa, ale fyzicky byla mimo něj. Její tělo bylo posláno pryč, aby se nasytilo. Duše ne, pouze tělo. Duši nepotřebovala a vlastně ji už ani neměla. Měla vědomí Světa a Svět měl neustále hlad. Během letu černou propastí snila o tom, jak svou touhu ukojí masem jednoho z těch, kterým se říkalo bratři a sestry, ale kteří teď byli jejími nepřáteli a museli být zničeni.

Po nějaké době ucítila na tváři závan větru. Slunce – obrovský žhavý balón – se vznášel vysoko na obloze. Bodalo ji do očí.

Všechno jí bylo cizí, ale přesto povědomé. Vyrostlo zde její tělo.

Byla to Země, na které žila do té doby, než ji pohltil Svět. Po návratu žádnou nostalgii nepocítila – pouze potřebu se nasytit.

V dálce viděla, jak se blíží lidské bytosti. Když vystoupila z rakety, která ji dopravila na Zem, usmála se a zamávala jim. Dala se s nimi do řeči. Byli rádi, že ji opět vidí. Mysleli si, že je jednou z těch, kteří před několika měsíci opustili Zemi, aby Svět prozkoumali.

Po celou dobu, co s nimi mluvila, myslela jen ta to, jakou asi budou mít chuť.

Slunce bylo příliš ostré. Ubíralo jí síly. Chtěla se vrátit a spát. A snít.

Zdálo se jí mnoho snů. V mysli světa nebylo nic jiného – noční můra na noční můře. Není třeba procitat, našeptával jí neustále.

Ale její tělo se nakonec probudilo a naplněné pomstou se vydalo kupředu.

96

Čas plynul. Noci sycení. Dny klamu. Noci číhaní. A pak, na konci, dny plné skrývání a útěku. V okamžiku, kdy všichni blízcí přátelé těla, které obývala, byli mrtví – sežraní nebo takoví jako ona sama, dala se na útěk. Lidé začali tušit, že vzdálený Svět zřejmě není to pravé místo, kde vybudovat druhý domov, ale místo, kde umřou smrtí, která nikdy nekončí.

Ke konci bylo najít úkryt čím dál tím těžší. Jak čas plynul, její tělo se proměňovalo v cosi, co nahánělo hrůzu těm, jejichž oči na něm spočinuly. Přesto bylo nové tělo v mnoha ohledech dokonalejší. Bylo silnější, mohlo létat. Najedla se na jednom místě a za chvíli byla kilometry vzdálená. Způsob proměny však neměl nic společného s ničím, co žilo na Zemi. Nemohla už déle skrývat sebe ani své úmysly. Najít obživu bylo čím dál tím těžší, skoro nemožné. Začala slábnout. Slunce bylo stále nesnesitelnější. Skryli se před ním v zemských hlubinách. A to byla chyba. Odřízli si cestu zpátky. Se skupinou ostatních, kteří byli přeměněni, se nakonec ocitla v černočerné jeskyni, z které nebylo úniku. Pozemšťané v červených uniformách vtrhli dovnitř. V rukou drželi zbraně, z kterých šlehaly spalující rubínové záblesky. Jeden z jejích druhů se ocitl v kruhu zbraní a byl popraven paprskem, který ničil vše, co mu stálo v cestě.

Zabíjeli další a další, až zůstala pouze ona. Pak přišla řada na ni – v jejich očích viděla triumf. Ale o milost neprosila. Byla součástí Světa, který bude žít navěky. Noví pozemšťané z třetí planety přilétnou na planetu pátou. Její rod opět povstane. Zárodky Světa se rozletí do všech stran. Hlad bude konečně ukojen.

A to byla její poslední myšlenka, protože pak jí paprsek oddělil hlavu od těla.

Angela se vzbudila a otevřela oči. Ležela sama v horní části postele. Byla jí strašná zima, takže si přes sebe musela přetáhnout deku. Teprve pak si všimla, že Jim sedí nahý na balkóně a upřeně hledí do temné vody jezera.

„Jime!“ zavolala. „Pojď zpátky do postele.“

Ignoroval ji. Ve svitu měsíce jeho tělo vypadalo strašidelně –

Angela se nemohla zbavit pocitu, že se jí všechno jen zdá. Teď má ale hlad. Vstala a odplížila se do kuchyně.

97

Hodiny ukazovaly přesně dvanáct, ale jak se na ně dívala, všimla si, že se vteřinová ručička vůbec nehýbe. Jsou rozbitý, pomyslela si.

Určitě už bylo mnohem víc. Otevřela ledničku a vyndala dva steaky.

Zesílila plamen, olej začal prskat. Dlouho je ale nesmažila. Chtěla je jen rozmrazit, aby měly chuť, jako kdyby teprve nedávno byly živé.

Oba je snědla a ani se nezeptala Jima, jestli taky nechce.

O vlastní jídlo se umí postarat sám, pomyslela s i.

Po chvíli se vrátila do ložnice, ale Jima nenašla ani na balkóně, ani nikde jinde. Vykročila do noci a dívala se, jak na vodě sem a tam přebíhají vlnky. U kraje byly poměrně veliké – jakoby se někdo právě ponořil pod hladinu.

„Jime?“

Žádné šplouchání nezaslechla. „Jime?“

Na hladině se žádné tělo nevynořilo.

„Sethia,“ zašeptala. To slovo ji naplňovalo hrůzou, ale přesto se zdálo, že jí navrací životu. Obrátila se a kráčela zpět k domu. V

koupelně si vzala amulet, který dostala od Jasného Pera a pověsila si ho na krk. Skoro okamžitě si vzpomněla na noční můru a na to, jak plavala s Jimem ve studené vodě. V ústech ji zabolel jazyk. Kousl ji.

Nebo kousla ona jeho a sebe taky? Jistá si nebyla.

Znovu, jako včera v noci, se jí začal obracet žaludek. Chtělo se jí zvracet; zbavit se všeho masa, které právě snědla, ale steaky se v břiše ani nehnuly. Po chvíli se jí ulevilo. Vrátila se do ložnice a přikryla se dekou. Usnula s rukou na amuletu s bezhlavým netopýrem, který jí sice naháněl strach, ale zřejmě měl schopnost zahánět zlé sny.

98

IX.

Na Michiganské univerzitě se v neděli semináře ani přednášky nekonaly. Angela s tím ostatně ani nepočítala. Dvouhodinovou cestu podnikla v naději, že zde nalezne alespoň jednu osobu, která jí bude schopná říct, kde by našla profesora Alana Sparka – autora článku o meteoru, který si přečetla v knihovně. Měla štěstí. Stačilo se zeptat vrátného a dvou studentů na přírodovědecké fakultě a ti ji nasměrovali rovnou k profesorovi. Spark zřejmě dával konzultace o víkendu.

Když vkročila do jeho kanceláře, zrovna neměl nic na práci. Byl to vysoký, hubený muž okolo čtyřiceti. Nosil zastřižený hnědý knírek a po místnosti se pohyboval nervózními pohyby, které prozrazovaly bezelstného knihomola. Podle fotografií na stěně, které ho zachycovaly v různých exotických částech světa, zřejmě vedl zajímavý život. Přivítal ji a řekl, aby se posadila. Nejdřív si myslel, že Angela je, jednou z jeho studentek. Rychle mu vysvětlila, že je ve čtvrtém ročníku pointského gymnázia a že píše článek pro Pointský zpravodaj o kvalitě vody, kterou ona a její spolužáci pijí. Zeptal se, odkud o něm ví, a ona mu ukázala článek z vědeckého časopisu, který ukradla z knihovny. Ihned projevil zájem.

„Mohu vám říci osobní názor na celou věc,“ začal. „Ale musím vás požádat, abyste mé jméno ve článku neuváděla.“

„Proč?“ zeptala se Angela.

Trpce se pousmál.

„Protože bych rád i nadále učil na tomto

vznešeném ústavu vysokého vzdělání a také proto, že jsem podle svých nadřízených, a také podle mé ženy způsobil, pokud jde o vodu z pointského jezera, kontroverzí až dost. Určitě si vzpomenete na 99

zprávy o tom, že se minulý podzim u žáků vašeho gymnázia objevilo jisté onemocnění. Myslím si, že právě kvůli tomu článek píšete.“

„Tehdy jsem ještě v Pointu nebydlela, ale slyšela jsem o tom.“

„Zhruba u třiceti studentů se objevily různé příznaky: nevolnost, bolest hlavy a poruchy zraku. Byly hlášeny i případy ztráty vědomí.

Celou záležitost měli na místě prověřit odborníci: lékaři, chemici a tak podobně. Já jsem ale pozván nebyl, neboť nejsem u tamní školní rady zrovna oblíben.“

„Co proti vám mají?“ zeptala se Angela.

„Už dávno předtím, než se škola začala stavět, vyslovil jsem se proti tomu, aby byl umístěna na břehu jezera. Zvláště jsem měl obavy z toho, že studenti budou pít jezerní vodu. Měl jsem za to, že není zdravotně nezávadná.“

„Proč?“ zeptala se Angela.

„Právě kvůli tomu jsem se dostal do křížku se školní radou a jejími experty. Nejsem lékař ani biolog. Ani chemik. Ačkoli jsem v jezeře a v jeho okolí prováděl rozsáhlé výzkumy, můj obor nebyl v oblasti hygienické nezávadnosti vody považován za relevantní. Mé osobní názory, se kterými jsem veřejně vystoupil, byly považovány naopak za irelevantní. Vlastně se to dá formulovat i tak, že jsem vážně poškodil svou vědeckou pověst, když jsem nesouhlasil s tím, aby škola byla postavena na pozemku, o jehož vhodnosti jsem měl pochyby.“

„Co je podle vás na té vodě špatného?“ K jádru věci se probojovával poměrně pomalu a Angela, i přes to, že se předtím najedla v autě, začínala dostávat hlad. Od rána vlastně jedla bez přestávky. Jen jídlo bylo schopná utišit bušení uvnitř její hlavy. Bylo desetkrát horší než včera. Co to s ní ksakru Jim včera provedl kromě toho, že jí ukousl kus jazyka? Pusa jí ještě pořád bolela.

„Vždyť jste přece četla můj článek pojednávající o vzniku jezera,“

pokračoval Spark. „Zmiňuji se v něm o vysokém magnetismu železné rudy, který se uvolnil, když meteorit dopadl na zem. Jeho vliv je v okolí školy velmi silný. Neobvykle silný je zvláště u dna jezera.“ Odmlčel se. „Četla jste někdy o problémech, které mají lidé žijící v blízkosti vedení vysokého napětí?“

„Ne,“ řekla Angela.

100

„Často si stěžují na bolest hlavy a únavu. Samozřejmě, že ne všichni. Jen někteří. Na to, proč tomu tak je, existuje mnoho teorií.

Podle té nejrozšířenější magnetické pole, vyvolávané vedením, porušuje elektromagnetickou rovnováhu lidského těla.“

„Vedení vytváří magnetické pole?“ Byl na ni příliš vědecký; začínala ztrácet nit.

„No jistě,“ řekl. „Magnetické pole se vytváří v kruhovém poli okolo drátů pod elektrickým proudem. To je jednoduchá fyzika. A teď – u pointského jezera jsme v situaci, kdy velké množství vody spočívá na vrstvě vysoce magnetické železné rudy, která tvoří jeho dno. Když se navrhovaly plány školy, prohlásil jsem, že by mohlo být nezdravé, kdyby žáci pili vodu, která je vystavena silnému působení mohutného magnetického pole.“

„Voda se dá zmagnetizovat?“ zeptala se překvapeně Angela.

„To je právě to. Tady jsem se dostal do sporu se školní radou a vědeckou komunitou jako takovou. Ale abych odpověděl na vaši otázku – v právem slova smyslu ne. Magnetická voda neexistuje.

Aby se vytvořil kladný a záporný pól, potřebujete nějaký materiál, jakým je kupříkladu železo. Mimochodem, víte, kolik

polarizovaných atomů je zapotřebí ke zmagnetizování železa?“

„To tedy nevím,“ odpověděla Angela.

„Méně než jeden ze sta,“ řekl Spark.

„Vážně?“ vrtěla hlavou Angela, jako by ji to zaujalo. To, co povídal, bylo zajímavé, ale nebyla si jistá, kam vlastně směřuje.

Zakručelo jí v žaludku jako by jí říkal: Nasyť mě, nebo tě sním.

„Je to fázový přechod,“ pokračoval Spark. „V jednom okamžiku není železná ruda magnetická a v dalším se polarizuje několik atomů a celá ruda se zmagnetizuje. Je to fascinující fenomén. To sem ale nepatří. Kde jsem skončil? Aha. Už vím. Mluvili jsme o studentech, kteří pili vodu vystavenou vlivu magnetického pole. Ačkoli se sama zmagnetizovat nedá, dochází v ní, pokud je takovému vlivu vystavena, k malým změnám. Voda se skládá ze dvou atomů vodíku a jednoho atomu kyslíku. Když se ocitne v blízkosti magnetického pole, toto složení se nemění. Ale pravděpodobně se mění uspořádání molekul.“

„Pravděpodobně?“ namítla Angela. „Mění se tedy, nebo ne?“

101

„O tom by se dalo debatovat. Já myslím, že ke změně dochází.

Myslím, že se molekuly určitým způsobem přeskupují a to ovlivňuje to, jak voda následně reaguje s jinými molekulami. Ostatní vědci tvrdí, že to není pravda. Experimentálně bylo nicméně dokázáno, že květiny zalévané vodou umístěnou ve zmagnetizované nádobě uhynuly nebo byl porušen jejich normální růst.“

„Takže voda se nějakým způsobem měnit musí,“ konstatovala Angela.

„Vždyť to právě říkám. Lékaři, které přizvala ke konzultacím vaše škola, to prohlásili za pseudovědu. Ale na Pointském jezeru je ještě jedna zvláštní věc, která je odlišuje od všech ostatních v této oblasti.“

„Co to je?“

„Nejsou v něm žádné ryby. A taky nikdy nebyly. Ani červi nebo nějaké vodní rostliny. Prostě nic.“

„To je zajímavé. Myslíte si tedy, že už to je mělo upozornit, že je něco v nepořádku?“

„Ano, ale nestalo se tak. Nechte mě to dokončit. Magnetismus nebyla jediná věc, která mě na Pointském jezeru znepokojovala. V

jezeře a okolo něj se nachází také vysoká koncentrace neznámých fosilních mikroorganismů.“

„To myslíte vážně?“

„Ano.“

„A já jsem si myslela, že voda byla dokonale prověřena. O

neznámých mikroorganismech jsem se nic nedočetla.“

„A taky se nikde nedočtete, pokud o nich nenapíši článek,“ řekl Spark věcně. „Výzkumu těchto mikroorganismů jsem věnoval více pozornosti než všichni ostatní dohromady.“

„To o nich ostatní nevěděli? Nemohu uvěřit tomu, že by nás nechali pít vodu, která v sobě má smrtelné látky.“

„Vědělo o tom plno lidí, ale nikdo kromě mě nezkoumal jejich specifické vlastnosti. Nikdo je nepovažoval za nebezpečné.“

„Proč ne?“

„Protože, jak jsem už říkal, jde o fosilní organismy. Jsou mrtvé.

Od mrtvého organismu se nakazit nemůžete.“

„Tak proč vás tak znepokojují?“

S p a r k z a v á h a l . „Tato otázka otevírá pole záhadám nebo 102

pseudovědě, podle toho, jak se na to díváte.“ Odmlčel se. „Nejsem si jist, zda je tohle ta pravá doba a místo na podobnou debatu.“

Angela se naklonila dopředu. „Prosím, pokračujte. Do článku to nedám, když nechcete.“

„Proč vás to ale zajímá, když o tom stejně nemůžete napsat?“.

„Protože jsem zvědavá,“ řekla Angela upřímně.

Spark se rozmýšlel. „Co vás přivedlo k tomu, abyste psala článek až teď, rok po tom, co studenti onemocněli?“

Angela se mu zadívala do očí. „Onemocnění se zase vrací.“

Spark nadzdvihl obočí.

„To jsem nevěděl. Opravdu velmi

zajímavé. Četl jsem o té dívce z

Pointu, která zastřelila dva

spolužáky. Má to něco společného s tím, o čem se nyní bavíme?“

„Myslím, že ano.“

„Mohla byste to rozvést?“

„Nejdříve bych ráda slyšela, proč se domníváte, že mrtvý organismus může být škodlivý.“

„A vy mi pak řeknete, co se děje u vás škole?“

„Povím vám všechno, co vím,“ slíbila Angela.

„To zní solidně.“ Spark se podíval na dveře, aby se ujistil, že nikdo v druhé místnosti neposlouchá, a začal:

„Již zmíněný

organismus mě znepokojuje, protože není popsaný v žádné knize. Má struktury DNA, které se nepodobají ničemu, co dosud známe.

Vlastně bych to mohl formulovat i tak, že DNA v normálním slova smyslu vůbec nemá.“

„Moment. Když je tak rozdílný, jak to, že ho půlka biologů téhle země už dávno nezkoumá?“

V Sparkově hlase se ozval hněv. „Na téhle univerzitě jsou čtyři řádní profesoři biologie, ale mně se nepodařilo přesvědčit ani jednoho z nich, aby se alespoň koutkem oka na ty organismy podíval.“

„To je ale absurdní.“

„Zřejmě nevíte, jak silně byla moje pověst pošramocena kampaní proti používaní vody z Pointského jezera. Když jsem o tom kolegům pověděl a sdělil jim, za jak jedinečný tento organismus považuji, neprojevili žádný zájem. Určitě si mysleli, že jsem přinejmenším nespolehlivý. Ale musím k nim být spravedlivý – na to, aby si biolog 103

všiml neobyčejných vlastností nějakého organismu, nestačí jeden pohled do mikroskopu. Vyžaduje to delší výzkum. Moji kolegové tomu prostě odmítli věnovat svůj čas. Ale nechte mě dokončit.

Pointské jezero není jediným domovem tohoto zvláštního organismu.“

„Ale vždyť jste říkal, že nebyl popsán v žádné knize.“

„Taky že ne,“ řekl Spark. „Ale já jsem ho našel ještě někde jinde.“

„Kde?“ zeptala se Angela.

„V Chile, v jižní Americe. Vysoko v Andách.“

Angela se ostře nadechla: „Tam spadl ten druhý meteor – ten, o kterém píšete v tom článku?“

„Správně. Teď se mu říká jezero Curro. Ale v jazyce Peneů, kteří tamní kraj kdysi obývali, se jmenuje Sentia.“

„Sethia,“ zašeptala Angela.

Spark se vzpřímil. „Co jste to říkala?“

„Nic.“

„Slyšel jsem vás. Vidím, že jste hledala sama. Právě Mantonové říkali Pointskému jezeru Sethia – neboli krvavá lázeň. Ta podobnost jmen mě znervózňuje. Nevím, jak si to mám vysvětlit. A co je ještě horší, nejsem s to obstojně zdůvodnit, proč jsou dějiny obou jezer stejné. Mantonové považovali Pointské jezero za neblahé místo.

Podle –“

„Četla jsem o tom,“ přerušila ho Angela.

„Přirozeně. Narazila jste také na slovo Katuu?“

„Ano.“

„Možná, že budete překvapená, až vám řeknu, že Peneové se ve svých pověstech zmiňují o podobné rase, která přišla z jezera Sentia.

Jmenovali se Kalairové.“

„Ta jména,“ vydechla překvapením Angela.

„Ano, opět se podobají. Vím. Je to pozoruhodné, protože jazyky Mantonů i Peneů jsou zcela odlišné. Ale pokud jde o tato dvě meteorická jezera, jako by oba kmeny mluvily stejným jazykem.“

„A jak Kalairové vypadali?“ zeptala se Angela.

„Legendy je líčí v mnoha ohledech jako Katuu. Byli zlí. Živili se lidským masem. Mohli přeměňovat lidi na stvůry, jakými byli sami.“

„Uměli létat?“

104

„O tom nic nevím,“ řekl Spark.

„Kalairové tedy byli proměněné lidské bytosti?“

Spark váhal. „Na základě studia kalairských mýtů se domnívám, že původně z naší planety nepocházeli.“

„Z které planety přišli?“ zeptala se Angela.

„Tak dost. Teď už jsme se úplně dostali z oblasti vědeckých domněnek.“

„To mi je jedno. Řekněte mi, co víte.“

Spark pokrčil rameny. „Peneové byli skvělí astronomové. Věděli o tom, že planety obíhají kolem Slunce dříve, než západní civilizace.

Domnívali se, že Kalairové přišli z páté planety.“

Další pozemšťané přiletí z třetí planety na planetu pátou a její rod opět povstane.

Odkud to vzala? Že by se jí o tom zdálo?

Jaká neuvěřitelná shoda náhod.

Jaká neuvěřitelná shoda jmen.

„Která planeta to je?“ zeptala se Angela.

„Pátou planetou od Slunce je nyní Jupiter. Ale Kalairové odtamtud určitě přijít nemohli. Jupiter je gigant naplněný plynem.

Má jedovatou atmosféru a zdrcující gravitační pole. Život, jaký známe u nás, tam vzniknout nemohl. Ale…“ Spark zaváhal.

„Co?“

„Musíte chápat, že tento rozhovor nemá nic společného s vědeckou teorií. Nachází se spíše v oblasti divokých spekulací.“

„To mi nevadí. Celá ta věc je šílená.“

„To máte pravdu,“ souhlasil Spark. „Je pravděpodobné, že v minulosti nebyl pátou planetou od Slunce Jupiter, ale nějaká jiná planeta.“

„To si planety takhle často vyměňují místa?“

Spark se zasmál. „Ne. Ale mezi Marsem a Jupiterem se nachází pás asteroidů. Všeobecně se má za to, že to jsou zbytky původní páté planety.“

„A co se s ní stalo?“

„To nikdo neví. Z toho či onoho důvodu vybuchla.“

„Kdy?“ zeptala se Angela.

„Většina astronomů se domnívá, že to bylo před milióny, ne-li 105

miliardami let. Své odhady zakládají na tom, že tehdy na Zemi dopadlo mnoho meteoritů. Tyto meteority – svými rozměry větší i menší – zřejmě zasáhly Zemi, když pátá planeta explodovala.“

„Vy tomu věříte?“ zeptala se Angela.

„Věřím tomu, že když pátá planeta explodovala, létaly směrem k Zemi obrovské meteority. Většina jich určitě dopadla do oceánu. Ale víme i o několika, které dopadly na zem.“

„Moment,“ přerušila ho Angela.

„Ve svém článku o vzniku

Pointského jezera jste ale tvrdil, že bylo vytvořeno před sto tisíci lety. To samé jste napsal i o tom druhém jezeře v Jižní Americe.“

„Ano, zhruba ve stejné době.“

Angela věděla, na co naráží, ačkoli se to zdráhá říct nahlas.

„Takže vy si myslíte, že pátá planeta vybuchla právě tehdy? Ne před milióny let, ale pouze před sto tisící lety? Myslíte si, že ty dva meteority pocházejí ze zničené planety?“

Spark obdivné přikyvoval. „Máte postřeh. Ano. Myslím, si, že většina nalezených meteoritů pocházela z jiného zdroje. Objevily se zřejmě v období vzniku našeho solárního sytému. Domnívám se, že Pointské jezero i jezero Curro vytvořily meteority pocházející z planety, na které existoval život.“

Angela skoro vyskočila ze židle. Dohromady to dávalo smysl. „To kvůli těm mikroorganismům?“ vykřikla.

Spark vzdychl. „Ano.“

„Protože nevypadají, že by pocházely odtud!“

Spark si znovu povzdychl. „Ano.“

„Proč vás to tak skličuje?“

„Musíte vzít do úvahy vědecký pohled na život ve sluneční soustavě. S výjimkou Země se má za to, že život mohl existovat pouze na Marsu. Ale poznatky ze sond Voyager naznačují, že je velmi nepravděpodobné, aby se na této planetě vůbec kdy nějaký život vyvinul. Moji vážení vědečtí kolegové by proto mou teorii o tom, že se život vyvinul ještě dál od Slunce – za Marsem – třeba na naší původní páté planetě, přijali jen s velkým váháním.“

„Ale mohlo to tak být,“ řekla Angela.

„Ano. Taky si to myslím. Za ideálních atmosférických podmínek by povrch páté planety byl jen o trochu teplejší než je dnes na Zemi.“

106

„Tak v čem je problém? Proč vás vyhnali ze svých pracoven?“

„Právě kvůli tomu, o čem jsem před chvílí hovořil. Kvůli tomu, že tvrdím, že ten fosilní mikroorganismus je mimozemského původu.“

Spark se zastavil a odkašlal si. „Udělal jsem chybu, když jsem se o této možnosti zmínil před nesprávnými lidmi.“

„Mně to ale připadá jako docela přijatelná teorie. Zvláště když ty mikroorganismy byly nalezeny v blízkosti dvou míst, kam dopadl meteor.“

„Vážím si vaší podpory, věřte mi. Ale musíte pochopit kontext, v kterém byly tyto teorie použity proti mé osobě. Nechtěl jsem, aby se Pointské jezero používalo jako zdroj pitné vody pro tamní gymnázium. Publikoval jsem článek, v které jsem spojoval Pointské jezero s jezerem Curro. Hovořil jsem o podobných organismech, které se nacházely na obou lokalitách, ačkoli jsem o tom žádný článek nenapsal. Zastánci stavby – především hlavní dodavatel, který zakázku získal – toho využil a vylíčil mě jako šarlatána. Malí zelení broučci z vesmíru. Dovedete si to představit. Byl to úplný cirkus.

Snažili se dokonce vyvrátit i teorii o meteorickém původu jezera.

Směšné.“ Spark se zastavil a usmál se. „Ale ta samá firma změnila mínění, když se snažila vyhloubit základy. Půda byla tak tvrdá, že do ní ani nešlo pořádně kopnout. Říká se, že na tom prodělali spoustu peněz.“

„Mohl byste se ještě na chvilku vrátit zpátky?“ řekla Angela.

„Říkal jste, že ti experti si s mikroorganismy starosti nedělali, protože byly mrtvé. Ale vás to znepokojovalo. Proč?“

„Protože jsem zkoumal vývoj obou jezer. Samozřejmě, že nevěřím těm hororovým bajkám, které okolo nich vznikly. Ale myslím si, že ve vodě jezer je zřejmě něco nezdravého. Když jí Mantonové i Peneové pili, onemocněli. Pokud jde o Pointské jezero, dochovaly se docela nedávné záznamy od prvních osadníků. V Chile se lidé jezeru Curro dodneška vyhýbají. Považují je za zdroj nákazy: Ani v jeho blízkosti nikdo nežije. A pak, jak jsem říkal, ani v jednom z jezer nežijí ryby. Ale kdybyste se mě zeptala, zdali jsou příčinou toho mikroorganismy nebo magnetismus, nedoved l b y c h jednoznačně odpovědět. Jestli mikroorganismy pocházejí z páté planety, také jistě nevím. Jsou to všechno zamotané teorie. Ale jedno 107

vím jistě. Ti studenti, kteří vypili nejvíce vody z Pointského jezera, onemocněli.“

„Co myslíte tím nejvíce?“ zeptala se Angela.

„Září bylo tenkrát hodně parné. Fotbalové družstvo a vedoucí fanoušků trénovali u jezera. Vypili mnohem víc vody, než ostatní. A právě oni to byli, kteří onemocněli.“

„To je pravda.“ Přestože to bylo nad slunce jasné, Angelu nikdy předtím nenapadlo, aby si tyhle dvě věci dala dohromady. „Tak už tedy máme dva možné zdroje kontaminace: magnetismus a ten mikroorganismus.“

„Správně,“ souhlasil Spark.

„Nebylo by možné, aby se vzájemně doplňovaly?“

„Nerozumím vaší otázce,“ namítl Spark.

„Říkal jste, že voda, vystavená silnému magnetismu, nedělá dobře květinám a rybám. Třeba se tomu mikroorganismu daří právě v takovém prostředí.“

„Vidíte, to mě nikdy nenapadlo. Ale pochybuji o tom.“

„Proč?“

„Protože živé organismy se takové vodě normálně vyhýbají.“

„Ty, které žijí na naší planetě,“ doplnila ho Angela.

Spark byl na rozpacích.

„Obě dvě věci bych spojoval jen s

nejvyšší opatrností.“

„Ale proč? Jestliže ten organismus pochází ze zaniklé planety, pak k nám přiletěl na kousku domácí půdy. Možná, že celý povrch páté planety byl magnetický.“

I když na Sparka její odvážné závěry udělaly dojem, nemohl se zbavit skepse.

„Mluvíte tak, jako byste tam někdy sama byla.“ Podíval se na hodinky. „Rád bych s vámi debatoval dál, ale za pár minut mi přijde student na konzultaci. Než odejdete, rád bych, abyste mě stručně seznámila se situací na pointském gymnáziu.“

Angela vstala a na chvíli se zamyslela. Byla přesvědčená, že Mary je šílená – i přes zaschlou krev, kterou našla v prasklině skladiště. I přesto, že Jim smísil svou krev s její a ona se od něho nakazila neukojitelnou chutí na syrové hovězí a žádné jiné potraviny ji už nezajímaly. Co se to dělo s jejím tělem? Proměňovalo se snad na 108

jeden obrovský, cizorodý mikroorganismus? Zatím to tak vypadalo.

Angela teď věřila všemu, co Mary řekla.

„Máme na svobodě

několik zrůd,“ sdělila Angela profesoru Sparkovi. „Jejich počet každým dnem s toupá. Možná, že i já se proměňuji v jednu z nich.

Doufám, že ne, ale toužím po věcech, po kterých by žádné normální mladé děvče toužit nemělo. Mám takový hlad, že bych vás byla schopná sníst zaživa. Určitě si myslíte, že to je šílenství, ale vzpomeňte si, jak vás lidé považovali za cvoka, když jste si dal dohromady ta dvě jezera. Se zveřejňováním teorií o meteoritech, Katuuech a Kalairech radši moc nespěchejte. Je na tom plno pravdy.“

Spark byl šokovaný. „Chcete říct, že jste taky nemocná!?“

Angela pohodila hlavou a zasmála se. „Včera v noci jsem měla sen. Zdálo se mi, že se vracím na Zemi z návštěvy páté planety.

Snědla jsem všechny své přátelé. Pak jsem se proměnila ve velkou zrůdu připomínající netopýra. Nakonec mě lidí zabili laserovými puškami. Zní to uhozeně, co? Až na to, že můj kluk je člen pointského fotbalového týmu. Je zadák. Vypil plno té špatné vody.

Myslím si, že celý ten cirkus vede. Jmenuje se Jim Kline – je to ten kluk, kterého se snažila zabít Mary Blancová, než jí v tom policie zabránila. A já jsem jim ještě pomohla. Bože můj. Zachránila jsem Jimovi život. Ale víte co?“ Naklonila se k němu blíž. „Teď lituju, že jsem ji nenechala, aby ho odbouchla.“

„Angelo!“ začal Spark.

„Děkuji za váš čas, pane profesore,“ rozloučila se Angela a měla se k odchodu. „Musím jít. Musím se jít najíst.“

Vyběhla z místnosti. Spark měl štěstí, že se ji nepokusil zastavit.

Už se jí na něj sbíhaly sliny. Ještě chvíli a slupla by ho jako malinu.

109

X.

V rádiu a všude ve městě se mluvilo o tom, že Mary Blancová byla propuštěna z vězení na kauci půl miliónu dolarů. Ale proč zrovna v neděli? Nguyen měl pravdu, když říkal, že má brilantního advokáta.

Angela seděla u McDonalda a jedla už třetí obrovský hamburger. Po téhle zprávě jí docela přestal chutnat. Naproti ní seděli dva čtrnáctiletí kluci s rádiem. Když uslyšela Maryino jméno, vytrhla jim je z ruky. Ale hlasatel kromě toho, že Mary nesmí opustit město, nic zajímavého neříkal.

„Hej,“ zaprotestoval jeden z nich. „To je naše!“

Usmála se. Oba byli trochu při těle a tím pro ni byli ještě přitažlivější. Byla by to legrace – trošku je přimáčknout. Podala jim zpátky rádio a toho, který se ozval, pohladila po hlavě.

„Hleď si jídla a drž hubu, chlapečku,“ řekla mu sladce.

Angela se vrátila do auta a jela k dálnici. Tušila, kde se asi Mary skrývá. Její rodina vlastnila srub v lesích okolo Kempu, který ležel zhruba mezi Michiganskou univerzitou a Pointem. Angela tam byla dvakrát. Nebylo ta zas tak daleko, aby tam nemohla zajet a pořádně si s Mary promluvit o Katuech, chybějící páté planetě a dlouhém polibku, který jí Jim dal uprostřed jezera. Mohly by spojit síly. Byl by z nich dobrý tým. Mohly by zachránit svět.

Ale Mary by mě mohla zabít, až bude po všem.

Oklamat ji by se Angele asi nepodařilo.

Když zastavila na konci dlouhé příjezdové cesty, pokryté štěrkem, uviděla, že dveře do srubu jsou otevřené dokořán. Srub se choulil ve středu neprostupného lesa. Nejbližší soused odtud byl vzdálený dva kilometry. Když Angela vystoupila z vozu, začaly jí kolem hlavy 110

bzučet mouchy.

„Je tu někdo?“ zavolala. „Mary?“

„Bože můj.“

Ve dveřích srubu ležela noha v černé botě. Byla to mužská noha a patřila k tělu uvnitř. Když Angela přistoupila o krok blíž, zastavila se, a i když zatím viděla jen půl těla, zkřivil se jí hrůzou obličej.

Spatřila kaluž krve, která se okolo mrtvoly vytvořila. Muž byl docela mrtvý – jako ti dva na večírku minulý týden. Po dalším kroku zjistila, že má v prsou díru, kterou mohla způsobit jen rána z brokovnice vypálená z bezprostřední blízkosti. Ležel na zádech. Oči i ústa měl otevřená a po celém těle mu lezly mouchy. Angela ho poznala – byl t o M a r t i n – jeden z policistů, kteří Nguyenovi pomáhali při pronásledování Mary. Mary si zřejmě jeho zásluh moc nevážila.

První pohled však často klame. Nejdřív si myslela, že ho Mary oddělala, aby mohla utéct a dál pronásledovat zrůdy. Ale když postoupila dál do vnitřku srubu, odhalil se před Angelou pohled, který daleko přesahoval všechny hrůzy, které během posledních pár dnů prožila.

Mary, oblečená v modrých džínách a tričku potřísněném krví, visela za krk na tenkém drátu. Na nohou měla hnědé kožené boty; pravá se jí pomalu vyzouvala. Krev pocházela z rozšklebené rány, kterou do jejího krku prořízl drát. Vyložený amatérismus – neměla si ji uvazovat tak těsně, když už chtěla spáchat sebevraždu. Tak se to mělo na první pohled jevit každému. Zabila policistu, pak dostala výčitky svědomí a šla se zhoupnout z nejbližší palandy. Brokovnice ležela na zemi rovnou pod Mary. Angela by se vsadila, že Maryiny otisky byly i na spoušti.

Angela zavzlykala. „Ne, Mary!“ Zavřela oči a dala se do pláče.

„To ne.“

Angela těmhle důkazům nevěřila. Během pár uplynulých dní se dozvěděla pár věcí o těch, kteří si příliš přihnuli jezerní vody. Měli zvláštní chutě.

Angela znovu otevřela oči. Kaluž krve okolo policisty nebyla vzhledem k vážnosti rány veliká. Skvrna na Maryině tričku taky nebyla tak rozsáhlá, jak by člověk čekal. Katuové zřejmě při práci neodolali a dali si malou svačinku – trochu se napili krve.

111

Angela si vyčítala, že zase začala myslet na jídlo. Následující tragédie povstala, jako už tolikrát, z dobrého úmyslu. Rozhodla se, že svoji kamarádku nemůže nechat jen tak viset. Z kuchyně si přinesla, židli a postavila ji Mary pod nohy. Pochybovala, že bude mít dost síly na to, aby zvedla Maryino tělo a sundala jí smyčku z hlavy, ale buď Mary ve vězení shodila víc, než si obě dvě všimly, nebo se z Angely Warnerové stala pěkně silná holka. Drát se jí podařilo sundat během pár vteřin. Když se Mary začla hroutit na podlahu pokrytou kobercem, Angela ji uchopila do náručí. Krásná Mary – Angela vždycky tolik žárlila na její lesklé hnědé vlasy a velké zelené oči.

Naštěstí se je Mary podařilo zavřít ještě předtím,

než přišel

definitivní konec. Angela přitiskla svoji tvář k Maryině a kanoucí slzy pomalu smývaly krev její nejlepší kamarádky.

Tys byla ta statečnější z nás. Šla jsi po nich sama. Nežádala jsi o pomoc, a když tě zastavili, nestěžovala sis. Bylas skvělá. Tak si tě budu pamatovat navěky – i když tě svět navždy zavrhne. Nejsem jako ty, nemohu taková být, ale přísahám, že si nedám pokoj, dokud nedokončím to, co jsi začala. Dokud nebude poslední z těch krvelačných bestií ležet v blátě s dírou v srdci.

„Mary,“ vzlykala Angela. Neovladatelné vzlyky jí otřásaly tělem.

Ale tyto otřesy měly kromě smutku i další příčinu. Držela svoji mrtvou přítelkyni – vlastně její mrtvé tělo – a nemohla se zbavit myšlenek na to, jak by bylo skvělé sklonit se nad ní, otevřít ústa a…

„Neudělám to!“ vykřikla.

Ale od Mary se už odpoutat nedokázala. Nebyla schopná vstát, vyběhnout ze srubu a zachránit to, co jí zbylo z duševního zdraví.

Zavřela oči a konečky prstů nahmatala zářez na Maryině krku.

Zdvihla zakrvavené prsty a přitiskla si je ke rtům. Tělem jí proběhlo vzrušení, které si svou intenzitou nezadalo se sexuálním.

Nevyslovitelně stará touha byla na okamžik uhašena. Vzdychla rozkoší a znovu se dotkla Maryiny rány – lehce a s úctou – znovu je pozvedla k ústům. Byl to elixír, který jí dal okusit Jim. Hladově si ocucávala prsty. Silněji. Ještě silněji. Chtěla všechnu. Do poslední kapky.

Sála tak silně, že se skoro pustila i do vlastní ruky.

„Angelo!“ ozval se za ní hlas.

112

Překvapeně otevřela oči. Do pokoje vstoupil poručík Nguyen.

Zvláštní, že neslyšela, jak přijíždí. Rychle si otřela krev ze rtů.

Nevšímejte si toho, jen jsem si trochu přihnula kamarádčiny krve.

„Dobrý den,“ řekla.

Nguyen si prohlížel okolí a musel zavřít oči. Když je znovu otevřel, byl bílý jako křída. Přistoupil k ní a zadíval se na ni.

„Co se tu stalo?“

„Byl tu Jim Kline,“ odpověděla.

„Tys ho viděla?“

„Ne.“

„Tak jak to můžeš vědět?“

„To by bylo na dlouhé lokte.“ Spustila Mary ze svého klína na podlahu. Ještě by ráda svoji přítelkyni na rozloučenou políbila, ale v přítomnosti cizího člověka si netroufala. Nguyen jí pomohl na nohy.

„Sledoval jste mě?“ zeptala se Angela.

„Ano. Vědělas to?“

„Ne.“

„Řekni mi, co se stalo,“ opakoval Nguyen.

Angela se mu upřeně podívala do očí a najednou cítila, jak jí páteří směrem k hlavě proudí neznámá síla, která jí připomínala magnetické pole s drápy. Zvláštní na tom bylo to, že když onu sílu pocítila, nepřekvapilo ji to. Bylo to jako kdyby se napnul nějaký duševní sval, který v ní byl odedávna – dokonce i předtím, než začalo šílenství, ale ona ho zatím nikdy nepoužila. Síla zostřila její smysly. Angele se zdálo, že před ní leží rozestřená Nguyenova mysl.

Jeho myšlenky schopná číst nebyla, ale mohla se jich dotýkat, jakoby byly hmotné. Měla pocit, že ho může i přinutit věřit tomu, čemu ona sama chce, jen tím, že se na něj bude dívat a určitým způsobem mluvit.

„To nemůžu,“ řekla jednoduše.

Nguyen zamrkal. „Co se ti stalo, Angelo?“

Znovu si otřela pusu. Zůstalo na ní ještě trochu krve. „Stala se ze mě neposlušná holčička. Myslím, že jsem včera přišla o panenství. O

část určitě, tím jsem si jistá.“ Očima se zavrtávala do Nguyena –

cítila zmatek, který se zmocnil jeho mozku; hrůzu, kterou před ní má.

Mimovolně ustoupil o krok zpátky. „Nechte mě jít, Nguyene,“ řekla 113

tiše. „Už mě nesledujte. Nechte mě udělat to, co udělat musím. Než se dozvíte tolik, abyste uvěřil tomu, co se děje, už nebudete mezi živými.“

Silně se potil. Zalapal po dechu. „Nevím, o čem mluvíš.“

Ještě jednou se podívala dolů na Mary a řekla: „Už kvůli vám chci věřit, že se to ani nikdy nedozvíte.“

Angela vyšla ze srubu. Nguyen se jí ani nepokusil zastavit.

Když přišla domů, pes na ni čekal u dveří. Vběhla dovnitř a ani za sebou nezavřela dveře. Rovnou zamířila do koupelny, kde v zrcadle zahlédla někoho, koho jen sotva poznávala. Divoké modré oči barvy pozemské oblohy. Ale jakou barvu bude mít nebe, na které se bude dívat zítra?

Ještě pořád měla všude Maryinu krev – na nose i na vlasech.

„Sakra,“ zaklela Angela. Pustila si horkou vodu a znovu a znovu si oplachovala obličej. Žalostně naříkala. Prsty jí krvácely v místech, kde si je prokousla. Přesto bušila pěstí do přepážky v koupelně, dokud neuslyšela, jak začíná praskat. Nechce být jako oni. Zabije je!

A sebe jako první.

„No tak, jdi pryč,“ vzlykla Angela. Pes za ní přišel do koupelny a snažil se jí olizovat ruku. Ještě nikdy se k ní tak přátelsky nechoval.

Určitě cítil, že má problémy. Angela si klekla a začala psa hladit po hlavě a drbat na hřbetě. Plastic drbání prostě zbožňoval. Ale jen těžko odolávala horkosti psova jazyka a lehkému aroma, které z něj vanulo. Určitě předtím hryzal kost. Proč? ptala se Angela sama sebe, když se jí mozek začal znovu zmítat v nepředstavitelném objetí tance smrti. Proč si radši nedal nějakou suchou psí stravu? Ale ten pach krve – Angela to nechtěla udělat.

„Mrzí mě to,“ vzlykla.

Silně uchopila psa, který se zmítal a skučet. Rozpřáhla se a zaťala mu prsty do krku. Plastic začal kničet. Vydával srdceryvné zvuky, které se Angela snažila ztlumit tím, že mu hluboko to tlamy strčila ruku. Chystala se mu rozpoltit hlavu…

„Angie,“ ozval se hlas.

Angela psa pustila. Plastic pádil pryč, jako by měl v patách samého ďábla. Angela těžce dýchala.

114

Vzhlédla, ačkoli to nebylo nutné, protože hlas dobře poznala.

„Ahoj, Jime,“ řekla.

Klekl si před ní. Vypadal tak skvěle. Zdravý mladý muž, který má celý život před sebou. Možná, že by žil sto tisíc let. Nebyla si jistá.

Asi by mu narostla ohromná kožovitá křídla a purpurové drápy –

nehty měl už teď černé jako inkoust. Držel vzkaz, který jí včera ráno nechal dědeček. Teprve, když jí ho Jim podal, uvědomila si, že je napsaný na stroji.

„Ten jsem napsal já,“ řekl.

Podívala se na zavřené dveře dědečkova pokoje. Vždycky, když někam jel, nechával je otevřené. Smál se a říkal, že ve svém věku už nemá co skrývat. Jim ho pravděpodobně snědl hned po jejich první schůzce. Vkradl se zadem do domu a ani se neobtěžoval dát své Růžence polibek. Ale možná, že jí tuhle malou laskavost prokázal už předtím, než ukradl velký kus její vlastní existence. Možná, že to byl polibek, který jí vdechl obraz cizího světa. Ne, byla to jeho krev –

koncentrovaná forma kontaminované vody.

„Chápu,“ zašeptala. Dolní ret se jí třásl; kousala se do něj a sála vlastní krev.

Jim jí položil ruku na rameno. Byla úplně studená. Velké krabí klepeto by bylo příjemnější.

„Mary je mrtvá,“ řekl.

„Ano.“

„Teď jsi jednou z nás.“

„Rozumím.“

„Je nás hodně.“

Zvedla hlavu. „Ráda bych se s nimi setkala.“

„Kdykoli budeš mít chuť.“

„Co třeba dneska večer?“ Nuceně se usmála. „Ráda bych tu pro vás všechny uspořádala večí-“

115

XI.

Angela seděla sama v domě na dědečkově posteli. Byly tři odpoledne. Jim před pár minutami odešel. Večírek měl začít v osm.

Dřív začít nemohl, protože si ještě musela zařídit pár věcí, aby byla na hosty patřičně připravená. Jim zabil dědečka, ale neuklidil po sobě. Na to, co zbylo z otcova otce, zrovna pěkný pohled nebyl. Bylo neuvěřitelné, že necítila zápach už dřív, ale Jim, aby zabránil šíření zápachu, pod dveře nacpal prostěradla. Při pomyšlení na to, co by se bylo stalo, kdyby Kevin včera nakoukl do dědečkova pokoje, se Angela otřásla. Miláček Kevin – byla zvědavá, jestli ho ještě uvidí.

Po tváři jí stekla slza doprovázená vzlyknutím a vzápětí další slzou. Dědečka moc neznala, ale zamilovala si ho. Byl to jediný člověk, který si ji chtěl k sobě vzít, když doma začalo jít do tuhého.

Byl rád, že není sám. Vzpomněla si na den, kdy si ji, zavěšený do své nejnovější přítelkyně, vyzvedl na letišti. Zpočátku si myslela, že ta žena asi bude její druhá sestřenice, nebo něco takového. Milovala jeho lásku – plnou života, svobodnou a nerozvážnou.

Ale co oni vědí o lásce? Jejich hlad ukojit nemohla, a proto pro ně byla zbytečná. Jejich existence jí připadala nepochopitelně jednorozměrná. Asi nebudou příliš inteligentní, pomyslela si. Jima převezla bez problémů. Uvěřil, že je jednou z nich jen proto, že se snažila sníst vlastního psa. Její chutě se trošku změnily. Naštěstí se Jim objevil v pravý čas – viděl ji, když na tom byla nejhůř. Teď je všechny bude mít na jednom místě. Taková příležitost se Mary nikdy nenaskytla. Angela měla pocit, že Mary jejich počet značně podcenila.

Rozhodla se, že až všichni budou vevnitř, celý dům vyhodí do 116

povětří. Ale protože nemá dynamit, bude muset použít benzín.

Cisternu s propanem se jí asi odpálit nepodaří. Jim do ní narazil autem a vůbec nic se nestalo. Ale kdyby k ní přidělala dvacetilitrový kanystr benzínu, tak by určitě vybuchla. Jediným problémem je, že cisterna je vedle domu, kde všichni parkují – nepochybně by si jí všimli. Jediné místo, kam se dala bomba umístit, byl suterén. Tvořil samostatnou část domu a nebylo pravděpodobné, že by se tam během večírku někdo zatoulal.

Angela sice přesně nevěděla, jakou výbušnou sílu získá z litru benzínu, ale odhadovala, že když se jí podaří sehnat dvacet třílitrových lahví na vodu a naplní je po okraj benzínem, tak s přehledem všechny zabije. Kdyby současně vybuchla i cisterna s propanem, bylo by to ještě lepší.

Sama zahynout nechtěla. Jim ji už svojí krví infikoval – musela to být Jimova krev, protože nikdy neprošla obdobím, kdy ostatní pili jezerní vodu. Přestože asi skončí jako oni, chtěla si nechat šanci na únik. Možná, že se jí podaří odolávat nutkání zabíjet, i když jí k tomu bude tělo nutit. Nemůže přece jen tak zapálit bombu a nechat si ji vybuchnout v ruce.

Potřebovala rozbušku a alespoň dvě minuty času.

Naneštěstí se jí v domě nové krabice nepoužitých raket na ohňostroj neválely. Bude si muset vyrobit vlastní. Ale z čeho?

Nemůže přece jednoduše vzít dlouhý kus provazu a namočit ho do benzínu. Plamen by po provaze přeskočil příliš rychle a zabil by ji dřív, než by vyběhla po schodech nahoru. A navíc – benzín je cítit.

Měla podezření, že fyzická síla nebude jedinou výhodou plynoucí z přeměny člověka na zrůdu. Jejich smysly, včetně čichu, budou zřejmě vyvinutější a budou daleko přesahovat rozsah normálního člověka. Taky bude muset z lahví, předtím než je odnese do domu, utřít všechen benzín.

K výrobě rozbušek potřebuje střelný prach. Ten sice taky bude vydávat mocný zápach, ale teprve až začne hořet. Střelný prach je v nábojích; v nábojích do brokovnice ho bude ještě víc. Když se jí jich podaří sehnat dostatečné množství, tak zápalná šňůra bude delší a ona bude mít čas na útěk. Ale nejdřív z nich bude muset vyndat broky. Kousek provazu by vedl rovnou na střed lahve s benzínem, 117

která by na hrdle měla papírovou kapsli s další dávkou prachu.

Kapsle by prohořela ve vteřině. A pak – Buch!!! – a bude konec manželů Zrůdových.

Při pohledu na krvavý svinčík v ložnici přelétl Angele po tváři slabý úsměv.

Je dobré mít plán.

Ještě lepší by bylo rovnou se dívat na to, jak umírají.

Angela si vzala peněženku a odešla z domu. Dědečkovu ložnici uklízet nemusela – na tomhle večírku by takový nepořádek mohl být tou největší atrakcí. Chvilku si lámala hlavu tím, co jim nabídne k jídlu, ale pak se nad absurditou nápadu zasmála. Proč by se měla zabývat tím, co předloží tlupě kanibalů, které stejně zajímá jen jedno? Určitě nepozve žádné dobré známé, aby se seznámili s jejími novými kamarády z města.

Předtím, než se do něčeho pustí, musí se najíst. Koupila si tři kila steaků a půlku jich snědla hned na parkovišti před tržištěm. Bušení v hlavě se zmírnilo, ale úplně nezmizelo. Mohla by takhle vůbec žít i kdyby výbuch přežila?

„Budu se s tím muset poprat, až nadejde ta správná doba,“ šeptala si sama pro sebe, když si utírala ruce do nákupní tašky, v které ležely dva zbylé steaky. Taky si koupila tubu tylenolu proti bolesti.

Nastartovala auto, a přestože pochybovala tom, že jí prášky pomohou, čtyři do sebe hodila a na sucho je spolkla. Taky že nepomohly.

Bylo ironií osudu, že jela krást lahve na vodu zrovna do pointského gymnázia. Profesorský sbor totiž pil výhradně vodu z obchodu. Možná, že právě proto jedí tak, málo hovězího, pomyslela si Angela. Byla si jistá, že lahve viděla vzadu, kousek od chlapecké sprchy. Pokud si dobře vzpomínala, tak jich tam byla celá hromada.

Ten kluk, co roznáší vodu, musí mít plno pochůzek a stavuje se tam jen příležitostně, blesklo jí hlavou.

O patnáct minut později Angela zjistila, že se ‚celá hromada‘

skládá jen z osmi lahví. To bylo celkem dvacet pět litrů benzínu. Je to hodně, ale bude to stačit? Kdo to má ksakru vědět? Byla posedlá myšlenkou, že potřebuje alespoň padesát litrů. Už byly skoro čtyři –

na flákání nebyl čas. Do pěti se musí dostat do obchodu se 118

sportovním zbožím, který je v nákupním středisku, a koupit si náboje do brokovnice. O tom, kde sehnat ostatní nádoby, bude přemýšlet až cestou domů.

Když dorazila do obchodu, bylo za deset minut půl páté. Náboje stály vzorně vyrovnané za pultem.

Na nákup si ale vybrala špatnou dobu. Vždyť právě před týdnem holka v jejím věku zastřelila dva lidi. Chlápek za pultem vypadal jako kdyby ho právě pustili z vojny. Měl blonďaté vlasy sestřižené na ježka a široká ramena. Za pokladnou stál jako kdyby právě spolkl pravítko. Chtěl vědět, na co těch dvacet krabiček nábojnic potřebuje.

„Je to pro mýho dědu.“

„Je tu s tebou?“ zeptal se prodavač.

„Ne.“

„Na co střílí?“

„Hlavně do terče. O co vám jde? Osmnáct mi je. Průkaz mám taky.“

„Rád bych ho viděl.“ Angela mu ukázala řidičák. Pečlivě si ho prohlížel. Vypadalo to, že se její jméno učí nazpaměť. „Vy jste z Chicaga?“

„Přistěhovala jsem se loni v červnu.“

Chlápek zamrkal. Něco ho napadlo.

„Počkat, nejmenuje se váš děda Mike Warner?“

Usmála se, i když ji to stálo hodně námahy. Určitě to vypadalo nevěrohodně.

„No jasně. Znáte ho?“

Chlápek se plácl přes koleno. „No jestli. Chodil s mojí sestrou!“

Angela sebou trhla. Kolik let jí asi je? Tomu chlápkovi nemohlo být víc než třicet.

„Je mladší než já.“ Zasmál se. „Je to pašák. Opravdu ho měla ráda. Jak se má? Koupil si brokovnici? Nevzpomínám si, že by ji měl, když chodil s Dorothy.“

„Nemá ji dlouho.“

Prodavač začal na stůl skládat krabičky nábojů. Už o ní žádné pochybnosti neměl. Dvacet krabiček.

„Pozdravujte ho ode mě.

Jmenuju se Sam. Řekněte mu, že mu Dorothy vzkazuje, že je nejlepší.“

119

Angela svěsila hlavu. „Určitě mu to vyřídím.“

Než jí Sam všechno namarkoval, objednala si ještě padesát metrů provazu, tubu lepidla a jako břitvu ostrý lovecký tesák. Doma nic na rozřezání nábojů neměla – všechny nože v domě byly tupé. A pak, pomyslela si, nůž se vždycky může hodit.

Po Baltonu jezdila skoro hodinu, ale třílitrové lahve na vodu se jí sehnat nepodařilo. Nakonec si v supermarketu koupila osm dvouapůllitrových – ty byly mnohem obvyklejší. Taky si vzala plastikový trychtýř. Kde sežene benzín, už věděla.

V Pointu byly celkem tři pumpy. Její vůz měl čtyřicetilitrovou nádrž. Vezme si ji plnou, odjede domů, šikmo s autem najede na kámen a trychtýřem odčerpá benzín rovnou do lahví. Ještě jí ho zbyde dost na to, aby dojela zpátky k čerpadlu. Osmdesát litrů – to znamenalo dvě plné. Pak už bude připravená.

Angelu hnala myšlenka na pomstu, ale při pomyšlení na večer se jí zmocnila hrozná úzkost. V sázce bylo hodně – na to kolik, nechtěla ani pomyslet. Konec civilizace. Zánik lidské rasy?

Bože. Při provádění plánu by mohla selhat spousta věcí. Na zpáteční cestě do Pointu se definitivně rozhodla: i kdyby měl uniknout jen jeden jediný, raději nepoužije rozbušku a benzín zapálí rovnou zapalovačem. Zahyne jako první. Kevin jí to bude muset odpustit. Dovedla si představit, jak se mu asi po ní bude stýskat. Při práci myslela na něj i na Mary. Jsou to skvělí lidi – měla štěstí, že je poznala. Ráda by teď Kevina požádala o pomoc, ale přísahala si, že ho to toho nebude zatahovat. Nikdy by jí neuvěřil a nakonec by ho asi stejně zabili.

Angela zajela pro benzín k nejbližší pumpě. Pak zacouvala k domu a levou stranou vozu bez problémů najela na připravené kameny. Ani nepotřebovala hever

– k nádrži se dostala bez

problémů. Jednu z prázdných lahví postavila rovnou pod uzávěr.

Tady narazila na problém – vlastně si spíš uvědomila, že na něj narazí. Jak zastaví proud benzínu než přistaví další láhev? Několik minut si lámala hlavu, ale na žádné brilantní řešení nepřišla. Pořád měla hrozný strach, aby benzín nebyl okolo domu cítit.

Nakonec pomalu odšroubovala uzávěr. U posledního závitu začal 120

benzín čúrkem vytékat; ještě trochu ho povolila. Sice to bude déle trvat, ale spěch teď není na místě, pomyslela si Angela. Benzín pomalu stékal do trychtýře a pomalu plnil láhev. Naplnit jednu láhev trvalo pět minut. Když byla plná, znovu uzávěr utáhla a natáhla se pro další. Rozlilo se jen pár kapek benzínu. Museli by mít čich jako vlci, aby to ucítili.

Bylo to komické. Ale teprve teď se zamyslela nad tím, jak by se asi jmenovali, kdyby je někdo ve dvacátém století popsal a zařadil do slovníku. K životu bezpodmínečně potřebovali lidské maso, ale lidi raději žrali zaživa – podle toho by to nejspíše byli zombiové nebo upíři. V jistém smyslu slova pocházeli z vesmíru – podle toho by zas byli mimozemšťané. Pili lidskou krev. I ona měla ráda lidskou krev.

Pokud se dalo věřit indiánským mýtům a nočním můrám, tak se posléze proměňovali na tvory podobné netopýrům.

„Jasně,“ řekla si sama pro sebe, když plnila lahve. „Jsou to upíři.

Škoda, že na ně neplatí kříže a česnek. Ušetřilo by jí to spoustu práce. Stačilo by zajít do zeleniny a cestou zpátky ještě do obchodu s církevními potřebami.“

Angela už naplnila skoro tři lahve. V nádrži jí zbylo dost benzínu na to, aby dojela na druhý konec jezera, kde byla další pumpa. Očima sledovala zrcátko a dívala se, jestli ji nesleduje Nguyen. Pochybovala o tom, ale jistota je jistota. To, co viděl v Maryině srubu, mu nahnalo pořádný strach. Jiný na jeho místě by už dávno byl na psychiatrii. Při jejich poslední rozmluvě mu zablokovala mozek podle kódu, který dovedla rozluštit jen ona sama. Uvědomila si, že Jim na ni používal tutéž sílu hned od počátku. Málem se pomilovali už na první schůzce. Pomyšlení na to, že nebýt zásahu nadpřirozené síly, všechno by bylo jinak, ji hřálo u srdce. Zatracená pijavice. Jak to, že ještě neprodávají antikoncepci, která by chránila dívky před lidmi jako on?

Jen si to představte! Třeba to nebude dlouho trvat. Taková antikoncepce by šla určitě na dračku. Jděte s dobou děvčata! Jenom náš přípravek vás beze zbytku zbaví cizorodých mikroorganismů.

Navíc dostanete slevu na některé další druhy zboží. Bezpečný necking zaručí pouze ochrana značky Hrabě! Jedině ta odolá jeho zubům!!

121

„Jsem pěkně morbidní,“ pokárala se v duchu Angela.

Stejně morbidní bylo i to, že ji Jim ještě neustále měl ve své sexuální moci. I potom, co udělal, aby zničil její život a životy těch, které milovala. I přesto, že už skoro dokončila plán na jeho zničení, nepřestávala myslet na jeho žhavé polibky. Její představivost ji vedla po dlouhé cestě lemované keři. Za každým si s Jimem dávala jedno rychlé číslo. Nejbláznivější na tom bylo, že ani nevěděla, jestli je ještě panna. Opravdu byla jeho včera v noci uprostřed jezera? Nebo to byla jen noční můra? Porodí za devět měsíců mimino s dvěma jedovatými zuby, které bude desetkrát denně potřebovat krevní transfúzi jen k tomu, aby si uchovalo zdravou barvu?

Angela naplnila osm připravených lahví, pak vylila vodu z dalších dvou a začala je rovněž plnit benzínem. Šlo to hůř, protože měly užší hrdla. Ale na rozdíl od ostatních měly závěry, které, když byly plné, mohla znovu zašroubovat. Větší láhve utěsnila staniolem.

Až na jednu – tu naplnila jen do poloviny. O tom, jak benzín vybuchuje, něco věděla. Při vznícení se vytvářejí plyny. Když škrtnete sirkou nad plnou lahví benzínu, tak vám pravděpodobně zhasne. Zpola naplněnou láhev použije jako rozbušku. Ostatní lahve k ní pevně přiváže provazem a cestičku střelného prachu dovede až k jejímu hrdlu. Bum! Prásk! – ve vteřině všichni vyletí do povětří.

U poslední pumpy, která byla zároveň

první, kam si před

osmdesáti minutami přijela pro benzín, dělali problémy. Pumpař chtěl vědět, co provedla s první nádrží. Angela se jen usmála.

„Nutně to potřebuju seřídit. Hrozně mi stoupla spotřeba.“

S transportem lahví, a jejich uložením do rohu suterénu, žádné problémy nebyly. Zesílila. Ale menší láhve k větším tak docela nepasovaly. Dala je stranou a pustila se do nábojů. Později ji určitě něco napadne.

Příprava rozbušky byla ve srovnání s ostatním docela příjemná práce. Střelný strach jí připomněl poslední oslavy čtvrtého července, kdy ještě byla šťastná. Vzpomínky na minulost jí dodávaly sílu. Na budoucnost myslet nechtěla a přítomnost byla příliš deprimující. Do očí jí vhrkly slzy. Bavila se opravdu skvěle. Krve už viděla dost, ale ve spotřebě měla ještě mezery! Umírala žízní po té rudé kapalině.

Stačil by jen doušek. Ale zabíjet kvůli tomu nebude – vždyť si na to 122

přísahala.

V hlavě se ozvalo bušení – srdce jí pukalo a krk se jí stahoval hořkým smutkem. Na povzbuzení si začala zpívat. „ Míchali jed.

Johoho. A pak už jen onen svět. Johoho. “ A pak ještě jednu. „ Hej zrůdy, otevřte žíly a nechte mě na chvilku pít. “

Ale byl to špatný vtip. Ani se neusmála.

K čertu s nimi! Přece jim nepřipravuje aperitiv. To, co zbylo z dědy, zakopala pod stromy v zahradě. Ještě vyperu prostěradla, ať vstoupí do uklizeného domu. S odchodem si už starosti dělat muset nebudou.

„O to se postarám,“ mumlala si, když dokončovala rozbušku.

Ještě jednou zvedla jednu z menších lahví a přemýšlela, kam ji dát.

123

XII.

Poručík Nguyen stál v prázdném skladišti a upřeně se díval na vymetený kruh na jinak zaprášené betonové podlaze. Nebyl sám.

Vedle něho stál strážník Williams a baterkou mířil na zem. Williams se Martinovi moc nepodobal. Byl radši, když ho oslovovali křestním jménem, Kenny, a ve sboru byl nový – nebyla to taková liška podšitá jako Martin. Ne z každého policisty se stane tvrdý chlapík Martinova typu – ani po dvaceti letech služby ne. Ale na to, aby byl schopen úspěšně čelit událostem, které vedly k jeho smrti, to zřejmě nestačilo.

Nguyen nevěděl, zda on sám by obstál lépe. Měl o tom své pochyby.

Marně si lámal hlavu, proč se sem ještě jednou vracel. Ve skladišti byl už včera – v sobotu – hned potom, co ho na ně upozornila Angela a její kamarádka. Nguyen, jako pravděpodobně i ony, našel zaschlou krev ve škvíře na podlaze, ale na rozdíl od nich si ji mohl dát analyzovat. Patřila čtyřem různým lidem. Bylo to přesně tak, jak říkala Mary. Podle zprávy, kterou mu poslali sítí teprve před hodinou, vzorky krve souhlasily s krevními skupinami čtyř pohřešovaných – dvou mužů a dvou žen. Všichni zmizeli cestou na západní pobřeží. V Baltonu se zastavili jenom na drink. Nguyen se snažil vzpomenout si, jestli Mary nepodezírala Jima a jeho kamarády z toho, že šli jen po lidech, kteří nebyli místní. S odstupem si uvědomil, že Angela takových překvapivě přesných závěrů udělala víc.

Na druhé straně ale mluvila o tom, že jsou to zrůdy.

„Kdybys tady stál a křičel, Kenny,“ řekl Nguyen, „myslíš, že by tě někdo venku mohl zaslechnout?“

Kenny se stísněně otočil. Už předtím se nechal slyšet, že na 124

tomhle místě jsou špatné vibrace. Nguyen toho sice o vibracích moc nevěděl, ale na sto procent poznal, když mu někdo byl nesympatický.

Jima Klinea nesnášel od samého začátku. Jestli ten fracek zabil Martina, tak si to odskáče – a pořádně. Nguyen se o to postará a zařídí, aby to vypadalo legálně. Nějaká cestička se vždycky najde.

„Pochybuju,“ zabručel strážník Kenny Williams a pohlédl do tmy.

„Je to tu pěkně velký. Člověk by musel křičet hodně nahlas.“

Nguyen poklekl a dotkl se zaschlé krve. V tom okamžiku mu došlo, proč se do skladiště vrátil. Musel se ještě jednou přesvědčit, že to, s čím bojuje, opravdu existuje, protože po setkání s Angelou se mu ještě plně nevrátily smysly. V hlavě mu ležel hlavně Martin –

tělo s vyhřezlými vnitřnostmi na podlaze srubu. Chudák Mike, pomyslel si Nguyen. Znal totiž i jeho křestní jméno. Byl to šok vidět, jak se na kamarádově tváři hemží mouchy. Najednou se mu zdálo, že válka skončila teprve včera. A to si myslel, že tohle už má dávno za sebou.

To je horší, než všechno to, co se stalo ve Vietnamu. Tam měl nepřítel jméno. Viděli jste, jak se k vám plíží. Byl jako vy.

Pak uviděl mrtvou Mary v Angelině náručí – zřejmě spáchala sebevraždu. To celé situaci dodalo další rozměr neskutečna. Ale tohle všechno by Nguyen, i když ho to vzalo, ještě zvládl. Dorazila ho až Angela – nejenže svou kamarádku držela v náručí, ale dotýkala se i rány, stírala krev a olizovala ji. To už bylo moc.

„Bože můj,“ zašeptal Nguyen. Bylo mu nanic a měl strach. Takhle nebyl vystrašený ani v zápalu bitvy, když mu okolo hlavy svištěly kulky. Angela pustila Mary, postavila se a podívala se Nguyenovi přímo do očí. Nguyen měl pocit jako kdyby ho hypnotizoval had.

Bylo nemyslitelné, aby ji nechal odejít. Ale na tomhle místě ji neměl nejmenší šanci zastavit.

Přestaňte mě sledovat. Nechte mě udělat to, co musím. Dřív než se dozvíte dost na to, abyste uvěřil tomu, co se děje, tak už nebudete mezi živými.

Ještě pořád toho nevěděl dost. Navíc se musel ptát sám sebe, zda toho víc vůbec vědět chce. Ale byl to on, kdo musel Martinově manželce sdělit, že její muž zahynul. Měl v tom praxi – z Vietnamu.

Zatvrdil se, protože bez toho to nešlo. Museli odvést svou práci a 125

nepřítele odrazit. Nepřítel se ale vždycky vrátil a nakonec vyhnal jeho.

Tentokrát se mu to nepodaří.

Setřel si zaschlou krev z nohavice a vstal. Otočil se k Williamsovi.

„Zjistili už totožnost těch čtyř obětí mimo veškerou pochybnost?“

„FBI to tvrdí,“ odpověděl Williams.

„Kolik jim bylo?“

„Myslím, že něco mezi dvaceti dvěma a dvaceti šesti.“

„Lidi od FBI se do toho pustí?“

„Zatím ne. Jsou zvědaví, s čím přijdeš ty,“ dodal Williams.

„Jak se jmenuje ten funebrák, o kterým jsi předtím mluvil?“

Williams vytáhl ze zadní kapsy blok a hledal. Svítil si baterkou.

„Jmenuje se Kane. Chce s tebou mluvit o mrtvolách toho kluka a holky, co minulý týden zabila Mary Blancová.“

„Před několika dny měli pohřeb,“ řekl Nguyen.

„Vím o tom a on určitě taky. Přesto s tebou chce mluvit. Říkal, že to je naléhavé. Ptal jsem se, proč, ale chtěl se bavit jenom s tebou.

Povídal, že ho dneska večer zastihneš v práci. Bývá tam dlouho.“

„Doufám, že se v příštích dnech vyspí víc,“ pravil Nguyen ponuře.

Obrátil se ke dveřím skladiště.

„Padáme, Kenny.“

Začali se trousit přesně v osm. Přicházeli po jednom. Angela stála u dveří a vítala je. Ze začátku se ptala, jestli nechtějí něco k jídlu, ale protože se nikdo ani neusmál a hlad neměl, nechala toho. Když někdo zaklepal, otevřela mu a pozvala ho dál. Nikdo nemluvil.

Nepodobalo se to žádnému z večírků, na kterých dosud byla. Všichni jen seděli a zírali na sebe. Plno jich sedělo na zemi. Rčení, že někomu běhá mráz po zádech, ani zdaleka nevystihovalo intenzitu toho, co Angela cítila. Měli temné oči. Připomínali jí netopýry, kteří příliš dlouho viseli ve studené jeskyni. I když si sedali a rozhlíželi se, zdálo se, že jejich fyzické oči toho moc nevidí. Měla pocit, že vyzařují paprsky – asi tak jako radar. Jemné vibrace, které nebyla schopna zachytit, proplouvaly z jednoho konce pokoje na druhý. Co zachytily, netušila.

Mary se ve svých odhadech pořádně sekla. Angela měla v domě 126

půlku fotbalového týmu a všechny vedoucí fanoušků. Ale kromě nich tu nikdo jiný nebyl. A pak mi vyprávějte, že kliky a různé lobby neexistují. Musíš sežrat svého souseda, Angie. Dělá to každý.

Angela seděla se skloněnou hlavou blízko dveří a hrála si na majordoma. V kapse měla dva zapalovače značky Bic; potily se jí dlaně. Kde je ksakru Jim? Proč má jako jediná ze zrůd zpoždění?

Měla hrozitánský hlad. V mozku jí bušilo – copak to nikdy nepřestane?

Když konečně Jim přišel a Angela ho spatřila, přestalo jí hrůzou bít srdce. Nebyl totiž sám. Přišel s ním Kevin – Kevin s velkým nevinným úsměvem na tváři. Jim s ním musel celou cestu mluvit normálním lidským hlasem. Vstoupil dovnitř a za Kevinem zavřel dveře.

„A & W,“ řekl Kevin. „Jak to, žes mi neřekla, že pořádáš večírek?“

Angela musela podstoupit boj, aby se jí vrátil hlas. „Proč přišel?“

zeptala se Jima.

„Proč ne?“ namítl Jim monotónním hlasem.

„Ale, Angie,“ ozval se uraženě Kevin.

„Nepatří mezi nás,“ řekla Angela ostře Jimovi.

„Vyhoď ho odsud.“

„Ne!“

„Proč ne?“

„Promiň,“ vpadl do toho Kevin. „Jak to, že mezi vás nepatřím?“

„Potřebujeme ho,“ ozval se Jim.

„K čemu,“ zeptala se Angela, ačkoli měla nepříjemný pocit, že na tuhle otázku odpověď už zná. Z toho, co pak řekl Jim, se jí udělalo nanic.

„Pro tebe,“ prohlásil.

Angela chytla Kevina za ruku a táhla ho ke dveřím. „Vypadni!

Nemáme žádnej večírek a ty nejsi zvanej. Už mám po krk toho, jak mě pořád votravuješ. Padej a obtěžuj nějakou jinou.“

„Nech toho,“ vložil se do toho Jim.

„Jasně, nech toho,“ prohlásil Kevin a vytrhl se jí. Ale už asi něco tušil. Poznala to z toho, jak se Kevin zatvářil, když se mezi ně postavil Jim. Angela cítila, jak její nadpřirozená síla po celý den 127

narůstá, ale věděla, že na Jima nemá. Vypadal hrozivě a Kevin se před ním mimovolně krčil, i když se navenek snažil zachovat odvahu. Šťouchl Jima hravě do prsou. „Co je? Ještě jste dneska nikoho nesnědli?“

„Zatím ne,“ odpověděl Jim. Rozpřáhl se a pravičkou ho tvrdě zasáhl do spánku. Kevin neměl žádnou šanci. Narazil do stěny a v bezvědomí se zhroutil na podlahu. Jim se otočil k Angele, která byla ztuhlá hrůzou.

„Ty jsi snad už dneska něco měla?“

Angela se dala na útěk. Nevěděla, kam běží, a výsledkem toho bylo, že se nedostala daleko. Jeden z nich jí podrazil nohy a Angela se natáhla na podlahu. Když se zvedla na kolena a chtěla utíkat dál, někdo ji silně udeřil do hlavy. Odlétla ke stěně a složila se na podlahu. Vědomí ale neztratila okamžitě. Když se otáčela na záda, viděla, jak se okolo ní shromažďují – vypadali jako obří voskové sochy z muzea hrůz. Po tváři jí stékala lepkavá, teplá tekutina. Jim poklekl a dotkl se její hlavy. Když prsty znovu zvedl, byly rudé od krve. Přiložil si je ke rtům a olízl je.

„Už je skoro hotová.“

Angela omdlela.

Funebrák Kane přivítal poručíka Nguyena u zadních dveří svého ústavu. Podobá se víc mrtvole, než živému člověku, pomyslel si Nguyen. Muž byl postarší, měl bílé vlasy a nepřirozeně hladkou červenou tvář se silnou vrstvou make-upu. Byl cítit kolínskou. Lepší než formalín, usoudil poručík. Veliké uslzené bleděmodré oči vypadaly jako kdyby byly odlité ze skla. Nguyen nechápal, jak někdo může vyrůstat s přáním stát se funebrákem. Měl ale za to, že lidí s takovými sklony se najde dost.

„Mám radost, že jste si udělal čas,“ vítal ho Kane a oběma rukama mu potřásal pravicí. Nguyen mu před pár minutami volal, a oznámil mu, že je na cestě. Byl sám, protože Kennyho poslal domů k dětem.

Neměl nejmenší chuť přijít ještě o jednoho muže – jeden na víkend je až dost.

„Rádo se stalo,“ řekl Nguyen a vstoupil do laboratoře. Pod ostrými bílými světly se třpytily dva spojené stoly z nerezavějící 128

oceli. Na vzdálenějším z nich leželo tělo staré ženy. Byla oblečená do dlouhých, bílých svatebních šatů a na nohou měla střevíce barvy rubínu. Bylo zřejmé, že ji Kane zrovna líčil.

„To je paní Bevinová. Přísahala manželovi, že si znova uspořádají svatbu až budou v nebi.“

„A on s tím souhlasil?“ zeptal se Nguyen a udělal gesto směrem k bílé róbě.

„Nevím. Je mrtvý. Zemřel už před mnoha lety.“

„Aha. Co jste mi vlastně chtěl ukázat?“

„Tady,“ řekl Kane a zastavil se před ocelovými nádobami, které stály na stole ve výši pasu. Měly tvar válce – obě byly necelé dva metry vysoké a v průměru měly třicet centimetrů. Ještě předtím, než Kane sundal víko z té napravo, Nguyen zachytil závan odporného zápachu. Nepodobalo se to ničemu, co kdy cítil – a přece jen –

připomínalo mu to zápach, s kterým se mnohokrát setkal ve Vietnamu. Puch smrti a rozkladu – ztělesnění ztraceného života. Ale tohle bylo mnohem horší než hnijící těla na bojišti.

„Bože můj,“ zašeptal Nguyen a o krok ustoupil.

„Měl jsem vás upozornit,“ omlouval se Kane. „Nádoby používám na krev, kterou odčerpávám z těl před tím, než je nabalzamuju.

Zrovna tuhle jsem použil na krev těch dvou teenagerů, které zabili na večírku. Pokud vím, tak ten případ vyšetřujete vy?“

„Ano. Je to tak.“

„Řekla ta holka, proč to udělala?“

„Vyšetřování ještě není uzavřeno.“

„Chápu,“ řekl Kane rychle. „No, odčerpal jsem tedy krev z těl obou mladých lidí a nechal ji v nádobě. To bylo v pondělí, den před pohřbem. Normálně krev likviduju ten samý den. Ale nečekaně mě odvolali na obchodní schůzku do města a nestačil jsem to. Na to, že se musím materiálů zbavit, jsem si vzpomněl vlastně až dneska, když jsem pracoval na paní Bevinové.“ Zamračil se a kývl směrem k válci, který před chvílí otevřel.

„Ale když jsem ji chtěl vylít, nic tam nebylo.“

„Myslíte krev?“

„Ano.“

„Možná, že jste ji odstranil a zapomněl na to.“

129

„Vyloučeno.“ Odkašlal si. „Myslím, že krev někdo ukradl. Když jsem se ve čtvrtek vrátil ze služební cesty, na zadních dveřích byl vypáčený zámek.“

„Toho jsem si nevšiml.“

„Hned jsem ho nechal opravit. Nemohu svůj podnik nechat ani chvíli nezamčený. Kdyby mi ukradli nějaké tělo, moje reputace by byla totálně zničená.“

„To si dovedu představit. Byla tu nějaká těla, když jste byl pryč?“

„Ne.“

„Kdo podle vás krev ukradl?“

Kane byl zklamaný. „Doufal jsem, že právě vy do toho vnesete nějaké světlo.“

„Je mi líto. Opravdu to nevím.“ Nguyen ukázal na prázdnou nádobu. Že je prázdná si jen myslel, protože přes vršek neviděl. „Co to tu tak příšerně smrdí?“

„To je ten druhý důvod, proč jsem vás zavolal.

V krvi těch zabitých dětí něco bylo.“

„Co máte na mysli?“

„Hned vám to ukážu.“ Kane vytáhl z kapsy pár rukavic a navlékl si je. Natáhl se a nádobu opatrně naklonil, aby se nepřevrhla. Vevnitř vyrůstalo něco, co vzdáleně připomínalo zelené řasy. Byl to neuvěřitelný puch. Nguyena začaly pálit oči a ustoupil o další krok.

„Co to je?“ zeptal se s odporem.

„Nevím,“ opověděl Kane vážně. „Mám čtyřicet let praxe, ale nic podobného jsem nikdy neviděl. Říkám vám, že krev těch teenagerů byla něčím infikovaná.“

„Čím?“

„Nevím.“

„To spíš vyrostlo něco z krve, která zbyla v nádobě, nemyslíte?“

Kane byl neoblomný. „Ne. Chápu, že když jsem nechal krev nádobě tak dlouho a nezbavil se jí, tak musíte mít dojem, že jsem nepořádný. Mohu vás však ujistit, že až na drobné výjimky jsem perfekcionista. Před tím, než jsem oba teenagery nabalzamoval, obě dvě nádoby jsem sterilizoval.

V té době v nich žádné mikroorganismy nebyly. Mohl bych to odpřisáhnout i u soudu. Ať už je to cokoli, je to velmi nezvyklé.“

130

Kane nahnul nádobu ještě víc na stranu, až se objevilo její dno. Ze zelené hmoty uvnitř se oddělil tenounký úponek. Začal se pohybovat směrem k druhé nádobě a vzdálenost, která je dělila rychle překonal.

Nguyen se naklonil a s překvapením zjistil, že se už doplazil do půlky druhého, podle všeho dobře utěsněného válce.

Doplazil se? Přece to není zvíře.

Pomyšlení, že by mohlo jít o zvíře, se Nguyenovi ani trochu nezamlouvalo.

„Co je v druhé nádobě?“

„Krev paní Bevinové.“

„Velice zajímavé.“ Kane se tvářil ponuře. „Vypadá to, jako kdyby ta zelená hmota šla po její krvi.“ Naklonil se blíž. „Ať už tu krev z nádoby ukradl kdokoli, určitě ji potřeboval pro nějaký zvláštní účel.“

131

XIII.

Angela snila o cizím světě. O dni, kdy zanikl. Svět si na něj pamatoval dobře. Ano, i na svůj vlastní konec. Svět byl totiž jedinečný. Mohl zaniknout a znovu se zrodit. Vědomí Světa se v Angelině mysli zrodilo jako noční můra. Viděla to, co viděl on. Cítila šok a hrůzu, kterou pociťoval, když se lidé z třetí planety, té které říkali Země, objevili a začali budovat mohutný mechanismus.

Svět byl proti této invazi skoro bezmocný. Lidé z třetí planety dostali varování a svým stříbrným lodím zpočátku vůbec nedovolili na povrchu přistát. Dobře věděli, čeho je Svět schopen – jak by je zevnitř napadla infekce a kdyby sami nezačali požírat příslušníky své vlastní rasy, pustila by se do nich. A právě to způsobovalo hlad oběti.

Parazit se musel nasytit, jinak by musel začít požírat svého hostitele.

Dychtil po živém železe v krvi umírajících – přenášelo polaritu a magnetismus, který umožňoval spojení s vědomím Světa. Infikování samo o sobě změnu nepůsobilo. Lidem způsobovalo jen nevolnost.

Teprve když polarita v těle oběti dosáhla určité hodnoty, docházelo k fázovému přechodu, k magnetismu. V tom okamžiku útočník i oběť splynuli

v jedno. Plně transformovaný člověk mohl ostatní

proměňovat svou krví. Transformovala rychle – mnohem rychleji než voda. Jeden člověk mohl svou krví ovládnout celou planetu.

Ale lidé nedali Světu šanci, aby do jejich těl vyslal buňky, které by proces přeměny započaly. Z oblohy odpálili dávku světla, která při kontaktu se Světem explodovala a vykrojila kráter, kde nepřežila ani jedna z buněk. Teprve pak kosmické lodi pomalu sestupovaly do bezpečného přístavu. A tam také začali budovat svůj stroj.

Svět na počátku jen přihlížel. Před příchodem těch, co proměnil, 132

nemohl skoro nic podniknout. Lidé pracovali rychle. Věc, kterou stavěli, začala dostávat tvar ještě před koncem prvního dne. Svět čekal. Pro hladové legie poslal až po západu slunce. Přicházely po tisících. Celé věky je Svět uchovával v útrobách svých jeskyní –

nejen lid i z třetí planety, ale také návštěvníky ze vzdálených hvězd –

transformované bytosti, které žily jen proto, aby ukájely hlad a naplňovaly vůli Světa.

Lidem z třetí planety se dostalo ještě jednoho varování. Nikdy nespali a při prvním náznaku útoku aktivovali mohutné rudé a zelené kužele energie. Paprsky kosily létající i pochodující legie Světa.

Zakrátko zbyly okolo kráteru, který pro sebe lidé vytvořili, jen milióny křečovitě se škubajících údů. Mnoho z nich, hnaných vůlí Světa, se postavilo na prsty u rukou a nohou i na křídla a snažily se dosáhnout na nepřítele. Ale lidé pálili i na ně a brzy z toho, co bývalo velkou neporazitelnou armádou Světa, zbyl jen kouřící popel.

Ve vřavě boje však jeden z lidí zapomněl na opatrnost a překročil hranice kráteru. Svět se na něj hned vrhl a do krevního oběhu mu implantoval zárodek. Muž, na kterého zaútočil, vykřikl a varoval tak ostatní. Neběželi mu na pomoc. Místo toho na něj nemilosrdně zaměřili paprsky energie. Jsou zkušení, pomyslel si Svět. Než svého druha zabili, Svět letmo prolétl jeho vědomím a on pochopil, že stroj, který lidé budovali, má roztrhnout slupku Světa. Byla to gigantická bomba. Lidé přilétli, aby Svět zabili. Chtěli ho zničit, protože transformovaní lidé, které Svět posílal zpátky na třetí planetu, skoro vyhubili lidskou rasu. Svět věděl, že tito lidé a hrstka dalších na třetí planetě, jsou posledním zbytkem kdysi obrovské civilizace a kultury, která nyní se vší pravděpodobností zanikne.

Svět nevěděl, co si počít. Nemohl nic dělat. Lidé se rozhodli s konečnou platností. Druhého dne byl mechanismus dokončen a lidé se stáhli do vesmíru. Svět slyšel, jak bomba tiká; slyšel pohyb jednotlivých součástek. Pochopil, že začalo odpočítávání.

Pak nastal výbuch. Vědomím Světa proběhla náhlá prudká bolest.

Objevil se hřibovitý mrak a Svět cítil, jak se mu trhají vnitřnosti.

Lidé splnili svůj úkol. Slupka Světa se roztříštila. Zbytek zařídí rotace. Obrovské kusy jeho těla se rozlétly do vesmíru. Nakonec se ve středu Světa uvolnily nesmírné tlaky a Svět s ohromným 133

výbuchem energie explodoval. Agónii už nikdo zastavit nemohl.

Dokud neskončila. Bolest náhle ustala.

Svět zanikl. Byl mrtvý. Balvany bez života se řítily prázdnem vesmíru tam, kde kdysi jako jediný žil a ukájel svůj hlad.

A přece několik malých kousků světa v otřeseném stavu přežilo.

V těchto kusech přežily i buňky. Celé věky byly při vědomí, plynuly vesmírem a nic nechápaly. Pociťovaly pouze neukojitelný hlad a nenávist k lidem, kteří zničili jejich domov. Přísahaly, že pokud dostanou šanci, obyvatele třetí planety pomsta nemine.

Jednoho dne vše nasvědčovalo tomu, že několik kousků svou šanci opravdu dostane, protože po své cestě vesmírem míjely i třetí planetu. Tolikrát oběhly okolo Slunce, až několik z nich opravdu dopadlo na planetu. Většina z nich dopadla do nezměrných oceánů a byla ztracena. Ale dva zasáhly zemi. Zesláblé zbytky kdysi obrovského vědomí Světa musely ještě jednou čelit ohni a bolesti. V

žáru přistání byly skoro všechny buňky zničeny, ale několik jich přežilo na skále, kterou později nahlodaly mohutné ledovce. Po ledovcích zbylo mnoho jezer a právě zde se buňky opět probudily k životu. Tam, ve dvou malých rezervoárech čerstvé vody třetí planety, se buňky rozmnožovaly a čekaly na den, kdy zase budou moci protékat krví těch, kteří zničili jejich domov. Sladká, červená krev –

ta jediná může doopravdy hlad ukojit.

„Angie,“ zašeptal Kevin.

Angela otevřela oči. Uviděla strop sklepa s obnaženými podlahovými prkny. Nad nimi svítila osamocená žárovka. Cítila krev, trpkou chuť mědi ve vzduchu a za tím vším slabé aroma sladkého železa. Pohnula čelistí a zaslechla, jak v ní luplo. Tvář měla pokrytu nějakým slizem – když pohnula obličejem, cítila, jak se jí na kůži roztahuje vysušená lepkavá hmota. To je krev, uvědomila si. V

lebce jí bušilo. Každým úderem tlak narůstal a volal po úlevě.

Pokusila se posadit, ale bolest už nebyla schopna ovládat.

„Auuuu,“ zanaříkala. S námahou zavřela oči a chytila se za břicho. Kevin ji chvíli držel a snažil se jí pomoci.

„Nevstávej,“

řekl.

„Klidně seď. Stejně nikam nemusíme

pospíchat.“

134

Otevřela oči a zjistila, že sedí v kaluži krve. Měla jí rozmazanou i po tváři. Prsty si ohmatávala hlavu. Měla na ní šrám – ošklivou podlitinu vzadu na temeni lebky. Ale kaluž krve, v které seděla, byla obrovská. Tolik jí ztratit nemohla. Podívala se na Kevina. Po Jimově ráně zas nevypadal tak špatně – jen mu natekla levá tvář. Krev na sobě neměl. Co to s ní udělali? Lili jí snad do krku krev, když ležela v bezvědomí na zádech? V puse cítila hroznou pachuť, ale ve srovnání s bušením v hlavě to byla idylka. Měla pocit, že se jí rozskočí. Bezpodmínečně musí sehnat něco k jídlu, a to hodně rychle.

„Jak dlouho jsi už při vědomí?“ zeptala se Angela. Z kalhot si vytáhla cíp košile a utírala si jím tvář.

„Jen pár minut,“ odpověděl Kevin. Oči mu zabloudily ke stropu.

„Jsme tu dole zavřený. Ještě jsou nahoře.“

Zaposlouchala se. Prkna nad nimi zapraskala.

„T o m ě

nepřekvapuje.“

Kevin si třel hlavu. „Co se ksakru děje? Myslí si snad, že máme na svědomí Todda a Kathy?“

„To je teď určitě netrápí,“ řekla Angela.

„Tak proč nás tak zmlátili? Co tu všichni dělají? Jim říkal, že pořádáš večírek.“

„To není večírek.“

„To taky vidím. Řekni mi, prosím tě, co se děje.“

„Vězní nás třicet upírů ze vzdáleného vesmíru.“

„Angie?“

„To je všechno, co vím.“ Znovu se jí zmocnila noční můra. Ruiny starobylé lidské civilizace. Bomba zkonstruovaná lidskými bytostmi.

Smrt zlého Světa. Dlouhá pouť asteroidů vesmírem a znovuzrození parazitických buněk ve vodách dvou jezer. „Na víc se mě neptej,“

řekla po chvíli.

Kevin byl netrpělivý. „Na to ti neskočím, Angie!“

Zkroutila se bolestí. „Je mi líto.“

Kevin se zastyděl; chtěl se dotknout její hlavy. „Musíme sehnat doktora,“ řekl.

Na kůži ucítila jeho ruku. Bylo to, jako kdyby každá z buněk v místě kontaktu měla svůj vlastní speciální radar a pociťovala různé 135

vlastnosti Kevinovy kůže. Kůže je jen křehká slupka na povrchu –

pouhý poprašek lidskosti. Během několika okamžiků by se bez problémů dala oloupat a…

Horečnaté bušení v hlavě dosáhlo vrcholu.

Odstrčila ho.

„Jsem v pořádku,“ řekla a bez

pomoci vstala. Projela jí vlna

závrati, ale ve chvilce zase stála pevně na nohou. Suterén samozřejmě žádná okna neměl. Ani se nemusela dívat. Ven vedla jen jedna cesta – dveře do prvního patra. Šla do rohu, kde pod velkou igelitovou plachtou schovala lahve s benzínem. Strhla jí. Ještě tam byly.

Ale rozbuška byla pryč.

Prohledala si kapsy. Vzali jí i zapalovače.

„Co je v těch lahvích?“ zeptal se Kevin. Na hlavu padlý nebyl.

Podle toho, jak byly svázané určitě pochopil, že nejsou na skladování pitné vody.

„Je v nich benzín,“ řekla. Rozšířily se mu oči. „Chtěj nás vyhodit do povětří?“

„Ne,“ odpověděla. „Já jsem chtěla vyhodit je.“

„Proč, proboha?!“

„Kvůli Pánubohu,“ řekla mu. V té chvíli pochopila, že není úniku.

V nejlepším případě se jí je podaří zastavit. To znamenalo, že oba –

ona a Kevin – umřou. Na Angelu padl větší smutek, než mohla unést.

Ale jiná cesta není. Kevin se na ni upřeně podíval. V očích mu seděl strach.

„Zbláznila ses!?“ vykřikl.

„Kevine,“ řekla smutně, „ti lidé nahoře jsou zlí. Mary měla pravdu. Jsou to zrůdy. Úřady by tomu nikdy neuvěřily, protože vypadají jako ty nebo já. Ale jsou jiní. Něco v nich roste a oni to musí živit. Proto se mstí celému lidstvu. Jediná cesta, jak je zastavit, je zabít je.“

„Je to s tebou špatný, Angelo – jako s Mary,“ řekl nakonec Kevin.

„Mary je přece mrtvá!“ vykřikla Angela. Byl šokovaný. „Co se stalo?“

„Zabili ji.“

Pokusil se ji obejmout. „Angie?“

136

„Nepřibližuj se ke mně,“ vyjekla a trochu příliš silně ho odstrčila.

Skoro upadl. Uvědomila si, jakou má sílu. Vypadalo to, že od té doby, co Kevin s Jimem přišli, o hodně zesílila. Že by jí opravdu lili krev do krku? Čí krev to asi byla? Kevin byl úplně zmatený.

„Co ti je?“ naléhal na ni.

„Zrovna teď mám plno osobních problémů a nehodlám se o všech šířit.“ Pozorně si prohlížela sklep. Byly tu betonové stěny a jedna z nich byla obložená dřevem. Děda obložení nikdy nedokončil. „Máš zápalky?“ zeptala se klidně.

„Ne.“

„A zapalovač?“

„Nekouřím, Angie. Doufám, že ty lahve nechceš zapálit.“

Podívala se mu přímo do očí. A znovu, jako v Maryině srubu, cítila, jak jí magnetický proud stoupá do hlavy a ven z očí.

Připomínalo to neviditelné mozkové tornádo. Doufala, že to tentokrát vyjde.

„Ale chci, Kevine,“ řekla tiše. „To je přesně to, co chci udělat.

Stůj tam, kde jsi, a nic nedělej. Nepleť se mi do toho.“

Najednou začala těžce dýchat – silně se potila.

„To nemůžeš udělat,“ zašeptal.

„Ale můžu. A taky to udělám. Nepleť se do toho.“ Zaútočila na dřevěné obložení v rohu. Zaťala prsty do dřeva a slyšela, jak pod tlakem jejího sevření zapraskalo. Zdálo se jí, že místo šlach má ocelové provazy. Vyrvala asi metrové prkno a přelomila je o koleno.

Jeden z konců vypadal jako ozubené kopí. Vrátila se k lahvím v rohu a tu nejbližší probodla. Benzín vybublával na podlahu.

„Angie,“ zachraptěl jí za zády strachem ztuhlý Kevin.

„Drž hubu! Buď zticha!“

„Musíš toho nechat.“

„Nenechám toho, dokud je nezastavím,“ odsekla Angela. Klekla si a zubaté kopí jedním koncem postavila do středu zvětšující se kaluže benzínu a levou rukou je pevně chytila. V pravé ruce držela druhý kus dřeva. Zrůdy nahoře zřejmě ještě nikdy neviděly skautku a netušily, co dokáže. Vzali jí zapalovač – to si dovolili dost. Angela potřebovala jen jednu pořádnou jiskru – dřevem v pravé ruce přejela po celé délce druhého kusu. Je silná – ještě pár pokusů a podaří se jí 137

to.

Ale Angela byla zesláblá. Vlastním přičiněním se ocitla na prahu smrti. Nebo ji k němu dovedl cizí organismus, který jí proudí v žilách. Lidská část jejího já to už neunesla. Bylo jí teprve osmnáct.

Nechtěla umřít. Určitě ne sebevraždou. Do očí se jí vedraly slzy –

upustila oba dva kusy dřeva a zhroutila se do benzínu. Krev, slzy, benzín; cítila chuť všech tří najednou – okusila první kapky z kalichu zoufalství.

„Nesvedu to,“ zasténala.

Pak si už jen pamatovala objetí Kevinových paží a jeho utěšování.

Slyšela jeho tichý šepot, že všechno bude v pořádku. Jeho hlazení ji však úlevu nepřinášelo. Jenom zvyšovalo intenzitu už i tak nesnesitelného bušení v hlavě. Obrátila se a chuť jeho těla ucítila miliónkrát silněji než předtím. Bylo to ještě horší, než vůně opékajícího se masa pro člověka padajícího hlady. Maso je skoro upečené, ale ještě ne docela připravené k jídlu.

„ Jsem taky připravená, Bože. “

„Utečeme odsud,“ utěšoval ji Kevin.

Prohlížela si ho. Byl to přece jen docela hezký a pohledný kluk.

Dříve ji nikdy nevzrušoval, ale teď si nedovedla vybavit, proč.

Pohladila ho po vlasech. V místě, kde se uhodil o stěnu, ucítila pod prsty bouli. Měl tam natrženou kůži. Hluboce se nadechla a laskala mu zraněné místo. Zdálo se jí, že už samo hlazení mu působí rozkoš.

Na chvilku zavřel oči. Odtáhla prsty a rychle je olízla. Ulpěla na nich kapka krve, kapka rozkoše. Znovu se dotkla nepatrné rány.

„Au!“ vykřikl a trochu se stáhl. Oči měl doširoka rozevřené.

„Promiň,“ řekla rychle. Ještě měla na rukou krev. Ale když se na ni díval, neodvážila se ji olíznout – asi by se pěkně divil.

Zíral na ni. „Vypadáš nějak jinak.“

„Jseš hezkej.“

„Vážně?“

„Jasně,“ zahuhlala. Oči měl podlité krví. Kdyby chtěla, tak by mohla spočítat žilky okolo jeho duhovek a panenek, za kterými byl už jen mozek. Cítila, že by stačilo jen vztáhnout ruku, dotknout se ho a trochu přimáčknout – pomohla by mu od bolesti. A sobě taky.

Zdálo se, že jen pomyšlení na tyto maličkosti ulevuje bušení v hlavě.

138

Musí se ho zbavit – jinak se zblázní. „Polib mě,“ řekla náhle.

„Cože?“

„Dej mi pusu.“

Přidušeně se zasmál. „Angie, nejdřív odtud musíme zmizet.“

„Já vím. Polib mě.“ Hrábla po něm a přitáhla si ho blíž. „Tak.“

Políbil ji. Nebyl tak agresivní jako její Jimmy, ale i přesto byl fajn. Při líbaní měl lepší styl a jeho polibky měly svým způsobem i větší říz. Trochu ho kousla do rtu. Chutnal jí. Uskočil dozadu. Na rtech měl krev. „Co to je?“ vykřikl Kevin.

Zas tak hrozný to přece není, pomyslela si Angela. Ani by si je nemusel otírat. Ale udělal to.

„Kouslas mě?“ zeptal a podíval se na hřbet ruky.

„Promiň,“ vyhrkla. „Bolelo to?“

„Ne. Ale –“

„Polib mě ještě jednou.“

„Zrovna teď nemám chuť.“

„Ale máš!“ Vzala ho za hlavu a jeho rty si přitáhla ke svým.

Hladově se k nim přisála, a když se chtěl odtrhnout, nepustila ho.

Byla to jedinečná rozkoš. Ale čím více se jí oddával, tím víc po něm toužila. Ještě pořád seděli v kaluži benzínu, ale rozdmýchávali plameny docela jiné – ty, jejichž vzplanutí si nevyžadovalo pohled do tváře smrti.

Věděla o tom. Tolik si ještě pamatovala.

Uvnitř jí konečně zaznělo první zvonění. Varovalo jí, že dělá přesně to, o čem se zapřísahala, že nikdy neudělá. Ale zvonek mohl jen těžko přehlušit bušení v její lebce. Měl velikost poplašného zařízení v obchodě a bušení v její hlavě vyluzoval sám Perun.

Potřeba nasytit se pohltila vše ostatní. Když se k němu přitiskla, dala se znovu do pláče. Říkala mu přece, aby za ní nechodil. Říkala mu, že budou jenom kamarádi. Byla to všechno jeho vina!

„Angie,“ vykřikl, když se vyprostil z jejího objetí. Těžce dýchal a rychle mrkal očima. Půlku tváře měl potřísněnou krví. „Co se to s tebou stalo?“ dožadoval se vysvětlení.

„Hrozně moc tě chci,“ řekla vzrušeně.

Nucené se usmál. „Zdá se mi, že se mě snažíš svést.“

Pokusila se o úsměv. „Chci tě. Promiň.“

139

„Nemusíš se omlouvat.“

„Ne?“

„Ne.“ Utřela si slzy s tváře. „Teď jseš vystrašená, ale všechno zas bude v pořádku. Postarám se o tebe.“

„Opravdu?“

Usmál se. „Vážně, A & W. Žádné zrůdy přece neexistují.“

„Díky Bohu.“ Uchopila ho za ruce a začala ho líbat. Pak sjela pravičkou na krk. Konečky prstů lehce masírovala spodinu Kevinovy lebky a zbavovala ho napětí. Přivřel oči. Nechtěla, aby je ještě otevřel. Lehce se nahnula dopředu, otevřela ústa a ještě jednou ho políbila – tentokrát mnohem hlouběji – tak hluboko, že cítila, jak proniká dovnitř a stává se částí jejího těla a ona jeho. Vzájemně splynuli. Srdce obou bila v jednom rytmu blažené extáze. Chtěla, aby si byli co nejblíž. Bylo to něco víc než tělesná touha; mělo to duchovní rozměr – tedy mělo mít, abychom byli přesní. Teď už bylo pozdě. Ale nebyla jako ostatní. Nechtěla, aby trpěl. To by miláčku Kevinovi udělat nemohla. Chtěla ho jen milovat; přivlastnit si ho.

Zesílila sevření na zátylku.

„Miluju tě, Kevine,“ zašeptala.

Vždycky tě budu milovat. Na věky věků.

Vší silou mu trhla hlavou do strany. Slyšela, jak mu v krku zapraštěly kosti. Ale nebylo to jako u chiropraktika. Bože, ne!

Křupnutí bylo mnohem silnější. Kevin se jí zhroutil v náručí. Už ani těžce nedýchal. Vlastně už nedýchal vůbec –

Jenom spí, pomyslela si Angela.

Odhrnula mu vlasy z tváře. –

Ať si spí, jak dlouho chce.

Políbila ho na tvář. „Miluji tě,“ zašeptala.

Otevřela ústa a zavřela oči.

Pustila se do něho. Rozum jí vypověděl službu.

Docela jí chutnal.

140

XIV.

Poručík Nguyen jezdil bezcílně po Baltonu. Dobře věděl, co musí udělat. Musí jít za Angelou domů a popovídat si s ní o Maryině výpovědi. Měl pocit, že Angela už Maryině příběhu uvěřila. Ostatně si myslel, že pro to má dobré důvody. Skoro tomu věřil sám. Ale Angela mu řekla, aby ji nechal na pokoji. Nějak mu to přikázala – v hloubi mozku. Cítil potřebu s ní mluvit a současně cítil, že kdyby se k ní přiblížil jen na deset mil, udělal by největší chybu svého života.

Nakonec zastavil u hřbitova Rest Lawn, kde byli pohřbeni Todd G r e e n a Kathy Bakerová. Bylo skoro půl dvanácté a samozřejmě zamčeno. On s sebou ale pořád vozil sadu šperháků; pružinou uměl odemknout všechny obvyklé typy zámků.

A pak, kdyby přišla policie, jenom by ukázal odznak a řekl jim, že tu je služebně.

Vyslýchám oběti vraždy. Možná, že mi přece jen chtějí něco říct.

Ani nevěděl, co ho na hřbitov přivedlo. Když se mu ale v rukách zámek s cvaknutím otevřel a železná vrata zaskřípěla, ucítil ve spodině páteře dotek studené ruky. Měl chuť tu být asi tak jako ve společnosti Angely Warnerové. Za svůj život viděl umírat mnoho lidí

– stovky. Po zásahu rakety vietkongské armády se procházel mezi roztrhanými těly svých nedávných spolubojovníků a nebyl zdaleka tak nervózní jako teď. Vkročil na hřbitov a mráz mu přeběhl po zádech směrem ke krajině srdeční. Nemohl se zbavit vzpomínky na zelenou masu vyrůstající z krve obou teenagerů. Když minulý týden, po střelbě, poprvé vstoupil do domu Jima Klinea, byl zaplaven lítostí.

Teď dumal o tom, zda spíš neměl cítit úlevu, že dva z nich už byli mrtví.

141

Hroby Todda a Kathy nebylo těžké najít. Byl to malý hřbitov a květiny z pohřbu se ještě vršily na nepravidelných, špinavých obdélnících. Byli pohřbeni vedle sebe. Nguyen povzdychl a posadil se mezi hroby, kde rostla zelená tráva. Opět si položil otázku: Co tu vlastně dělá? Z mysli mu nešla Angelina slova: Přestaňte mě sledovat. Nechte mě udělat to, co musím. Dřív než se dozvíte dost na to, abyste uvěřil tomu, co se děje, tak už nebudete mezi živými.

Co chtěla Angela udělat? Začít tam, kde Mary skončila? Zabíjet další zrůdy se zelenými běsy v žilách a rudou krví v ústech? Když naposled viděl Angelu, zrovna si otírala krev, která jí kapala z pusy.

Na čí straně stojí?

Zafoukal vítr. S úpěním se prodíral větvemi stromů. Vítr se utišil, ale úpění nepřestalo. Zdálo se, že zvuk přichází ve vlnách – jako vzlyky vyluzované lidskou bytostí, která trpí bolestí. Ačkoli seděl na hřbitově, Nguyenovi začalo tiše bít srdce.

Úpění nezpůsoboval vítr. Vycházelo z místa vedle něj. Z místa pod ním.

„Bože náš, Buddho, spas naše duše,“ zašeptal.

Nguyen se shýbl a natáhl ruku nad hrob Todda Greena. Nepřiložil však hlavu k hlíně, což by byl býval nejlepší způsob, jak si ověřit, zda úpění opravdu přichází z podzemí. Bál se. Bylo to směšné zrovna jako úpění, co slyšel – ale měl strach, že by se z hlíny mohla vynořit ruka, chňapnout po něm a stáhnout ho dolů. Nebo mu alespoň utrhnout ucho. Tran Quan, ten tyran z jeho skupiny ve Vietnamu, sbíral uši vojáků Vietkongu, které zabil. Jednou Nguyen viděl, že uřízl uši i jednomu z jejich vlastních mrtvých vojáků. Nguyen se od té doby bál, že o ně jednou přijde i on.

Úpění se ozvalo znovu.

„Ježíši,“ zašeptal Nguyen. Vždycky, když šlo opravdu do tuhého, tak se dovolával obou, Ježíše i Buddhy.

Úpění vycházelo z velké hloubky pod zemí, odhadoval to na dva metry. Marně si říkal, že jediná věc dole pod ním je rakev s tělem Todda Greena a že to není možné. Úpění určitě nevydávala lidská bytost, ale zjištění podobného druhu člověku na klidu nepřidají. Spíš to vypadalo na nějaký druh velkého, hladového zvířete.

Nguyen vyskočil na nohy a rychle udělal dvacet kroků od hrobu.

142

Tam už nic slyšet nebylo. A vůbec, myslel si – už od samého počátku nic neslyšel. Jenom se mu to zdálo.

Ale pak se Nguyen přinutil udělat dalších dvacet kroků zpátky k Toddovu hrobu – zaúpění se ozvalo znovu. „Nech toho,“ zakřičel na hlínu.

Úpění přestalo.

Toddova mrtvola ho slyšela a rozuměla mu.

Nguyen se obrátil a běžel k autu. Nastartoval motor a rychle ujížděl od hřbitova. Musel navštívit Angelu Warnerovou – ať byla ještě člověkem, nebo ne. Uvědomil si, že ji možná bude muset zabít.

Jestli se vůbec zabít dá.

143

XV.

Krátce potom, co dojedla, otevřely se dveře do suterénu. Z nějakého důvodu přestalo fungovat světlo, a tak Kevina musela spořádat potmě. Do očí se jí zabodl pruh světla. Byli nahoře – viděla, jak na ni zírají. V čele smečky byl někdo, kdo se jmenoval Jim.

„Budeme mít poradu,“ řekl.

Vstala a všimla si, že je promáčená krví. Byla všude okolo.

Skapávala z kousků roztrhaného masa. Nemohla si vzpomenout, kde se tam vzaly, ale bylo to dobré – maso i krev. Taky si vzpomněla na bušení v hlavě. Ale i to pominulo. Cítila se skvěle. Bušení jí způsobovalo bolest. Šla ke schodům.

„Na vaši poradu přijdu.“

„Nejdříve se umyj,“ poručil jí ten, co se jmenoval Jim.

„Nejdřív se umeju,“ opakovala.

Šla nahoru po schodech a pak do pokoje o jedno poschodí výš.

Poznala ho – říkalo se tomu ložnice a patřilo to lidské bytosti jménem Angela Warnerová. Znala Angelu – ona sama byla Angela.

Měla její tělo. Právě tělo a šaty musela umýt a vyčistit. Přestože byla v pokoji sama, dobře věděla, jak si počínat. Říkalo se tomu jít se osprchovat a provádělo se to ve sprše. Ta se nacházela v koupelně a koupelna byla támhle. Svým způsobem všechno chápala. Nejdřív musí smýt krev.

Voda byla teplá a připomínala jí krev. Zrovna teď žádnou nepotřebovala, ale věděla, že hlad se znovu vrátí. Chuť na krev měla pořád, ale dokud nepřišlo bolestné bušení, nepotřebovala ji. Porada asi bude o tom, jak sehnat více krve. Až se umyje, půjde na poradu.

Když vyšla ze sprchy, spatřila věc, které se říkalo župan. Angela 144

si ho vždycky po sprchování oblékla, a tak to udělala i ona. Byl žlutý. Pohledem do zrcadla zjistila, že má mokré vlasy. Angela Warnerová by se při pohledu do zrcadla usmála, a tak se usmála i ona. Úsměv odhalil zuby – tesáky, které se jí budou hodit, až příště dostane hlad.

Něco bylo opřené na poličce před zrcadlem. Říkalo se tomu fotografie. Zvedla ji. Byla to fotografie lidí. Těla rozpoznala: Angela Warnerová, Mary Blancová a Kevin Jacobs. Navzájem se drželi a usmívali se – s tím slovem měla problémy, ale nakonec si vzpomněla

– šťastní. Šťastná těla. Tento výraz znala, ale význam jí unikal. Byla přesvědčená, že být šťastný znamená mít dostatek krve a netrpět bolestí hlavy. Teď už je šťastná. Šťastná a čistá.

Na poličce leželo ještě něco. Mělo to nazlátlou barvu a tvar Katua bez hlavy. Věděla, co znamená Katuu. Sama byla Katuu. Byla součástí Světa. Tělo Angely Warnerové se časem promění v Katua; pokud bude mít dostatek krve. Bude to stát mnoho krve a zabíjení, než se z ní stane opravdový Katuu. Věděla to. Byl to její osud.

Z ničeho nic si amulet pověsila na krk. Sama nevěděla, proč.

Možná, že měla i jiný osud.

I teď – po tom všem.

Tělem jí proběhlo mohutné zachvění. Její paměť, spojení se Světem a ostatními Katui, kteří žijí a kdy žili, se náhle zviditelnilo.

Strašidelně rudá stužka obtáčela dům a všechny v něm shromážděné.

Linula se oblohou hluboko do vesmíru, k místům, kde přežívaly buňky světa, navěky ztroskotané na povrchu jakéhosi nešťastného asteroidu kdesi v nekonečné černé propasti. Zavolaly ji a ona odpověděla. Zoufale potřebovaly, aby zůstala jejich součástí a proud krve převedla k nepříteli, který Svět zničil.

Ale bylo tu ještě něco, co ji volalo hlasem patřícím pouze tělu samému. Byl to hlas myšlenek Angely Warnerové. Zvuk Angelina srdce bijícího hluboko v těle. Nebušilo jako bolest hlavy způsobená nedostatkem krve, ale pulsovalo nenávistí k nepříteli.

Kdo je ale nepřítel?

Kdo napadl koho?

Oni napadli nás.

Nás, lidi.

145

Rudá stužka se změnila na přízračně purpurovou a po nekonečné cestě k zemi se začala rozpadat. Pak se přetrhla. Angela se ostře nadechla.

Ano. Angela Warnerová. Vzpomínala si na to, kdo je; čím byla.

Katuu ne – ani přes hrůzu toho, co spáchala. Byla člověk. Nebyla nepřítel. To oni ztělesňovali zlo.

„Kevine,“ zašeptala. V očích se jí začaly tvořit slzy; viděla je v zrcadle. Přesto se neplakala. Kevin je mrtvý – teď se s ním zabývat nemůže. Nemohla ani pomyslet na to, co mu provedla. Jinak by zešílela dřív, než dokončí svůj plán.

To se lehko řekne, ale těžko provádí. Přišla na ni nevolnost –

vrhla se k toaletě a začala zvracet. Bylo to rudé. Zvracela dál, dokud se jí vnitřnosti úplně nevyprázdnily. Modlila se k Bohu, aby se zbavila všeho.

„Kevine,“ vzlykala tiše.

V mozku jí začalo pulsovat bušení.

Tentokrát jí to přišlo vhod.

Angela se otočila a běžela ke skříni v ložnici. Měla problémy se spojením menších lahví do okruhu, a tak se nakonec rozhodla vsadit všechno na jednu kartu. Všech osm malých lahví už dříve uložila do šatníku, ale protože nakonec přece jen pohřbila pozůstatky svého dědečka, neměla čas vyrobit druhou rozbušku. Další kartou byla bomba z nouze. Počítala, že kdyby ji musela odpálit, tak pravděpodobně vyletí i s ní.

Lahve s benzínem byly tam, kde je nechala.

Rozhodla se, že na úniková řešení je pozdě. Zavřela dveře skříně.

Začala se přehrabovat ve stole a hledat zapalovač. Štěstí stálo na její straně. Dokonce našla sáček se třemi novými – červeným, bílým a modrým. Úplná barevná paleta. Roztrhla plastikový obal a sáhla po červeném.

Plastic.

Pes stál na balkóně a se strachem v očích zíral síťovými dveřmi.

Kdyby vyhodila dům do povětří, zabila by i psa, blesklo jí hlavou. Za bezpečí celé lidské rasy to je sice malá cena, to ano, ale Angela měla špatné svědomí kvůli tomu, co psovi udělala už předtím. Běžela k síťovým dveřím a otevřela je. Už jí odpustil. Okamžitě začal Angele 146

olizovat ruce, a když si k němu Angela klekla, zakňučel.

„Pst,“ řekla potichu Angela. „Nesmíš tady zůstat. Musíš uplavat.“

Ukázala mu směr. „Skoč do vody. Plav, buď hodná holka. Jdi, Plasticu. Padej odsud!“

Plastic samozřejmě do jezera neskočil. Pes vodu nikdy neměl rád a ani teď na tom nehodlal nic měnit. Angela přemýšlela, co dál, když dveřmi do ložnice vešel Jim. Byl sám. Podíval se na skříň. Dveře do pokoje sice zavřela, ale nezamkla je.

„Porada začíná za chvíli,“ řekl Jim bezvýrazně.

Angela pustila psa a postavila se. Hlas i tvář se snažila udržet bez výrazu. „Už jdu,“ řekla.

„Pojď hned.“

Vstoupila do ložnice. Plastic zůstal na balkóně. „Musím si ještě něco vzít na sebe,“ prohlásila.

„Na tom nesejde,“ řekl Jim a pozoroval ji. „Porada začne za chvíli.“

„Za chvíli jsem dole,“ řekla Angela a lámala si hlavu, zda se Katuové mezi sebou vůbec někdy hádají. Očima sjela k otevřené zásuvce ve stole. Podívala se na Jima. Roztržený balíček se zapalovači nechala ležet na víku krabice s neořezanými tužkami.

Červený zapalovač skryla mezi prsty levé ruky. Nevěděla, co udělat; nechtěla se pohnout směrem k zásuvce a upoutat tak na ni Jimovu pozornost, ale vzpomněla si, že lovecký nůž nechala v horní zásuvce napravo. Podle toho, jak se na ni Jim dívá, tak bude nůž co nevidět potřebovat.

„Co to máš na sobě?“ zeptal se.

Zatraceně! Amulet.

„Cože?“ zeptala se. Na krk se ani nemusela dívat. Pomalu se sunula ke stolu.

„Co to nosíš na krku?“ opakoval.

„To je ozdoba,“ řekla. Další krok ke stolu. Jim se k ní otočil celým tělem. Přistoupil blíž.

„Vypadá to jako Katuu,“ řekl.

„Ano.“

„Kdes to vzala?“

„Co?“

147

„Kdo ti dal ten amulet?“ naléhal.

Konečně se na něj podívala; dotkla se jeho zlatého povrchu a odříkala tichou modlitbu díků Jasnému Peru. Když má umřít, tak alespoň umře jako člověk.

„Jeden Indián,“ řekla.

„Kdy?“ Už byl blízko, dva kroky od ní.

„Před chvilkou,“ odpověděla.

„Tomu nerozumím,“ řekl Jim. „Kde je ten Indián?“

„Ukážu ti ho.“ Dlouhými kroky šla ke skříni. Stůl minula o pár centimetrů. Po noži nesáhla, ještě ne, zatím ještě ne. S jednou rukou na skříni řekla: „Je tady vevnitř.“

Jim k ní rychle přistoupil a rozrazil dveře. Naskládané lahve benzínu na chvíli odvedly Jimovu pozornost, a to stačilo k tomu, aby Angela provedla svůj malý manévr. Obrátila se, otevřela zásuvku a pravou rukou hrábla po noži. Ale Jim výborně slyšel a měl reflexy.

Právě když se otáčel a chtěl se po ní vrhnout, otevřela nůž a čepel, ostrou jako žiletka, mu vrazila ze strany do krku.

„Pomoc!“ zakřičel, když mu nad ramenem vystříkla fontána krve.

Krev byla tmavší, než by normálně měla být – měla jasně zelený odstín. Při útoku ztratila nůž. Jim se zapotácel, ustoupil o krok dozadu a oběma rukama se snažil nůž vyrvat. Prudce kopla nohou –

do rány vložila všechnu nově nabytou sílu – a zasáhla ho rovnou do rozkroku. Zachroptěl, ohnul se a krev mu z krku začla skapávat na podlahu. „Hajzle!“ ječela.

Rozběhla se ke dveřím ložnice a zabouchla je. Už šli nahoru po schodech. Zaklapla závoru. Tušila, že je na dlouho nezastaví.

Nemýlila se. S prvním úderem na dveře zaslechla i zvuk tříštícího se dřeva.

Vrhla se zpátky ke skříni. Cestou musela přeskočit Jima, který se zhroutil na podlahu. Chabě se ji pokusil chytit za nohu, ale neuspěl.

Rychle ztrácel sílu. Okolo jeho těla se tvořila kaluž krve. Kolik krve ubohých duší v jeho žilách bylo asi třeba k tomu, aby vznikla tato strašná skvrna? pomyslela si Angela.

„Pomoc,“ vzdechl.

Dveře se pod údery otřásaly. Za pár vteřin budou vevnitř.

Angela otevřela skříň a sáhla po lahvi benzínu. Hodila ji před sebe 148

na podlahu, odrazila se a přistála na ní oběma nohama. Její stěny z plastu praskly; benzín se rozléval po podlaze ložnice; zatékal do skříně a k hromadě lahví z umělé hmoty. Hořlavina vystříkla i na lem Angelina županu. Levou ruku zvedla do výšky a škrtla zapalovačem.

Oranžový plamen v jejích očích žhnul jako malé slunce. Podívala se dolů na Jima. Pozoroval ji.

„Sto tisíc let jste čekali na pomstu,“ začala Angela. „Mařili jste čas. Jste vyřízený. Zbyl z vás jen chomáč mrtvých hlav dávno zaniklého světa.“ Udělala pauzu a zle se usmála. „Doufám, že až budeš umírat, ucítíš bolest.“

Pak se shýbla a zapálila okraj kaluže benzínu. Chytla okamžitě.

Plameny se rozletěly do skříně, pohltily šatník i lahve s benzínem.

Angele chytl župan. Ani se ho nesnažila uhasit. Dveře do ložnice se prohnuly pod ranou čísi rozlícené pěsti. Velký kus dřeva propadl dovnitř. Angela se otočila k balkónovým dveřím.

Naštěstí je nechala otevřené.

Sotva překročila práh, skoro současně došlo ke dvěma věcem: rozlétly se dveře do ložnice a přední řady gangu upírů vpadly dovnitř. Měly jen zlomek vteřiny na to, aby se podívaly na padlého velitele a oheň ve skříni, když alternativní bomba vybuchla.

Angela zaznamenala nárazovou vlnu jako políček neúprosné obrovy ruky; podrazil jí nohy a smetl jí s balkónu. Bezprostředně na to ji oslepilo oslňující světlo. Byla to ruka, která umí udeřit víckrát.

Druhá nárazová vlna ji zasáhla, když se vznášela nad jezerem.

Koutkem mysli zaregistrovala, že síla výbuchu v patře stačila na to, aby prorazila suterénem a odpálila i větší z bomb.

Všechno vyletělo do vzduchu, jen to zasvištělo.

Vzápětí ji zasáhla třetí vlna – ve srovnání s ní byly ty předchozí úplně maličké. Vznášela se na obloze, letěla k měsíci směrem k pásu asteroidů – ale ještě pořád chápala, co se s ní děje. Tank s propanem vybuchl. Nikdo, myslela si, nic, to nemohlo přežít. Její závěry potvrzovalo i to, co zbylo jejího těla a vědomí ve chvíli, kdy dosáhla vrcholu oblouku a začala padat dolů do černé studené vody, kde všechno začalo a nyní také mělo skončit.

V okamžiku exploze byl poručík Nguyen dvě stě metrů od domu.

149

Viděl, jak nejdříve uletěla střecha, pak z hloubi vyrazil gejzír a nakonec, jako miniaturní atomová bomba, vybuchla cisterna.

Hřibovitý mrak ohně se natahoval k hvězdám. Nguyen okamžitě zajel k okraji cesty. Když oheň letěl přes jezero, zdálo se mu, že na jeho špici zahlédl kopající a ječící postavu. Pak ale zamrkal a postava byla pryč. Nezaslechl ani šplouchnutí. Že by se mu to zdálo?

Vystoupil z auta, narovnal se a pozoroval požár. Ani nezavolal rádiem o pomoc. V Pointu stejně výbuch museli slyšet. A pak –

chtěl, aby dům hořel co možná nejdéle. Přál si, aby se lidé uvnitř změnili v popel, protože totéž si určitě přála i Angela. Dobře věděl, že je zastavila právě ona a ačkoli úplně nechápal, co byli zač, tušil, že byli úděsní.

V oranžovém světle požáru sklonil poručík Nguyen hlavu a mlčky Mary Blancové a Angele Warnerové zasalutoval.

150

Epilog

O tři měsíce později.

Poručík Nguyen se procházel po břehu pointského jezera, nedaleko od místa, kde stával dům Angely Warnerové. Ačkoli k požáru došlo ještě před příchodem zimy – dřív než napadl první sníh, který skryl skoro všechny zbytky zuhelnatělého dřeva, pozůstatky přízračné noci byly stále ještě patrné. Z bílé pokrývky vyčnívala černá kostra opěrného trámu a na sežehlých kůlech, které určitě neodolají první silnější vichřici, nejistě sedělo několik balkónových prken.

K domu samému se ale Nguyen raději nepřibližoval. Mohlo to být

– jak ještě věřil – místo triumfu, ale pro něho bylo navždy spojené s nepříjemnými vzpomínkami. Byl tady, když se z trosek vyprošťovala těla třiceti dvou studentu pointského gymnázia. Tenkrát ještě samozřejmě nevěděli, že v okamžiku výbuchu, bylo v Angelině domě třicet dva lidí. Ani jedna z mrtvol se nezachovala neporušená.

Ale specialisté se najdou pro každý úkol, co jich na světě je – i na ty nejodpornější, a možná, že jim přišel na pomoc i funebrák Kane.

Tak jako tak, nakonec sežehlé pozůstatky posbírali, teenagery spočítali a identifikovali. Většinou pomocí zubních karet. Jim Kline, Larry Zurer, Carol McFarlandová – seznam pokračoval dál a dál.

Nguyen byl překvapený a posmutnělý, když zjistil, že mezi mrtvými je i Kevin Jacobs. Podle expertů byl v době exploze jako jediný v suterénu. Nezbylo z něho dost ani na pohřeb.

Nenašly se však žádné pozůstatky Angely Warnerové.

Ani ve vodě ne. I tam je nechal Nguyen hledat.

„Nech toho,“ zavolal Nguyen na svého psa. Patřil Angele a jejímu 151

dědečkovi. Nguyen ho našel v noci po výbuchu, jak promočený a ohlušený pobíhá kolem domu. Sluch se psovi ještě úplně nevrátil.

Angelini spolužáci mu prozradili, že se jmenuje Plastic. Někdy mu tak říkal i on. „Nezamaž si packy ropou,“ zavolal. „Nechoď do vody!“

Nguyen se přišel s tímhle místem rozloučit. Stěhoval se do Kalifornie a nebyl sám – poslední dobou odcházelo plno lidí. Trauma způsobené smrtí tolika studentů otřáslo zdejšími rodinami. Šance na nápravu byly nulové; lidé nesnesli dál pocit, že žijí a dýchají vzduch na místě, které jim přineslo tolik zármutku.

A pak tu byla ta podivná příhoda s ropnou skvrnou. Zhruba šest měsíců po explozi někdo přepadl Philipa Fraziera, řidiče velké propanové cisterny, z které se v Pointu doplňovaly na zimu zásobníky. Pan Frazier nebyl později schopen vysvětlit, co ho přepadlo, a pamatoval si jen, že to na něj zaútočilo ze střechy kabiny, a že to bylo rychlejší a silnější než všechno, co kdy viděl. Vlastně vypověděl, že neznámý útočník byl tak rychlý, že ho ani nezahlédl.

Policie tomu moc nevěřila, ale on od své výpovědi neustoupil.

Frazier byl při útoku sražen k zemi, ztratil vědomí a náklaďák mu ukradli. Auto se ale zanedlouho objevilo. Ještě téhož večera, hned po západu slunce, vybuchly ropné vrty na kopci za Pointem. Vypadalo to, jako kdyby zloděj přijel zezadu a propanovou cisternu uprostřed malého ropného pole odpálil. Dva z vrtů okamžitě vzplály a než se stačila dostavit pomoc, dalších šest hořelo mimo jakoukoli kontrolu.

Vypadalo to úplně stejně jako ropná pole po válce v Zálivu. K hašení museli povolat experty z Blízkého východu, ale než přijeli, uplynulo několik dní. Ještě nešťastnější bylo, že hořící vrty posloužily jako zástěrka pro katastrofu mnohem větší.

Na kopci stálo šest těžních věží. Navíc tam bylo i několik dalších vrtů, které vydávaly obrovské množství ropy, bez nutnosti ji čerpat; tlak zemního plynu v podzemí byl dost silný na to, aby ji vyhnal na povrch. Při výbuchu byly poškozeny společně se zásobníky ropy, které stály hned vedle. K požáru sice nedošlo, ale tlaková vlna poškodila potrubí. Ropa se bez přestávky valila do Pointského jezera

– černá řeka zahalená v plamenech ostatních vrtů. Místní lidé si samozřejmě všimli, že se v jezeru hromadí ropa ještě před tím, než se 152

podařilo uhasit ostatní vrty, ale její přívaly se zastavit úplně nepodařilo. Tou dobou už jezero pohltilo tolik ropy, že náprava nebyla nožná. Náklady na vyčištění byly experty vyčísleny na několik desítek miliónů dolarů. Bylo rozhodnuto, že se příští rok na jaře odvodní. Taky se bude muset zakrýt – není bezpečné jen tak nechávat tak velkou jámu plnou dehtu.

A tak se stal Point mrtvým městem. Raději zmizet, dokud je čas, říkali si lidé. Nguyen to plně schvaloval. Měl pro to i jiné důvody.

Věděl, že se před odjezdem bude musit zbavit toho, co spalo v hrobě Todda Greena, ať už to bylo cokoli. Nebyl to úkol, na který by se zrovna dvakrát těšil.

„Pojď!“ zavolal na psa, když sestupoval z břehu pokrytého ropou.

Mířil k lesu. Kolie běžela šťastně za ním a vrtěla ocasem. Zpočátku se psovi hodně stýskalo po Angele a dědečkovi, ale psi zapomínají rychle. Jsou šťastní. „Pojď se podívat, jestli nenajdeme nějakou zvěř!“

Pod Nguyenovýma botama křupal sníh. Světlo v lese bylo bídné –

blížil se soumrak. Měl jsem přijít dřív, pomyslel si Nguyen. Terén se stáčel ke kopci. Aby se vyhnul místu, kde hořely vrty a proudila ropa, musel zamířit na jih. Šplhat se do kopce bylo v měkkém sněhu namáhavé. Přestože byl ve slušné kondici, těžce dýchal a často musel odpočívat. Neustálé hledání ho unavovalo více než kdy jindy. Přišel se rozloučit a taky hledal něco, co od té doby, kdy v domě Angely Warnerové zahynulo třicet dva lidí, viděl už mnohokrát.

Nguyen hledal zbytky mrtvého zvířete. Po několika minutách jedno našel. Nebylo to tak těžké, když člověk věděl, kde hledat.

Byla to vysoká – srna. Moc z ní nezbylo. Byla úplně vykuchaná něčím, co podle zanechaných stop, vypadalo jako kombinace zubů a nožů. Okolním sněhem prosakovala jasně červená krev; zíraly na něj prázdné oči srny. Zvíře útočníka zřejmě ani nezahlédlo.

Nguyen výpovědi Philipa Fraziera věřil.

„Nech to!“ okřikl Plastica, když viděl, jak se snaží krev olizovat.

„Je to fuj! Nech to na pokoji, bude ti špatně.“

Pes na něho chvíli nechápavě čučel, ale pak se zdálo, že pochopil, co po něm Nguyen chce.

Otočil se a pustil se za něčím jiným.

153

Kolie najednou strnula, ocas se jí vztyčil. Pes ho ale nezvedl jako předzvěst útoku. Tiše kňučel. Byl vystrašený.

„C o j e ? “ zašeptal Nguyen. Očima pročesával les, ale nic nezahlédl. Přesto mu začal na těle pod vlněnou košilí naskakovat pot.

Vzpomněl si na chlad v očích Jima Klinea, na Angelu olizující krev Mary. Na zápach zelené houby v Kaneově laboratoři a na podzemní úpění z hřbitova Rest Lawn. Ztichlým vzduchem proplouvala koláž nevysvětlitelná říznutá nádechem zla.

Vybavil si obraz hořící postavy, kterou výbuch vymrštil nad studenou hladinu jezera. Pozůstatky Angely Warnerové nalezeny nebyly. Nikdo nevěděl, kam zmizela.

Nguyen se zadíval do mrtvých očí srny. Bylo to už desáté vyvržené zvíře, které našel za posledních šest týdnů.

Zase ty vzpomínky. Nemohl se ubránit nepříjemným otázkám.

Co tam je? Co ho sleduje?

Něco.

A pak otázka ze všech nejdůležitější:

Proč šel do lesa tak krátce před setměním? To je šílenství.

Nguyen se obrátil zády k jezeru a pomalu se vracel zpátky na cestu, kterou přišel. Ruku měl položenou na pistoli pod kabátem. Ale to bylo jen gesto – dobře věděl, že by neměl čas ji použít, kdyby ji doopravdy potřeboval. Zavolal na Angelina psa.

„Jdeš odtud!“

Červené oči ukryté v koruně stromu sledovaly, jak člověk se psem odchází. Mysl v pozadí jen těžko odolávala pokušení. Chvíli zvažovala, zda má zaútočit – střemhlav se vrhnout dolů a vzít si to, po čem touží. Zatím váhala; tvor právě jedl a neměl zvlášť velký hlad. A pak – na tom muži bylo něco zvláštního – jako na lidech vůbec. Zvíře nevědělo, zda je to ta nejideálnější potrava.

Zvedlo purpurový pařát a dotklo se figurky na zlatém řetízku, která mu visela na zvrásněném krku. Pak si na větvi, kde sedělo, začalo urovnávat kožovitá křídla. Dělalo to vždycky, když zahlédlo lidskou bytost, i když nevědělo proč. Netušilo, odkud amulet pochází. Nevzpomínalo si vůbec na nic – ani na pátou planetu od Slunce, která mu údajně vdechla život. S tím místem přerušilo spojení hned v samém počátku. Jak čas plynul, zvíře prostě 154

existovalo a ukájelo svůj hlad.

Ale když se ostrými drápy dotklo amuletu, dospělo k jasnému rozhodnutí na člověka neútočit. Na zabíjení lidí bylo něco špatného.

Zvíře zacinkalo amuletem a v tom okamžiku zasáhla jeho vědomí vlna smutku. Pamatovalo si jen jedno: Lidé nejsou k snědku.